Маас Сара Джанет

Двір шипів і троянд

Сара Джанет Маас

Двір шипів і троянд

Присвячую Джошу — тому що ти пішов би заради мене в Підгір’я.

Кохаю тебе.

Розділ 1

Ліс перетворився на лабіринт зі снігу та криги.

Уже понад годину я вдивлялася в хащі, але від мого місця для огляду, вигину товстої гілки старого дерева, користі було мало. Хурделиця замітала мої сліди, а разом із ними зникала й остання надія помітити здобич.

Голод завів мене в лісову хащу глибше, ніж я зазвичай ризикувала заходити, але зима — найсуворіша пора року. Тварини відходили далі в ліси, туди, куди я вже не наважувалася йти. Мені діставалися поодинокі бідаки, котрі з якихось причин відбилися від стада. Натрапляти б на таких до самої весни. Та годі навіть мріяти про це.

Занімілими від холоду пальцями я протерла очі, прибираючи сніжинки, що налипали на вії. Не було жодних слідів здобичі, жодного дерева з обдертою корою, що могло б свідчити про те, що тут проходили олені. Зазвичай вони обдирали всю кору, а потім вирушали на північ, через володіння вовків, у ту частину Прифії, яка належала фейрі. Їхніх слідів видно не було. Певно, вони ще не покинули своїх місць. Олені залишатимуться там, поки не скінчиться кора на деревах, а потім рушать на північ, через території вовків, і, можливо, підуть до земель фейрі Прифії. Туди, куди не наважиться ступити смертний, якщо не хоче вкоротити собі віку.

Від цієї думки я здригнулася й мерщій викинула її з голови, зосередившись на тому, заради чого я тут. Усе, на чому я була зосереджена протягом останніх років, — це вижити самій і допомогти вижити родині: ще тиждень, ще день, ще годину. І зараз, у цю завію, для мене було б великою радістю, якби я розгледіла бодай якусь здобич — особливо з моєї вкрай поганої позиції. Поміж гілок я ледве могла бачити бодай щось на відстані п’яти метрів. Стримавши зойк, бо мої закрижанілі кінцівки відмовлялися рухатися, я скинула на землю мисливський лук, а потім зістрибнула й сама.

Скрижанілий сніг хруснув у мене під зношеними чобітьми, і я зціпила зуби. Жахлива видимість провокувала мене на шум, чого не повинен дозволяти собі мисливець. Здається, що й сьогодні полювання буде невдале.

Зимові дні дуже короткі. Якщо я баритимуся й не заверну додому, йти доведеться в темряві, а я добре пам’ятала застереження міських мисливців: здоровезні вовки виходили на полювання численними зграями. А тут ще почастішали чутки про дивних істот, схожих на людей, яких бачили в цій місцевості: високих на зріст, жахливих, дивних, смертоносних.

Хай хто завгодно, аби лише не фейрі. Так молилися мисливці нашим давно забутим богам, і я потайки приєднувалася до них. Вісім років ми жили в цьому селищі, а від нього до кордону земель Прифії, що їх населяли безсмертні фейрі, якихось два дні мандрівки. Досі ці істоти нас не займали. Утім, мандрівні торговці та купці іноді розповідали про геть понищені ними далекі прикордонні міста. Від їхніх набігів залишалися самі руїни, попіл та кістки. Спершу ці істоти з’являлися в наших краях зрідка, і старі люди казали, що то все вигадки. Проте згодом, особливо протягом останніх місяців, набіги фейрі обговорювали в ринкові дні.

Я ризикувала, зайшовши глибоко в ліс, проте вчора ми доїли останню хлібину, а залишки в’яленого м’яса закінчилися напередодні. Та все ж я воліла радше лишитися в ліжку з порожнім шлунком, аніж заснути навіки у шлунку великого вовка. Або фейрі.

Звичайно, святкового застілля з моїх кісток не влаштуєш. Я помітно схудла, коли вдарили морози, і тепер легко могла перелічити свої ребра.

Рухаючись швидко і, наскільки можливо, тихо, я притулила руку до живота, який звело від голоду. Подумки я вже уявляла собі вирази облич двох старших сестер. Коли повернуся додому знову з порожніми руками, побачу їх, невдоволених, на власні очі.

Після кількох хвилин уважних пошуків я сховалася за купкою засніжених кущів ожини. Крізь них я досить непогано могла розгледіти галявину й невеличкий, скутий кригою струмок, що її перетинав. Кілька ополонок чітко вказувало на те, що тварини доволі часто приходять сюди до водопою. Залишалося сподіватися, що хтось сюди завітає й нині. Матиму надію.

Я тихо зітхнула, встромила в землю кінець свого лука і сперлася чолом на вигин грубої деревини. Без їжі цей тиждень може стати для нас останнім. Багато родин уже жебракувало, розраховуючи на милостиню заможних містян. Але я на власні очі бачила, як швидко минає їхня ласка.

Я прибрала зручнішої пози й спробувала вирівняти дихання. Стала прислухатися до звуків лісу попри гомін вітру. Сніг і далі падав, танцював, кружляв і блискучими бризками малював чудернацькі візерунки на канві брунатно-сірого світу. І попри саму себе, попри занімілі від морозу кінцівки я змусила замовкнути люту і збентежену частину свідомості, щоб насолодитися красою цього сніжно-білого лісового серпанку.

Колись милуватися контрастом молодої трави й темного зораного ґрунту, аметистовою брошкою у складках смарагдового шовку було моєю другою природою. Колись я мріяла, дихала й мислила кольорами, світлом і формами. Інколи я навіть дозволяла собі подумки змалювати день, коли сестри нарешті знайдуть чоловіків, вийдуть заміж і ми з батьком залишимось удвох. У нас буде вдосталь їжі для спокійного життя, достатньо грошей, щоб придбати трохи фарб, і часу, щоб перенести всі ті кольори та форми на папір, полотно або стіни будинку.

Найближчим часом цього не станеться, а може, і ніколи. Тому мені залишалися тільки ось такі моменти, коли можна насолодитися візерунками блідого зимового світла на снігу. Уже й не згадаю, коли востаннє дозволяла собі помітити бодай щось приємне чи цікаве.

Години, які я зрідка проводила з Айзеком Гейлом у старій похилій коморі з напівзруйнованим дахом, не беру до уваги. Вони були бездумні, голодні, іноді жорсткі, але ніколи — приємні.

Вітер ущух, чутно було лише м’які його пориви. Сніг став лінивим, лапатим, налипав повільними клаптиками на кожен стовбур, кожну гілку. Він зачаровував небезпечною, але такою ніжною зимовою красою. Невдовзі я вийду на зледенілу ґрунтову дорогу, що веде до селища, до убогого тепла нашої тісної домівки. Якась маленька дика частина моєї душі здригнулася від цієї думки.

На протилежному боці галявини щось зашаруділо.

Я інстинктивно звела лук. Придивилася крізь шипи, і мені забило дух.

Менш ніж за тридцять кроків від мене стояла маленька олениця, яка ще не встигла геть охлянути, судячи з того, як жадібно вона обгризала кору.

Така олениця прогодувала б мою родину з тиждень, а то й більше.

Я аж слину ковтнула. Тихо, як вітер в опалому листі, звела лук і прицілилася.

Олениця все ще віддирала смужки кори й повільно їх пережовувала, навіть не здогадуючись, що смерть зачаїлася за кілька кроків від неї.

Половину м’яса я можу засушити, а решту ми швидко з’їмо — в пирогах, тушковану… Шкуру можна продати або пошити для когось з родини одяг. Мені потрібні нові чоботи, Елейн — нове пальто, а Несті… Несті просто хотілося мати все, що мають інші.

Пальці в мене затремтіли. Стільки їжі — справжній порятунок. Я глибоко вдихнула, заспокоїлася, перевірила приціл.

Аж раптом у кущах неподалік від мого сховку засяяла пара золотих очей.

Ліс принишкнув. Вітер ущух. І навіть сніг не падав.

Ми, смертні, більше не мали богів, до яких могли б звернутися. Але якби я знала бодай їхні імена, одразу почала б молитися. Усім і одразу. Вовк, надійно схований чагарниками, тихо скрадався, підбираючись дедалі ближче. Він невідривно стежив за оленицею, яка не помічала небезпеки.

Звір був величезний, завбільшки з поні. Мені забило дух. Про таких вовків попереджають мисливці.

Я вперше бачила великого вовка. А олениця досі не відчувала його. Вовк не міг рухатися аж так тихо. А що, коли це не звичайний вовк? Що, як він із Прифії і якимось чином фейрі? Тоді я можу стати його вечерею. Отже, мені щодуху треба тікати від нього.

Але можливо… можливо, це було б великою послугою світу, моєму селищу й мені особисто, — вбити чудовисько, поки воно мене не помітило. Пустити стрілу йому межи очі я могла б не вагаючись.

Попри свої розміри він видавався вовком і рухався як вовк. Тварина, переконувала я себе. Це лише тварина. Я не могла дозволити собі інших думок, тільки не тієї миті, коли мені потрібні були найясніші та найпрозоріші думки і спокійне дихання.

У мене був мисливський ніж і три стріли. Перші дві — звичайнісінькі стріли, прості й донині завжди дієві. Проте для вовка такого розміру вони не страшніші за укус бджоли. Але третя стріла була довша й важча; я купила її в мандрівного торговця того літа, коли в нас було достатньо мідних монет, щоб дозволити собі таку розкіш. Стрілу вирізали з гірського ясена, а наконечник був залізний.

З пісень, яких нам співали замість колискових, від самих пелюшок усі ми знали, що фейрі ненавидять залізо. А ясенева деревина вповільнювала їхню безсмертну зцілювальну магію настільки, що людина мала час для смертельного удару. Можливо, це були лише плітки й легенди. Єдиним доказом ефективності стріл із ясена було те, що його складно знайти. Я сотні разів бачила зображення цих дерев, проте самі вони мені не траплялися. Це було майже неможливо, бо колись давно Вищі Фе їх попалили. Ясенів залишилося дуже мало, і більшість із них, мала й хирлява, ховалася поміж височезних дерев інших порід. Ще не один тиждень після цієї покупки мене доймали сумніви, чи не занадто переплатила за дерев’яну палицю і шмат заліза.

Три роки ясенева стріла пролежала без потреби в сагайдаку в мене за спиною.

А тепер я її витягла і, намагаючись не виявити себе, вклала в лук. Якщо добре прицілитися, довга важка стріла серйозно ранить вовка, а то й уб’є його.

Якщо я вб’ю вовка, то водночас злякаю оленицю і та втече. Якщо ж уб’ю оленицю, вовк або вчепиться мені в горло, або поспішить до туші олениці. Тоді прощавай і м’ясо, і шкура.

Від напруження у мене заболіло в грудях. І цієї миті я усвідомила, що моє життя увібгалося в одне-єдине запитання: а чи вовк тут один?

Якомога сильніше стиснувши лук, я ще більше натягнула тятиву. Я була непоганою й досвідченою лучницею, та ніколи не стикалася з вовком. Раніше я вважала це везінням, навіть за благословення. Але тепер… Я не знала, куди цілити, не знала, як швидко бігають вовки. І не могла дозволити собі схибити, бо в мене була лише одна ясенева стріла.

І якщо під цим хутром справді билося серце фейрі, його буде покарано по заслузі. За все, що вони коїли з нашими людьми. Не можна ризикувати й залишати все як є, коли на кону життя моїх односельців. Адже він може прокрастися до наших домівок і стане вбивати й нівечити все. Він має померти тут і зараз. Це щастя — прикінчити його.

Вовк скрадався дедалі ближче. Аж раптом маленька гілочка хруснула під його лапою, що була значно більша за мою руку. Олениця вклякла на місці. Роззирнулася, нашорошивши вуха стрілками в напрямку сірого неба. Вітер віяв у той бік, де ховався вовк, тож олениця не могла побачити хижака або ж відчути його запах.

Вовк опустив голову, напруживши масивний сріблястий тулуб, який так легко зливався зі снігом і розчинявся в тінях. Звір готувався до стрибка, а олениця й досі витріщалась у протилежний бік.

Я перевела погляд з олениці на вовка, потім знову поглянула на бідолашну тварину. Принаймні він був один, хоча б у цьому доля мені всміхнулася. Але якщо хижак сполохає оленицю, я залишуся сам на сам із вовком-велетнем, а може, навіть із фейрі, який помирає від голоду й шукає наступну здобич. А якщо він уб’є оленицю, такі цінні для мене шкуру й м’ясо буде знищено…

Досить помилитися в розрахунках — і моє життя буде загублене, як і ціла вервечка інших. Протягом усіх восьми років свого полювання в лісі я постійно ризикувала. Але здебільшого мене не покидало везіння.

Вовк вистрибнув із чагарів спалахом чорно-біло-сірого, сяючи жовтими іклами. На відкритій місцині звір з’явився в усій своїй гігантській величі — диво м’язів, швидкості та чистої сили. В олениці не було жодного шансу на порятунок.

Я випустила ясеневу стрілу раніше, ніж він встиг пошматувати оленицю.

Стріла вцілила звіру в бік, і, присягаюся, навіть земля здригнулася. Вовк загарчав від болю й відпустив шию олениці. Його кров, ніби яскравий спалах рубіна, заструменіла на білий сніг.

Він розвернувся в мій бік, широко розплющивши жовті очиська, здибивши хутро. Низьке гарчання завібрувало відлунням у моєму порожньому шлунку, і я підхопилася, струсивши із себе сніг. Друга стріла вже лежала на тятиві.

Проте вовк лише дивився на мене. Його черево кривавило, з боку стирчала моя ясенева стріла. Сніг відновив свій танок. Вовк усе дивився, і так здивовано й розумно, що я послала другу стрілу. Про всяк випадок — що, коли цей розум у його очах був недоброго ґатунку?

Він не намагався ухилитися від стріли, тож вона поцілила йому прямісінько у велике жовте око.

Вовк звалився на землю.

Перед очима затанцювала суміш кольорів і темряви, затягуючи мій погляд у коловерть і змішуючись зі снігом.

Лапи тварини засіпалися, і тихе скиглення розірвало повітря на сотні клаптів. Неможливо! Він повинен був померти одразу, а не лежати й повільно конати. Стріла увійшла в око майже по саме пір’я.

Тепер не мало значення, був це вовк чи фейрі. Із цією ясеневою стрілою, яка стирчала з його хутра, він невдовзі помре. Він помре. І все одно руки в мене тремтіли, коли я змахнула із себе сніг і підійшла ближче, не забуваючи, однак, про дистанцію. Кров точилася із завданих мною ран, фарбуючи сніг у багряний колір.

Вовк рив лапами землю, його дихання поступово сповільнювалося. Хтозна, чи то біль був такий нестерпний, чи то він намагався налякати й прогнати смерть. Я не була певна, що хочу це знати.

Сніг кружляв навколо нас. Я дивилася на вовка, аж поки густе хутро кольору вугілля, обсидіану і слонової кістки припинило підійматися й опадати. Це таки вовк, звичайнісінький вовк, хоч і неймовірних розмірів.

Напруження в грудях послабшало, і я відновила дихання. Уривчасте дихання клубочилося парою перед обличчям. Принаймні ясенева стріла справді була смертоносна, незалежно від того, кого насправді вона вразила.

Швидко оглянувши оленицю, я зрозуміла, що двох тварин не дотягну. Навіть одна туша суттєво сповільнить моє повернення додому. Але мені було шкода кидати вбитого вовка. Я розуміла, що марную дорогоцінні хвилини. Зараз будь-який хижак може почути свіжу кров. Утім, я здерла з вовка шкуру, витягла обидві стріли й почистила їх.

Принаймні руки нарешті зігрілися. Я обгорнула оленицю та її смертельну рану вовчою шкурою кривавим боком усередину, а тоді звалила її собі на плечі. До нашої домівки звідси було кілька кілометрів, а мені не потрібен був кривавий слід, здатний привести за мною всіх тварин із пазурами та іклами.

Охнувши під непомірною вагою, я міцніше вхопилася за ноги олениці й востаннє поглянула на тіло обдертого вовка, над яким здіймалася пара. Здавалося, його єдине вціліле золотаве око роздивляється низьке й важке від снігових хмар небо, і на якусь мить мені закортіло відчути докори сумління через убивство звіра.

А навколо був ліс. Навколо була зима.

Розділ 2

Сонце вже встигло сховатися за овид, коли я нарешті вийшла з лісу. Коліна тремтіли. Я не відчувала рук ще відтоді, як вийшла з лісу. Вони скрижаніли від того, що стискала ноги олениці. І навіть її ще тепле тіло, яке прикривало спину, не захищало від морозу.

Небо стало темно-синім, майже чорним. Крізь віконниці нашого старого будинку пробивалися вузькі смуги жовтого світла. Мені здавалося, що я йду по живій картині, де фарби здатні змінюватися на очах. Поки я підходила до будинку, густий темно-синій колір змінився на чорний, і все враз поринуло в суцільну темряву.

Коли я знесилено ступила на стежку, крок за кроком рухаючись на самому лише відчутті голоду, до мене долинули голоси сестер. Я не вслухалася в їхню розмову, бо й так знала, про що вони говорили: про хлопця, який їм сподобався, або про стрічки, що їх вони побачили в містечку, куди тікали, аби лиш не рубати дров. Попри це я усміхнулася — мені було приємно почути людські голоси.

Я кілька разів ударила чобітьми по кам’яному одвірку, щоб струсити сніг, що налипнув на них. Крихти льоду відлетіли від сірого каміння, з якого була збудована наша домівка, оголюючи вицвілі обереги, вигравіювані навколо нашого ґанку. Колись батько вмовив мандрівного шахрая нанести захисні знаки навколо порога, розплатившись за них своїм різьбленим виробом. Батько так мало дбав про нас, що в мене тоді забракло мужності сказати йому, що ці знаки фальшиві, що це просто непотріб. Смертні не володіли магією, не володіли жодною з надможливостей, не мали жодних надприродних сил, не були такі швидкі, як фейрі. А той шахрай наголошував на тому, що в його жилах тече кров Вищих Фе, що серед його пращурів були фейрі, а сам вирізав якісь закрутки, спіральки та руни навколо дверей і вікон, щось пробурмотів та й поїхав собі далі.

Я відчинила важкі дерев’яні двері. Укрита кригою залізна клямка вкусила мене, наче отруйна змія. Коли я увійшла в дім, тепло і світло засліпили мене.

— Фейро! — тихо зойкнула Елейн, і я її ледве почула.

Кліпаючи від яскравого вогню, я втупилася поглядом у свою середню сестру, яка стояла переді мною, загорнута у стару ковдру. Її золотаво-брунатне волосся — колір, який ми всі троє успадкували від батьків, — було прибране в бездоганну зачіску. За вісім років нашого нужденного життя вона не втратила бажання бути привабливою.

— Де ти це взяла? — спитала вона.

У її голосі вчулися голодні інтонації. Кров тварини на мені Елейн не помічала. Я вже не сподівалася, що вони нарешті зрозуміють, чому ходить до лісу їхня молодша сестра. Що ходить вона туди не гуляти, а полювати. Поки вдома була бодай якась їжа, сестри не цікавилися, як вона потрапляє до нашої комори. Коли мати стояла вже на Божій дорозі, вона не з них взяла обіцянку…

Я глибоко зітхнула, заспокоюючись, і скинула з плечей оленицю. Та глухо впала на дерев’яний стіл, і череп’яне горнятко від цього удару дзенькнуло на краю столу.

— А ти як гадаєш, звідки це я принесла? — Мій голос став хрипким, кожне слово опікало горло.

Батько та Неста й далі мовчки гріли руки біля каміна. Моя найстарша сестра й далі ігнорувала батька. Я стягла з олениці вовчу шкуру, потім скинула чоботи біля дверей і повернулась до Елейн.

Її карі очі — очі мого батька — були прикуті до олениці.

— Тобі знадобиться багато часу, щоб оббілувати її?

Мені. Не їй, не комусь іще. Я ніколи в житті не бачила їхніх рук, занурених у кров та хутро. Тільки я навчилася обробляти свою здобич. Дякувати добрим людям, які допомагали своїми порадами.

Елейн притиснула руки до живота, так само порожнього, як і в мене. Елейн не була жорстока. Вона не була схожа на Несту, яка вже народилася з виразом зневаги на обличчі. Просто іноді Елейн не розуміла деяких речей. Вона не пропонувала допомоги не тому, що була недобра, просто їй не спадало на думку так учинити. Я навіть не знала, чи розуміє вона, які ми бідні. Може, вона й розуміла, але відмовлялася це прийняти. Проте я витрачала гроші на те, щоб купити їй насіння квітів. Квіткові клумби — єдине, до чого докладала рук Елейн, які при цьому не боялася забруднити. Але теплі дні ще не настали.

Того літа, коли я купила ясеневу стрілу, Елейн подарувала мені три бляшані баночки з червоною, жовтою та синьою фарбами. Єдиний подарунок, який я отримала від середньої сестри. І він не залежався — сліди фарб і тепер ще було видно в домі, попри те що фарба потьмяніла й подекуди злущилася. Стіни навколо вікон та дверей я розписала плющем і квітами, камені навколо вогнища — язичками полум’я. Усі вільні хвилини того дивного літа я наповнювала наше убоге житло кольорами. Розписувала шухляди в комоді, старі фіранки, днища стільців. Мої картинки викрашалися навіть під столом.

Відтоді у нас уже не було подібного безтурботного літа.

— Фейро! — загудів від вогню глибокий голос мого батька. Його темна борода була охайно підстрижена, на обличчі жодної плямки чи веснянки, як і в моїх сестер. — Тобі неймовірно пощастило сьогодні, ти принесла нам справжній бенкет.

З-за спини батька Неста лише пхикнула. Та це й не дивно. Будь-яка похвала кому завгодно — мені, Елейн чи іншим мешканцям селища — зазвичай викликала її невдоволення. А будь-яке слово від нашого батька майже завжди провокувало її глузування.

Я випростала спину, втомлена настільки, що навіть стояти було важко, і спопелила Несту поглядом. З усіх нас саме Неста найважче сприйняла втрату грошей. Вона зненавиділа нашого батька від тієї миті, коли ми були змушені покинути свій маєток, і далі ненавиділа його навіть після того, як з’явився до нас додому один із кредиторів і наочно показав батькові, що буває з тими, хто не повертає боргу.

Проте, на відміну від батька, Неста принаймні не задурювала нам голови безглуздими балачками про повернення статку. Ні, вона просто витрачала геть усі гроші, які я не встигала від неї сховати, і майже не виявляла до батька дочірньої уваги. Траплялися дні, коли я навіть не знала, хто з нас усіх більш нещасний і нещадний до інших.

— Ми можемо з’їсти половину м’яса протягом цього тижня, — сказала я, переводячи погляд на оленицю. Її туша зайняла майже всю поверхню столу, який нам правив і за кухонний, і за верстак. — Решту ми можемо зав’ялити, — вела я далі, але розуміла, що хоч як формулюй, «ми» тут зайве, бо майже всю роботу я виконуватиму власноруч.

— А завтра я піду на базар. Дізнаюся, скільки можна виторгувати за шкури, — закінчила я, звертаючись скоріше до себе, ніж до рідні, яка вдавала, що не чує мене.

Свою зламану ногу батько витягнув просто себе, розмістивши її ближче до вогню. Холод, чи дощ, чи будь-яка зміна температури завжди загострювали біль від глибоких покручених ран навколо його коліна. Його простий вирізьблений ціпок притулився до крісла поряд — ціпок, який він зробив для себе сам і який Неста мала звичку навмисно полишати якнайдалі від батька.

«Він міг би знайти будь-яку роботу, якби так не соромився», — завжди казала вона, коли я шипіла з приводу її злих витівок. За рану вона батька теж ненавиділа — за те, що не чинив опору, коли той самий кредитор та його здоровані вдерлися до нашого будинку й стали трощити його коліно. Неста й Елейн втекли до спальні й забарикадували двері. Я залишилася, благала їх і ридала, вторячи кожному батьковому крику та стогону, кожному хрускоту кісток. Я навіть напудила у штани від страху, а потім мене ще й знудило біля каміна. І тільки після цього чоловіки пішли. Ми більше ніколи їх не бачили. Батькові знадобилося пів року, щоб знову він зміг ходити, і цілий рік, щоб пройти бодай кілометр. Мідяків, які він приносив, коли хтось, пожалівши його, купував вирізьблені ним речі, на їжу не вистачало. П’ять років тому, коли гроші закінчилися, а батько все ще не міг — чи не хотів — братися бодай за якусь роботу, я сказала, що маю намір навчитися полювати.

Батько не завдав собі клопоту не дозволити йти до тих смертельно небезпечних дивних лісів, яких боялися навіть досвідчені мисливці.

Зараз він став бодай трохи свідомим, тож іноді я завважувала ознаки вдячності мені. А то, було, долав, кульгаючи, увесь шлях до містечка, щоб продати своє різьблення. Ото й усе.

— Мені потрібен новий плащ, — нарешті зітхнула Елейн, і тієї самої миті Неста звелася на ноги й голосно мовила:

— А мені — нові чоботи.

Я стояла мовчки, вже добре знаючи, що не слід утручатися в їхню сварку. Та все ж таки подивилася на блискучі Нестини чобітки біля дверей. Поряд із ними стояли мої, вже замалі на мене, які розійшлися по швах, тримаючись на залишках згнилих від негод ниток.

— Але я мерзну у своєму старому зношеному плащі, — наполягала Елейн. — Мені в ньому холодно.

Вона спрямувала погляд своїх великих очей на мене:

— Будь ласочка, Фейро.

Сестра розтягнула два склади мого ім’я — Фей-ро — таким чином, що вони перетворилися на скиглення, найогидніше, що я колись чула у своєму житті.

Неста дуже голосно клацнула язиком, перш ніж наказати Елейн замовкнути.

Я геть відсторонилася від їхньої суперечки з приводу того, хто ж таки завтра отримає гроші за продані шкури, відвернулася й побачила, що батько вже стоїть біля столу, спираючись на нього руками, і роздивляється оленицю. Потім його увагу привернула шкура велетенського вовка. Батькові пальці, все ще з благородно гладенькою шкірою, перевернули мою здобич кривавим боком догори. Я напружилася.

Темні очі батька звернулися на мене.

— Фейро, — пробурмотів він, стискаючи губи в нитку. — Де ти це взяла?

— Там, де й оленицю, — відповіла я так само тихо, холодно й різко.

Його погляд спинився на моєму луку та сагайдаку, що досі висіли в мене за спиною, потім пробігли вздовж мисливського ножа біля поясу.

На очах у нього забриніли сльози:

— Фейро… такий ризик…

Я вказала підборіддям на шкуру й не змогла приховати зневаги:

— У мене не було вибору.

Проте насправді я хотіла сказати таке: «Ти навіть спроби не робиш вийти з дому. Якби не я, ми б уже голодували. Якби не я, ми б усі померли з голоду».

— Фейро, — знову промовив батько й заплющив очі.

Мої сестри принишкли, і я звела очі, щоб подивитися на Несту. Вона наморщила носа і чмихнула, показуючи на мою вдяганку:

— Ти смердиш, як свиня, вкрита своїм лайном. Чи не можеш ти бодай удавати, що ти не безграмотна бідолаха?

Її слова мене дуже боляче вжалили. Але я не показала, що удар досяг мети. Я була надто мала і встигла засвоїти лише самі ази хороших манер, читання й письма. Потім наша родина зубожіла, стало не до моєї освіти. Проте Неста не пропускала можливості нагадати мені про це.

Вона відступила на крок і запустила пальці у свої золотаво-брунатні коси.

— Скинь нарешті цю гидку вдяганку!

Я не квапилась із відповіддю, проковтнувши слова, якими хотіла огризнутись.

Неста була старша за мене на три роки, проте здавалася молодшою. Її поціловані сонцем щічки завжди вигравали ніжним рум’янцем.

— Ти не могла б приготувати мені горщик гарячої води й підкинути дров у вогонь? — Я глянула в бік нашого дровника. Там лежало всього п’ять полінець. Я зітхнула: — Ви ж повинні були сьогодні нарубати дров.

Неста показала мені свої довгі й чисті нігті:

— Я ненавиджу рубати дрова. Після цього руки завжди вкриті скалками.

Вона подивилась угору з-під темних густих вій.

З нас трьох Неста найбільше нагадувала нашу матір — особливо в ті хвилини, коли чогось хотіла.

— До того ж, Фейро, — у її голосі вчувалися нотки невдоволення й навіть образи, — ти це робиш значно вправніше і швидше за мене. Руки в тебе більш придатні до цього, вони вже загрубіли.

Мені перехопило дух.

— Будь ласка… — сказала я, вирівнюючи дихання. — Будь ласка, прокинься завтра на світанку й нарубай дров. — Я розстібнула комірець своєї туніки. — Або ж ми їстимемо холодний сніданок.

Вона насупилася:

— Я цього не робитиму!

Проте я вже прямувала до другої кімнати нашого будинку, маленького приміщення, де спали ми із сестрами.

Елейн забурмотіла тихі прохання. Через плече я кинула погляд на батька й показала на оленицю.

— Готуйте ножі, — сказала і, не чекаючи на відповідь, зачинила за собою двері.

Кімната була доволі простора, щоб у ній помістилися старенька шафа для одягу та велетенське ліжко із залізного дерева, на якому ми спали втрьох. Це було єдине, що залишилося від нашого колишнього багатства. Ліжко колись замовляли як весільний подарунок від батька нашій матері. Ліжко, у якому всі ми народились і в якому потім померла наша мама. Останніми роками, коли я потроху розмальовувала будинок, торкнутися його своїми фарбами я не наважилася.

Я повісила верхній одяг до хиткої шафи, похмуро глянувши на фіалки та троянди, що їх намалювала довкола ручок шухляди Елейн, пекуче полум’я на шухлядці Нести й нічне небо з віночками жовтих зірок на своїй — бо білої фарби не було. Я намалювала їх, щоб трошки розрадити похмуру кімнату. Сестри ніяк не відреагували на малюнки. Навіть не знаю, чому я чекала на їхню реакцію.

Найбільше мені зараз хотілося впасти на ліжко й заснути.

***

Того дня ми вечеряли печенею з олениці. Хоча я знала, що це справжнє божевілля, проте не стала заперечувати, коли кожен із нас поклав собі маленьку добавку. Але потім схаменулася і сказала, що м’ясо потрібно розтягнути на кілька днів. Завтра я оброблю всю тушу. Отже, половина м’яса піде нам на найближчі дні, а решту я висушу. А потім мені знадобиться кілька годин для чиньби обох шкур, перш ніж можна буде нести їх на ринок. Я знала кількох торговців, яких зацікавила б моя пропозиція, хоча навряд чи вони запропонують справжню ціну за мою здобич. Проте гроші — це гроші, і в мене не було ані часу, ані коштів мандрувати до найближчого великого міста за кращою платнею.

Я облизала зубці виделки, насолоджуючись залишками жиру на металі. Мій язик ковзнув щербатими зубцями — виделка була частиною давнього розсипу, який батько зумів потайки приховати в приміщенні для слуг, коли кредитори обшукували наш будинок. Жодна виделка чи ложка не були з одного й того самого набору, проте це все одно було краще, ніж ніщо. Столове накриття з маминого посагу ми вже давно продали.

Моя мати. Зарозуміла й холодна мов крига з дітьми, весела та чарівна поміж знаті, яка відвідувала наш колишній маєток мало не щодня. Вона безмежно кохала нашого батька — він був єдиний, кого мати любила й шанувала. Ще їй подобалися вечірки і свята. Мені від її уваги діставалися лише жалюгідні крихти. Мати прихильно ставилася до мого захоплення малюванням, однак не робила спроб усерйоз вчити мене живопису. Та й усього іншого також. Можливо, думала, що мій потяг до мистецтва в подальшому допоможе мені вдало вийти заміж. Якби вона дожила до тієї миті, щоб побачити наше зубожіння, злидні одразу підкосили б її. Напевно, її рання смерть була Божим милосердям.

У нашому будиночку на згадку про неї лишалося тільки ліжко з міцного дерева. Особисто для мене — обітниця, яку я їй дала.

Щоразу, дивлячись на овид, коли мені хотілося йти і йти, не озираючись, я чула ту обітницю, яку дала матері одинадцять років тому, коли вона помирала.

— Залишайтеся разом, і обіцяй дбати про них.

Звісно ж, я погодилася. Була надто мала, щоб спитати, чому вона попросила про це мене, а не батька чи старших сестер. Але я обіцяла їй. А потім вона померла. У нашому жалюгідному світі смертних людей обітниця — це все. Світ тримався на обітниці, яку п’ятсот років тому дали людям верховні правителі народу фейрі. У світі, де ми давно забули імена своїх богів, обітниця була законом, золотом, єднальною силою. Вона ж була й кайданами.

Іноді я ненавиділа матір за те, що вона змусила мене дати її. Можливо, мозок її був затуманений лихоманкою і вона й сама не розуміла, чого вимагає. Або, навпаки, наближення смерті показало їй справжню природу чоловіка та старших дочок.

Я відклала виделку, розпрямила під столом утомлені ноги й подивилась на слабке полум’я, що танцювало на залишках полін у каміні. Прислухалася до балачок своїх сестер. Як завжди, Неста жалілася на містян за відсутність хороших манер і невміння говорити чемні слова. Потім їм дісталося за поганий смак щодо вибору тканин. Мандрівні торговці збували їм різний непотріб, а вони вірили, ніби купують найтонший шовк і шифон. Відтоді як ми збідніли, колишні друзі батька й подруги моїх сестер забули про наше існування, тому сестри гордовито походжали перед сільськими молодиками. А в них не було жодних світських манер, ніякої ґречності, вони навіть не усвідомлювали, який поганий на них був одяг.

Я відпила гарячої води з горнятка — у ці дні ми не могли дозволити собі навіть чаю, — а Неста вела далі свою розповідь, адресовану тільки Елейн:

— Тож я сказала йому: «Якщо ви, сер, так недбало мене запрошуєте, я відповім вам відмовою!» І знаєш, що Томас мені відповів?

Склавши просто себе руки на столі й широко розплющивши очі, Елейн похитала головою.

— Томас Мандрей? — втрутилася я. — Другий син місцевого лісоруба?

Блакитно-сірі очі Нести перетворилися на щілинки.

— Так, — процідила вона і знову розвернулася до Елейн.

— Чого він хотів? — Я кинула оком на батька.

Жодної реакції від нього — ані натяку на занепокоєння чи знаку, що він взагалі слухає. Він розчинився в хтозна-якому тумані спогадів і ласкаво усміхався своїй улюбленій Елейн, єдиній із нас, хто взагалі переймався тим, щоб заговорити до батька.

— Він хоче одружитись із нею, — мовила Елейн замріяно.

Я закліпала очима.

Неста схилила голову. Подібний рух я бачила в хижаків. Іноді я міркувала, чи не допоміг би її сталевий характер нам вижити — і навіть процвітати, — якби вона не переймалась увесь час через наш втрачений статок.

— Тобі щось не подобається, Фейро?

Моє ім’я в її устах прозвучало як образа, і я до болю в щелепі зціпила зуби.

Батько зручніше вмостився на стільці, а я, навіть знаючи, що не слід реагувати на її шпильки, не втрималася:

— Ти не можеш нарубати дров для нас, проте хочеш одружитись із сином лісоруба?

Неста розправила плечі:

— Я гадала, що все, чого ти бажаєш, так це здихатися нас — віддати заміж мене та Елейн, щоб мати змогу весь вільний час малювати свої видатні шедеври.

Вона глузливо вказала на низку квітів наперстянки, які я намалювала уздовж краю столу. Колір дзвіночків був дуже темний і надто синій. Найгірше, що відсутність білої фарби не дала мені змоги намалювати білі тичинки всередині квітів.

Я ледь утрималася, щоб не прикрити малюнок руками. Можливо, завтра просто зішкребу його ножем разом із брудом.

— Повір мені, — мовила я до Нести, — того дня, коли ти захочеш одружитись із кимось вартим тебе, я вирушу в його дім і відразу вас благословлю. Утім, за Томаса ти заміж не вийдеш.

Ніздрі Нести затремтіли від гніву.

— Ти нічого не вдієш! Клер Беддор сьогодні сказала мені, що Томас має намір освідчитися цими днями! І тоді мені вже ніколи не доведеться думати, чи не забагато я з’їла за столом.

А потім, дивлячись на мене, вона посміхнулася й додала:

— Принаймні мені не треба буде, немов хтивій самиці, борюкатися на сіні з Айзеком Гейлом.

Мій батько ніяково закашлявся і втупився у своє ліжко, що стояло коло каміна. Він ніколи не сперечався із Нестою — чи то від страху, чи від провини — і достоту не волів долучатися до суперечки зараз. Навіть якщо він уперше почув про Айзека.

Я поклала долоні на стіл і суворо глянула на сестру. Елейн хутко прибрала свою охайну ручку подалі від моєї, наче бруд та кров під моїми нігтями могли якимось чином перестрибнути на її порцелянову шкіру.

— Родина Томаса живе не надто краще за нашу, — сказала я якомога спокійніше. — Ти станеш там зайвим ротом. Якщо він сам цього не усвідомлює, то його батьки добре це розуміють.

Проте Томас це дуже добре усвідомлював, — ми з ним стикалися кілька разів у лісі. І я бачила блиск відчайдушного голоду в його очах, коли він помітив, як я дістаю кроликів з пастки. Я, звісно, ніколи не вбивала людей, проте того дня мисливський ніж на моєму поясі ніби поважчав. Відтоді я намагалася більше ніколи не стикатися з ним у лісі.

— Ми не можемо дозволити собі посагу, — вела я далі. Я вимовляла слова дуже жорстко, але доволі тихо. — Для будь-якої з вас.

Якщо Неста хоче піти — добре. Нехай! Я ще на крок наближуся до чудового й мирного майбутнього, у якому вдома буде тиша, достатньо їжі й часу для малювання. Проте ми нічим, геть нічим не могли спокусити будь-якого залицяльника прибрати сестер з моєї шиї.

— Ми кохаємо одне одного, — оголосила Неста, і Елейн закивала головою.

Я мало не розсміялася — коли це мої сестри припинили зітхати за молодиками зі шляхетних родин і стали пускати бісики жалюгідним містянам?

— Коханням ситий не будеш, — заперечила я якомога суворіше.

Неста підхопилася, як від ляпасу.

— Ти просто заздриш! Я чула, люди казали, що Айзек має намір одружитися з якоюсь дівчиною із селища Смарагдові Лани, а в неї дуже нічогенький посаг.

Я також це чула, бо Айзек сам вихвалявся цим останнього разу, коли ми з ним бачилися.

— Заздрю? — перепитала я, намагаючись якомога глибше сховати лють, що охопила мене. — У нас немає геть нічого, щоб запропонувати можливим нареченим — ніякого посагу, навіть ніякої худоби. Можливо, Томас і хоче одружитися з тобою, проте ти будеш для нього справжнім тягарем.

— Та що ти розумієш у житті? У коханні? — видихнула Неста. — Ти лише напівдикий звір, який тільки те й робить, що командує з ранку до ночі. Продовжуй так жити, Фейро, і одного дня не залишиться нікого, хто пам’ятатиме про тебе, кому не байдуже буде, чи ти взагалі жива.

Вона вилетіла з кімнати, Елейн — за нею, щоб заспокоїти її. Сестри грюкнули дверима спальні так сильно, що на столі задзенькотіли тарілки.

Ті слова я вже чула — і знала, що Неста повторила їх лише тому, що я вперше від них здригнулася. Та менш болісними вони від цього не стали.

Я відпила зі щербатого горнятка. Під батьком застогнала дерев’яна лава, коли він змінив положення. Відпивши ще, я сказала:

— Тобі слід з нею поговорити.

Батько вдивлявся в підпалене місце на столі.

— А що я можу сказати? Якщо це кохання…

— Це не може бути коханням, принаймні з його боку. І не з його жалюгідною родиною. Я бачила, як він поводиться в селищі, — йому від Нести потрібна зовсім не рука й тим паче не серце.

— Фейро, надія потрібна нам так само, як хліб і м’ясо, — мовив батько, і очі в нього на мить стали такими ясними, як, може, ніколи не були. — Нам потрібна надія, інакше не вижити. Тож залиш їй надію, Фейро. Дозволь уявляти краще життя. Кращий світ.

Я підвелася, стискаючи кулаки, але у двокімнатному будинку не було куди тікати. Подивилася на вицвілий малюнок наперстянки вздовж краю столу. Верхні дзвіночки квітів уже розтріскалися й стали блідими, нижня частина стеблин взагалі зникла. Ще кілька років — і малюнок зникне, не лишивши по собі ніякого сліду. Ніякої згадки про мене.

— Немає ніякого кращого світу, — заперечила я, суворо дивлячись на батька. — Не існує таких речей.

Розділ 3

Утоптаний сніг на дорозі до селища був заплямований брунатними й чорними слідами від возів та коней. Елейн і Неста цикали язиками та кривили обличчя, переступаючи через бруд й уникаючи найсвіжіших огидних слідів. Я знала, чому вони пішли зі мною — побачили, як я складаю шкури до своєї торбини, і негайно вдягнулися.

Я не озивалася до них, а вони не бажали зі мною говорити після вчорашнього вечора. Утім, Неста прокинулася на світанку й нарубала дров. Можливо, тому, що знала: сьогодні я піду продавати шкури і з ринку повернуся з грошима в кишені. Сестри йшли за мною порожнім шляхом повз засніжені поля аж до самісінького убогого містечка.

Кам’яні будинки в ньому були звичайні й прості. Білі відтінки зими лише поглиблювали їх однаковість. Але сьогодні в містечку базарний день, а отже сюди з’їдуться і зійдуться торговці й покупці, які не злякалися холодного ранку.

Уже за кілька будинків звідти до нас долетів запах гарячої їжі — пахощі спецій, спогади про які ще жили в моїй пам’яті й вабили до себе. Позаду мене Елейн тихенько застогнала. Спеції, сіль, цукор — рідкісне диво й для більшості місцевих, для нас давно були лише мрією.

Якщо я добре спродаю здобич, мені може вистачити грошей на якийсь смаколик. Вирішивши підбадьорити цим моїх примхливих сестер, я обернулася, але не встигла навіть рота розтулити, як на нас з-за рогу вилетіла молода жінка в білому вбранні. Просто диво, що ми на неї не наштовхнулися.

— Нехай Безсмертне Світло засяє над вами, сестри, — проголосила молода жінка, перетинаючи нам дорогу.

Неста й Елейн цикнули язиками, я ледь стримала стогін. Треба ж такому! Натрапити в базарний день на «Дітей Благословенних», які всіх тут відволікатимуть. Старійшини селища зазвичай дозволяли їм залишатися на площі не більше як на кілька годин, проте сама присутність божевільних фанатиків, які досі поклонялися Вищим Фе, дуже дратувала звичайних людей. І дратувала особисто мене. Колись давно Вищі Фе правили і звичайними смертними, проте ніколи не були богами. І, безумовно, вони не були добрі до нас.

Молода жінка протягнула бліді, наче молодий місяць, руки в жесті привітання, срібні дзвіночки на її браслеті — зі справжнього срібла — тихо задзеленькотіли на зап’ястку.

— Чи є у вас вільна хвилинка, щоб вислухати Слова Благословенних?

— Ні, — вишкірилася на неї Неста, ігноруючи руки дівчини й підштовхуючи Елейн іти далі. — Немає.

Розпущене темне волосся молодої жінки блищало у вранішньому світлі. Її чисте свіже обличчя світилось, а усмішка була занадто приємна. За нею стояло ще п’ять послідовників, молодих чоловіків та жінок з так само довгим волоссям. Вони уважно оглядали ринок у пошуках молоді, за яких можна було б учепитися зі своїми балачками.

— Тільки на хвильку, — просила жінка, заступаючи Несті дорогу.

Те, як Неста, з ідеально прямою спиною, розправляє плечі й зверхньо дивиться на молоду послідовницю, справді вражає — як королева без трону.

— Іди белькотати свою маячню комусь дурному. Тут ти не знайдеш новонавернених.

Дівчина відступила на кілька кроків назад, тінь промайнула в її брунатних очах. Я майже здригнулася. Мабуть, це таки не найкращий спосіб спілкування, тому що вони можуть стати справжньою проблемою, якщо їх розізлити.

Неста звела руку й відкотила рукав плаща, щоб продемонструвати дівчині залізний браслет на зап’ястку. Такий самий був і в Елейн; багато років тому вони купили однакові прикраси. Фанатичка зойкнула, широко розплющивши очі.

— Бачиш це? — зашипіла Неста й зробила крок уперед.

Фанатичка відступила від неї.

— Ось що тобі треба носити. А не ті кляті срібні дзвіночки, щоб приваблювати тих фейських чудовиськ.

— Як ти насмілилася носити цю мерзоту та ще й демонструвати на очах наших безсмертних друзів?..

— Іди проповідуй в інше селище, — грубо урвала її Неста.

Дві пухкенькі симпатичні фермерські дружини йшли повз нас, тримаючись за руки і прямуючи на ринок. Дійшовши до аколітів, вони однаково скривилися.

— Шльондра-фейрілюбка! — вигукнула одна з них прямісінько в обличчя молодій жінці.

Я не могла не погодитися.

Аколіти промовчали.

Інша селянка — достатньо заможна, бо на шиї висіло грубе залізне намисто — примружила очі й вишкірилася на них.

— Невже ви, ідіоти, не розумієте, що ті чудовиська робили з нами протягом століть? Вони й досі розважаються, коли знають, хто ви.

Неста закивала до жінок на знак згоди, а ті попростували далі. Ми повернулися спинами до молодої жінки, яка досі стояла перед нами, і навіть Елейн невдоволено нахмурила брови.

Проте молода жінка зітхнула, і її обличчя знову було спокійне, коли вона заговорила:

— Я теж жила у схожій темряві, доки не почула Слова Благословенних. Я зростала в селищі, як дві краплі схожому на це, — безбарвному й похмурому. Проте десь із місяць тому подругу моєї кузини відправили до кордону як нашу жертву Прифії. Вона не повернулася. Гадаєте, загинула? Ні. Живе в достатку, бо тепер вона — наречена знатного фейця. І вас може очікувати така сама доля, якщо не пошкодуєте кількох…

— Скоріше за все, її просто зжерли, — сказала Неста, — тому вона й не повернулася.

Або гірше, подумала я, Вищі Фе й справді могли забрати жінку до Прифії. Я ніколи не бачила ані жорстоких Вищих Фе, які були схожі на людей і правили у Прифії, ані звичайних фейрі з їхньою лускою, крилами й довгими павучими лапами, які жили в тих землях і здатні були затягти тебе глибоко-глибоко в забуте всіма озеро. Я не знала навіть, хто з них гірший.

Обличчя аколітки напружилося:

— Наші милосердні господарі ніколи не завдадуть вам шкоди. Прифія — це земля миру й достатку. Якби фейрі благословили вас своєю увагою, для вас було б великою втіхою жити серед них.

Неста закотила очі. Елейн тривожно переводила погляд з нас на ринок, який було видно попереду. Довкола нас уже товпилися цікаві. Треба було йти далі.

Неста знову відкрила рота, проте я стала між ними. Одяг на послушниці був не зовсім білий, а блідо-блакитний — чистенький, як і її шкіра, ніде ні плямочки.

— Ти вступила в нерівний бій, — звернулася я до неї.

— За гідну справу, — променисто усміхнулася послушниця.

Я трохи підштовхнула Несту, щоб вона рушала, а сама сказала фанатичці:

— У тій справі немає нічого гідного.

Я досі відчувала прикуті до нас погляди аколітів, крокуючи до заповненого ринку, але не обернулася. Зовсім скоро вони підуть читати свої проповіді в іншому місці. Доведеться йти додому довшою дорогою, щоб уникнути зустрічі з ними.

Мої сестри ніяк не могли заспокоїтися. Елейн сердито морщилась. Очі Нести дико виблискували, а губи витягнулися ниточкою. Невже у неї вистачить розуму наздогнати послушницю і знову зчепитися з нею?

Не моя проблема — принаймні зараз.

— Зустрінемося тут за годину. — сказала я і, не даючи сестрам часу вхопитися за мене, пірнула в натовп на площі.

Хвилин із десять мені знадобилося, щоб оцінити три можливі варіанти. Там були мої звичайні покупці: немолодий швець і гостроокий кравець, які приходили на ринок з найближчого міста. Були й незнайомці: кремезна жінка сиділа на краєчку зруйнованого фонтана. У неї не було навіть возу, але увагу вона все одно привертала. Рубці та зброя чітко вказували на рід її заняття. Вона була найманкою.

Я відчувала на собі погляди шевця і кравця, відчувала їх удавану байдужість до моєї сумки за плечима. Добре. Значить, можна торгуватися.

Я підійшла до найманки. Її густе темне волосся було підстрижене до підборіддя. Засмагле обличчя здавалося витесаним з граніту, а великі чорні очі трохи примружилися, побачивши мене. Які ж бо цікаві очі — не одного відтінку чорного, а багатьох, із натяками на брунатний, — вгадувалися під її темними бровами! Я відсунула подалі непотрібну частину свого розуму, яка інстинктивно змушувала думати про кольори, світло та форми, і рушила до найманки, широко розправивши плечі. Зброя на ній — цілий арсенал кинджалів і ножів — змусила мене проковтнути клубок у горлі. Я підійшла не впритул, а зупинилася на певній відстані.

— Я не продаю свої послуги за товар, — мовила вона з дуже різким акцентом, якого я раніше ніколи не чула. — Беру лише монетами.

Кілька перехожих вдали, що не дослухаються до нашої розмови, особливо коли почули мої слова:

— Тоді тобі навряд чи пощастить у цьому місці.

Вона здавалась велетенською, навіть коли сиділа.

— Дівчино, що тобі від мене треба?

Їй самій, напевно, від двадцяти п’яти до тридцяти, але я, у своєму лахмітті й змарніла від голоду, справді могла здаватися поруч із нею дівчиськом.

— Я принесла на продаж шкури вовка й олениці. Може, вони тобі сподобаються й ти їх купиш?

— Ти їх поцупила?

— Ні, — я витримала її погляд, — сама вполювала цих тварин. Можу заприсягнутись.

Вона пробіглася по мені своїми чорними очима.

— Як?

Це «як» прозвучало не запитанням, скоріше наказом. Від людини, яка напевно бачила тих, для кого в обіцянках не було нічого святого і хто легко кидався словами. І вона карала їх належним чином.

Тож я детально розповіла, як уполювала обох звірів, а коли закінчила, найманка махнула рукою в бік моєї сумки:

— Ну ж бо я погляну на них.

Я витягла акуратно змотані шкури.

— А ти не брехала про розміри вовка, — пробурмотіла вона. — Хоча на фейрі й не схожий.

Вона досвідченим оком пройшлася по шкурах, оцінила руками хутро і низ. А потім назвала свою ціну.

Я отетеріла, почувши, але встигла приховати подив. Ціна, що її назвала найманка, у кілька разів перевершувала ту, яку я розраховувала отримати за шкури. Я мовчки дивилася на щедру купувальницю.

Найманка теж дивилася, але не на мене, а крізь моє кощаве тіло.

— А ті дві дівчини, які спостерігають через площу, — твої сестри? У вас усіх однаково мідне волосся, а ще вони дивляться на тебе голодними очима.

І справді. Мої сестри досі щосили намагались підслуховувати, але так, щоб їх на цьому не спіймали.

— Мені не потрібна твоя жалість.

— Може, й так. Проте тобі потрібні мої гроші, а сьогодні торгівля квола. Збили її ці чортові послушниці з телячими очима.

Жінка кивком вказала на «Дітей Благословенних», які досі трусили своїми срібними дзвіночками й вистрибували на шляху кожного, хто намагався пройти повз них.

Коли я знову подивилась на неї, найманка ледь помітно усміхалася.

— Усе залежить від тебе, дівчинко.

— Чому?

Вона знизала плечима.

— Мені колись теж допомогли. Нашій сім’ї тоді дуже важко було. Гадаю, настав час сплатити свій борг.

Я подивилася на неї знову, розмірковуючи над почутим.

— У мого батька є деякі вироби з дерева, які я могла б додати до шкур. Так буде справедливіше.

— Я подорожую з мінімумом речей, і мені вони геть ні до чого. А це, — вона погладила шкури у своїх руках, — вбереже мене від потреби вбивати їх самій.

Я кивнула, мої щоки запалали, коли вона почала шукати мішечок із монетами десь у глибинах свого важкого плаща. Мішечок був повний срібла, а то й золота — я погано розрізняю монети по брязкоту. У наших краях найманці отримували щедру плату.

Наші землі були занадто малі й бідні, щоб дозволити собі утримувати постійну армію для нагляду за Стіною з Прифією. А ми, прості селяни, могли сподіватись лише на силу Угоди, яку було укладено п’ять сотень років тому. Проте вищий клас міг дозволити собі найманців, таких як ось ця жінка, щоб ті оберігали їхні землі на кордоні з володіннями безсмертних. Правду кажучи, це була лише видимість захисту, щось подібне до оберегів на порогах домівок. Усім нам, незалежно від класу чи статку, від народження, ще в колисках, співали та передавали римовані попередження, які потім звучали на шкільних подвір’ях. Усі ми в глибині душі знали, що нічого не вдіємо проти фейрі. Вищий Фе міг перетворити твої кістки на попіл з відстані в сотню метрів. Хоча ми із сестрами ніколи нічого подібного не бачили.

Проте ми ще й досі намагалися вірити в існування будь-чого, що було б здатне допомогти, якщо колись нам доведеться зіткнутися з ними. На ринку було дві ятки, які обслуговували ці страхи, пропонуючи підвіси та дрібнички, закляття й речі із заліза. Я не могла їх собі дозволити, та й навіть якщо вони якось діяли, то могли б подарувати лише кілька хвилин, щоб мати час підготуватися до неминучого. Тікати було марно, битися теж.

Але Неста з Елейн ще й досі надягали залізні браслети щоразу, коли виходили з будинку. Навіть Айзек мав залізний широчезний браслет, який носив на зап’ястку, завжди ховаючи під рукавом. Колись він мені запропонував купити такий самий, проте я відмовилася. Для мене це було занадто особистим, занадто нагадувало платню, занадто… постійно нагадувало про те, ким ми були одне для одного і ким водночас не були.

Найманка поклала монети на мою простягнуту руку, а я мерщій сховала їх до кишені. Вони були такі важкі, мов каміння. Ані шансу на те, що сестри не побачили гроші і що вже не міркували про те, як саме можуть умовити мене поділитися ними.

— Дякую, — мовила я до найманки, марно намагаючись стримати невдоволення від того, що сестри вже наближаються, як падальники до трупа.

Найманка погладила вовчу шкуру.

— Невеличка порада від однієї мисливиці другій.

Я здивовано скинула бровою.

— Не заходь далеко в ліс. Я б не стала навіть підходити туди, де ти була вчора. Вовк таких розмірів буде найменшою твоєю проблемою. Дедалі частіше я чую про те, що вони прослизають до нас крізь Стіну.

Мороз павуками пройшовся мені вздовж хребта.

— Вони що… вони збираються напасти?

Якщо так, я знайду спосіб узяти свою родину, полишити злиденні землі й попрямувати на південь, подалі від невидимої Стіни, яка поділила навпіл наш світ, перш ніж вони зуміють сюди перейти.

Колись, за давніх-давен і тисячоліття до того, ми були рабами у правителів Вищих Фе. Колись ми кров’ю і потом збудували для них величну та квітучу цивілізацію, дивні храми для лютих і диких богів. Колись ми повстали по всіх землях, усіх територіях. Війна була така кривава, така руйнівна, що це змусило шістьох смертних королев укласти Угоду, аби зупинити бійню та безцільні вбивства з обох боків, і саме таким чином у нашому світі з’явилася Стіна: відтепер Північ усіх територій належала Вищим Фе та фейрі, які забрали із собою свою магію. Південь, який населяли смертні, був приречений жити на тому, що можна було виростити на землі чи добути з неї.

— Ніхто не знає, що насправді планують Вищі Фе, — застерегла найманка, і обличчя її закам’яніло. — Ми не знаємо, чи можуть Вищі Лорди втримати на шворці своїх звірів і спрямовані атаки. Я охороняла старого вельможу, який жалівся, що останні п’ятдесят років ситуація стає дедалі гіршою. Він узяв човна й попрямував на південь два тижні тому, а також на прощання сказав, щоб я тікала звідси, якщо в мене ще лишилися бодай якісь мізки. А перш ніж відплисти, розповів, що отримав звістку від друга про те, що посеред ночі зграя мартаксів перетнула Стіну й знищила половину селища поблизу його маєтку.

— Мартаксів? — видихнула я.

Я знала, що існувало безліч різновидів фейрі, які різнилися між собою так само, як і звичайні представники тваринного світу, проте назв знала дуже мало.

Темні очі найманки зблиснули:

— Тіло велике, як у ведмедя, голова трохи схожа на лев’ячу, і три ряди зубів, гостріших, ніж в акули. І злі, як всі троє згадані разом. Як сказав старий пан, сонних людей вони буквально на стрічки розпустили.

У мене скрутило живіт. Не від голоду. Від страху. Я подивилася на безтурботних сестер. Гарні, тендітні живі ляльки, розпустити таких на стрічки можна за якусь мить. Людям проти мартаксів не вистояти. Які ж дурні ці «Діти Благословенних»! Хотіла б я бачити, як повела б себе красномовно послушниця, опинившись віч-на-віч з мартаксом.

Мої сестри, які стояли позаду нас, здавалися такими беззахисними — з тендітною шкірою, яку так легко розпустити на стрічки. У нас не було шансів проти чогось подібного до матраксів. Ті кляті «Діти Благословенних» були дурепами, фанатичними дурепами.

— Тож ніхто не знає, про що свідчать ці атаки, — говорила далі найманка, — просто останнім часом мене стали чимраз частіше наймати. Тримайся якомога далі від Стіни. Особливо якщо Вищі Фе почнуть з’являтись на цих землях. Або навіть гірше — хтось із Вищих Лордів. Порівняно з ними мартакси все одно що цуценята.

Я розглядала її вкриті шрамами руки, потріскані від морозу.

— Ти коли-небудь стикалася з іншими різновидами фейрі?

Її очі заблищали:

— Дівчино, тобі краще навіть не знати, якщо не хочеш попрощатися зі сніданком.

І справді, я почувалася геть погано, мене нудило й навіть трясло.

— Вони ще більш смертоносні, ніж мартакси? — наважилася спитати я.

Жінка закасала рукав свого грубого плаща, який відкрив засмаглу руку з дуже сильними м’язами. Вся вона була в страшних покручених шрамах. Їх слід, який нагадував півмісяць, дуже скидався на…

— Ні, ця тварина не мала ні такої сили, ні розмірів, як у мартаксів, — сказала вона, — проте укус цього чудовиська був сповнений смертоносної отрути. Два місяці, ось скільки я пролежала, а потім ще чотири збиралася на силі знову ходити.

Вона підсмикнула штанину, і я побачила її оголену ногу.

Красиво, подумала я навіть крізь жах, який крутив мені кишки. На смаглявій шкірі чорними стрічками, геть чорним павутинням, морозяним візерунком вирізнялися вени.

— Цілитель сказав, що із цим нічого вже не вдієш, і мені пощастило, що я й досі ходжу по цій землі з отрутою в нозі. Можливо, колись вона остаточно вб’є мене або скалічить. Але принаймні я знаю, що вбила тварюку першою.

Здавалось, що кров у моїх жилах застигла, коли найманка закривала ногу холошею. Якщо хтось на площі й побачив це, озватися не насмілився, так само як і підійти. А з мене було досить на сьогодні. Тож я відступила назад на крок, розмірковуючи над тим, що вона щойно мені розповіла й показала.

— Дякую за попередження, — мовила я.

Її погляд був прикутий до чогось за моєю спиною, і вона ледь помітно мені всміхнулась.

— Хай щастить.

А потім раптом я відчула чиюсь кістляву руку на своєму зап’ястку, і мене потягнули подалі від найманки. Я знала, що це Неста, ще навіть не поглянувши на неї.

— Вони небезпечні, — зашипіла вона. Її пальці боляче впивались мені в руку, доки вона далі відтягувала мене від найманки. — Не підходь до таких більше!

Я просто витріщилась на неї, а потім і на поблідлу й налякану Елейн.

— Невже я чогось не знаю? — тихо спитала я. Бо навіть не пригадувала, коли востаннє Неста намагалася застерегти мене; зазвичай вона переймалася тільки Елейн.

— Вони жорстокі й відберуть у тебе все до останнього мідяка, навіть силою.

Я кинула оком на найманку, яка ще й досі роздивлялась куплені шкури.

— Вона обікрала вас?

— Не вона, — пробурмотіла Елейн. — Інший найманець. У нас було лише кілька мідних монеток, і він розсердився, але…

— Чому ви не зчинили галасу? Або не сказали мені?

— А що ти зробила б? — вишкірилася Неста. — Викликала б його на бій зі своїм луком та стрілами? І хто в цій поганій дірі взагалі зреагував би на наші скарги?

— А як же твій Томас Мандрей? — холодно спитала я.

Очі Нести спалахнули, але якийсь рух за моєю спиною привернув її увагу, і раптом вона спробувала вичавити із себе щось подібне до милої усмішки. Можливо, вона згадала про гроші, які тепер були в мене.

— Твій коханчик чекає на тебе.

Я повернулась. Справді, Айзек спостерігав за нами з іншого кінця площі, притулившись спиною до стіни і схрестивши руки на грудях. Він був старшим сином єдиного заможного фермера в нашому селищі, але все одно схуднув за зиму, а його гарне брунатне волосся втратило блиск. Симпатичний, привітний, стриманий, він все ж мав у собі якусь темряву, яка нас одне до одного й привернула, — однакове розуміння того, яким злиденним і мерзенним є й буде наше життя.

Ми були ледве знайомі протягом багатьох років — відтоді, як наша родина переїхала до селища, — проте я ніколи про нього навіть не думала, допоки одного разу ми не зустрілися дорогою на базар. Ми майже не розмовляли, хіба що про яйця, які він ніс на ринок. А я тим часом милувалася його розмальованим у різні кольори кошиком — брунатні та жовтуваті, блідо-блакитні й зелені. Наша розмова була така проста, така легка, може, навіть трохи безглузда й незграбна, проте, коли ми розсталися біля мого будинку, я вперше відчула себе не такою… самотньою. За тиждень я привела його до того майже зруйнованого сараю.

Він був моїм першим і єдиним коханцем уже протягом двох років. Іноді ми зустрічалися щоночі, а бувало, не бачилися цілий місяць. Проте щоразу все повторювалося: швидке скидання одягу, переплетіння губ, язиків, зливання подиху. Інколи ми розмовляли, або, скоріше, він говорив про тиск з боку батька, про обіцянки й обов’язки. Частіше ми просто мовчали. Не можу стверджувати, що кохалися ми, як досвідчені, проте це все ж таки було полегшенням. Ковток повітря, прояв егоїзму.

Між нами не було кохання — принаймні тих почуттів, які люди мають на увазі, коли говорять про кохання, але щось увірвалося в мене в грудях, коли Айзек повідомив, що збирається одружитись. Однак я все ж таки не була в розпачі й не шукала б зустрічей із ним після його шлюбу.

Айзек схилив голову в знайомому жесті, а потім неквапливо попрямував вулицею, за місто, до старого хліву, де він чекатиме на мене. Ми ніколи не приховували стосунків, проте все одно намагались не робити з них щось дуже відверте.

Неста цикнула язиком і схрестила руки.

— Сподіваюся, ви обоє обережні.

— Трохи запізно вдавати, ніби тобі не все одно, — відповіла я.

Проте ми були обережні. Позаяк я не могла собі цього дозволити, Айзек сам пив протизаплідні відвари. Він знав, що інакше я до нього навіть не доторкнулася б. Я засунула руку до кишені й витягла мідну монету у двадцять марок. Елейн голосно втягнула повітря, а я навіть не подивилася на сестер, коли вкладала монету в її долоню, кажучи:

— Побачимось удома.

***

Пізніше, після ще однієї вечері з оленини, за якою ми всі зібралися біля каміна в тиху годину перед сном, я спостерігала, як сестри шепочуться й весело сміються. Вони витратили геть усе, що я дала їм. На що — навіть гадки не маю. Елейн хоча б принесла батькові новий різак по дереву. Плащ та чоботи, з приводу яких вони скиглили напередодні ввечері, були занадто дорогі. Проте я не сварилася з ними через витрати, а Неста вже вдруге за день без моїх нагадувань пішла рубати дрова. На щастя, на зворотному шляху вони уникнули зіткнень з «Дітьми Благословенних».

Батько куняв у своєму кріслі, поклавши ціпок на понівечене коліно. Мені здалося, це була слушна мить, щоб знову поговорити з Нестою про Томаса Мандрея. Я повернулася до неї, відкрила рота… але не встигла вимовити ані слова.

Пролунало оглушливе ревіння. Сестри злякано закричали. Двері навстіж розчинилися, і вітер наповнив кімнату вихором сніжинок, а в отворі з’явилося щось величезне й люто загарчало.

Розділ 4

Не знаю, яким чином у мене в руці опинилася дерев’яна колодка мисливського ножа. Перші кілька секунд злилися у змазану стрічку гарчання велетенського чудовиська із золотим хутром, крику сестер, завірюхи і сповненого жаху обличчя мого батька.

Не матракс, зрозуміла я, — хоча полегшення було швидкоплинне. Звір був завбільшки з коня, і хоча тіло його мало щось невловимо котяче, голова, ясна річ, належала вовку. Я не знала, до чого віднести загнуті роги, схожі на лосячі, у нього на голові. Утім, був то лев, вовк чи лось, його чорні кинджали пазурів та довгі жовті ікла, безсумнівно, мали вигляд страхітливий.

Якби я зустріла це чудовисько в лісі віч-на-віч, мене охопив би смертельний жах, я могла б упасти на коліна і благати про швидку й безболісну смерть. Але тут у мене не було місця для жаху, я відмовлялася пускати його в себе попри дике гупотіння серця у вухах. Якимось чином я опинилася перед сестрами, закриваючи їх, навіть коли чудовисько присіло на задні лапи і з його зубастої пащі вихопився стогін і мовлене людською мовою слово:

— УБИВЦІ!

Тієї ж миті я подумки промовила: «Фейрі».

Усі оті сміховинні візерунки та обереги на нашому ґанку проти нього були все одно що павутиння. Чому я не розпитала в найманки, як саме вона вбила того фейрі? Товста сильна шия звіра здавалася мені найкращою мішенню для ножа.

Я ризикнула оглянутися через плече. Мої сестри кричали, впавши на коліна біля дальньої стіни, батько присів перед ними. Усіх їх треба було обороняти. Намагаючись здолати тремтіння в руках, я зробила крок у напрямку фейрі. Стіл залишила між нами. Мій лук та сагайдак висіли у протилежному кінці кімнати — прямісінько за спиною звіра. Мені було необхідно якимось чином обійти його, щоб дістатися ясеневої стріли. І вигадати час, щоб натягнути тятиву.

— УБИВЦІ! — знову проревів звір, і його хутро стало дибки.

— Б-благаю, — промимрив батько з-за моєї спини, і я зрозуміла, що в нього не стає сміливості підійти ближче. — Усе, що ми могли вчинити поганого, ми зробили несвідомо.

— М-м-ми нікого не вбивали, — додала Неста, давлячись риданнями й затуляючи голову рукою, наче той маленький залізний браслет міг захистити її від потвори.

Я схопила ще один кухонний ніж зі столу — єдине, що могла зробити за неможливості дістатися стріли.

— Геть звідси! — закричала я, виставивши ножі перед собою.

Довкола мене не було нічого залізного, що можна використати як зброю. Можна було хіба що жбурнути у звіра браслетами моїх сестер.

— Забирайся і згинь!

Руки в мене тремтіли так, що я ледве втримувала ними ножі. Бодай би цвях — згодився б і залізний цвях, якби той був десь поблизу.

Звір заревів мені у відповідь, і весь котедж здригнувся, а тарілки та горнятка задзеленчали на полицях. Відкрилася його товстелезна шия. Я жбурнула в неї свій мисливський ніж.

Блискавично швидко — ледве помітний рух, — і звір відбив його лапою, клацнувши зубами біля мого обличчя.

Я відстрибнула й ледь не перечепилася через батька. Фейрі міг мене вбити — міг, але кинувся, просто попереджаючи. Неста й Елейн, ридаючи, молилися всім давно забутим богам, які могли б вештатися десь неподалік.

— ХТО ВБИВ ЙОГО?

Звір підходив чимраз ближче. Він поклав лапу на стіл, і той жалібно скрипнув під її вагою. Пазури з рипінням стали заглиблюватися в деревину — один за одним.

Я наважилася зробити ще крок уперед, а звір у той час витягнув морду й почав принюхуватися до нас. Очі в нього були зелені з украпленнями бурштину. У звірів не буває очей такого кольору і форми.

На диво спокійним голосом я спитала:

— Кого вбив?

Він загарчав гучно й люто:

— Вовка.

Моє серце пропустило удар.

Ревіння змовкло, але лють лишилася — можливо, навіть перенизана журбою.

Плач Елейн перейшов у відчайдушний вереск. Я високо звела голову:

— Вовка?

— Велетенського вовка зі сріблястим хутром, — вишкірився звір у відповідь.

Чи дізнається він, якщо я збрешу? Фейрі не вміють брехати — усім смертним про це відомо, — але чи можуть вони відчути брехню, яка злетіла з вуст людини? У нас не було жодного шансу врятуватися боєм, але могли бути й інші шляхи.

— Якщо його вбили помилково, — стала пояснювати я звіру так зважено і спокійно, як це взагалі було можливо в подібному становищі, — яку платню ми могли б запропонувати?

Усе це було кошмаром, нічним жахом, від якого я прокинуся біля вогню, виснажена довгим ранком на базарі та днем із Айзеком.

Звір гавкнув, що було дуже схоже на гіркий смішок. Він відштовхнув стіл, щоб зробити невеличке коло перед розтрощеними дверима. Мороз був такий, що я затремтіла.

— Платня, яку ви зобов’язані сплатити, прописана в Угоді між двома нашими світами.

— За вовка? — гостро відказала я, а батько налякано прошепотів моє ім’я.

Я туманно пригадувала читання Угоди під час навчання іще в дитинстві, але про вовків там нічого не було.

Звір розвернувся до мене:

— Хто вбив вовка?

Я дивилась просто в його нефритові очі:

— Я.

Він заблимав і кинув погляд на моїх сестер, потім знову на мене. Моя худорлявість викликала в нього недовіру.

— Ти, певно, брешеш, щоб врятувати їх.

— Ми нікого не вбивали! — схлипнула Елейн. — Будь ласка… будь ласка, зглянься!

Неста зашипіла на неї крізь схлипи, але загородила сестру собою. Хай там як я ставилася до сестер, але цієї хвилини, коли я глянула на них, у мене защеміло в грудях.

Батько важко підвівся, застогнавши від болю в нозі, але, перш ніж встиг ступити крок, я повторила:

— Я вбила вовка.

Звір, який принюхувався до моїх сестер, перевів погляд на мене. Я розправила плечі:

— І продала його шкуру сьогодні на базарі. Якби я знала, що він фейрі, я його не займала б.

— Брехуха! — загарчав звір. — Ти здогадувалася, але сумнівалася. А якби знала напевно, що перед тобою один із моїх побратимів, тобі б ще сильніше закортіло його смерті.

Правда, правда, правда.

— Чи можна мене в цьому звинувачувати?

— Він нападав на тебе? Чи, може, спровокував?

Я розтулила рота, щоб відповісти «так», проте у відповідь проказала:

— Ні. Однак згадавши, що ваша раса скоїла з нами, що ви досі полюбляєте чинити, навіть якби я достеменно знала, хто він, то вирішила б, що він заслуговує на смерть.

Краще померти із гордо зведеною головою, аніж плазувати перед цим створінням, мов слизький хробак. Навіть якщо його гарчання у відповідь було втіленням гніву та люті.

Відблиски полум’я мінилися на його вишкірених іклах, і я не могла не уявити, що вже відчую їх у себе на горлі, чула, що сестри голосно кричать зі страху, що вони скоро також помруть. Я раптом чітко зрозуміла: Неста готова пожертвувати собою, щоб виграти час і дати Елейн утекти. Саме Елейн. Не батькові, якого вона завжди зневажала. Не мені, позаяк мене вона ненавиділа, знаючи, що ми з нею — дві сторони однієї монети і я можу сама постояти за себе. А от Елейн, наша тендітна квіточка, ніжне серденько… Заради неї Неста битиметься до останку.

І саме ця думка змусила мене націлити на звіра ніж.

— То яку плату вимагає Угода?

Він не зводив очей з мого обличчя, коли промовив:

— Життя за життя. Будь-яка неспровокована атака на представника світу фейрі потребує людського життя взамін.

Мої сестри припинили ридати і притихнули. Найманка в місті теж убила фейрі, але той перший напав на неї.

— Я цього не знала, — мовила я. — Не знала про цю частину Угоди.

Фейрі не вміють брехати, — а він говорив досить чітко, не граючись зі словами.

— Більшість із вас, смертних, вирішила забути цю частину Угоди, — прогарчав він, — тому карати вас за провинності ще приємніше.

У мене затремтіли коліна. Від цього мені не втекти. Та й бігти не було куди, він заступив мені єдиний вихід.

— Зроби це надворі, — прошепотіла я тремтливим голосом. — Не… тут.

Не в будинку. Де моя родина буде змушена відмивати зі стін та підлоги кров та нутрощі. Звичайно, якщо він не вб’є і їх.

Фейрі відповів недобрим сміхом:

— Ти так легко приймеш свою долю?

Я мовчки глипала на нього. А він повів далі:

— За те, що тобі не забракло мужності обрати, де саме я тебе покараю, відкрию таємницю, людино: Прифія може вимагати твоє життя в будь-який спосіб, у будь-якому вигляді. Тож як представник світу безсмертних я можу оббілувати тебе, як свиню, або ж… ти можеш перетнути кордон і прожити решту своїх днів за Стіною в Прифії.

Я моргнула:

— Що?

Повільно, наче я була геть дурна, він повторив:

— Ти можеш або померти сьогодні, або переселитися у Прифію і провести свої дні там, назавжди залишивши світ смертних.

— Фейро, погоджуйся! — прошепотів батько з-за моєї спини. — Йди!

Я навіть не озирнулася, перепитуючи:

— Де? У Прифії для нас кожний куточок смертельний. Я краще помру просто зараз, ніж житиму в постійному страхові за Стіною, поки хтось не вкоротить мені віку ще в більш моторошний спосіб.

— Я володію землями, — тихо й неохоче вів далі фейрі. — Я дам тобі дозвіл жити там.

— Звідки раптом така доброта до мене? — Можливо, дурне запитання, але…

— Ти вбила мого друга, — загарчав звір. — Убила його, здерла з нього шкуру, а потім продала її на ринку і сказала, що він на це заслуговував, а тепер ще маєш нахабство ставити під сумнів мою щедрість?

«Як типово для людей», — наче додав він подумки.

— Ти міг не розповідати мені про цю можливість.

Я підійшла до звіра так близько, що його подих обпалив мені обличчя.

Фейрі не вміють брехати, проте вони можуть обминати певну інформацію.

Звір знову загарчав:

— Не варто було мені забувати, що ви, люди, такої поганої думки про нас. Невже ви взагалі не розумієте, що таке милосердя? — Його ікла були лише за кілька сантиметрів від мого горла. — Дозволь пояснити тобі, дівчино: або ти житимеш у моєму маєтку в Прифії, таким чином віддаючи своє життя за життя убитого тобою фейрі… або ми вийдемо за поріг — і я розірву тебе на шматки. Навіть ховати буде нічого. Обирай.

Батько причовгав до мене. Він поклав руку мені на плече:

— Будь ласка, пане добродію, Фейра — моя молодша. Я благаю вас, згляньтеся. Вона все… вона все…

Фейрі знову загарчав, і я не дізналася, що ж означало батьківське «все». Але сама лиш слабка спроба батька стати на мій захист… для мене стала ударом ножа в живіт.

Батько зіщулився, продовжуючи:

— Благаю…

— Мовчи! — гаркнуло чудовисько, і раптом усередині мене завирувала така лють, що я ледве втрималася, щоб не встромити ножа прямісінько йому в око.

Мій запал остудила інтуїція. Перш ніж я встигну підвести руку, він перекусить мені горлянку.

— Я можу дістати золото, — сказав батько.

Від його слів мене знову обпекла злість. Де він дістане золото? Батько не соромився жебракувати, але навіть у кращі часи йому подавали жалюгідні мідяки. Заможні люди в нашому селі — скнари з черствими душами. У дитинстві я вірила, що чудовиська водяться тільки по той бік Стіни. Подорослішавши, переконалася: чудовиська нашої смертної реальності не поступалися тим, що жили за Стіною.

Звір пирхнув.

— І в яку суму ти оціниш життя доньки? Невже його можна визначити грошима?

Неста досі стояла, затуляючи собою Елейн, білу як сніг, що залітав у відчинені двері. Але Неста похмуро пильнувала кожний рух звіра. На батька вона не зважала, наче заздалегідь знала відповідь.

Коли батько не знайшов слів, я зробила ще крок до звіра, привертаючи його увагу до себе. Мені потрібно було відвести його — подалі від моєї родини. Те, як легко він відбив мого ножа, не лишало надії на успіх неочікуваної атаки.

Нерозумно намагатися здолати такого противника силою. До нього потрібно підкрастися непомітно. Але фейрі властивий погострений слух. Тож треба приспати його пильність. Поводитися так, щоб він повірив у мою цілковиту покірність. Якщо неправильно виберу час для нападу на нього або для втечі, він мене все одно знайде, а до того ж поквитається з батьком і сестрами. Мені нічого не залишалося зараз, як піти з ним. А згодом, може, знайду можливість перерізати йому горлянку. Або серйозно поранити, щоб не кинувся в погоню. Або якось втекти.

Допоки фейрі не знайдуть мене знову, вони не зможуть вимагати виконання умов Угоди. Нехай це робить мене проклятою клятвопорушницею. Пішовши з ним, я порушу найважливішу клятву з усіх, що колись давала. Важливішу за старезну Угоду, якої я навіть не підписувала.

Я трохи послабила хватку пальців на колодці ножа і мовчки, дуже пильно дивилася в ті смарагдові очі.

— Коли вирушаємо?

Його вовча морда залишалася незмінною — лютою. Десь глибоко в мені померла остання надія на бійку, бо він попрямував до дверей. Ні, до мого сагайдака, який я за ними залишила. Він витягнув ясеневу стрілу, понюхав її й загарчав. Двома швидкими рухами звір розломив стрілу навпіл і жбурнув у вогонь. А потім повернувся знову до мене. У його подиху я відчула свою загибель.

— Зараз.

Зараз.

Навіть Елейн підвела голову й дивилася на мене з німим жахом. Але я не могла дивитися на неї, дивитися на Несту — не тоді, коли вони тулились одна до одної, занімілі. Я обернулась до батька. В його очах блищали сльози, тож я швидко перевела погляд на кілька наших уцілілих буфетів з надто жовтими нарцисами навколо ручок шухляд. Зараз.

Звір зробив крок у напрямку відчинених дверей. Мені годі було уявити, куди я піду або що він робитиме зі мною. Я покинула думку про негайну втечу. Її ще треба буде підготувати.

— М’яса олениці вам повинно вистачити ще на два тижні, — озвалася я до батька, а сама почала збирати теплий одяг, щоб якось витримати холод. — Почніть зі свіжого м’яса, а потім не полінуйтеся зав’ялити решту — гадаю, ти знаєш, як це робити.

— Фейро, — видихнув батько.

Я, не звертаючи на нього уваги й застібаючи плащ, продовжувала:

— Гроші за шкури лежать у моїй шухляді. Їх має вистачити надовго, якщо заощаджувати.

І ось нарешті я подивилася батькові в очі й дозволила собі запам’ятати риси його обличчя. Очі пекло від сліз, але я зморгнула їх, натягаючи порвані рукавиці.

— Коли настане весна, полюйте в гайку, що на південь від великого закруту Струмка Срібної Весни. Там повно кролячих нір. Спитай… спитай в Айзека Гейла, як робити пастки, він покаже. Минулого року я навчила його, як із цим упоратися.

Батько кивнув, затуляючи рота рукою. Звір прогарчав попередження й попрямував у темряву ночі. Я ступила услід, але зупинилась, щоб подивитися на сестер, які все ще тулились одна до одної біля вогню, ніби не наважувалися рушити з місця, допоки я не вийду з будинку.

Елейн ледь чутно прошепотіла моє ім’я, не звівши голови. Я повернулася до Нести. Сьогодні її обличчя було особливо схоже на обличчя нашої покійної матері: так само холодне й безжальне.

— Хай би там що, — тихо проказала я, — але не виходь за Томаса Мандрея. Його батько лупцює дружину, і жоден із синів навіть не пробує її захистити.

Очі Нести стали великими від подиву, а я вела далі:

— Синці важче сховати, ніж бідність.

Неста напружилася, але промовчала — обидві сестри мовчали, — коли я повернулася до відчинених дверей. Проте чиясь рука вхопила мою, зупиняючи мене на ґанку. Розвернувши мене до себе, батько відкрив й одразу стулив рота. Звір знадвору, відчуваючи, що мене затримують, загарчав так, що здригнувся весь будинок.

— Фейро, — промовив батько. Його пальці тремтіли, коли він стискав мою руку в рукавицях, проте його очі… вони були ясніші й хоробріші, ніж будь-коли. — Фейро, ти завжди вартувала більшого, ніж це місце. Кращого, ніж ми, та й будь-хто. — Він міцніше стиснув мою руку. — Якщо тобі колись спаде на думку втекти, колись захочеться переконати його, що ти сплатила борг, не повертайся.

Я не очікувала теплого сердечного прощання і навіть уявити не могла такого.

— Ніколи не повертайся, — сказав батько, відпускаючи мою руку, щоб струсити за плечі. — Фейро, — він затнувся на моєму імені, в його горлі забулькотіло, — рушай у нове місце — і здобудь славу.

Звір надворі перетворився на тінь. Життя за життя. А що, коли, зберігши своє життя, я мимоволі занапащу три інших? Цієї думки було досить, щоб я вклякла на місці.

Я ніколи не розповідала батькові про обітницю, яку дала матері, а зараз уже не було сенсу щось пояснювати. Тож я скинула з плеча батькову руку й пішла.

Я дозволила рипінню снігу під ногами витіснити з голови його слова, йдучи за звіром в оповитий ніччю ліс.

Розділ 5

Кожен крок до смуги дерев на краю лісу був занадто швидкий, занадто легкий, занадто рано підводив мене до катувань і страждань, які чекали на мене попереду. Я не наважувалась оглядатися на будинок.

Ми увійшли під крону дерев. Далі лежала темрява.

Але не тільки вона — під деревом я помітила білу, як перший сніг у місячному сяйві, кобилу, що терпляче чекала на припоні. Вона лиш опустила голову — майже шанобливо, — коли звір підійшов до неї.

Він махнув велетенською лапою, наказуючи мені сісти в сідло. Кобила залишалася спокійною, навіть коли він наблизився настільки, що міг би розполосувати її одним рухом. Я не їздила верхи вже дуже давно, та й сиділа у своєму житті тільки на поні, однак це не завадило насолодитися теплом, яке оповило моє крижане тіло, коли я залізла в сідло. Кобила рушила кроком. Мені не залишалося іншого, як податися слідом за фейрі, який прекрасно бачив у темряві. Вони з кобилою були майже однакові на зріст. Я геть не здивувалася, коли ми попрямували на північ, до територій фейрі. Живіт мені скрутило до болю.

Жити із ним. Я могла провести всі роки свого смертного життя в його землях. Хоч він, можливо, і змилостивився наді мною, проте жодним словом не обмовився, яким буде моє життя. Угода забороняла фейрі робити з нас рабів, та, певно, це не стосувалося тих, хто вбивав фейрі.

Найвірогідніше, ми прямували до якоїсь шпарини у Стіні, якою він раніше вже скористався, щоб опинитися в нашому світі. І коли ми перетнемо невидимий кордон до Прифії, моя родина не матиме жодного шансу мене знайти. Я буду лиш ягням у королівстві вовків. Вовків… Вовк.

Убила фейрі. Ось що я наробила.

У роті геть пересохло. Я вбила фейрі. І навіть не могла змусити себе про це пошкодувати. Бо мала вдома родину, яка без мого полювання померла б голодною смертю. Тієї миті для мене це мало тільки одне значення — що у світі стане на одне гидке та люте створіння менше. Звір спалив мою ясеневу стрілу, тож мені залишалося покластися на везіння в пошуках бодай трісочки, якщо я справді хочу спробувати його вбити. Мене досі не полишали думки про втечу.

Ясен для фейрі — прокляте дерево. Їхнє слабке місце. Люди дізналися їх таємницю, тому й зуміли вціліти в страшній війні з народом фе. Хай як дивно, таємницю цю видав людям один феєць, зрадивши своїх.

Я змерзла попри тепло від спини кобили. Очима я безпорадно шукала довкола себе вузенькі стовбури та буйне гілля — ознаки, за якими навчилася розрізняти ясени.

Ніколи ще ліс не був такий тихий. Хай би що чекало на нас у хащах, воно було не таке страшне порівняно зі звіром, який крокував поруч. Лишалася слабка надія на те, що інших фейрі, коли ми увійдемо в його світ, він теж відлякне.

Прифія. Це слово відбивалося в голові луною, віщуючи неминучу загибель.

Землі. Він казав, що в нього є землі, але які саме? Моя кобила була неймовірна красуня, а сідло зроблене з якісної та розкішної шкіри, а це означало, що він бодай якось контактує із цивілізованим світом. Мені ніколи не доводилося чути розповіді про те, яким саме було життя звичайних фейрі чи навіть Вищих Фе. Якщо замислитися, то я взагалі нічого про них не чула, окрім розповідей про їхні смертоносні здібності та апетит. Я стиснула якомога міцніше віжки, щоб приховати тремтіння в руках.

Тих, хто своїми очима бачив Прифію, було дуже мало. Ті зі смертних, хто перетинав Стіну — за власним бажанням, як ото жертви з «Дітей Благословенних», чи викрадені, — ніколи не поверталися. Більшість легенд я вивчила від наших місцевих селян. Хоча батько, коли згадував про наше існування, щось розповідав нам про них.

Згідно з усіма легендами, Вищі Фе все ще правили північною частиною нашого світу. Вони господарювали на нашому велетенському острові. А також на великому континенті, від якого нас відділяло вузеньке море. Крізь нескінченні фіорди та крижані й піщані пустелі аж до великого океану простерлися володіння фейрі. Деякі території були імперіями, деякими правили королі та королеви. А ще існували такі місця, як Прифія, розподілена та керована сімома Вищими Лордами — створіннями з неймовірною та нечуваною силою, якою їх наділяли легенди, котрі були здатні підняти давні храми в повітря, розбити ворога, а також здолати вас швидше, аніж ви кліпнете оком. Щодо цього в мене не було жодних сумнівів.

Ніхто ніколи не пояснив мені, чому люди захотіли залишитися на наших територіях, коли для нас було відведено так мало місця, та й іще в безпосередній близькості до кордону, до Прифії. Легковажні дурні — ті, хто вирішив після Війни залишитися тут, на цих землях, були просто самогубцями. Навіть з Угодою, яку підписали ще хтозна-скільки століть тому, між світом фейрі та світом смертних, у захисній Стіні, яка саме й відділяла ці світи, були щілини, достатньо великі, щоб ті смертоносні створіння могли прослизнути до нас і потішитися катуваннями.

«Діти Благословенних» уперто відмовлялися визнавати цю особливість Прифії, яку так вихваляли. Тепер мені вже не знадобляться солодкі промови під дзенькання срібних дзвіночків. Скоро я на власні очі побачу, що таке ця Прифія. У мене знову звело живіт. Мені доведеться жити із цим чудовиськом. «Жити», — постійно нагадувала я собі. Жити, а не померти.

Хоча, можливо, доведеться жити в темниці. Найімовірніше, він мене замкне й забуде навіки, не згадає, що люди потребують таких простих речей, як їжа, вода, тепло.

Тихо ступаючи, звір ішов попереду, його роги чітко вирізнялися на тлі нічного неба, з ніздрів вихоплювалися клуби пари. Рано чи пізно нам доведеться стати табором, бо до кордону Прифії ще далеко. А коли ми зупинимося, я не спатиму всю ніч і стежитиму за кожним його рухом. Хоча він і спалив мою ясеневу стрілу, я зуміла захопити із собою й сховати під плащем гострий ніж. Раптом сьогодні в мене буде можливість ним скористатися.

Але не лише власною долею я переймалася, дозволяючи собі пірнути в жах, лють та відчай. Ми йшли далі — і єдиним звуком було рипіння снігу під копитами та лапами, а я думала про те, що прирекла батька й сестер на голод. Хай би як Неста й Елейн ставилися до мене, я була їхньою годувальницею. Їхньою та нашого кульгавого батька. Я уявляла, як батько шкандибає селом, благаючи кинути йому кілька мідяків, щоб прогодувати моїх сестер. Односельці глузуватимуть з нього. І тоді, важко спираючись на палицю, він потягнеться до містечка й там стане жебрати мідяки, щоб прогодувати дочок. Я знала: Неста палець об палець не вдарить, щоб допомогти йому. У разі чого спокійно дасть йому померти. А ось заради Елейн вона брехатиме, крастиме і продаватиме будь-що та будь-де. Утім, заради себе також.

Я спостерігала за тим, як звір рухається, намагалася знайти бодай якесь — будь-яке — вразливе місце. Проте не знаходила. Геть нічого не знаходила.

— А якого ти типу фейрі? — запитала я в нього, і мої слова наче проковтнув вітер, і сніг, і дерева, і зорі, і важкість нічної темряви.

Він навіть не завдав собі клопоту розвернутися. Вимовити бодай слово. Що ж, справедливо. Адже я вбила його друга.

Я знову звернулася до звіра:

— У тебе є ім’я?

Або щось, за чим я можу проклинати його.

Хмарка пари, що вихопилася з його пащі, здалася гірким сміхом.

— Навіщо тобі це потрібно, смертна? — відповів він запитанням на запитання.

Я промовчала. Він міг передумати щодо свого милосердя.

Але, можливо, у мене буде шанс втекти, перш ніж він вирішить вительбушити мене. Тоді я забрала б свою родину й ми сіли б на корабель, щоб відплисти далеко-далеко. Може, я все ж таки спробую вбити його попри все безглуздя такого вчинку, попри те, що це буде ще один неспровокований напад на фейрі. Я не овечка, яка покірно йде на заклання. Фейрі не цінують нашого життя, зате я ціную своє власне. Вціліла ж та найманка; можливо, і я вцілію. Можливо.

Я розтулила рота, щоб іще раз спитати, яке в нього ім’я, проте з його пащі пролунало роздратоване гарчання. У мене не було жодних шансів протистояти звіру, дати йому справжній бій. Нараз гострий металевий запах ударив мені в ніздрі. На мене раптом упала неймовірна втома, і мене до останку поглинула темрява.

***

Прокинулася я від того, що мене ніби виштовхнули назовні. Звідкіля? Я досі сиділа в сідлі, прив’язана невидимими тенетами. Сонце вже підбилося доволі високо.

Магія! Ось звідки був той металевий запах, магія, яка тримала мене в пастці, не даючи дотягнутися до ножа. Цю силу я знала усім своїм нутром, колективним знанням кількох поколінь і їхнім жахом. Як довго магія протримала мене в небутті? Як довго він утримував мене в такому стані, щоб тільки не розмовляти зі мною?

Зціпивши зуби, я могла б знову вимагати відповідей, могла б докричатися туди, куди він торував нам шлях, не обертаючись. Але раптом поряд зі мною пролетіли щебетливі пташки й теплий легіт ніжно поцілував мені обличчя. Попереду я побачила велетенські металеві ґрати в зеленій живій огорожі.

Моя темниця чи мій порятунок? Того я ще не знала.

Два дні, подорож від мого дому до Стіни, південного кордону Прифії, забрала дві доби. То він так довго тримав мене непритомною? Покидьок.

Ворота навстіж розчинилися без допомоги слуг чи охоронців. Фейрі увійшов і попрямував далі. Хотіла я того чи ні, але моя кобила пішла за ним.

Розділ 6

Маєток був розташований на пологих зелених пагорбах. Я ніколи не бачила нічого подібного, навіть наш колишній особняк не витримав би порівняння. Цей палац був вкритий серпанком троянд і плюща, з терасами, балконами і сходами, які буквально виростали з алебастрових країв. Це місце зусібіч оточував ліс, але він був так далеко, що я ледве бачила зелену смугу на небокраї. Мене захопило видовище кольорів, світла і приголомшлива різноманітність форм. Очі все це жадібно вбирали й ніяк не могли насититися. Будь-яка картина з натури стала б жалюгідною копією, не здатною передати всієї краси реальності. Моє захоплення, певно, подолало б і страх, якби це місце не було таким тихим і безлюдним. Навіть сад, крізь який ми йшли гравійною доріжкою, посипаною рінню, до головного входу в будинок, притихнув і спав. Над клумбами аметистових ірисів, білих пролісків та олійно-жовтих нарцисів, які ліниво погойдувалися під вітром, витав запах металу. Стільки кольору, сонячного світла, текстури… Мені кортіло пити цей краєвид, наче воду. Малювати його було безглуздо, жоден малюнок не передав би справжньої краси.

Звісно, усе це було магією, тому що навкруги буяла весна. Якими ж бо могутніми силами вони володіли, щоб досягнути такої неймовірної різниці між своїми землями та землями смертних, керувати порами року й погодою, наче ті належали їм? Спиною в мене стікав піт, зимовий одяг перетворився на задушливий панцир. Я покрутила зап’ястками й ворухнулася в сідлі. Тенет, які мене неволили, більше не було.

Фейрі досі йшов уперед, потім легко, одним стрімким рухом застрибнув на просторі мармурові сходи, які вели до важких дубових дверей. Ті безшумно розчинилися перед ним, і звір зайшов усередину.

Звичайно ж, уся подорож сюди була ретельно продумана. За допомогою магії він занурив мене в несвідомий стан, щоб я не знала, де перебуваю, і не змогла знайти дорогу додому. Я й гадки не мала, чи далеко звідси до Стіни й через землі яких фейрі пролягає дорога. Я сунула руку в потайну кишеню — вона спорожніла. Мій ніж зник.

Від думки про те, як мій плащ обшукують оті пазури і як вони знаходять ніж, відчула сухість у роті. Я намагалася відкинути свої лють, страх та огиду, коли кобила вирішила зупинитися біля підніжжя сходів. Що ж, послання зрозуміле. Величний маєток наче спостерігав і чекав.

Я кинула оком через плече на досі відчинені ворота. Якби я збиралась тікати, зробила б це зараз.

Південь. Можна було просто бігти на південь, щоб дістатися Стіни. Якщо, звісно, я не зіткнусь із чимось дорогою до неї. Я смикнула віжки, але кобила не ворухнулася, навіть коли я вп’ялася підборами їй у боки. Гаразд. Доведеться пішки.

Коліна в мене підігнулися, коли я зістрибнула на землю. В очах замерехтіло. Я вхопилася за сідло і здригнулася від болю й голоду, які забили всі почуття. Зараз, мені треба бігти зараз. Проте світ довкола мене все ще обертався й мерехтів.

Тільки справжній бовдур наважиться тікати в такому стані. Коли геть знесилений. Без запасів харчу. Я й пів кілометра не встигну пробігти, як фейрі мене дожене й пошматує. Як і обіцяв.

Я судомно вдихнула. Їжа. Знайти бодай якусь їжу, а вже потім бігти за першої можливості. Це здавалося мені непоганим планом.

Коли нарешті змогла триматися на ногах, я залишила кобилу біля сходів і крок за кроком стала підійматися. Подолавши останню сходинку, я затамувала дух і увійшла в прочинені двері.

Мене вразило розкішне оздоблення в будинку. Під ногами виблискували чорні й білі мармурові квадрати. Це був коридор із безліччю дверей. Посередині починалися сходи, а в дальньому кінці, за товстими скляними дверима, видно було ще один сад, ще більший і величніший. Жодного натяку на в’язницю. Знизу не долинало ні криків, ні стогонів. Лише тихе гарчання з найближчої до мене кімнати, настільки глибоке, що від нього затремтіли горщики з гортензіями, розставлені на невисоких підставках у коридорі. Немов у відповідь на моє мовчазне запитання, ліворуч розчинилися двостулкові двері. Це був німий наказ увійти.

Я протерла очі. Пальці в мене тремтіли. Я добре знала, що колись Вищі Фе будували для себе пишні палаци та храми по всьому світі — будівлі, які мої смертні пращури знищили після Війни. Проте я ніколи не замислювалася над тим, як живуть фейрі тепер, у якій розкоші й багатстві. Ніколи навіть уявити не могла, що фейрі, ті жорстокі чудовиська, володіють маєтками значно величнішими за будь-який будинок найбагатших смертних.

Затамувавши дух, я увійшла до зали. Довгий стіл — довший за той, що стояв у нашому колишньому маєтку, — займав майже увесь її простір. І повнісінько їжі — різної їжі — та вина. Від деяких страв ще здіймалася пара, і пахло так, що рот мій умить наповнився слиною. Принаймні всі страви були знайомі. Ніяких дивних делікатесів. Курчата, хліб, горошок, риба, спаржа, ягня… Такий пишний бенкет могли б дозволити собі тільки дуже заможні смертні.

І ще одна несподіванка. Звір попрямував до величезного крісла на чолі столу. Я затрималась у дверях, витріщаючись на їжу, гарячу чудову їжу, якої не могла торкнутися. Перше правило, якого нас навчали з дитинства, зазвичай у піснях та казках: якщо недоля раптом зведе тебе з фейрі, у жодному разі не пий їхнього вина, не торкайся їжі. Ніколи. Якщо, звісно, не хочеш бути поневоленим на все своє життя, стати їхнім рабом тілом і душею, опинитися потім у Прифії. Ну, останнє вже й так сталося, проте мені може випасти шанс обминути першу засторогу.

Звір усівся в крісло, яке застогнало під його вагою. І нараз, у сполоху білого сяйва, перетворився на чоловіка з волоссям кольору золота.

Я зціпила зуби, щоб не закричати, і сперлася на вкриту дерев’яними панелями стіну біля дверей, хапаючись за одвірок і намагаючись оцінити відстань до рятівного виходу. Цей звір не був звичайною людиною, хоча й дуже схожий. Утім, він і не був звичайним фейрі. Очевидно, він був представником Вищих Фе, одним із їхніх правителів: вродливий, смертельно небезпечний, безжальний.

Він виявився молодим, принаймні та частина обличчя, яку я могла розгледіти, здавалася молодою. Його ніс, вилиці та брови були вкриті вишуканою золотою маскою, інкрустованою смарагдами, які утворювали різноманітні візерунки з листя. Певно, якась скажена мода в колах Вищих Фе. Лишалися відкритими тільки очі, такі самі, як були у звіра, вольове підборіддя і щільно стиснуті губи.

— Тобі треба щось з’їсти, — промовив він.

На відміну від витонченої коштовної маски, темно-зелена туніка була аж надто непоказна. Замість прикрас — шкіряний перев’яз для меча. Такий одяг більше годився для битв, ніж для життя серед розкоші. Тим часом ні меча, ні навіть кинджала я в нього не побачила. Отже, я потрапила в полон не просто до фейського аристократа, але ще й до воїна.

Я зовсім не хотіла розмірковувати над тим, що саме змусило його вдягти цей перев’яз для меча, і щосили намагалася не дивитися на те, як виблискують на шкірі сонячні промені, що заглядали в широкі вікна за його спиною. Такого чистого неба я не бачила вже багато місяців. Фейрі налив вина з витонченої кришталевої карафки й випив геть усе одним духом.

Я тихенько відступала до дверей, а серце калатало так, що мене аж нудило.

Холодний метал дверних петель торкнувся моїх пальців. Якщо не зволікати, я зможу вибігти з будинку й дістатися воріт за лічені секунди. Він, безперечно, швидший — але якщо я дорогою перекину кілька тих вишуканих ваз та столів із зали, це може трохи уповільнити його. Хоча вуха фейрі — з витонченими загостреними кінчиками — одразу ж почують будь-який натяк на шурхотіння від моїх рухів.

— То хто ж ти? — все ж таки наважилася спитати я.

Його золотаве волосся мало такий самий колір, що і шкура його вовчої подоби. А велетенські кігті напевно й досі були напоготові під шкірою.

— Сідай! — похмуро сказав він, широким жестом охоплюючи стіл. — Поїж.

У голові роїлося застереження з дитячих пісень. Не можна потурати своєму шлунку, нехай я страшенно голодна. Один раз наситити черево, щоб стати рабинею цього фейрі? Ні, не варте це того.

Він тихо загарчав.

— Чи ти хочеш знепритомніти від голоду?

— Це небезпечно для смертних, — наважилася відповісти я, попри те що могла цим його образити.

Він розсміявся так само шорстко, як сміявся, коли ще був звіром.

— Наша їжа цілком придатна для перетравлення в людських шлунках!

Його дивні зелені очі прикували мене до місця. Ніби він міг відчути, що кожен м’яз мого тіла був ладен тікати.

— Йди, якщо хочеш, — додав він, показавши зуби. — Я не тюремник для тебе. Ворота все ще відчинені — ти можеш піти будь-куди у Прифії.

І звичайно ж, мене з’їдять або розірвуть на шмаття якісь безжальні фейрі. Тоді як кожен куточок його палацу був живий, чистий і неймовірно прекрасний. Але ж мені треба було тікати, мені треба було повернутися додому. Та клята обітниця, що її дала я матері, така холодна й безжальна, як сама мати, була всім, що в мене залишилося. Я не зрушила з місця. Я досі не мала наміру наближатися до їжі.

— Гаразд, — промовив чоловік із натяком на гарчання й почав накладати їжу собі в тарілку.

Я ще не встигла зіткнутись із можливими наслідками моєї вже другої відмови, коли повз мене блискавкою хтось пролетів і попрямував саме до чоловіка на чолі столу.

— Ну? — озвався незнайомець, ще один представник Вищих Фе, з червоно-рудим волоссям і в туніці кольору тьмяного срібла. На його обличчі також була маска.

Із натяком на поклон золотоволосому він схрестив руки на грудях, якимось дивним чином не помічаючи мене, прилиплої до стіни.

— Що ну? — І мій полонитель закинув голову рухом, схожим більше на звірячий, ніж на рух людини.

— Ендрас таки загинув?

Мій полонитель, або мій рятівник, не мало значення, ким він був, кивнув.

— Мені шкода, — тихо сказав він.

— Як? — спитав рудоволосий, і кісточки пальців, якими він вчепився у свої м’язисті руки, аж побіліли.

— Ясенева стріла.

Рудоволосий зашипів.

— Угода привела мене до смертної. Я дав їй прихисток.

— Дівчина… проста смертна дівчина вбила Ендраса.

Це було не запитання, а ствердження, з якого сочилася отрута.

Він подивився на протилежний кінець столу, де стояв мій порожній стілець.

— І вищі сили, згідно з умовами Угоди, вирішили, що вона винна.

А чоловік у золотій масці гірко розсміявся і вказав на мене.

— Магія Угоди та вищі сили привели мене прямісінько до її ґанку.

Незнайомець плавним рухом обернувся до мене. Маска на його обличчі була бронзова, у формі лисячої морди, і відкривала лише нижню частину його обличчя — разом зі страшним шрамом, що, схоже, збігав від брови до підборіддя. А ще маска не приховувала того факту, що в нього не було одного ока, натомість золота сфера рухалася так, наче він нею бачив. Бачив мене.

Навіть з іншого кінця кімнати я змогла побачити, як широко розкривається його живе руде око. Фейрі принюхався, вишкірив білі зуби й розвернувся до свого компаньйона.

— Та ти жартуєш, — тихо сказав він. — Оце кощаве дівчисько здолало Ендраса однісінькою ясеневою стрілою?

Покидьок. Просто покидьок. Шкода, що в мене вже не було ясеневої стріли, я б і його підстрелила.

— Вона зізналася, — стримано мовив золотоволосий, проводячи кінчиком пальця по обідцю свого кубка.

Його ніготь перетворився на довгий смертоносний пазур, який рипів по металу. Я відчайдушно намагалася дихати спокійно. Особливо після того, як він додав:

— Вона навіть не стала цього заперечувати.

Фейрі з маскою лиса присів на краєчок столу, і сонячне світло заплуталось у його довгому вогняно-рудому волоссі. Зважаючи на страшний шрам і відсутнє око, я розуміла, навіщо він носить маску, але ж інший Вищий Фе був цілком здоровий. Можливо, із солідарності. Бо як іще пояснити цю дивну моду серед Вищих Фе.

— Прекрасне рішення! — сердито прошипів рудоволосий. — І що ми тепер маємо? А все через твоє дивовижне милосердя. Ти зруйнував…

Я зробила крок уперед, лише один-єдиний крок. Я не знала, що скажу, але те, що я почула, мені дуже не сподобалося… Я стояла мовчки, проте одного кроку таки було достатньо.

— Дістала насолоду, вбиваючи мого друга, скажи, дівчино? — спитав у мене рудий. — Чи ти хоч вагалася? Чи через ненависть у твоєму серці в тебе навіть не виникло думки про те, щоб не позбавляти його життя? Маленькій смертній, напевне, приємно відчувати, що вбила такого воїна.

Золотоволосий мовчав, проте обличчя його напружилось. Вони дивилися на мене, а я несвідомо шукала ніж, якого вже не було.

— У будь-якому разі, — вів далі фейрі в лисячій масці, вишкіряючись до свого приятеля. Він напевне б посміявся, якби я кинулася на нього з ножем. — Можливо, існує спосіб…

— Люсьєне, — тихенько промовив мій полонитель, і десь у відлунні його імені я почула знайоме гарчання. — Поводься чемно.

Люсьєн на мить завмер, раптом зістрибнув із краєчка столу й низько мені вклонився.

— Перепрошую, леді. — Ще один жарт, спрямований на те, щоб принизити мене. — Мене звати Люсьєн. Придворний і емісар. — Він куртуазно мені вклонився. — Твої очі сяють, як зорі в нічному небі, а твоє волосся — як темне золото.

І нахилив голову, чекаючи, що і я назву своє ім’я. Проте будь-які розповіді про мене, будь-яка інформація про мою родину, звідки я…

— Її звати Фейра, — відповів замість мене правитель-звір.

Певно, він почув моє ім’я, коли був у нашому будинку. Ті пронизливі смарагдові очі впіймали мій погляд і знову поглянули на двері.

— Ейсіл відведе тебе до твоєї кімнати. Тобі не завадить ванна й чистий одяг.

Я вагалася: вважати це образою чи сприйняти як належне. Аж тут мене взяла за лікоть чиясь рука, і я здригнулася від несподіванки. Огрядна жінка з брунатним волоссям і простою латунною маскою пташки на обличчі взяла мене за руку й хитнула головою в напрямку відчинених дверей. Її сніжно-білий накрохмалений фартушок був зав’язаний поверх простої домотканої брунатної сукні — служниця. Тож виходить, що маски тут носять усі.

Якщо тут так піклуються про одяг — навіть про одяг слуг, можливо, я зумію зіграти на їхньому марнославстві або знайду інший спосіб їх обдурити? Попри воїнське вбрання господаря. Проте вони були Вищими Фе. Я повинна бути дуже хитрою й дуже тихою, щоб дочекатися слушного моменту для втечі. Тож я дозволила Ейсіл відвести мене. До кімнати — не до темниці. Що ж, невеличке полегшення.

Я тільки встигла зробити кілька кроків, коли Люсьєн загарчав:

— То це і є рука, яку Котел на нас направив? Вона вбила Ендраса? Нам не слід було взагалі його відсилати за Стіну — жоден із них не повинен був там опинитись. Це був украй божевільний задум.

Гарчання було гірке, а не погрозливе. Цікаво, чи він теж перевертень?

— Можливо, нам слід уже ухвалити рішення. І сказати: «Годі!» З дівчиськом нема чого панькатися. Закинь до темниці. А краще — убий. Мені байдуже до її долі. Вона просто тягар для нас. Вона скоріше встромить ножа тобі в спину, ніж заговорить з тобою або з кимось із нас.

Я намагалася дихати рівно, але спину заціпило, і…

— Ні, — коротко відрубав золотоволосий фейрі. — Ні, допоки не дізнаємося напевно, що іншого шляху не існує, ми не зробимо свого ходу. А дівчисько залишиться тут. Ніхто її пальцем не торкне. Тема закрита. Бачив би ти халупу, у якій вона жила. Справжнє пекло.

Щоки в мене спалахнули вогнем, коли я врешті змогла видихнути. Я щосили намагалася не дивитись на Ейсіл, яка пильно мене розглядала. Халупа — гадаю, саме такий вигляд мав наш котедж порівняно із цим палацом.

— Тоді ти й опікуйся нею, друже, — промовив Люсьєн. — Гадаю, вона стане прекрасною заміною Ендрасу. Можливо, навіть зможе тренуватися разом з іншими на кордоні.

Відповіддю Люсьєну стало гнівне гарчання господаря.

Блискучі й бездоганно чисті коридори поглинули мене, і більше я нічого не чула.

***

Ейсіл вела мене коридорами та залами всіх відтінків золота і срібла, аж поки ми не дісталися розкішної спальні на другому поверсі. Маю визнати, я не пручалася, коли Ейсіл та інші дві служниці — також у масках — купали мене, стригли волосся, а потім вискубували зайве з тіла, допоки я не відчула себе курчам, яке готують до вечері. Що взагалі-то могло бути й правдою.

Лише обіцянка Вищого Фе про можливість прожити решту днів у Прифії замість смерті не давала мені жахатися таких думок. Хоча ці фейрі, якщо не зважати на вуха, мали цілком людський вигляд, я так і не дізналася, як Вищий Фе звав своїх служниць. Однак я не наважувалася запитати чи взагалі звернутися до них, коли вони торкалися мого тіла, стоячи так близько, що я геть зосередилася на спробах утамувати тремтіння.

Утім, я поглянула на оксамитову сукню бірюзового кольору, яку принесла й розклала на ліжку Ейсіл, щільніше загорнулась у білий халат, упала в крісло й почала благати повернути мій старий одяг. Ейсіл відмовилась, а коли я знову попросила, докладаючи всіх зусиль, щоб звучати жалісно й нещасно, вона просто вилетіла з кімнати. Я не вдягала сукню вже багато років. І не мала наміру вбиратися в неї тоді, коли всі мої думки були про втечу. В такій сукні навіть просто рухатися буде важко.

Загорнута в халат, я й далі сиділа в кріслі, хвилина за хвилиною, а єдиними звуками було щебетання пташок, що линуло із саду за вікнами. Жодних криків, жодного дзенькоту бойової зброї, жодних натяків на вбивства чи катування.

Моя спальня була більша за весь наш котедж. З блідо-зеленими стінами, вкритими золотом витончених візерунків, і ліпниною, яка могла б здатися надто важкою, якби меблі кольору слонової кістки не підкреслювали її краси. Велетенське ліжко було тієї ж палітри кольорів, що й балдахін, який ледь тріпотів від вітру, що долітав із розчиненого вікна.

Мій халат був з найтоншого шовку, з чудовим мереживом, легким, наче павутиння наприкінці літа. Простим і водночас таким вишуканим, що я не втрималася і пробіглася пальцями згинами тканини.

Або ті казки, що я ще змалечку чула, були хибні, або ж п’ятсот років відокремлення змінили їх. Напевно. Так, я й досі була здобиччю, порівняно з фейрі — слабкою і безпорадною, але це місце було… мирним. Супокійним. Якщо лише це не ілюзія і шпаринка в умовах Угоди не була брехнею, яка мала змусити мене розслабитися перед загибеллю. Можливо, Вищі Фе полюбляють побавитися зі своєю їжею.

Двері зарипіли, повернулась Ейсіл із купою одягу в руках. Вона показала мені мокру посірілу сорочку:

— Ти справді хочеш це вдягнути?

Я витріщалась на дірки з боків і на рукавах.

— Сорочка розповзлася, щойно пралі поклали її у воду.

Потім вона підняла в повітря декілька клаптів чогось брудно-брунатного кольору:

— А ось що залишилося від твоїх штанів.

Я хотіла була вилаятися, але стрималася. Вона, звісно, була служницею, проте могла мене й прикінчити.

— То ти вдягнеш нарешті сукню? — спитала вона.

Я добре усвідомлювала, що повинна була підвестися й погодитись, проте ще щільніше втиснулась у крісло. Ейсіл хвильку суворо дивилася на мене, а потім знову кудись подалася.

І ось нарешті вона повернулась зі штанами та тунікою, які були якраз на мене і зшиті із тканин яскравих кольорів. На мою думку, трохи претензійно, але я вдягла білу шовкову сорочку, а тоді застебнула на собі темно-синю туніку й провела рукою по золотій вишивці на ній. Такий одяг коштував шалених грошей і теж не дуже годився для лісу. Але я не могла коверзувати, до того ж він мені подобався і я, дивлячись на своє нове вбрання, щиро ним захоплювалася.

Я була надто мала й добре не пам’ятала тих часів, коли ми були заможні. У нашому будинку в батька був кабінет і кілька кімнат, де він приймав відвідувачів. Він дозволяв мені туди заходити, іноді показував мені різні товари й говорив, скільки вони коштують. Багато, дуже багато чого забулося. Час, проведений у тих кімнатах, наповнених пахощами екзотичних спецій, а ще музикою чужих мов, становив більшість усіх моїх щасливих спогадів. З-поміж нечисленних щасливих спогадів ці були найголовніші. Мені не потрібно було знати чітку вартість геть усіх речей, які я тоді бачила в батькових кімнатах, щоб тепер розуміти, що лиш оті, які мене вразили, смарагдові фіранки — шовк із золотим оксамитом — могли б годувати нас усю решту життя.

Холод пробіг моєю спиною. Минуло вже декілька днів відтоді, як я покинула домівку. Оленина, певно, вже закінчується.

Ейсіл посадила мене на стілець із низькою спинкою перед каміном, який уже згаснув. Я геть не заперечувала, коли вона взяла гребінець і почала розчісувати волосся, а потім заплітати коси.

— О лишенько! Ти ж самісінькі кістки та шкіра, — мовила вона співчутливо, обережно перебираючи моє волосся.

— Зима нещадна до збіднілих смертних, — відповіла я так, щоб мої слова прозвучали не надто зухвало.

Служниця усміхнулася:

— Якщо ти будеш розумницею, то триматимеш язика на припоні, а вуха відкритими. Це допоможе краще, ніж базікання. І пильнуй! Відчуттям своїм не особливо довіряй. Вони ще не раз намагатимуться тебе зрадити.

Мені захотілося зіщулитися від такої застороги. А Ейсіл уже вела далі:

— Деякі фейрі важко переживають втрату Ендраса. Але якщо хочеш знати, Ендрас справді був хорошим дозорчим. Проте він не міг не усвідомлювати, із чим може зіткнутися, коли перетинав Стіну. Він добре знав, що наражався на небезпеку. Усі тут добре розуміють умови Угоди. Це для тебе головне. Хтось, звісно, не радий твоїй присутності тут. Але будь вдячною милосердю нашого хазяїна. Тож, щоб ніхто тебе не скривдив, носа не дери і язика прикуси. Хоча Люсьєн стерпить, якщо й огризнешся. Ну, коли насмілишся.

Мені хотілося багато про що розпитати служницю, і найперше — кого слід уникати, та коли я наважилася розтулити рота, вона вже впоралася з моєю зачіскою і прочинила двері до коридору.

Розділ 7

Золотоволосий Вищий Фе та Люсьєн досі ще сиділи за столом, коли Ейсіл знову привела мене до зали. Тарілок перед ними не було, але вони продовжували цідити вино із золотих кубків. Кубків зі щирого золота, не позолочених, не з підробленого золота.

Я пригадала наше різномасте кухонне приладдя й застигла посеред кімнати. Така розкіш, таке неймовірне багатство, тоді як у нас не було геть нічого.

«Напівдикий звір», — назвала мене Неста. Проте порівняно із цим звіром із золотим хутром, порівняно із цим місцем, де я опинилася, порівняно із цією невимушеною поведінкою й вишуканою манерою тримати в руках свої золоті кубки, порівняно із тим, як золотоволосий називав мене людиною… ми, усі смертні, були напівдикими звірами для Вищих Фе. Навіть якщо саме вони могли вбиратися в хутро та кігті.

Страви зі столу ще не прибрали, і розмаїття запаморочливих ароматів вабило. У мене небезпечно паморочилося в голові від голоду.

Маска золотоволосого Вищого Фе мерехтіла в промінні вечірнього сонця.

— Перш ніж ти знову щось скажеш щодо їжі, хочу запевнити: уся їжа безпечна для тебе.

Він показав рукою на крісло за протилежним кінцем столу. Жодного натяку на кігті. Коли я так і не ворухнулася, він зітхнув:

— То чого ж ти хочеш?

Я не мовила ані слова. Поїсти, втекти, врятувати свою родину…

Люсьєн ліниво озвався зі свого крісла з іншого кінця довгого столу:

— Я ж тобі вже казав, Темліне. — Він скоса поглянув на друга. — Твоє вміння поводитися із жінками встигло неймовірно заіржавіти за останні десятиліття.

Темлін.

Він похмуро глянув на Люсьєна, ворухнувшись у кріслі. Я доклала чималих зусиль, щоб не здригнутися, почувши від Люсьєна ще трохи інформації про фейрі.

Десятиліття.

Темлін видався мені не старшим за мене, але він належав до раси безсмертних. Йому може бути кілька століть. Навіть тисяч років. Я стала уважно роздивлятися їхні дивні, приховані під масками обличчя — зовсім інші. Наче не із цього виміру, первісні та зверхні. Вічні боги… що не заважало деяким із них бути лютими фейськими придворними.

— Ну, — промовив Люсьєн, не зводячи з мене погляду свого вцілілого ока, — маєш уже не такий жалюгідний вигляд, як раніше. Гадаю, це полегшення для всіх, бо відтепер ти мешкатимеш разом із нами. Утім, бачити на тобі сукню було б приємніше, ніж туніку.

Вовки, справжні вовки, які ладні накинутися на жертву, — ось хто вони були, як і їхній убитий мною друг. Я старанно намагалася добирати слова і бути ввічливою, коли мовила у відповідь:

— Я б воліла не вдягатися в сукні.

— І чому ж? — вкрадливо спитав Люсьєн.

Раптом Темлін відповів за мене:

— Тому що вбивати нас легше у штанях.

Вираз мого обличчя залишався незворушним, а серце билося, як телячий хвіст.

— Тепер, коли я вже тут опинилася, що… що ви зробите зі мною? — спитала я.

Люсьєн пирхнув, проте Темлін відповів з невдоволеним гарчанням:

— Сядь уже нарешті.

Від дальнього кінця столу від’їхало крісло. Овва, скільки їжі — гарячої та неймовірно пахущої. Певно, слуги приготували нові страви, поки я милася. А де ж поділися ті, що охолонули? Так багато їжі змарнували. Я стисла руки в кулаки.

— Не бійся, ми не кусаємося.

Білі зуби Люсьєна натякали на протилежне.

Я уникала його погляду, того дивного, наче живого металевого ока, яке стежило за тим, як я наважуюсь підійти й сісти.

Темлін підвівся і став огинати стіл — все ближче і ближче, граційно і смертоносно, наче хижак, у жилах якого тече сила. Лишатися на місці було непросто — особливо коли він узяв тарілку, підніс до мене й почав накладати м’ясо та гарнір.

— Я й сама б упоралась, — тихо мовила я.

Я ладна була говорити будь-що, лише б він не наближався до мене.

Темлін зупинився. Один помах пазуристої лапи — і він зламає мені шию. Тепер зрозуміло, чому шкіряний перев’яз був порожній. Навіщо йому мечі та кинджали, коли ти і сам — жива зброя?

— Для смертних велика честь, коли сам Вищий Фе пригощає, — хрипко сказав він.

Я проковтнула клубок у горлі. Він продовжив накладати мені різні страви, зупинившись тільки коли місця на тарілці не залишилося, а потім налив у мій кубок білого мерехтливого вина.

Темлін рушив до свого місця, я нарешті видихнула, і, певно, він це почув.

Більше за все мені хотілося впасти обличчям у тарілку і їсти, їсти, їсти. Але я притиснула руки стегнами й подивилася на обох фейрі.

Вони теж спостерігали за мною, і їхні пильні погляди не були невимушені. Темлін трохи випростав спину і сказав:

— А в тебе зараз вигляд… кращий, ніж раніше.

Це що? Комплімент? Я могла заприсягтися, що Люсьєн схвально кивнув у відповідь на слова свого друга.

— І волосся в тебе… чисте.

Можливо, у мене галюцинації від голоду і жалюгідні спроби люб’язності мені ввижаються. І все ж я відкинулася на спинку крісла, намагаючись говорити спокійно й тихо, наче вмовляючи хижака.

— Ви обидва — Вищі Фе? Благородні фейрі?

Люсьєн кхекнув і пильно подивився на Темліна.

— Можеш сам відповісти.

— Так, — промовив Темлін, насупившись, ніби він швидко міркував, що можна мені розповісти. Але обмежився лаконічним, — це так.

Чудово. Чоловік — точніше фейрі, — який не любить багато говорити. Я вбила його друга, була непроханою гостею в його маєтку, на його землях, я б теж не воліла говорити.

— То що ж ви збираєтеся зі мною робити?

Очі Темліна були прикуті до мене.

— Нічого. Роби все, що тобі заманеться.

— Тож я не буду вашою рабою? — насмілилася спитати я.

Люсьєн пирхнув у своє вино. Проте Темлін навіть не посміхнувся.

— У мене немає рабів.

Я проігнорувала полегшення, яке зняло тягар з грудей.

— Але як мені тут жити? — наполягала я. — Як я повинна відпрацьовувати свій прожиток і дах над головою? Невже ніяк?

Дурні запитання, бо ж Темлін навіть не натякав на це. Проте мені треба було знати напевне.

Я відчувала, що моя настирливість не подобається Темліну.

— Як тобі жити — то вже не мій клопіт, — сказав він.

Люсьєн виразно кашлянув, і Темлін спопелив його поглядом.

І після погляду, якого я не зрозуміла, Темлін зітхнув:

— Хіба в тебе немає якихось захоплень, уподобань?

— Немає.

Неправда, але ж не розповідати йому про свою любов до живопису. Йому й без того було важко вести зі мною більш-менш чемну розмову.

Люсьєн пробурмотів:

— Типова людська риса.

А губи Темліна здригнулись у легенькій усмішці:

— Роби зі своїм часом усе що завгодно. Тільки не роби дурниць.

— Тож ви справді переконані, що я залишуся тут назавжди?

Насправді я мала на увазі: «Тож я залишаюсь у цій розкоші, в той час як моя родина помирає з голоду?»

— Не я визначив ці правила, — дуже стримано відповів Темлін.

— Моя родина помирає з голоду, — сказала я.

Мені не соромно було це казати, до того ж я казала не про себе. Я дала обітницю, яку звикла виконувати. Без неї я почувалася ніким.

— Будь ласка, відпустіть мене додому. Адже повинна ж бути в правилах Угоди бодай якась шпаринка — інші способи спокутувати мою провину.

— Спокутувати провину? — здивувався Люсьєн. — Ти навіть не вибачилася за вбивство Ендраса.

Він уже забув, як нещодавно розкланювався переді мною й говорив улесливі слова. Тож я подивилася прямісінько в червоно-брунатне око Люсьєна і проказала:

— Вибачте.

Люсьєн відкинувся на спинку крісла:

— Як ти його вбила? То була кривава бійня чи холоднокровне вбивство?

Мороз пробіг моєю спиною.

— Я підстрелила його ясеневою стрілою. А потім поцілила звичайною прямісінько йому в око. Він не бився зі мною. І після першого пострілу лише дивився на мене.

— Однак попри це ти його вбила, а він же не нападав на тебе. А потім ти його оббілувала, — прошипів Люсьєн.

— Годі, Люсьєне! — промовив Темлін до свого придворного з натяком на гарчання. — Я не хочу чути подробиць.

Він повернувся до мене, такий прадавній, жорстокий і невблаганний.

Я перша заговорила, не давши йому розкрити рота:

— Моя родина не протримається й місяця без мене!

Люсьєн гмикнув, а я щосили стиснула зуби.

— Ви взагалі знаєте, як це — бути голодним? — спитала я, втрачаючи здоровий глузд від люті. — Як це, коли не знаєш, коли їстимеш наступного разу?

Обличчя Темліна напружилося.

— Твої рідні живі й не потребують нічого, — сказав Темлін. — І їжі на їхньому столі буде більше, ніж добувала ти своїм полюванням. Погано ж ти думаєш про фейрі. Я прекрасно усвідомлював, що забираю у твого батька і сестер єдину годувальницю. Не переживай, у них буде сите життя. Я про це подбав.

— Ти можеш заприсягтися?

Я завмерла.

Навіть якщо фейрі й не вміли брехати, я повинна була це почути.

Шорсткий здивований сміх:

— Присягаюсь усім, що маю.

— Чому ти не сказав мені, коли я полишала свою домівку?

— А хіба ти повірила б мені? І хіба ти зараз віриш?

Кігті Темліна встромились у підлокітник його крісла.

— Чому я повинна вірити твоїм словам? Геть усі ви, фейрі, майстри вивертати правду собі на користь.

— Дехто міг би зауважити, що не дуже розважливо ображати Вищого Фе в його власному будинку. — Темлін ніби вичавив із себе ці слова. — Дехто сказав би, що ти повинна бути вдячною, що саме я знайшов тебе. Перш ніж хтось інший з мого світу прийшов би й став вимагати сплатити борг. Вдячною за те, що залишив тобі життя й подарував можливість жити в достатку.

Я схопилася на ноги, готова перекинути від люті своє крісло, аж тут невидимі руки схопили мене й кинули назад, змусивши сісти.

— Не роби того, що задумала, — промовив Темлін.

Мої ніздрі обпекло запахом магії. Я спробувала соватися на кріслі, відчуваючи міцність невидимих мотузок. Але вони міцно утримували мої руки. У мене заболіла спина, втиснута в крісло. Погляд упав на ніж біля тарілки. Дурепа, чому відразу не схопилася за нього?

Темлін знову заговорив. Його голос звучав тихо, зі зловісним спокоєм.

— Перше й останнє попередження, — дуже тихо промовив Темлін. — А потім сама вирішуй, людино. Мені байдуже, де ти житимеш у Прифії. Але якщо втечеш чи навіть спробуєш втекти за Стіну, про твою родину вже ніхто не дбатиме.

Його слова вдарили, наче камінь, пожбурений у голову. Моя втеча, навіть спроба втечі прирікала мою родину на смерть. І навіть якщо я наважусь ризикнути… якщо мені пощастить дістатися до рідних, куди я їх відвезу? Я не зможу посадити сестер на корабель — хай би куди він рушав, нам не буде де жити.

Але Темлін… Він перетворив благополуччя моєї сім’ї на засіб маніпулювати мною. Досить мені вийти за межі дозволеного, як батькові й сестрам загрожуватиме голодна смерть.

Я відкрила рота, однак Темлін мене випередив. Від його голосу задзвеніли келихи.

— Хіба це не чесна угода? Якщо втечеш, удруге тобі може так не пощастити, хай би хто тебе піймав. — Його кігті повільно втягнулись у шкіру. — Їжа не зачаклована, не отруєна, і ти тільки сама будеш винна, якщо знепритомнієш від голоду. Тож зараз ти сядеш за цей стіл і почнеш їсти, Фейро! А Люсьєн докладе всіх зусиль, щоб бути ввічливим.

І він суворо подивився в бік одноокого. Люсьєн стенув плечима.

Невидимі тенета ослабли, і я здригнулась, аж раптом руки наче підкинуло в повітрі, вдаривши об стіл знизу. Але ноги й тіло залишилися скутими. Одного погляду в палахкі зелені очі Темліна було досить, щоб зрозуміти: гостя я чи ні, але з-за столу мене не випустять, поки я бодай щось не з’їм. Про раптову зміну планів на втечу я міркуватиму потім. А зараз… зараз я втупилася поглядом у срібну виделку, а потім обережно взяла її.

Фейрі так само спостерігали за мною — стежили за кожним рухом, за тим, як тріпотіли мої ніздрі від ароматів їжі на тарілці. Ніякого металевого запаху магії. Власне, фейрі не вміють брехати. Усе сказане щодо їжі — правда. Я встромила виделку в куряче м’ясо, відкусила й почала жувати.

І ледве стрималася, щоб не застогнати. Я не куштувала такої смачної їжі вже протягом багатьох років. Навіть ті страви, що їх подавали в нашому маєтку до банкрутства, були справжніми помиями порівняно із цією їжею богів. Я мовчки з’їла все, що було на тарілці, відчуваючи на собі пильні погляди Вищих Фе, але коли потягнулася за добавкою шоколадного торта, нараз їжа зникла… Просто взяла й зникла, ніби її взагалі не було, ані крихти на столі не залишилося.

Проковтнувши клубок у горлі, я відклала виделку, щоб вони не побачили тремтіння моїх рук.

— Ще один шматок, і тебе знудить, — сказав Темлін, зробивши великий ковток з кубка.

Тенета, які тримали мене, нарешті зникли. Безмовний дозвіл покинути стіл.

— Дякую за вечерю, — сказала я. Більше нічого мені на думку не спало.

— Ти не лишишся випити з нами по келиху вина? — промуркотів Люсьєн голосом, сповненим солодкої отрути. Він розлігся у кріслі.

А я міцно вхопилася руками в підлокітники свого крісла, щоб підвестися.

— Я втомилася. І дуже хочу спати.

— Минуло вже кілька десятиліть, відколи я востаннє бачив смертну людину, — повільно розтягував слова Люсьєн, — однак люди ніколи не змінюються. Навряд чи це буде аж так неввічливо, якщо запитаю: чому тобі таке неприємне наше товариство? Я впевнений, що чоловіки у твоєму убогому селі значно поступаються нам.

На протилежному від мене кінці столу Темлін кинув на свого емісара довгий погрозливий погляд. Люсьєн його проігнорував.

— Ви обидва — із фейської знаті, — стримано мовила я. — Тож наважуся запитати, чому ви взагалі переймалися тим, що запросили мене сюди повечеряти з вами?

Дурепа. Мене через це повинні були вже разів десять убити.

Люсьєн відповів:

— Щира правда. Але задовольни мою цікавість. Ти ж молода людська жінка. Наше товариство мало б тобі лестити, проте бачу: ти скоріше погодилася б ковтати гаряче вугілля, ніж затриматися тут з нами на якихось пів години. Якщо не зважати на це, — Люсьєн показав на своє металеве око і потворний шрам, — на нас не так уже й бридко дивитись.

Скільки зарозумілості й пихатості! Принаймні в цьому легенди не брехали. Однак у моєму становищі такі знання краще заховати подалі.

— Звичайно, якщо тебе хтось не чекає вдома. Якщо на ґанку твоєї халупи не вишикувалася черга шанувальників, порівняно з якими ми просто хробаки.

Він уже встиг мене добряче образити, тож я не без задоволення мовила:

— Я була близька з одним хлопцем у нашому селищі.

«І жила своїм життям, перш ніж правила Угоди вихопили мене з нього. Перш ніж я переконалася: вам дозволено робити з нами що заманеться, а ми навряд чи можемо чинити спротив».

Темлін і Люсьєн перезирнулися, але заговорив цього разу Темлін:

— І ти закохана в того хлопця?

— Ні, — вимовила я невимушено.

І не збрехала, але навіть якби я щось подібне відчувала до Айзека, відповідь не змінилася б. Досить того, що Вищі Фе тепер знали про існування моєї родини. Нащо додавати Айзека до цього списку?

Знову обмін поглядами між двома чоловіками-фейрі.

— А ти… кохаєш когось? — спитав Темлін крізь стиснуті зуби.

У мене вихопився сміх, який був більше подібний до істерики.

— Ні.

Я переводила очі з одного Вищого Фе на другого. Якась дурниця. Чи ці лиховісні безсмертні створіння справді не знайшли нічого кращого, як дізнаватися про мої любовні походеньки?

— Це те, що ви понад усе хочете про мене дізнатися? Чи вважаю я вас гарнішими за смертних чоловіків і чи чекає хтось на мене вдома? Навіщо вам узагалі це потрібно, коли я застрягла тут навіки?

Пекуча хвиля гніву накрила мене і змила всі інші почуття.

— Ми просто хотіли дізнатися більше про тебе, бо ти тут житимеш… тривалий час, — мовив Темлін, підібгавши губи. — Проте Люсьєнова пиха надто сильно впливає на його манери.

Він зітхнув і був уже ладен відпустити мене з їдальні:

— Іди відпочивай. Здебільшого ми всі дні дуже зайняті, тож якщо тобі щось знадобиться, питай слуг. Вони тобі в усьому допоможуть.

— Чому? — спитала я. — Чому ти такий щедрий?

Люсьєн відповів мені поглядом, яким чітко дав зрозуміти, що теж навіть гадки не має. Не дивно, зваживши на те, що я вбила їхнього друга. Проте Темлін, перш ніж відповісти, довго дивився на мене.

— Мені надто часто доводиться вбивати, — озвався він нарешті, стенувши широкими плечима. — А ти досить незначуща, щоб скаламутити мешканців цього маєтку. Якщо не вирішиш сама нас повбивати.

Щоки й шию опекло рум’янцем. Незначуща… Так, я справді була незначуща порівняно з їхнім життям, їхньою силою. Наче ті потріскані візерунки, якими я прикрашала наш старий будинок.

— Що ж, тоді дякую! — мовила я, насправді майже не відчуваючи вдячності.

Він стримано кивнув, ніби дозволяючи мені піти. Відпускаючи. Байдужо, як і слід відпускати незначущих людей. Люсьєн, підпираючи кулаком підборіддя, подарував мені лінивий натяк на усмішку.

Годі. Я підвелась і позадкувала до дверей. Помилували мене чи ні, але повертатися до них спиною було — наче повертатися до вовка. Фейрі не промовили ані слова, коли я вислизнула за двері.

Потім сміх Люсьєна, схожий на гавкання, луною прокотився залами, а слідом за ним — гучне погрозливе гарчання, яке мало його заткнути.

Тієї ночі я спала неспокійно. Замок на дверях кімнати здавався мені швидше іграшкою, ніж справжнім засувом.

***

Я прокинулася задовго до світанку, проте залишалась у ліжку, роздивляючись тонкої роботи стелю, спостерігаючи, як народжується вранішнє світло за фіранками в моїх вікнах. Насолоджувалася м’якістю свого ліжка. Вдома я зазвичай ще вдосвіта прямувала до лісу, не зважаючи на сестер, які щоранку шипіли на мене через те, що я рано вставала. Я б уже заходила до лісу, не витрачаючи жодної хвилини дорогоцінного сонячного світла, прислухаючись до сонного щебетання зимових пташок. А ця спальня й цей будинок були тихі, велетенське ліжко — чуже й порожнє. Щось глибоко всередині мене сумувало за теплом тіл моїх сестер.

Неста, напевне, випростала ноги, усміхаючись вільному простору. Втішалася, уявляючи мене у шлунку фейрі. Можливо, навіть скористалася новинами, щоб стати головною темою сільських теревенів. Можливо, моя гірка доля розчулить їх і змусить допомогти мені. А може, Темлін дав їм достатньо грошей, або їжі, або будь-чого, що він розумів під словом «подбав». Аби ж тільки мої рідні пережили зиму. Селяни могли навіть вороже поставитися до моєї родини і змусити тих, хто пов’язаний тепер із фейрі, втекти із селища.

Я сховала обличчя в подушку, натягнула ковдру на голову. Якщо Темлін справді якось допоміг моїм рідним, подбав про їхню долю і якщо справді ті дарунки зникнуть, щойно я перетну Стіну, моєму поверненню не зрадіють.

«Волосся в тебе чисте…»

Який убогий комплімент. Якщо він запросив мене жити тут, у Прифії, провести тут усе своє життя, він не міг бути геть… лихим. Можливо, він щиро намагався залагодити наше дуже, дуже шорстке знайомство. Може, й пощастить переконати його знайти шпаринку в Угоді, щоб звільнити мене. Шпаринку або заміну…

Я дрейфувала між своїх власних думок, які починали плутатися, аж тут замок у моїх дверях клацнув і…

Щось заскрипіло й гупнуло, а я підхопилася на ліжку й побачила Ейсіл, яка розпласталася на підлозі. Мотузок у мене в кімнаті не було — згодився й шовковий шнур, що оздоблював низ фіранок. Відірвавши його від тканини, я поєднала кілька шматків і натягнула їх. Раптом хтось намислить уночі підкрастися до мене. Невеличка мотузка зараз розгойдувалась у повітрі саме там, де я й спланувала. Я розрахувала все правильно, і мотузка поцілила прямісінько в обличчя Ейсіл. Ця пастка — то було найкраще, що я змогла вигадати з предметів, які знайшла у себе в кімнаті.

— Вибач! Вибач! — заторохкотіла я, зістрибуючи з ліжка, але Ейсіл уже підвелася, зашипіла на мене й почала поправляти свій фартух.

Вона насупилася, роздивляючись мою мотузку, яка все ще звисала зі свічника.

— Що за Котел бездонний! — вигукнула служниця.

— Я гадала, що так рано тут ніхто не з’явиться, і я б зняла, але…

Ейсіл зміряла мене поглядом з голови до ніг:

— Гадаєш, мотузка в обличчя утримає мене від того, щоб переламати тобі кістки?

Я вся закрижаніла від її тону.

— Гадаєш, що зможеш бодай якось нашкодити нам?

Я, може, й далі вибачалась би, але після її слів передумала. Я склала руки на грудях:

— Це не було пасткою. Це щось подібне до сигнального дзвіночка, щоб устигнути втекти.

Здавалося, вона була ладна плюнути мені в обличчя, але нараз її брунатні очі примружилися:

— Утекти від нас ти теж не можеш, дівчино!

— Я знаю, — мовила я, відчуваючи, як заспокоюється серце. — Принаймні смерть не заскочила б мене зненацька.

Ейсіл засміялася:

— Мій господар дав слово, що ти зможеш жити тут, жити, а не померти. Ми всі підкоряємося йому.

Вона поглянула на мотузку:

— І нащо було плюндрувати такі чудові фіранки?

Я не хотіла й навіть намагалася стриматись, але куточки губ самі знялися вгору. Ейсіл підійшла до зіпсованих фіранок і рішуче зірвала їх. У вікні виднілося небо бузково-блакитного кольору з мазками гарбузових та багряних відтінків світанку.

— Мені шкода, — проказала я.

Ейсіл клацнула язиком:

— Принаймні ти налаштована дати відсіч, дівчино. Віддам тобі належне.

Я розкрила рота, щоб відповісти, але до кімнати увійшла інша служниця в масці пташки з тацею зі сніданком. Буркнула: «Доброго ранку», — поставила тацю на маленький столик біля вікна і зникла за дверима моєї ванної. Звук води, що стала литися у ванну, заповнив кімнату.

Я сіла до столу, втупившись у вівсянку, яйця та бекон — бекон! І знову така знайома їжа з-за Стіни. Не знаю, чому я очікувала чогось іншого. Ейсіл налила мені горнятко чогось дуже схожого на чай: міцний ароматний чай, звісно ж, привезений здалеку за шалені гроші.

— Де саме ми перебуваємо? — тихенько запитала я в Ейсіл. — Що це за місце?

— Тут безпечно, принаймні в будинку, і годі тобі знати ще щось. — Ейсіл поставила чайник на тацю. — Проте, якщо ти підеш вештатися деінде, тримай язик за зубами.

Гаразд… Якщо вона не збирається відповідати на це запитання, спробую зайти з іншого боку.

— Яких саме фейрі мені слід уникати?

— Геть усіх, — наголосила Ейсіл. — Захист мого господаря діє лиш у межах його маєтку. Фейрі захочуть уполювати тебе й убити тільки тому, що ти людина, не лише через те, що ти скоїла з Ендрасом.

Знову не та відповідь, що мені потрібна. Тож я вирішила поснідати, насолоджуючись пахощами чаю, а Ейсіл попрямувала до ванної кімнати. Поївши й облившись теплою водою, я відмовилася від допомоги Ейсіл і вдяглася самостійно — не в сукню, а знову в розкішну туніку — цього разу темно-пурпурову, майже чорну. Мені хотілося б знати назву цього кольору, але я забула його. Я взула брунатні чоботи, які вже взувала минулого вечора. А потім сіла біля мармурового туалетного столика, даючи Ейсіл змогу заплести мокре волосся. Я дивилася на своє відображення.

Воно мені не подобалося. Я ніяк не могла збагнути, чому воно мені не подобалося. Від матері я успадкувала порівняно прямий ніс. Я й зараз пам’ятала, як мати морщила свого носика, коли хтось із її вельмишановних, до біса багатих друзів невдало жартував. Чуттєвий рот у мене від батька. Але він не пасував до високих вилиць і запалих щік. На трохи розкосі очі навіть дивитися не могла. Я знала, що впізнаю в них Несту або мою матір. Іноді я думала, що сестра ображає мене через зовнішність. Я не була страшненька, але… Я взяла надто багато від людей, яких ми ненавиділи й любили. Для Нести це було нестерпно. І для мене теж.

Проте Темліну — Вищому Фе, який звик до бездоганної краси, — справді важко було вигадати комплімент. Клятий фейрі.

Ейсіл заплела мені косу, і я підхопилася з місця, перш ніж вона встигла вплести туди кілька живих квіток, які принесла із собою в кошику. До такої розкоші я не звикла… Може, звикла б, якби наша родина не збідніла. Мені було байдуже, який у мене зовнішній вигляд, в лісі людська краса нічого не варта.

Коли я спитала Ейсіл, що мені тепер робити — і взагалі що робити з усім моїм смертним життям, — вона знизала плечима і порадила піти погуляти в садку.

Мені хотілося засміятися, проте я стрималася. Не можна відштовхувати потенційних союзників. Я не знала, чи доповідає вона Темліну, і не могла її про це поки що питати, але… Принаймні прогулянка давала шанс оцінити, де я опинилася й чи нема тут когось, хто міг замовити за мене слово перед Темліном.

Коридори маєтку були тихі й порожні, що видалося мені аж надто дивним для такого велетенського будинку. Вчора фейрі згадували інших, проте їх було не видно й не чути. Теплий вітерець з пахощами гіацинтів — це я раптом зрозуміла, згадавши квітничок Елейн, — плив коридорами, супроводжуючи мене приємним цвірінчанням вівсянки, яку я вдома не почула б ще кілька місяців, якщо взагалі почула б.

Я майже встигла дістатися парадних сходів, коли помітила картини на стінах.

Учора я не дозволяла собі роздивлятись, але зараз, у порожньому коридорі, де мене ніхто не побачить, спалах кольорів на похмурому сутінковому тлі змусив мене зупинитись, а буяння відтінків та текстур покликали до позолоченої рами.

Я ніколи, ніколи в житті не бачила нічого подібного.

Це всього лише натюрморт, сказала частина мене, більше налаштована на здоровий глузд. І справді. Натюрморт зображував зелену скляну вазу з квітами. Їм було тісно, вони намагалися вибратися з вузького горлечка. Але які це були квіти! Здавалося, натюрморт зібрав усі форми й відтінки. Невідомий мені художник зобразив троянди, тюльпани, в’юнки, золотарник, гілочки папороті, півонії…

Який був потрібен талант, щоб намалювати квіти такими живими, більш ніж живими… Просто ваза з квітами на темному тлі, і водночас щось значно прекрасніше. Квіти наче сяяли власним світлом, відганяючи тіні, що намагалися їх оповити.

Який талант зумів змусити скляну вазу тримати це світло, заломлювати його у воді, надавати вазі справжньої ваги на її кам’яному п’єдесталі?.. Неймовірно.

Я могла б роздивлятися її годинами. Незліченні інші картини вздовж холу могли б заполонити весь мій день. Але… сад. Я повинна оглянути сад. Не можна забувати про свої задуми.

Проте відтоді, як сюди потрапила, не можу заперечувати, що це місце значно більш… цивілізоване, ніж я очікувала. Мирне, навіть якщо я не хочу цього визнавати.

А якщо Вищі Фе й справді м’якші, ніж про них оповідають людські легенди чи якими вони є з чуток, що ширяться про них, то вмовити Ейсіл допомогти мені буде не надто складно. Треба поступово завоювати її довіру. Пояснити їй, що Угода не може вимагати від мене такої непомірної плати й вона справді могла б знайти спосіб якось визволити мене з цієї пастки…

— Це ти, — озвався до мене голос, і я відстрибнула на крок. У світлі прочинених скляних дверей в сад височіла чоловіча фігура.

Темлін. На ньому знову були воїнські обладунки, але все було скроєне так, щоб підкреслити його м’язисте тіло. На перев’язі в піхвах висіли три ножі, кожен із яких був саме тієї довжини, що випотрошила б мене за нагоди так само легко, як і його пазури.

Своє золоте волосся він зав’язав на потилиці, відкриваючи обличчя, гострі вуха і свою дивну красиву маску.

— Що ти тут робиш? — поцікавився він так суворо, що це прозвучало як наказ.

«Ти». Цікаво, чи він ще пам’ятає моє ім’я?

Роздивляючись картину, я присіла навпочіпки. Тільки зараз у мене стало сили випростатися.

— Доброго ранку, — привіталася я. Принаймні це було краще, ніж «ти». — Ти сказав, що я вільна робити тут що мені заманеться.

Він стиснув зуби.

— Ти не під домашнім арештом.

Хай навіть він рубав ці слова крізь зуби, я не могла не насолодитися суто чоловічою красою. Це сильне підборіддя, ця гладенька, пружна, засмагла шкіра золотистого кольору. Напевно, якщо з нього зняти маску, я побачу гарне обличчя.

Усвідомивши, що я не збираюся йому відповідати, фейрі вишкірив зуби, що мало означати усмішку, і сказав:

— Хочеш екскурсію?

— Ні, дякую, — мерщій відмовилась я, дуже гостро відчуваючи кожен незграбний рух свого тіла, коли спробувала оминути господаря.

Він заступив мені шлях — достатньо близько, щоб змусити мене відійти на крок.

— Я весь ранок просидів удома. Мені не завадить трохи свіжого повітря.

А тобі, смертна істото, забракне значущості, щоб стати мені на дорозі.

— Ні, дякую. — Я знов обережно його оминула, намагаючись змусити голос звучати щиро. — Ти… й без того був дуже щедрий.

Натяк на усмішку, неприємну, бо він, звісно ж, не звик, щоб йому відмовляли.

— Ти щось проти мене маєш?

— Ні, — тихо відповіла я і пройшла через скляні двері.

Він тихенько загарчав.

— Фейро, я не маю наміру тебе вбивати. Я не порушую своїх обіцянок.

Я мало не зашпорталася на сходах і не полетіла шкереберть, коли озирнулася через плече. Він стояв нагорі, прадавній і непорушний, як білі камені маєтку.

— Убивати — але не нашкодити? Це така шпарина у клятві? З тих, якими може скористатися проти мене Люсьєн чи будь-хто інший?

— Їм заборонено навіть торкатися тебе.

— Утім, я в пастці у твоєму світі за порушення правила, про існування якого не знала. Навіщо твій друг узагалі пішов до лісу того дня? Я гадала, Угода забороняє вам з’являтися в наших землях.

Темлін мовчки дивився на мене. Можливо, я надто далеко зайшла, піддаючи сумніву кожне його слово. Певно, він знав, чому насправді я про це питаю.

— Та Угода, — тихо промовив він, — не забороняє нам геть нічого, окрім перетворення вас на рабів. А Стіна — то просто незручність. За потреби ми могли б розтрощити її, рушити вперед і перебити вас усіх.

Хай мене змусили вічно жити у Прифії, але моя родина… Я насмілилася спитати:

— А у вас є потреба розтрощити Стіну?

Він зміряв мене поглядом, ніби вирішував, чи гідна я розгорнутої відповіді.

— Мене не цікавлять землі смертних, але я не можу з певністю говорити за весь свій народ.

А на моє перше запитання він так і не відповів.

— Тоді що там робив твій друг?

Темлін завмер. Такий неземний, природна граційність навіть у тому, як він дихав.

— Наші землі вразила недуга. Усю Прифію. Вона існує вже майже п’ятдесят років. Саме тому цей маєток і землі майже порожні: більшість мешканців полишила їх. Порча поширюється повільно, але змушує магію поводитися дивно. Мої власні сили зменшилися через неї. Ці маски, — він постукав по своїй пальцем, — результат сплеску тієї порчі під час маскараду сорок дев’ять років тому. Навіть зараз ми не можемо їх зняти.

Майже п’ятдесят років під маскою. Я б з глузду з’їхала й намагалася зірвати ту маску разом зі шкірою.

— Коли ти звір, у тебе немає маски. І у твого друга її не було.

— Це жорстока недуга.

Або живи звіром, або ходи в масці.

— І… і що ця недуга коїть із вами?

— Вона не така, як чума чи мор. Недуга торкається лише магії тих, хто мешкає в Прифії. Ендрас того дня був за Стіною, бо я послав його на пошуки зцілення.

— А на людей вона діє? — спитала я, одразу згадавши про своїх. — Вона може розповсюдитись і за Стіну?

— Так. Цілком можливо, що вона вразить і смертних, і твою територію. Але більшого не скажу, бо не знаю. Вона поширюється дуже повільно, твій народ поки що в безпеці. У нас же протягом десятиліть не було ніякого погіршення, магія, схоже, змогла стабілізуватися, хоча й стала слабшою.

Те, що він мені в цьому зізнався, свідчило про його плани на моє майбутнє: я ніколи не повернуся додому, ніколи не зустріну людини, якій могла б видати цю їхню приховану слабкість.

— Найманка сказала мені, що фейрі можуть планувати атаку на нас. Це пов’язано з порчею?

Натяк на посмішку, тепер уже здивовану.

— Не знаю. Ти часто спілкувалася з найманцями?

— Я говорю з усіма, хто може розповісти мені щось корисне.

Він випростався, і лише його обіцянка мене не вбивати дала мені змогу не зіщулитися. А потім повів плечима, наче скидав роздратування.

— Мотузкова пастка у твоїй кімнаті була для мене?

— Якщо навіть і так? — з викликом запитала я. — Мене ж сюди не в гості запросили.

— Між іншим, Фейро, я б міг не вилазити зі звіриної шкури. Мені в ній легше дихається. Але я не хочу тебе лякати.

Він все-таки пам’ятав моє ім’я. «Не хочу тебе лякати». А в самого під шкірою проглядалися гострі загнуті кігті.

Помітивши мій погляд, Темлін сховав руки за спину й різко кинув:

— Побачимося за обідом.

Він не запрошував, а наказував з’явитися на обід, проте я кивнула. Я пішла доріжкою серед живоплотів, не переймаючись, куди йду. Головне — подалі від нього.

Недуга вразила їхні землі, вплинула на магію, висмоктала її з фейрі… Магічна порча, яка одного дня може дійти до людських земель. Після століть без магії ми будемо проти неї безсилі — безпорадні проти того, що вона може зробити з людьми.

Цікаво, чи хтось із Вищих Фе завдав собі клопоту попередити людство?

Але це лише риторичне запитання.

Розділ 8

Я вдавала, що безцільно блукаю розкішним тихим садом, але насправді запам’ятовувала стежки та місця, у яких можна за потреби сховатися. Темлін відібрав весь мій арсенал. Байдуже, може, таки натраплю в саду на ясен, з гілок якого зроблю нові стріли. І збройова кімната в цьому маєтку теж є. А якщо ні, я знайду спосіб роздобути зброю. Якщо знадобиться, вкраду. Про всяк випадок.

Під час обстежень минулої ночі я виявила, що на моєму вікні не було замка.

Вислизнути з вікна та спуститися вниз лозами вістерії не завдало б зусиль, я звикла видиратися на дерева й не боялася висоти. Не те щоб я планувала втекти, але приємно було знати, як це здійснити, якщо колись дійду такого ступеня відчаю.

Темлін не перебільшував, коли говорив, що всі інші землі Прифії смертельні для людини, а якщо тут справді лютує якась пошесть, то ліпше мені вибратися звідси якнайшвидше.

Утім, не раніше ніж спробую знайти того, хто замовить за мене слово перед Темліном. «Люсьєн стерпить, якщо й огризнешся. Ну, в разі коли насмілишся», — сказала мені вчора Ейсіл.

Я кусала свої коротенькі нігті, розмірковуючи про всі можливі плани і провали. Ніколи не була красномовна, так і не навчилася світських манер, талант до яких був і в матері, і в сестер, але… я досягла певних успіхів, продаючи шкури на місцевому ринку.

Тож, можливо, варто шукати уваги Темлінового емісара, хай я йому й не подобаюся. Він чітко дав зрозуміти, що йому моє перебування в маєтку не подобається — радив убити мене! Треба, щоб він переконав Темліна пошукати інші способи виконати Угоду. Звісно, якщо вони існували.

Я наблизилася до альтанки, заплетеної квітами наперстянки, аж раптом почула звук кроків на стежці, посипаній рінню. Дві пари легких і швидких ніг. Я розправила плечі, озираючись на стежину, якою прийшла, але там нікого не було.

Я трохи затрималася на краю галявинки з луговими жовтцями. Яскраве жовто-зелене поле було безлюдне. Позаду мене стояла невеличка розлога яблуня, вкрита пишним цвітом, і пелюстки її спадали на лавку, куди я намірилася сісти. Ніжний легіт гойднув гілля, і заметіль білих пелюсток посипалася вниз.

Мені не здалося. Я чітко чула кроки й хотіла дізнатися, чиї вони. Ні в гілках яблуні, ні за нею я нічого не виявила. Зате відчула знайоме поколювання в спині. Ліс навчив мене довіряти мисливським інстинктам.

Хтось стояв у мене за спиною — можливо, навіть двоє. Ледь чутне хихотіння пролунало аж надто близько. Серце підстрибнуло до горла.

Я непомітно озирнулася через плече. Однак помітила лише сріблясте мерехтіння, та й то краєм ока.

Мені слід було обернутися. Слід було подивитися в обличчя невідомому.

Рінь знову зашурхотіла, тепер уже ближче. Мерехтіння, що його я спостерігала краєм ока, збільшилось і розділилось на дві невеличкі постаті, зростом мені до талії. Руки в мене стиснулися в кулаки.

— Фейро! — пролунав над садом голос Ейсіл.

Я аж підстрибнула, коли вона погукала мене знову:

— Фейро, час обідати!

Я різко обернулася, готова криком попередити її про небезпеку, яка стояла за моєю спиною, і здійняла кулаки, хоч і знала, що це не допоможе.

Однак мерехтливі створіння зникли, так само як пирхання й хихотіння, а я опинилась обличчям перед старою скульптурою двох пустотливих ягнят. Я потерла шию.

Ейсіл знову покликала мене, тож я нервово дихнула на повні груди й пішла до будинку. Однак навіть обережно проходячи повз кущі, повертаючись власними слідами, я не могла позбутися підступного відчуття, що хтось спостерігає за мною, зацікавлено і з бажанням погратися.

***

Обідали тут пізно, у нас в такий час зазвичай вечеряють. За вечерею я вкрала ножа. Щоб мати щось — бодай щось — для захисту.

З’ясувалося, вечеря була єдиною трапезою, на яку мене запрошували до великої зали, що мене цілком влаштовувало. Бачитись із Темліном та Люсьєном тричі на день було б справжніми тортурами для мене. Я могла витримати годину за тим розкішним столом, демонструючи свою покору й нібито відсутність планів змінити своє життя.

Доки Люсьєн жалівся Темліну на якісь проблеми, пов’язані з магією та своїм металевим оком, я тим часом сховала ніж у рукав туніки. Серце калатало так швидко та гучно, що я боялася — вони почують його биття, але Люсьєн продовжував говорити, а Темлін був зосереджений на його словах.

Певно, мені слід було б поспівчувати їм із приводу того, що вони вимушені п’ятдесят літ поспіль залишатися в масках. Не можна радіти чужим недугам, навіть якщо вони вражають твоїх ворогів на чужих землях. Але співчуття до Люсьєна в мене не було. Кожне моє слово в нього викликало сміх. Та сварка з ним суперечила моїм планам. Я вирішила не злити його. Я повинна завоювати його прихильність, а це вимагало терпіння і сил, особливо якщо врахувати, що я вбила його друга. Мені треба знайти підхід до Люсьєна, не викликавши підозр у Темліна.

Руде волосся Люсьєна красиво підсвічував вогонь, що палахкотів у каміні, у його світлі мінилися різними кольорами коштовності на держаку його меча — розкішного, зовсім не схожого на прості ножі Темліна, що й зараз висіли в нього на грудях на шкіряному перев’язі. Розкішна обробка й карбований візерунок леза не заважали цьому мечу бути серйозною бойовою зброєю. Але з ким тут воювати? Може, з невидимими істотами з саду? Або з кимось серйознішим і небезпечнішим? Адже не просто так Люсьєн утратив око й дістав шрам на все обличчя. Від цієї думки я здригнулася.

Ейсіл сказала, що в будинку безпечно, однак радила не втрачати пильності поза будинком. Хтось спробує обдурити моє людське чуття. Це вона мені теж говорила. Чи далеко поширюється влада Темліна, який оберігає моє життя? Наскільки сильним буде його авторитет?

Раптом Люсьєн замовк і подивився на мене з глузливою посмішкою, від якої шрам став ще більш жахливим.

— Ти просто милувалася моїм мечем чи планувала мене вбити, Фейро?

— Звісно, ні, — тихо сказала я, дивлячись на Темліна. Золоті цятки в його очах виблискували так, що я їх бачила навіть зі свого кінця столу. Серце в мене поскакало галопом. Раптом він чув, як я ховала ніж? Я змусила себе знову поглянути на Люсьєна.

Його лінива недобра посмішка нікуди не зникла. Поводься чемно, будь хитрою, переконай його стати на свій бік… Я можу це зробити.

Голос Темліна обірвав тишу:

— Фейра любить полювати.

— Я не люблю полювати. — Мені слід було обрати більш покірливий тон, однак я вела далі: — Я була вимушена полювати. І як ти про це дізнався?

Погляд Темліна був прямий, оцінювальний.

— А чому б іще ти опинилася в лісі того дня? У твоєму домі були лук та стріли.

Певно, він ледве стримався, щоб не сказати «халупа».

— Коли глянув на руки твого батька, я зрозумів, що він не цим заробляє на життя. — Він показав на мої вкриті шрамами зашкарублі руки. — Саме ти казала йому, як розподілити їжу й де лежать гроші за продаж шкур. Фейрі можуть бути якими завгодно, проте ми не дурні. Всупереч усім вашим сміховинним легендам, які приписують нам ще й тупість.

Дивна, незначуща.

Я подивилася на крихти хліба й патьоки підливки в себе на золотій тарілці. Якби я була вдома, вилизала б тарілку до блиску, щоб не втратити дорогоцінної їжі. А самі тарілки… Я змогла б купити упряжі для коней із плугом та ціле поле… Лише за одну таку тарілку. Це було гидко.

Люсьєн прокашлявся.

— До речі, а скільки тобі років?

— Дев’ятнадцять. — Будь чемною, слухняною…

Люсьєн цикнув:

— Така юна й така похмура. І вже встигла стати вбивцею.

Я стиснула руки в кулаки, відчуваючи тепло схованого ножа. Смиренна, покірлива, слабка… Я дала обіцянку матері, і я дотримаюсь її. Те, як піклується Темлін про мою родину, все одно не моє піклування. Ота дика маленька мрія все ще могла здійснитись: мої сестри вдало вийдуть заміж, і в мене буде моє спокійне життя разом із батьком, буде достатньо їжі для нас обох і ще достатньо часу, щоб, наприклад, малювати або, можливо, навчитися того, чого мені хочеться. Це все ще могло статися — десь у дальніх землях, — якщо я виплутаюсь із цієї халепи з Угодою. Я все ще могла триматися за рештки тієї мрії, нехай ті Вищі Фе висміяли це як типово людське — мислити так вузько, бажати так небагато.

Проте будь-яка крихта інформації могла допомогти, а якщо я виявлятиму цікавість до них, можливо, вони трохи пом’якшають до мене. Що це, як не пастка в лісі?

Тому я проголосила:

— То ось що ви робите зі своїми безсмертними життями! Рятуєте за Угодою простих смертних і смачно їсте?

І я виразно подивилася на перев’яз Темліна, воїнське вбрання, меч Люсьєна.

Люсьєн пирхнув:

— Ми ще танцюємо із духами під місяцем у повні й викрадаємо смертних немовлят із їхніх колисок, а замість них кладемо перевертнів…

— Хіба твоя… — урвав його Темлін, чий низький глибокий голос раптом зазвучав дуже м’яко, — мати нічого не розповідала про нас?

Я постукала по столу вказівним пальцем, заганяючи короткі нігті в дерево.

— У матері не було вільного часу, щоб розповідати мені казки.

Принаймні цю частину свого минулого я могла їм відкрити.

Цього разу Люсьєн не сміявся.

Після надто довгої паузи Темлін запитав:

— Як вона померла?

Коли я здивовано здійняла брови, він додав значно тихіше й м’якше:

— Я не побачив ознак присутності літньої жінки у твоєму будинку.

Я не потребувала його співчуття. Однак повідомила:

— Вона померла від тифу. Мені було вісім.

Я підвелася з крісла, щоб вийти.

— Фейро, — озвався Темлін.

Я обернулася до нього. На його щоці сіпався м’яз.

Люсьєн переводив погляд з Темліна на мене й назад, металеве око його крутилось, але він не промовив ані слова. Тоді Темлін труснув головою, геть як вовк, і пробурмотів:

— Співчуваю твоїй втраті.

Намагаючись не скривитися, я крутнулася на підборах і вийшла із зали. Мені не потрібне було його співчуття, тим паче з приводу смерті матері, за якою я вже багато років не сумувала. Хай Темлін сприймає мене як невиховану людську дівчину, яка не варта його пильної уваги.

Краще я спробую умовити Люсьєна, щоб він поговорив із Темліном щодо мене, і якнайшвидше. Доки не з’явились оті «інші», яких вони згадували, або ж поки їхня недуга не поширилася на всі землі. Завтра — завтра я звернуся до Люсьєна, оціню свої шанси на визволення.

У своїй кімнаті я знайшла невеличку торбинку в одежній шафі й поклала в неї запасний одяг та вкрадений ніж. Це було нікчемне лезо, однак краще столове приладдя, ніж зовсім нічого. На той випадок, якщо мені дозволять колись піти — втікатиму я дуже швидко.

Просто про всяк випадок.

Розділ 9

Наступного ранку, доки Ейсіл разом із іншою служницею готували мені ванну, я міркувала над своїм планом. Темлін згадував, що вони з Люсьєном мають безліч обов’язків, і окрім того випадку, коли я зіткнулась із Темліном на виході з маєтку, я їх більше не бачила. Тож знайти Люсьєна, який був би наодинці, — ось перший крок мого плану.

Невимушене запитання до Ейсіл дало мені змогу з’ясувати, що Люсьєн сьогодні має патрулювати кордони, тож зараз, найімовірніше, він у стайні готується рушати до Стіни.

Я вже вийшла на середину саду, кваплячись до раніше помічених будівель позаду маєтку, коли з-за моєї спини раптом пролунав голос Темліна:

— Сьогодні ніяких пасток?

Я прикипіла до місця й озирнулась через плече. Він стояв за кілька метрів від мене.

Як же він підкрався так нечутно, йдучи рінню, яка і шурхотить, і рипить, коли ступаєш на неї? Звісно, особливості фейрі. Я спробувала вгамувати свій неспокій і мовила якомога ввічливіше:

— Ти сказав, що тут я в безпеці. І я повірила тобі.

Темлін примружився, і мені здалося, що він зичливо усміхнувся, проказавши:

— Мої вранішні справи довелось відкласти.

І справді, на ньому не було його звичної воїнської туніки, перев’язу теж, а рукави його сніжно-білої сорочки були закасані по лікті, оголюючи засмаглі руки зі сталевими м’язами.

— Якщо хочеш проїхатися верхи округою, якщо тобі цікаво, який вигляд має твоя нова домівка, я можу взяти тебе із собою на прогулянку.

Знову. Знову він робить спробу бути ввічливим та гостинним, попри те що кожне слово коштує йому чималих зусиль. Можливо, рано чи пізно Люсьєн зуміє його переконати. А поки… Доки ж мені доведеться його обманювати? Мені навіть стало соромно. Адже він намагається захистити мене від усіляких жахіть Угоди та своїх людей.

Я сміливо посміхнулася:

— Даруйте, але мені краще побути на самоті. Утім, красно дякую за пропозицію.

Він напружився:

— А як щодо…

— Усе одно ні, дякую, — не дала йому договорити, дивуючись своїй рішучості.

Мені потрібно було знайти Люсьєна. Поговорити з ним, переконати його.

Він, певно, вже подався на службу.

Темлін стиснув руки в кулаки, ніби намагався приборкати свої пазури. Однак не став дорікати, просто розвернувся й мовчки пішов до будинку.

Досить скоро, якщо мені пощастить, Темлін більше не буде моєю проблемою. Я поквапилася до стайні, відкидаючи ситуацію як зайву. Може, потім, якщо мене звільнять, якщо між нами проляжуть довгі роки, я згадаю дивного фейрі й замислюся про причини його не менш дивного ставлення до мене.

Врешті добігши до стайні, я постаралася прибрати байдужого виразу обличчя. Мені сподобалася простора будівля, пофарбована у світлі тони. Мене геть не здивувало, що всі конюхи були в масках, які зображали кінські морди. І раптом я щиро пожаліла їх. Недуга змушувала всіх ходити в масках ще невідомо скільки років, поки хтось не знайде способу розвіяти прокляту магію. Ніхто з конюхів навіть не глянув у мій бік. Чи то дивитися на людей було нижче їх гідності, чи то вони ненавиділи мене через смерть Ендраса. Я не могла їх звинувачувати.

Усі спроби вдати невимушеність провалилися, коли я нарешті знайшла Люсьєна, який шкірив до мене білі зуби, сидячи верхи на чорному мерині.

— Доброго дня, Фейро!

Я спробувала не зіщулитись і навіть усміхнулася.

— Зібралася на прогулянку верхи? А може, досі роздумуєш, чи варто залишатися в Темліна?

Я намагалася згадати слова, з якими сюди йшла, щоб завоювати його прихильність. Люсьєн засміявся, і його сміх мені не сподобався.

— А поїдьмо зі мною. Я сьогодні патрулюю південні ліси, і мені цікаво побачити твої мисливські здібності, завдяки яким ти вбила мого друга, хай там як — навмисно чи ні. Я вже давно не зустрічав людей, особливо вбивць фейрі. Зроби мені ласку, поїхали на полювання.

Чудово. Принаймні оця частина минула вдало, навіть якщо його пропозиція звучала так само мило, як зустріч із розлюченим ведмедем у його лігві. Я відступила на крок і пропустила поперед себе молодого стайничого. Він рухався м’яко і граційно, втім, як і всі фейрі. І геть не дивився на мене, жодної емоції на його обличчі, що ось вона, я, вбивця фейрі, стою в його конюшні.

Мене ж непокоїло інше: я ніколи не полювала верхи. Я полювала вистежуючи, ставлячи пастки й сільця. Я гадки не мала, як переслідувати здобич верхи на коні. Люсьєн узяв колчан зі стрілами із рук помічника стайничого, вдячно кивнув і всміхнувся, але його металеве око, так само як і живе, залишилося холодним.

— Сьогодні без ясеневих стріл, на жаль.

Я стиснула щелепи, щоб не сказати зайвого — звісно, чогось колючого. Якщо йому було заборонено чіпати мене й кривдити, я не розуміла, навіщо він запрошував мене із собою. Хіба що з метою познущатися? А може, йому просто нудно. То це краще для мене.

Я знизала плечима, намагаючись якнайкраще вдати байдужість.

— Ну що ж… гадаю, що в цьому вбранні можна рушати на полювання.

— Чудово. — І металеве око Люсьєна заблищало в сонячному промінні, яке увірвалося в стайню крізь прочинені двері. Я притулилася до стіни, щоб раптом, бува, Темлін не побачив мене наодинці зі своїм другом.

— Тоді рушаймо!

Люсьєн махнув рукою, щоб мені засідлали коня.

Я ж поглядала на двері, чи не з’явиться там Темлін, слухаючи водночас балачку Люсьєна про погоду.

На щастя, я досить скоро опинилася на спині білої кобили, і ми з Люсьєном рушили до оповитих весною лісів, що простиралися за садами. Я трималася на безпечній відстані від фейрі в лисячій масці, прямувала за ним широкою стежиною і сподівалася, що оте металеве око не може бачити крізь потилицю.

Ця думка мені не сподобалася, і я відкинула її. Я повинна була пам’ятати, де я та з ким, і менше милувалася тим, як сонце просвічує весняне листя, як пурпурово спалахують острівці крокусів на тлі брунатного і зеленого. Все це не мало значення для мого плану, непотрібні деталі, які лише заважали помітити інше: напрямок та вигини стежки, дерева, достатньо надійні, щоб видертися на них, дзюрчання струмків. Ці речі могли допомогти мені вижити, якщо раптом я опинюся в цих місцях. Утім, як і решта володінь Темліна, ліс був геть порожній. Ніяких ознак присутності фейрі чи то Вищих Фе, які могли б тут прогулюватися. Може, то й на краще.

— Здається мені, тут у тебе непогані умови для вистежування… найтихішого з усіх, — промовив Люсьєн, трохи зменшуючи темп, щоб порівнятися зі мною.

Добре — хай сам до мене наближається, щоб я не здавалася надто дружньою й нетерплячою.

Я поправила сагайдак, врівноважуючи його, і пробігла пальцем по плавкому вигину тисового лука на колінах. Він був більший, ніж мій старий, і стріли важчі, з товщими наконечниками. Скоріше за все, я не поцілю першої здобичі, доки не пристосуюся до нової ваги й балансу.

П’ять років тому я взяла в батька останню мідну копійчину із залишків нашого минулого багатства, щоб придбати собі лук та стріли. Відтоді щомісяця я заощаджувала невеличку суму для купівлі стріл та нової тятиви.

— Ну? — наполегливо вів далі Люсьєн. — Наша здобич не варта твоєї уваги? Нам уже трапилося чимало пташок і білок.

Крони дерев кидали тіні на лисячу маску — світло й темрява єдналися на блискучому металі.

— Вам, здається, не бракує їжі на столі й без мого внеску. Он скільки її залишається після вашого частування.

Навряд чи смакувало б їм біляче м’ясо.

Люсьєн пирхнув, але нічого не сказав, і ми поїхали далі. Гілки величезного квітучого бузку схилялися досить низько, і пахучі квіти торкалися мого обличчя. Це нагадувало дотик холодних оксамитово гладких пальців. Ми давно проїхали дерево бузку, а ніздрі досі утримували його аромат. Це я теж віднесла до марного відчуття, хоча… На такому дереві в разі чого можна надійно сховатися.

— Отже, ти — емісар Темліна? — наважилась я запитати. — А емісари зазвичай патрулюють володіння?

Звичайнісіньке запитання без жодного натяку на зацікавленість.

Люсьєн клацнув язиком.

— Я посланець Темліна в офіційних справах, однак сьогодні була Ендрасова черга патрулювати. Хтось мав його замінити. Для кожного з нас це честь.

Я нервово глитнула. Ендрас жив тут, у нього були обов’язки і друзі, він не був безіменним фейрі без обличчя. За ним напевне сумували сильніше, ніж за мною.

— Мені… дуже шкода, — сказала я щиру правду. — Я не знала, як багато він для вас значив.

Люсьєн знизав плечима:

— Темлін засвідчив це, коли привів тебе сюди. Або ж ти мала такий жалюгідний вигляд у своєму дранті, що він тебе просто пожалів.

— Я б не поїхала з тобою, якби знала, що ти скористаєшся нагодою знущатися з мене.

Ейсіл казала, що Люсьєну не зашкодить співбесідник, який може дати відсіч. Це справді було доволі просто здійснити.

Люсьєн пирхнув:

— Перепрошую, Фейро.

За таке вибачення я б із легкістю назвала його брехуном, якби не знала, що фейрі не вміють брехати. Тож цей факт робив те вибачення… щирим? У цьому ще треба було розібратися.

— Тож, — повів далі Люсьєн, — коли ти почнеш свої спроби умовити мене поговорити з Темліном і переконати його звільнити тебе від умов Угоди?

— Що? — Я ледве втрималася, щоб не виказати подиву.

— Ти ж заради цього зі мною сюди поїхала? Інакше навіщо було бігти до стайні саме тоді, коли я мав покинути маєток? — Він скоса поглянув на мене своїм рудим оком. — Щиро кажучи, ти мене вразила й улестила гадкою про мій вплив на Темліна.

Я поки що не мала наміру зізнаватися.

— Що ти маєш…

Він лисячим рухом схилив голову набік, розсміявся і сказав:

— Щоб даремно не витрачати твій дорогоцінний час, поясню дві речі. По-перше: якби моя воля, тебе б тут уже не було, без жодних умовлянь із твого боку. По-друге: я тут нічого не вирішую, до того ж альтернативи вимогам Угоди не існує. Взагалі.

— Але… повинно бути бодай щось…

— Правду кажучи, Фейро, я в захваті від твоєї сміливості. Або ж твоєї недолугості. Але якщо вже Тем тебе не вбив, що я зробив би відразу, ти тут застрягла. Звісно, якщо тобі не заманеться вештатися землями Прифії, чого, — він зміряв мене поглядом, — я тобі не раджу.

Ні… ні, я не могла просто… залишитися тут. Навіки. До смерті.

Можливо… все ж таки є інший спосіб або є хтось, хто зуміє його знайти. Я вгамувала своє переривчасте дихання й відкинула панічні думки.

— Героїчні зусилля, — мовив Люсьєн, усміхаючись.

Цього разу я не стала грати в чемність і сердито полоснула по ньому очима.

Далі ми їхали мовчки. У гілках щебетали птахи. Зрідка спурхували в листі білячі хвости. Всі звуки і запахи були цілком звичними, лісовими, і я потроху заспокоювалася.

— А де решта Двору Темліна? — спитала я. — Чи вони, може, втекли від тієї недуги, яка відібрала вашу магію?

— Звідки ти дізналася про Двір? — швидко спитав він, і я збагнула: йому здалося, що я маю на увазі щось інше.

Напевно, він не зрозумів мого запитання.

— Хіба у звичайних маєтках є емісари? А слуги багато цвірінчать. Чи не тому ви змусили їх вдягнути маски пташок на ту вечірку?

Люсьєн скривився, і його шрам побільшав.

— Того вечора кожен сам обирав, що вдягнути на честь Темлінового дару перевтілення. Слуги також. Але зараз, дай нам волю, ми б зірвали їх голими руками. — Він потягнув свою маску за краєчок. Та не ворухнулася.

— А що сталося з магією, чому вона так подіяла проти вас?

Люсьєн хрипко засміявся.

— Щось наслане з найглибших нужників Пекла, — відповів він, а потім роззирнувся й вилаявся: — Не слід було цього казати. Якщо вона почує мої слова…

— Вона — це хто?

Його засмагла шкіра раптом зблідла. Люсьєн запустив пальці у волосся.

— Ніхто. Що менше ти знаєш — то краще. Темлін навіщось розповів тобі про хвороби, але я не став би довіряти такі речі людям. Ви ж це повернете собі на користь.

Я обурилася, але дрібка інформації, яку він все ж таки мені повідав, була для мене дорожча за коштовне каміння. Це вона так налякала Люсьєна, що страх змусив його озиратися в пошуках можливих шпигунів і стежити за своїми словами. Навіть у лісі. Я вдивилася в тіні між деревами, але нічого не помітила.

Прифією правили сім Вищих Лордів. Можливо, їй належали саме ці землі: не Вищому Лорду, а Вищій Леді. Якщо таке можливо.

— Скільки тобі років? — спитала я, сподіваючись на нові крихти цінної інформації. Краще вже так, ніж взагалі нічого не знати.

— Багато, — відказав він.

І знову вдивився в кущі, але в мене було відчуття, що шукає він аж ніяк не здобич. Плечі Люсьєна були аж надто напружені.

— А які в тебе сили? Ти можеш перевтілюватися, як Темлін?

Він зітхнув і подивився в небо, перш ніж насторожено поглянув на мене, примруживши своє страшненьке металеве око.

— Намагаєшся вгадати мої слабкості, щоб потім мати змогу…

Я кинула на нього сердитий погляд.

— Ні, я не вмію перевтілюватися. Уміє тільки Тем.

— Але ж твій друг… він з’явився в подобі вовка. Якщо тільки то не було його…

— Ні, ні. Ендрас також належав до Вищих Фе. Це Тем може перетворювати нас на будь-кого, якщо в тому виникає потреба. Але він це робить лише зі своїми вартовими. Коли Ендрас перетинав Стіну, Тем завжди перетворював його на вовка, щоб ніхто не впізнав у ньому фейрі. Хоча його розміри надто на це натякали.

Мені спало на думку геть інше, від чого стало страшно. Червоно-брунатне око Люсьєна горіло лихим вогнем, але я на те навіть не зважала. Мені забракло сміливості спитати, чи може Темлін перетворити на когось мене.

— Здається мені, що ви, смертні, не знаєте особливої різниці між народом фе і фейрі, — вів далі Люсьєн. — І це ваша помилка. Народ фе — вищий стан. Знать. Далеко не в усіх нас є здібності, якими володіють фейрі. У мене, приміром, немає таких природжених якостей. Я не вмію вбивати поглядом, заманювати смертних у воду, щоб потім потопити. Якби люди захопили мене в полон, я б не знайшов спільної мови з ними. У нас інше призначення. Ми народжуємося, щоб правити.

Від подиву я завела очі під лоба:

— Тож у вашому світі я була б не кимось із фейської знаті, а звичайною фейрі? Кимось на кшталт Ейсіл, яка покірно скоряється перед вами й слухає ваші накази?

Він не відповів, і це означало «так». Звісно, з його зарозумілістю я здавалася Люсьєну надто нікчемною заміною його друга. І, позаяк він встиг зненавидіти мене на все моє життя, відразу розгадавши мій задум, я спитала:

— Звідки в тебе цей шрам?

— Не припнув язика, коли треба було, і мене за це покарали.

— Це Темлін зробив таке з тобою?

— Ти що, в Котлі зварилася? Звісно ж, ні. Але саме він мені подарував нове металеве око.

Такі самі розмиті відповіді, які й відповідями назвати не можна.

— То справді існують фейрі, які зможуть відповісти на всі запитання, якщо їх впіймати?

Можливо, саме вони знають, як звільнити мене від умов Угоди.

— Так, — стримано відповів він, — суріелі. Але вони старі й підступні, шукати їх дуже небезпечно. Якщо ж ти така дурна, що пропустиш мої слова повз вуха і спробуєш їх знайти, я запропоную Темліну посадити тебе під домашній арешт. Своєю надмірною цікавістю ти вже виманила одного.

Отже, ці суріелі десь неподалік, інакше б він не переймався. Люсьєн різко повернувся праворуч, прислухаючись; його металеве око тихенько задзижчало. Волосся в мене стало дибки, і наступної миті я вже цілилася в напрямку його погляду.

— Опусти свій лук, — прошепотів він тихо і хрипко. — Опусти клятий лук, дурне дівчисько, і дивися тільки просто себе.

Я зробила так, як він сказав, і сироти виступили на тілі, коли в кущах щось заворушилося.

— Не реагуй, — звелів Люсьєн, теж намагаючись дивитися тільки вперед. Металеве око повільно оберталося. — Хай би що ти відчула й побачила, не реагуй. Не дивися. Тримай погляд просто себе.

Я затремтіла, стискаючи повіддя у спітнілих руках. Я б рада була сприйняти це все як жахливий жарт, але Люсьєн раптом пополотнів. Коні прищулили вуха, але й далі йшли вперед, розуміючи накази Люсьєна.

І тоді я відчула це…

Розділ 10

Крижаний холод пройняв усе моє тіло. Я нічого не бачила, окрім якогось мерехтіння, яке вловлювала боковим зором. Але кінь піді мною напружився. Зусиллям волі я зберігала незворушність. Навіть запахущий весняний ліс ніби відступив, даючи шлях зимі й морозу.

Істота, від якої йшов крижаний холод, кружляла навколо нас, шепотіла. Я її не бачила, але відчувала. Десь у глибині мого розуму прадавній байдужий голос прошепотів:

«Я розпорошу твої кістки пазурами; з них я висмокчу мозок, бенкетуватиму твоєю плоттю. Я те, чого ти боїшся, те, що тебе жахає… Подивись на мене. Подивись на мене».

Я намагалася глитнути, але горло заціпило. Я не відривала погляду від дерев, від їх верхівок, дивлячись куди завгодно, але не в бік холодної маси, яка кружляла навколо нас.

«Подивись на мене».

Я хотіла подивитися, мені неймовірно хотілося побачити це.

«Подивись на мене».

Я втупилася в могутній стовбур в’яза, що стояв віддалік, і намагалася думати про щось приємне на кшталт гарячого хліба й ситого шлунка…

«Я наповню тобою шлунок. Я тебе зжеру. Подивись на мене».

Зоряне небо без жодної хмаринки, мирне, мерехтливе, безмежне.

Літній світанок. Купання в лісовому озері. Зустріч із Айзеком. Години забуття в його обіймах, коли не існує нічого, крім нашого одного на двох дихання.

Воно оточило нас холодом, нагадавши про мої зимові мандрівки лісом. «Подивись на мене».

Я дивилася й дивилася на дерево, до якого ми наближалися, не наважуючись і оком змигнути. Напружені очі стали сльозитися, і я дала волю сльозам падати, відмовляючись якось реагувати на істоту, що полювала на нас.

«Подивись на мене».

І тієї миті, коли я вже ладна була здатися, коли очі не витримували не дивитися, холод зник у кущах, залишивши по собі слід замерзлих зів’ялих рослин. І лише коли Люсьєн видихнув, а наші коні затрусили головами, я нарешті дозволила собі розслабитись у сідлі. Навіть крокуси підвели голівки.

— Що це було? — спитала я, витираючи сльози.

Люсьєн досі був смертельно блідий:

— Краще не питай.

— Будь ласка. То був… суріель, якого ти згадував?

Живе Люсьєнове око, зазвичай руде, стало темним, коли він хрипко відповів:

— Ні. Це створіння, якого не мало бути в наших землях. Ми звемо його боге. Його не можна ані вполювати, ані вбити. Навіть ти своїми улюбленими стрілами не зможеш його вбити.

— А чому на нього заборонено дивитися?

— Тому що, коли ти на нього подивишся, коли визнаєш його присутність, він стане реальним. І зможе тебе вбити.

У мене по спині покотився холодний піт. Ось вона, та Прифія, яку я й очікувала побачити, — зі створіннями, про яких смертні говорили тільки пошепки. Ось чому я не зволікала ані на хвильку, коли вирішувала, фейрі то чи вовк.

— Я чула його голос у себе в голові. Він наказував мені поглянути на нього.

Люсьєн ворухнув плечима:

— Що ж, дякувати Котлу, ти цього не зробила. Змивати із себе твої криваві рештки було б неприємно.

Він самовдоволено посміхнувся. Я не відповіла.

Шепотіння боге все ще озивалося з-поміж листя.

Після годинної подорожі між деревами, під час якої ми майже не говорили, я нарешті якось опанувала себе настільки, щоб поновити розмову з Люсьєном.

— Отже, тобі багато років, — почала я. — Ти ходиш із бойовим мечем і несеш варту на кордоні. А ти брав участь у Війні?

Мені досі було цікаво, коли й де він позбувся ока.

Люсьєн здригнувся.

— Дідько, Фейро, я не такий старий.

— Але все одно воїн? — Чи здатний ти вбити мене, якщо колись до цього дійде?

Він пирснув зі сміху:

— Я не такий вправний, як Тем, але вмію поводитися зі зброєю. — Люсьєн погладив руків’я свого меча. — Хочеш, навчу тебе працювати з мечем? Чи ти вже умієш, о могутня смертна мисливице? Якщо ти вбила Ендраса, тебе, мабуть, нема чого навчати. Тільки того, куди поцілити, еге ж? — Він ткнув пальцем у свої груди.

— Я не вмію битися мечем. Я лише знаю, як полювати.

— Хіба є якась різниця?

— Для мене є.

Люсьєн замовк, розмірковуючи.

— Гадаю, ви, смертні, такі паскудні боягузи, що ти б упісялася, скрутилася в клубок і чекала смерті, якби знала, ким насправді є Ендрас.

Нестерпний Люсьєн зітхнув і змірив мене поглядом.

— Ти коли-небудь припиниш бути аж такою серйозною та нудною?

— А ти коли-небудь припиниш бути таким недоумком? — огризнулася я.

Мертвою — реально й довіку — я повинна була б стати відразу після цього.

Але Люсьєн тільки всміхнувся:

— Так значно краще.

Отже, Ейсіл не помилялася.

***

Наше примарне порозуміння, якого ми начебто дійшли вдень, за вечерею зникло. Коли я увійшла, Темлін зручно влаштувався у своєму звичному кріслі, випустивши пазур й обводячи ним вінця кубка. Він завмер, коли я увійшла, а за мною назирці з’явився Люсьєн.

Зелений погляд змусив мене вклякнути на місці.

Так. Вранці я відшила його, сказавши, що хочу побути на самоті.

Темлін повільно перевів погляд на Люсьєна, який миттю спохмурнів.

— Ми були на полюванні, — сказав Люсьєн.

— Я чув, — різко відповів Темлін, спостерігаючи, як ми сідаємо на свої місця за столом. — Розважилися?

Пазур повільно втягнувся і зник під шкірою.

Люсьєн промовчав, передоручивши відповідь мені. Боягуз!

Я прочистила горло:

— Майже.

— Щось уполювали? — Він наче відрубував слова.

— Ні.

Люсьєн виразно прокашлявся, спонукаючи мене продовжити. Однак мені нічого було додати.

Темлін довго дивився на мене, а потім зосередився на вечері, теж не зацікавлений у продовженні розмови.

А потім Люсьєн тихо промовив:

— Теме…

Темлін звів на нього очі, і в їх зелені було більше від звіра, ніж від фейрі. А ще в них був мовчазний наказ говорити відверто.

На горлі Люсьєна здригнувся кадик.

— Сьогодні в лісі був боге.

Виделка в руці Темліна зігнулася навпіл. Він промовив зі смертоносним спокоєм:

— Ви натрапили на нього?

Люсьєн кивнув.

— Він пройшов повз нас, але близько. Мабуть, прослизнув крізь кордон.

Метал зарипів, коли кігті Темліна вихопилися назовні, знищуючи виделку. Він підвівся сильним, звірячим рухом. Я відчувала: він ледве стримує лють. Його ікла подовжувалися.

Темлін спитав:

— Де саме в лісі?

Люсьєн розповів. Темлін кинув на мене погляд, перш ніж вийти з кімнати й аж надто обережно зачинити за собою двері.

Люсьєн видихнув, відштовхнув від себе майже повну тарілку й потер скроні.

— Куди він пішов? — запитала я, досі дивлячись на двері.

— Полювати на боге.

— Ти ж казав, що його не можна вбити — не можна навіть дивитися на нього.

— Тем може.

У мене перехопило дух. Похмурий Вищий Фе, який невдало намагався мене улестити, був здатний убити таке страхіття, як боге. Утім, першої ночі він накладав мені їжу й люб’язно запропонував жити в нього замість того, щоб заподіяти мені смерть. Я знала лише те, що він смертоносний, що він свого роду воїн, але…

— Тож він пішов полювати на боге до лісу, де ми були сьогодні вдень?

Люсьєн знизав плечима:

— Якщо він коли й натрапить на його слід, то тільки там.

Я не знала, як бодай хтось міг би протистояти цьому смертельному жаху, однак… то була не моя біда.

І я не мала наміру відмовлятися від вечері тільки тому, що Люсьєн не хотів їсти. Він так заглибився у свої думки, що навіть не помітив, скільки я з’їла.

Я пішла до своєї кімнати. Робити було нічого, спати не хотілося. Я стояла біля вікна й дивилася в сад. Підсвідомо я чекала повернення Темліна.

Він не повертався.

Я нагострила ножа на невеличкому камені, що його принесла із саду і що тепер правив мені за брусок. Минула година, а Темліна досі не було.

Місяць зійшов. Він світив мені в обличчя, заливав сад сріблом, наповнював його химерними тінями.

Якась дурість. Справжня дурість — чекати на його повернення, щоб пересвідчитися, що він зміг вижити в бійці із боге. Я засунула фіранки, розвернулася спиною до вікна й хотіла лягти в ліжко.

Але щось ворухнулось у саду.

Я сховалася за фіранки, не бажаючи бути поміченою, і визирнула.

Не Темлін, хтось інший ховався біля живоплоту, спостерігав за будинком.

Спостерігав за мною.

Чоловіча постать, згорблена і…

Дух перехопило, я не була здатна вдихнути, а фейрі прокульгав трохи ближче, лише два кроки до плями світла, яке лилося з будинку.

Не фейрі, людина. Чоловік.

Мій батько.

Розділ 11

Я не запанікувала, не засумнівалася, лише пошкодувала, що не вкрала трохи їжі зі сніданку. А тим часом одягала на себе туніку за тунікою, загорталася в плащ і ховала ножа у високій халяві чобота. Додатковий одяг у сумці буде зайвим тягарем.

Мій батько. Мій батько прийшов по мене, прийшов урятувати мене. Хай там що запропонував Темлін за мою відсутність у родині, всього того було недостатньо. Можливо, батько вже домовився про корабель, який понесе нас морем далеко-далеко, — може, він продав котедж і отримав достатньо грошей, щоб облаштуватися на новому місці, на іншому континенті.

Мій батько — мій кульгавий, понівечений батько прийшов по мене.

Миттєвий огляд саду під вікном підказав, що там нікого немає, а тиша в маєтку свідчила, що батька ще ніхто не помітив. Він досі чекав на мене біля живоплоту, киваючи рукою. Добре, що принаймні Темлін не встиг повернутися.

Кинувши останній погляд на свою кімнату, прислухаючись до найменшого шуму з коридору, я вхопилася за найближчу лозину вістерії й стала спускатися вниз.

Я здригнулася від хрускоту ріння під своїми чобітьми, однак завважила, що батько вже прямував до головних воріт, накульгуючи і спираючись на свою палицю.

Як він узагалі тут опинився? Десь поблизу мають стояти коні. Він був надто легко вдягнений для зими, яка чекатиме на нас одразу ж за Стіною. Однак я вдяглася досить тепло і могла в разі потреби поділитися з ним одягом.

Ступаючи легко й ледь чутно, я поквапом рушила далі за батьком, ретельно уникаючи місячного світла. Батько йшов занадто швидко як для своєї калічної ноги, прямуючи в бік живоплоту й далі, до воріт.

У будинку горіло лише кілька свічок у холі. Я не наважувалася навіть дихати надто голосно, не те що озватися до батька, який кульгав попереду мене. Якщо ми зараз поїдемо, якщо він сховав десь поблизу коней, ми можемо вже бути на півдорозі додому, допоки фейрі зрозуміють, що мене немає в маєтку. Ми врятуємося — від Темліна, від недуги, яка невдовзі може вразити й наші землі.

Батько дістався воріт. Вони вже були прочинені, й за ними бовваніла темна смуга лісу. Коней він, напевно, сховав десь у лісовій хащі.

Він обернувся до мене, знайоме обличчя було стривожене й напружене, карі очі незвично ясні. Батько поманив мене рукою. «Скоріше, поквапся», — наче кричав до мене кожний його рух.

Серце шалено калатало у грудях, у горлі. Лише кілька кроків — до нього, до свободи, до нового життя…

Сильна рука схопила мене під лікоть.

— Кудись намірилася?

Лайно, лайно, лайно.

Пазури Темліна прошили шари мого одягу, і я підвела на нього нажаханий погляд. Я не наважувалася навіть поворухнутися. Бачила, як він підібгав губи, як на щоках заходили жовна. Коли він розтулив рота, я побачила ікла — довгі, неймовірно гострі ікла в місячному сяйві.

Зараз він уб’є мене. А потім уб’є мого батька. Нема альтернативи, нема більше ні компліментів, ні милосердя. Йому стало байдуже. Я була все одно що мертва.

— Будь ласка, — видихнула я. — Мій батько…

— Твій батько? — Він спрямував свій звірячий погляд до воріт позаду мене, і його гарчання прошило мене наскрізь, коли він знову вишкірив ікла. — Щось я його не бачу. Втім, подивися сама.

Він відпустив мою руку.

Я позадкувала, розвертаючись, набираючи в груди повітря, щоб крикнути батькові: «Тікай!»— але…

Але його там не було. Тільки сагайдак із луком і стрілами стояли, притулені до воріт. Гірський ясен. Ще мить тому їх там не було, їх не було…

Вони замерехтіли, наче вода, і перетворилися на велику торбу з їжею. Ще мерехтіння — і там постали, плачучи, мої сестри.

У мене підігнулися ноги.

— Що це… — Я затнулася.

Там знову стояв мій батько і махав мені рукою. Ідеальна копія.

— Хіба тобі не радили думати головою? — гарикнув Темлін. — Не казали, що людське сприйняття може зрадити?

Він обійшов мене й загарчав у бік воріт так страшно, що створіння біля них замерехтіло світлом і блискавично гайнуло кудись у темряву.

— Дурепа, — обернувся до мене Темлін. — Якщо ти ще колись надумаєш тікати, то роби це принаймні вдень.

Він окинув мене поглядом з голови до ніг, і його ікла повільно зникли. Проте кігті залишилися.

— Уночі в лісах полюють істоти ще гірші за боге. Той, біля воріт, один із них, і жер би він тебе довго, не кваплячись.

До мене повернулася здатність говорити. Із мене одразу посипалися сердиті слова:

— Хіба можна мене в цьому звинувачувати? Мій скалічений батько з’являється під вікном, і ти гадаєш, що я до нього не побіжу? Справді гадаєш, що залишатимуся тут, навіть якщо ти піклуєшся про мою родину, залишатимуся згідно з Угодою, яка мене не стосується і дозволяє твоєму роду знищувати людей?

Він стиснув кулаки, ніби намагався втягнути кігті, однак вони залишалися, виблискували в місячному сяйві, готові шматувати плоть і кістки.

— Чого ти хочеш, Фейро?

— Я хочу повернутися додому!

— Повернутися додому — для чого? Ти віддаєш перевагу людському злиденному існуванню замість цього?

— Я дала обітницю, — гарячково видихнула я. — Своїй матері, коли вона помирала. Що я дбатиму про свою родину, піклуватимуся про них і оберігатиму їх. Усе, що я робила, щоднини, щогодини, було вірністю тій обітниці. І тільки через те, що я полювала, щоб урятувати свою родину, щоб набити їхні шлунки їжею, я тепер змушена зрадити цій обітниці.

Він рушив до маєтку, а я ще трохи почекала, щоб збільшити між нами відстань, і попрямувала назирці. Його пазури повільно, дуже повільно втягнулися. Він не дивився на мене, коли сказав:

— Ти не порушуєш клятви, ти виконуєш її, більш ніж виконуєш, залишаючись тут. Твоя родина зараз живе краще, ніж коли ти була поруч.

Перед моїми очима постали ті вицвілі малюнки в котеджі. Можливо, вони навіть забудуть, хто це колись їх малював. Незначущими — ось якими стануть ті роки, які я присвятила лише їм, так само незначущими, як я для цих Вищих Фе. А та мрія, яку я плекала, про життя лише з батьком, із достатньою кількістю їжі, грошей і фарб… це була лише моя мрія, і більше нічия.

Я потерла скуті розпачем груди:

— Я не можу просто так від них відмовитися. Хай би що ти казав.

Ну й дурепа! Як я могла повірити, що батько раптом прийде по мене? Звідки він знав, де мене шукати і в якому напрямку рухатися?

Темлін скоса поглянув на мене:

— Ти не покидаєш їх напризволяще.

— Коли живу в розкоші й досхочу їм? Як це не…

— Про них піклуються. Їх годують і забезпечують усім необхідним.

Годують і забезпечують усім необхідним. Фейрі не можуть брехати, тож, якщо це правда… Це було за межами того, на що я насмілювалася сподіватись.

Тож я справді дотрималася обітниці, яку дала матері.

Це так мене приголомшило, що на кілька хвилин мої уста заніміли.

Тепер моє життя належало Угоді, однак… можливо, я в певному сенсі від чогось звільнилася.

Тим часом ми підійшли до широких сходів під головним входом, і я нарешті наважилася запитати:

— Люсьєн їздить патрулювати кордони, а ти згадував інших вартових, і все ж я нікого не бачила. Де вони всі?

— На кордоні, — сказав він, ніби це було достатньою відповіддю. А потім додав: — Нам не потрібні вартові, коли я тут.

Тому що він був достатньо смертоносним. Я намагалася не думати про це і все одно не стрималась:

— То тебе тренували як воїна?

— Так.

Коли я нічого не відповіла, він додав:

— Я провів більшу частину свого життя у війську мого батька, охороняв кордони, тренувався, щоб одного дня слугувати йому або іншим. Правління цими землями не повинно було перейти до мене.

Буденність його тону чимало сказала про те, як Темлін ставиться до свого титулу, і про те, навіщо йому потрібен балакучий друг.

Однак запитання про обставини минулого було б занадто особисте. Тож я відкашлялася, перш ніж спитала:

— Які ж фейрі вештаються цими лісами, якщо боге — не найстрашніше лихо серед них? Що за істота була переді мною?

Насправді я хотіла знати: що мене мало замучити і вбити? І хто ти, що для тебе воно не становить загрози?

Він зупинився на нижній сходинці, чекаючи, поки я підійду ближче.

— То була пака. Вони користуються найсильнішими бажаннями того чи того, щоб заманити у віддалену місцину. А потім з’їсти. Повільно. Найімовірніше, вони відчули твій запах, запах смертної людини в лісі, а потім простежили за тобою до маєтку.

Я здригнулася, навіть не приховуючи цього. А Темлін повів далі:

— Ці землі раніше дуже добре охороняли. Найбільш небезпечні фейрі трималися в межах власних територій, за чим ретельно стежили місцеві лорди Фе, заганяючи непослухів назад. Істоти, подібні до паки, навіть не наважилися б сюди прийти. Однак недуга, яка вразила Прифію, послабила захисну магію, що тримала їх у межах.

Темлін замовк, наче слова душили його.

— Зараз усе змінилося. Тепер небезпечно подорожувати вночі самому, особливо якщо ти смертна людина.

Бо люди були беззахисними немовлятами порівняно з природженими хижаками на кшталт Люсьєна і Темліна, яким навіть зброя була не потрібна. Я подивилася на його руки, але не помітила й натяку на пазури. Тільки засмагла загрубіла шкіра.

— Що змінилося ще? — спитала я, ступаючи за ним угору мармуровими сходами.

Цього разу він не зупинився, навіть не озирнувся, відповідаючи:

— Геть усе.

***

Отже, я справді залишуся тут назавжди. Хай би як кортіло мені повірити словам Темліна про те, що про мою родину піклуються і що я сама про неї піклуюся, залишаючись тут, — повірити в те, що я виконала обітницю, яку дала матері, і залишаюсь у Прифії, мені було важко. Я раптом відчула, що разом із клятвою у мені щось увірвалося. Тягар зобов’язань обернувся для мене спустошеністю.

Три дні поспіль я приєднувалася до Люсьєна патрулювати кордон, коли той ніс службу замість Ендраса. Темлін тим часом полював по всіх землях на невидимого для нас боге. Люсьєн, попри те що інколи поводився як останній покидьок, здавалося, не заперечував проти моєї компанії, і здебільшого говорив саме він, що мене цілком влаштовувало. Це давало мені час поміркувати над наслідками того єдиного пострілу.

Стріла. Я жодної не випустила протягом цих трьох днів патрулювань уздовж кордону. Цього ранку я помітила руду оленицю на галявині, інстинктивно прицілилася їй в око, аж тут Люсьєн глузливо зазначив, що принаймні вона не фейрі. Але я поглянула на неї — гладку, здорову, задоволену, — і послабила тятиву, прибрала стрілу й дозволила олениці далі вільно гуляти лісами.

За ці три дні я не бачила Темліна поблизу маєтку — Люсьєн сказав, що той удень і вночі полював на боге. Навіть під час вечері він мало говорив і, поївши, хутко зникав — продовжував полювати. Я не переймалася його відсутністю. Вона навіть давала мені полегшення.

На третій вечір після моєї зустрічі з пакою я ледве встигла сісти за стіл, як Темлін стрімко підхопився і сказав, що не хоче втрачати дорогоцінний час, так потрібний йому для полювання.

Однак я помітила, що обличчя Люсьєна було бліде й напружене.

— Ти хвилюєшся за нього, — сказала я.

Люсьєн важко опустився в крісло, зовсім не граційно як для лорда Фе.

— На Темліна іноді… находить.

— Він не хоче, щоб ти йому допомагав із полюванням на боге?

— Він воліє робити це сам. А боге на наших землях… Навряд чи ти зрозумієш. Пака — досить дрібне для нього створіння. Він би так не переймався через нього. Найгірше, що навіть після знищення боге Темлін усе ще думатиме про нього.

— Невже зовсім нікому допомогти Темліну?

— Це розлютить його ще більше, а «помічнику» дістанеться за непокору. Всім нам наказано триматися подалі від його полювання.

Мене наче морозом обсипало.

— Темлін буває таким жорстоким?

Люсьєн вивчав вино у своєму бокалі.

— Ти не протримаєшся при владі, коли з усіма товаришуватимеш. А поміж фейрі, як серед нижчих, так і серед Вищих Фе, тверда рука необхідна. Ми занадто могутні, і нам дуже набридло безсмертя, щоб нас могло утримати щось іще.

Схоже, Темлін не прагнув влади. Ба більше, вона його обтяжувала. Мені лиш було не зрозуміло, яке мені до всього цього діло.

***

Падав сніг, важкий і безжальний, він доходив мені до колін, коли я натягувала тятиву, сильніше й сильніше, аж поки рука не почала тремтіти. Позаду мене ширяла — ні, спостерігала за мною — якась тінь. Я не наважувалась обернутися, побачити, хто там причаївся в тінях, спостерігаючи за мною. Бо з іншого кінця галявини на мене дивився вовк. Тільки дивився. Ніби чекав, дозволяючи поцілити в нього ясеневою стрілою.

Ні… ні, я справді не хотіла цього робити. Не цього разу, не знову, не…

Однак пальці мене не слухалися, жоден палець, а він усе продовжував дивитися на мене, коли я вистрілила.

Один постріл… лише один постріл прямісінько у велетенське жовте око.

Цівка крові забарвила сніг, глухий звук тіла, яке впало, шепіт вітру. Ні.

То не вовк упав на сніг… ні, то був чоловік, високий, з ідеальною статурою.

Ні… не чоловік. Вищий Фе з тими загостреними вухами.

Я кліпнула очима, а потім… потім мої руки були в гарячій та липкій крові, а його тіло, червоне й оббіловане, парувало на морозі, а його шкура… його шкура була у мене в руках, і…

***

Я змусила себе прокинутися; піт цівками збігав у мене по спині. Я змусила себе дихати, розплющити очі й роздивитися кожну деталь темної нічної спальні. Реальність — ту, що була справжня.

Однак я все ще бачила того Вищого Фе, який упав обличчям у сніг, і мою стрілу, що стирчала з його ока, і червоний від крові круг там, де я зрізала і стягувала його шкіру.

Жовч обпекла мені горло.

Це не справжнє. Тільки сон. Навіть якщо саме це я зробила з Ендрасом, коли він був вовком, то було… було…

Я потерла обличчя. Напевно, на мене так подіяло осмислення мого нового життя — те, що я більше не думала щогодини, як мені врятувати свою родину. А втім… Мене до кісток пройняло каяття — від кінчиків пальців ніг до язика.

Я здригнулася, відганяючи рештки жахливого сну, відкинула ковдру й підхопилася на ноги.

Розділ 12

Однак скинути із себе весь жах того сновидіння я так і не змогла. Вийшла з кімнати й пішла великими темними коридорами. Люсьєн та слуги вже давно поснули. А мені край як треба було придумати собі якесь заняття, бодай-що, аби відволіктися від свого нічного жахіття. З маленьким клаптиком паперу в одній руці й пером у другій я намагалася ступати тихо, позначаючи на своїй схемі всі вікна, двері та інші можливі виходи, іноді замальовуючи побачене і ставлячи на папері хрестики.

Це було все, на що я здатна. Будь-яка грамотна людина вважала б мої кривулі дурістю. Я ледве могла написати своє ім’я, і ця саморобна карта все ж таки краще, ніж нічого. Якщо мені судилося залишитися тут, варто заздалегідь дізнатися, як найлегше покинути будівлю і де зручніше ховатися. Події могли повернутися по-різному, і заглушати в собі мисливський інстинкт я не мала наміру.

Було надто темно, щоб милуватися картинами, які висіли на стінах, а я не наважувалася запалити свічку. За ці останні три дні щоразу, як я збирала всю свою мужність, щоб вийти в коридори й роздивитися мистецтво фейрі, було надто багато прислуги, а ще та частина мене, яка зверталася до мене голосом Нести, глузувала з мене, з простої смертної людини, яка не вміла читати, але захоплювалася мистецтвом безсмертних. «Можливо, іншим разом», — промовляла я до себе. Колись настане той день, якась тиха година, коли поруч не буде жодної душі, щоб я могла помилуватися картинами. А зараз у мене було вдосталь часу, ціле життя дивилося на мене. Можливо… я колись стану витрачати свій час на те, на що я хотіла б.

Я тихенько спустилась униз головними сходами, де місячне сяйво лилося на білу й чорну плитку в головному холі. Дійшла до останньої сходинки, нечутно ступаючи босоніж холодними плитками і прислухалась. Нічого й нікого.

Я поклала свою мапу на стіл у холі й намалювала ще кілька хрестиків та кілець, які позначали двері, вікна, мармурові сходи в головному холі. Я мала намір так добре вивчити й дослідити маєток, щоб бути здатною пройти куди мені потрібно, навіть якщо хтось коли-небудь посліпить мене.

Легенький теплий вітерець сповістив про його появу, і я відвернулася від столика в бік довгого коридору, який закінчувався відчиненими скляними дверима до саду.

Я вже встигла забути, який він був велетенський у звірячій подобі, забути про його закручені роги та велику вовчу морду, про ведмеже тіло, яке, однак, рухалося з котячою грацією. Його смарагдові очі палали в темряві, погляд був прикутий до мене, і, щойно скляні двері зачинилися за ним, цокіт велетенських кігтів по холодному мармуру заповнив увесь хол.

Я завмерла, прикута до місця, не наважуючись зробити крок, не наважуючись навіть поворухнутися.

Він трохи кульгав. І в місячному сяйві я побачила, що за ним на холодній плитці залишаються темні блискучі плями.

Він продовжував прямувати до мене, наче висмоктуючи повітря з усього холу. Він був такий великий, що простір на очах ставав тісним і перетворювався на клітку. Скрегіт кігтів, палкий нерівний подих, краплі крові, які забарвлювали підлогу.

Між двома кроками він змінив подобу, і я заплющила очі від сліпучого спалаху. А коли мої очі знову звикли до суцільної темряви навколо мене, він стояв прямісінько переді мною.

Він стояв, проте здавалося, що він відсутній, що він десь в іншому місці. Жодної ознаки пеев’язу або ножів. Його одяг перетворився на лахміття, і жахливі, смертельні довгі порізи змусили мене замислитися, як це йому не випустили нутрощі, як він вижив. Однак ідеальна шкіра та м’язи, що виднілися з-під сорочки, були гладенькі, без ран.

— Ти вбив боге? — Мій голос радше нагадував тихий шепіт.

— Так, — почула я просту відповідь.

Наче йому не хотілося перейматися, щоб згадати, як воно бути чемним і ввічливим. Наче я перебувала в самому кінці довгого, дуже довгого списку його пріоритетів.

— Тебе поранено, — мовила я навіть тихіше, ніж першого разу.

І справді, його правиця була вкрита кров’ю, що цівками струменіла на підлогу. Він подивився на руку порожніми очима, ніби той погляд був йому вартий пекельних зусиль згадати, що в нього взагалі є рука, та ще й поранена. Яких же сил треба було йому, щоб убити боге, зустрітися віч-на-віч із цією жахливою загрозою? Наскільки глибоко він мусив пірнути в себе — до безсмертних могутніх сил і хижака, який жив у ньому, щоб знешкодити свого супротивника?

Темлін кинув погляд на мапу на столі, і його голос був позбавлений будь-яких емоцій, як-от гнів, лють чи здивування, коли він промовив:

— Що це таке?

Я схопила мапу:

— Мені спало на думку краще вивчити моє нове оточення.

Крап-крап-крап.

Я розтулила рота, щоб сказати йому про закривавлену руку, однак він перший озвався:

— Ти не вмієш писати, еге ж?

Я не відповіла. Я навіть не знала, що сказати. Неосвічена незначуща смертна дівчина.

— Не дивно, що ти стала такою вправною в інших навичках.

Я гадала, що він був десь далеко, так глибоко у своїх думках, розмірковуючи над своєю зустріччю із боге, що навіть не зрозумів, який комплімент тільки-но зробив мені. Якщо це справді був комплімент.

Ще декілька крапель крові впало на підлогу.

— Де ми можемо обмити й обробити твою руку?

Він підвів голову й подивився на мене. Досі непорушний, мовчазний і втомлений. А тоді сказав:

— У маєтку є маленький лазарет.

Я дуже хотіла запевнити саму себе, що це, напевно, найкорисніша інформація, яку я здобула сьогодні. Я йшла за Темліном, намагаючись не ступати у криваві сліди, і згадала розмову з Люсьєном, що казав про те, який самотній його господар, а ще розповідь самого Темліна, що, мовляв, цей маєток не повинен був належати йому, як і всі тепер його землі. І після цих думок мені стало… дуже шкода його.

***

Лазарет був облаштований непогано, але більше нагадував склад ліків з робочим столом, ніж місце, де справді можна було покласти хворих фейрі. Я подумала, що такої кімнати їм мало вистачити, бо фейрі вміють зцілювати себе самі завдяки своїм безсмертним силам та магії. Однак ця рана, рана Темліна, геть не хотіла загоюватися.

Темлін важко сів на край столу, стискаючи свій понівечений зап’ясток, і споглядав, як я шукаю ліки по всіх шухлядках та шафках. Коли я нарешті зібрала все необхідне, то вся зосередилася на тому, щоб не показати йому, як я боюся торкнутися його. Однак… Я не дозволила собі поринути у страх і відважно взяла його руку, жар якої здався мені вогняним у моїх холодних пальцях.

Я вимила його рану від бруду та крові, готуючись відскочити, щойно з’являться кігті. Однак кігті так і не з’явились, а Темлін сидів мовчки, коли я обробляла, а потім бинтувала його руку — хоч як дивно, на ній було лише кілька жорстоких порізів, жодний із яких не потребував зашивання.

Я перев’язала рану й відійшла на крок назад, а потім узяла миску зі скривавленою водою й вилила у зливну раковину, що була в іншому кінці кімнати. Погляд його весь час був прикутий до мене. Кімната раптом стала занадто тісною й задушливою. Він убив боге і при цьому майже не постраждав. Якщо Темлін такий могутній, верховні правителі Прифії повинні володіти могутністю богів. Від цієї думки моїй смертній природі стало страшно.

Я майже дісталася відчинених дверей, гасячи бажання щодуху кинутися у свою кімнату, коли він промовив:

— Дивно. Писати ти не вмієш, а полювати навчилася. Як ти цього навчилася? Як?

Я завмерла за пів кроку від дверей.

— Так буває, коли ти стаєш відповідальною за життя інших, а не тільки за власне. Хіба ні? Ти робиш те, що повинен робити.

Він досі сидів на столі, намагаючись залишатися тут, коли всі його думки напевно ширяли над місцем недавнього бою з боге. І його погляд залишався по-звірячому лютим.

— Ти геть не така, як більшість людей, — промовив він.

Я не відповіла. А він не попрощався зі мною, коли я нарешті вийшла.

***

На ранок мармурова плитка була вимита. Ніщо не нагадувало про краплі крові, що падали з пораненої руки Темліна. Спускаючись головними сходами, я намагалася забути про випадкову нічну зустріч.

У головному холі нікого не було. В душі у мене щось ворухнулося, розганяючи внутрішню порожнечу. Нарешті я зможу розглянути картини на стінах, не поспішаючи насолодитися фарбами та кольорами, вивчити їх і запам’ятати.

Серце шалено закалатало від таких думок, я майже дісталась коридору, де стіни були завішані картинами, аж раптом з обідньої зали до мене долинули чоловічі голоси.

Я зупинилася. Говорили достатньо голосно, і це не було схоже на дружню бесіду чи спокійне обговорення якихось справ. Розмова більше нагадувала суперечку. Я нечутно сховалася за відчиненими дверима. Звісно, це було підло, однак, коли я почула, про що вони говорять, уся тінь провини одразу зникла.

— Я лише хочу знати, ти взагалі усвідомлюєш те, що робиш? — То був голос Люсьєна, як завжди, уїдливий.

— А що ти робиш? — сердито спитав Темлін.

Крізь шпаринку між дверною завісою та самими дверима я могла бачити їх обох, вони стояли дуже близько один до одного. На неушкодженій руці Темліна у променях вранішнього сонця поблискували довгі кігті.

— Я? — Люсьєн поклав долоню на груди. — В ім’я Котла, Теме, часу майже не залишилось, а ти тільки те й знаєш, що сердишся й вороже поглядаєш на всіх. Ти навіть не намагаєшся вдатися до розумних хитрощів!

Брови в мене від подиву злетіли догори. Темлін відвернувся, однак різким рухом знову подивився в обличчя друга, шкірячи ікла.

— Це від самого початку було великою помилкою. Мені терпець урвався. Годі. Тобі відомо, що мій батько скоїв із їхнім народом, з їхніми землями. Я не чинитиму так, як він. І не буду таким, як він. Тож відчепись від мене!

— Відчепитися? Відчепитися, коли ти вирішуєш наші долі й руйнуєш геть усе? Я залишився з тобою лише через надію і геть не планував дивитись, як ти все псуєш. Як для фейрі, у кого серце виточене з каменю, ти дуже розм’як протягом останніх днів. Боге був на наших землях, боге, Темліне! Кордони між Дворами вже безслідно зникли, а наші ліси переповнені кровожерливими тварюками, як оті паки. Чи ти, може, маєш намір переселитися до лісу й там власноруч убивати кожну погань, яка проповзе до нас?

— Стеж за язиком, Люсьєне! — промовив Темлін.

Люсьєн зробив крок йому назустріч і теж показав зуби. Мені в живіт ударила хвиля гарячого повітря, носом я відчула огидний металевий запах. Однак я не могла бачити ніякої магії, тільки відчувала її.

— Не тисни на мене, Люсьєне. — Голос Темліна став небезпечно тихим.

Волосся на голові в мене стало дибки, коли він загарчав, наче той звір.

— Ти справді гадаєш, ніби я не знаю, що саме коїться на моїх власних землях? Що мені вже довелося втратити? І які ще втрати чекають на мене?

Недуга. Певно, вони говорили про недугу. Вона була найбільшою загрозою, повільною й неминучою. Однак про це вони мені не хотіли розповідати. Можливо, через брак довіри або… через те, що я була ніким і навіть нічим для фейрі.

Я зробила від дверей крок, але в цей час рука зіслизнула, і я злегка торкнулася одвірка. Звичайна смертна людина, найімовірніше, і не почула б цього, утім обидва Вищих Фе обернулися. Серце в мене пішло в п’яти.

Мене запримітили, отож залишалося увійти до зали, що я і зробила. Як же пояснити свою раптову появу? Я подивилася на Люсьєна і змусила себе усміхнутися. У нього промайнув подив у очах, у металевому також. Чи то його так здивувало, що я усміхнулася, чи надто винувата була в мене фізіономія.

— Ти сьогодні їдеш пильнувати кордон? — спитала я, відчуваючи нудоту від того, яким недоречним було моє запитання.

Я нікуди не збиралася їхати сьогодні з ним, але нічого кращого мені не спало на думку, щоб пояснити свою несподівану появу в залі.

Червоно-брунатне око Люсьєна засяяло, однак його посмішка геть не вказувала на те, що він зрадів моєму запитанню. Зараз Люсьєн поводився як справжній придворний, досвідчений у тонкощах дипломатії. Таким я його ще ніколи не бачила.

— Мені сьогодні не до прогулянок верхи, — мовив Люсьєн і кивнув у бік Темліна: — Він поїде з тобою.

Темлін невдоволено поглянув на друга. У його перев’язі сьогодні помітно додалося ножів, їх красиві руків’я виблискували в променях ранкового сонця.

— А куди б ти хотіла поїхати?

Кігті на руках Темліна повільно зникли.

«О ні, з тобою я нікуди не поїду», — майже злетіло в мене з язика. Я повернулася обличчям до Люсьєна й жалібно подивилася на нього. А той, проходячи повз мене до дверей, кинув на ходу:

— Можливо, завтра, горе-мисливице.

Залишившись наодинці з Темліном, я нервово проковтнула слину.

А він стояв, дивився на мене й чекав.

— Я не хочу їхати на полювання, — тихо мовила нарешті. Це справді було так. — Я ненавиджу полювати.

Він нахилив голову.

— Тоді чого тобі хочеться?

***

Темлін повів мене коридорами. Легенький вітерець, солодкий від пахощів троянд, залітав у прочинені вікна, пестив обличчя.

— Дивно, ти майже щодня вирушала на полювання, — сказав нарешті Темлін, — і ненавиділа це заняття. — Він скоса поглянув на мене. — Не дивно, що ви обоє ніколи не приносите здобичі.

Тієї миті Темлін аніскільки не був схожий на холодного й жорстокого воїна, яким видавався минулої ночі, чи на гнівного Вищого Фе, яким був кілька хвилин тому. Тепер він був Темліном, справжнім Темліном.

Але ж я не така вже дурепа, щоб послаблювати свою пильність стосовно Темліна, особливо коли на його землях та в маєтку щось було не так, як треба. Він зумів здолати боге, що робило його найнебезпечнішим створінням з усіх мені відомих. Я не дуже розуміла, як тепер на нього реагувати, тому дещо скуто поцікавилася:

— Як твоя рука?

Він зігнув свою забинтовану руку, роздивляючись сніжно-білі пов’язки, які так впадали в око на його засмаглій шкірі.

— Я так тобі й не подякував.

— Тобі й не треба цього робити.

Однак він похитав головою, і його золоте волосся вхопило й затримало на собі вранішні теплі промені, від чого наче само перетворилося на сонячну пряжу.

— Укус боге уповільнює здібності фейрі до самозцілення настільки, щоб боге мав час прикінчити нас. Тож прийми мою вдячність.

Коли на це я лиш знизала плечима, він додав:

— Як ти навчилася так добре перебинтовувати рани? Твоя пов’язка не обмежує руху, попри те що рука забинтована.

— Методом спроб та помилок. Сьогодні поранилася, а завтра треба знову натягувати тятиву.

Ми повернули в інший укритий мармуром коридор, який встигло прогріти сонце. Я піймала на собі пильний погляд Темліна. Губи в нього були щільно стиснуті.

— Про тебе бодай коли-небудь дбали? — дуже тихо спитав він.

— Ні. — Я вже дуже давно припинила жаліти себе.

— А полювати ти навчилася за тим самим принципом, методом спроб та помилок?

— Я спостерігала за мисливцями, коли вони брали мене із собою. А потім повторювала побачене. Коли я хибила, моя родина голодувала. Тож вправно цілитись було першою річчю, якої мені довелося навчитись.

— Мені цікаво, — мовив він звичним голосом. У його смарагдових очах виблискували на сонці брунатні краплинки. Певно, не всі ознаки того воїна-звіра зникли в ньому. — Ти справді хотіла скористатися тим ножем, який вкрала з мого столу?

Я здригнулася й завмерла:

— Звідки ти знаєш?

Я могла заприсягтися, що під маскою його брови злетіли догори від подиву.

— Мене тривалий час тренували помічати подібні речі. Я відчуваю страх, який ти випромінюєш.

Я тихенько пробурмотіла:

— Я гадала, що ніхто цього не помітить.

Він осміхнувся на це, криво, але щиріше за всі його компліменти й усмішки до того.

— Навіть якщо не брати до уваги Угоду, якщо ти хочеш втекти від нас, то маєш придумати щось більш винахідливе як зброю, ніж столовий ніж. А за твоєї схильності до підслуховування, може, коли-небудь дізнаєшся щось корисне для себе.

Мене так і кинуло в жар.

— Я… я не… Перепрошую, — пробурмотіла я. Однак швидко згадала все, що почула під дверима. Не було ніякого сенсу прикидатися й переконувати їх, що я не підслуховувала. — Люсьєн казав, що в тебе залишилося мало часу. Що він мав на увазі? Те, що іще більше істот, таких як боге, прийде сюди через вашу недугу?

Темлін завмер, вивчаючи коридор навколо нас, скануючи все довкола, кожен рух, кожен звук і навіть кожен запах.

— Я безсмертний. У мене часу надто багато, Фейро! — з удаваною безтурботністю сказав він.

Він проказав моє ім’я так лагідно, наче я була йому близька, наче він не був створінням, здатним убити будь-якого монстра, що виникне з темряви. У мене було багато запитань до нього, проте він сам заговорив:

— Сили, які отруюють наші землі, коли-небудь зникнуть, якщо на те буде воля Котла. Але зараз… так, тут з’явилися боге й інші тварюки, знахабніли навіть пекі.

Якщо кордони між Дворами зникли, як я чула зі слів Люсьєна, якщо геть усе у Прифії змінилося, як стверджував Темлін, через цю недугу… Що ж, я геть не хотіла би брати участь у новій Війні між фейрі або в якійсь там революції. Навряд чи я змогла б її пережити.

Темлін пройшов уперед і відчинив великі подвійні двері в кінці холу. Могутні м’язи на його спині заворушилися під одягом. Я повинна постійно пам’ятати, з ким маю справу. Пам’ятати, чого він навчався і на що здатен.

— Як ти й питала, — промовив він. — Мій кабінет.

Я побачила, що ховалося за його спиною, і в мене перехопило дух.

Розділ 13

Темлін махнув рукою, і сотні свічок ожили в кімнаті. Хай би що казав Люсьєн про магію фейрі, яка послабшала й погано піддавалася контролю через їхню хворобу, Темліна вона не дуже уразила. Або, можливо, він від початку був значно сильніший, якщо й досі здатний перетворювати своїх підданих на вовків. Запах магії пронизав мене, однак я не здригнулась і високо тримала голову… Доки не зазирнула до кімнати.

Мої долоні спітніли, коли я побачила велетенський розкішний кабінет. Книжки, які вишикувались у шафах уздовж усіх стін, наче солдати мовчазної армії, канапи, столи, пухнасті килими, яких було так багато всередині. Однак минув уже приблизно тиждень з тієї миті, коли я покинула свою родину. І попри те що батько наказав ніколи не повертатися туди, попри те що моя обітниця матері була виконана, мені дуже хотілося повідомити їх, що я жива, у безпеці, у відносній безпеці. А ще попередити їх про недугу, яка повзе Прифією і, можливо, одного дня перетне Стіну.

Існував один-єдиний спосіб повідомити все це моїм рідним.

— Тобі ще щось потрібно? — спитав Темлін.

Я здригнулася. Він досі стояв позаду мене.

— Ні, — промовила я, заходячи до кабінету.

Я не могла дозволити собі думати про надзвичайну силу, яку він щойно мені продемонстрував, про ту граційну невимушеність, з якою запалив так багато свічок самим лише рухом руки. Я мала зосередитися на головному завданні, на головній меті.

То була не моя провина, що я майже не вміла читати. Сестрам батько найняв учителя, який приходив до нас, тож вони навчилися читати й писати. Я ж тоді була ще мала. Мати не дбала про нашу освіту. Перед тим як батько збанкрутував, навчити мене грамоті могла б і гувернантка, але знову-таки моя мати більше цікавилася святами, ніж нами.

Після смерті матері батькові стало зовсім не до мене. А після того, як бідність увірвалася до нашого життя, мої старші сестри, які вміли добре читати й писати, вирішили, що звичайна школа в селищі нас не гідна. Я б пішла, але батько пошкодував грошей. А сестри не схотіли вчити мене грамоти. Тож я ледве могла читати, достатньо, щоб скласти букви докупи.

І погано було, що Темлін про це знав. Я змушувала себе міркувати про те, як мені передати листа до рідних, коли його напишу. Можливо, потрібно попросити про послугу Темліна. Або Люсьєна. Однак це буде надто принизливо. У вухах я вже чула їхнє звичайне: «Вона безграмотна, як і більшість людей». А позаяк Люсьєн переконаний, що я шпигую за фейрі, то він одразу ж спалить мого листа. А потім і кожного наступного, якщо я спробую написати ще. Тож спочатку мені треба навчитися писати. Самій.

— Тоді я залишу тебе тут, — нарешті промовив Темлін, бо наше мовчання вже тривало надто довго і стало надто напруженим.

Я не ворушилася, доки він не зачинив за собою двері. Серце калатало, здавалося, в усьому тілі, коли я наблизилась до книжкової шафи.

***

Через втому я була змушена зробити перерву на вечерю та на сон, однак наступного дня я знову повернулася до кабінету ще до того, як сонце вийшло з-за обрію. Я знайшла невеличкий письмовий стіл у кутку кімнати. А ще на інших столах я побачила папір та чорнило. Пальцем я намагалася стежити за рядками, а вголос шепотіла слова:

— Вона схоп-пила… схопила черевика, став… ючи, ста…ючи у поз… поз…

Я відкинулася на спинку крісла й долонями потерла очі. Коли відчула, що вже ладна з розпачу рвати на собі волосся, взяла перо й підкреслила слово «позу».

Рука тремтіла, коли я докладала всіх зусиль, щоб скопіювати літеру за літерою до свого листа, який ставав дедалі довшим і який я тримала поряд із книжкою. Там уже накопичилось щонайменше сорок слів, виписаних нерозбірливими кривобокими літерами. Як вони вимовляються, я мала намір перевірити трошки пізніше.

Я підвелася з крісла, бо край треба було розім’яти ноги та спину чи геть здихатися бодай на хвильку довгого списку незрозумілих за вимовою слів. Обличчя й шия в мене пеком пекли, хоча поруч не було нікого, хто посміявся б над моєю безграмотністю.

Цей кабінет більше правив за бібліотеку, бо стін не було видно за маленькими лабіринтами полиць, а ще нагору вели сходи, і там теж були книжки, книжки, книжки. Однак називатиму й далі це місце кабінетом, так воно мене менше лякало. Я ходила поміж стелажами. У великі вікна з протилежного боку кімнати заглядали промінчики сонця, і я пішла їм назустріч. З вікна я побачила сад, де розкошували троянди всіх кольорів і відтінків: малинових, червоних, рожевих, білих та жовтих.

Можливо, я навіть дозволила б собі зануритись у це бурхливе море кольорів, які виблискували під теплим та лагідним сонцем, якби не побачила на стіні, що йшла від вікна, величезну картину.

Ні, то не картина, подумала я. Я відійшла далі, щоб розгледіти те, що було на стіні. То було… Я намагалась знайти слово в майже забутому закутку пам’яті. Фреска. Ось що це було.

Я заклякла на місці й не могла відвести від неї очей, намагаючись осягнути її розміри, зрозуміти те, що на ній зображено. Напевно, її не випадково помістили сюди, подалі від сторонніх очей. А може, художник, що писав цю фреску, не хотів, щоб коли-небудь хтось наважився її повторити.

Ця фреска розповідала історію за допомогою кольорів, форм та світла, яке наче лилося з неї, з різних тонів і напівтонів. То була історія… Прифії.

Усе починалось із Котла.

Усемогутнього чорного Котла, який тримали стрункі жіночі руки на тлі нескінченного зоряного неба. Ті руки нахиляли Котел, і золота мерехтлива блискуча рідина лилася через його вінця. Ні, не мерехтлива, але… іскриста завдяки маленьким символам, можливо, на якійсь прадавній мові фейрі. Хай би що там було написано і хай би що то взагалі означало, вміст Котла витікав у порожнечу, а по тому утворював нашу землю, утворював наш світ…

Мапа, що простиралася під ним, охоплювала увесь наш світ, не лише простір, на якому ми жили, але й моря, і великі континенти за ними. Кожна територія була підписана й позначена своїм кольором, на деяких були ще й витончені зображення істот, які колись правили тими землями, котрі тепер належали людям. Усі ці землі, я згадала, здригаючись, увесь наш світ колись належав фейрі — принаймні вони вірили в те, що світ був створений господаркою Котла саме для них. Не було ніякої згадки про смертних людей, ніякої ознаки нашої присутності на цих землях. Гадаю, ми були для них так само незначущі, як і свині.

На наступну частину фрески було тяжко дивитися. Зображення було таке просте й водночас таке детальне, що на мить мені здалося, наче я сама стою на тому бойовищі, відчуваючи текстуру скривавленої багнюки під ногами, пліч-о-пліч із тисячами інших людських солдатів, які вишикувалися перед ордами фейрі, котрі мчали просто на нас. Хвилина тиші перед початком кривавої бійні.

Стріли та мечі людей здавалися такими мізерними проти Вищих Фе в їхній блискучій броні або ж проти фейрі з їхніми смертоносними кігтями та іклами.

Я знала, навіть не дивлячись на наступну панель фрески, де все було зображено дуже реалістично, — люди тієї кривавої бійні не пережили: чорна земля з червоними плямами.

А потім ішла інша мапа, на якій були зображені помітно зменшені землі фейрі. Північні території були розрізані й розподілені, щоб дати місце Вищим Фе, які втратили свої землі на південь від Стіни. Їм відійшло все, що простиралося на північ від неї, а все південне залишилося безбарвною плямою. Спустошені, забуті землі, ніби художник навіть не переймався, щоб додати до них трохи фарби.

Я уважно розглядала різні землі й території, тепер віддані Вищим Фе. Все ще безмежні — така неймовірна сила розкинулася на всю північну частину нашого світу. Я знала, що ними правили королі та королеви або ж місцеві ради чи володарі та володарки, однак я ніколи не бачила, скільки території вони були змушені залишити на півдні і як тепер перенаселені їхні землі.

Я не знала, чому вони так легко поступилися людям землями інших континентів і чому так трималися за цей острів. Тут людям залишився жалюгідний клаптик не найкращої землі.

Прифія, розташована на більшій частині острова, складалася із семи держав. Частину, що відійшла людям, пожертвувала найпівденніша країна. Її землі прикрашали крокуси, троянди, на узгір’ях паслися ягнята. Це були Землі Весни.

Я підійшла ближче, щоб роздивитися темну огидну смугу, що зображала Стіну, яка відділяла Прифію від світу людей. Цим художник висловив свою зневагу до того світу. Ще один презирливий акцент художника. Жодних позначень на людських землях, жодних малюнків та зображень, геть нічого, що могло б свідчити про найбільші міста, селища, окрім… Я знайшла перетяту місцевість, де було наше селище, а ще — ліс, який відділяв нас від Стіни. Зараз та наша дводенна подорож здавалася такою мізерною, геть абсурдною порівняно із тими територіями та силою, яка ніби нависала над нами з півночі. Я провела пальцем, не торкаючись фарби, лінію над Стіною, потрапляючи в ці землі — землі Двору Весни. І знову — жодних позначок, але територія потопала в зображеннях весни: квітучих дерев, весняних штормів, маленьких звірят… Принаймні я проведу решту своїх днів у Дворі з найприйнятнішою погодою, однак дуже примхливою. Невелика втіха у моєму становищі.

Я подивилася на північ і знову відступила назад. Шість інших Дворів наче різнокольоровою мозаїкою розкинулися на території Прифії. Осінь, Літо й Зима — ці Двори було дуже легко розпізнати. А над ними майоріли два сяйливих Двори: південніший із них був розфарбований у більш теплі, червонуваті відтінки — Двір Світанку. Над ним у мерехтінні золотого, яскраво-жовтого, подекуди блакитного сяяв Двір Дня. А ще вище над цим теплим золотом, на застиглих крижаних скелях розкинулася зоряна темрява велетенської території Двору Ночі.

На фресці, у глибоких тінях між тими скелями та горами, були зображені дивні речі, як-от маленькі хижі очі та блискучі ікла. Земля смертельної краси. Спиною побігли мурашки.

Я могла б роздивитися й інші королівства за морями, які оточували нашу землю, наприклад ізольоване королівство фейрі на заході, яке, здавалося, зовсім не втратило територій і досі жило само собою… Якби ж я не глянула в серце цієї чудової живої мапи.

У центрі Прифії, що була наче живим ядром, навколо якого розкинулося все інше, або, мабуть, місцем, якого першим торкнулася та рідина із Котла, був невеличкий засніжений гірський ланцюг. І з нього здіймалася до небес велетенська поодинока гора. Вона була вкрита снігом. І жодних ознак життя — наче і стихії боялися її торкатися. Не було на карті жодних позначок, що воно таке. Ніщо не натякало, чи примітна чимось ця місцина, але мені здалося, що всі, хто дивився на карту, вже повинні були про це знати. Цю фреску створили не для людських очей.

Із цією думкою я повернулася до свого маленького столика. Принаймні я вивчила розташування їхніх земель і тепер знала, що ніколи не варто рушати на північ.

Я затишно влаштувалась у своєму кріслі і занурилась із головою у книжку. До мого обличчя прилинула кров, мені стало тепліше, коли я побачила дивовижні ілюстрації. То була дитяча книжка, і все ж я ледве змогла продертися крізь слова її якихось двадцяти сторінок. Навіщо в бібліотеці Темліна книжки для дітей? Може, вони збереглися від часів його власного дитинства? Чи він заздалегідь їх купив, розраховуючи, що одного разу і в нього будуть діти? Мені до цього не було ніякого діла. Я мало що зрозуміла навіть із дитячої книжки. І пахне вона огидно: солодкуватий запах старих стертих сторінок. Мені не подобався їх шурхіт, не подобалася груба шкіра палітурки. Я подивилась на аркуш паперу поряд, де я намагалася записувати слова, яких не знаю. Схопила той аркушик, зім’яла його в кульку і жбурнула в кошик для сміття.

— Я подумав, що ти хочеш написати своїм рідним листа. Я можу допомогти тобі.

У мене за спиною стояв Темлін зі стосом книжок у руках. Я сахнулася його так, що мало не перекинулася разом із кріслом, і густо почервоніла: а раптом він здогадається, що я хочу якось попередити родину про можливе лихо?

— Допомогти? Ти маєш на увазі поглузувати з моєї неосвіченості?

Він поклав стос книжок на стіл, зціпивши зуби. Я не могла прочитати назви книжок, які блищали на шкіряних корінцях.

— Чому ж я маю глузувати? Хіба ж ти винна в тому, що не здобула освіти? Це хиба, яку можна виправити. Дозволь тобі допомогти. За мною борг. За руку.

Хиба. Це була моя хиба.

Утім, перев’язувати йому руку, розмовляти із ним так, наче він не був хижак, створений убивати та знищувати, — то одна річ, і геть інша — відкритися йому, розповісти, як мало всього я знаю, дозволити побачити йому ту частину мене, яка досі залишилася дитиною, незавершену частину, болючу…

Прочитати щось на обличчі, яке сховане за маскою, я теж не могла. І хоча в його голосі не було жалості, я розправила плечі:

— Я сама впораюся.

— Гадаєш, у мене немає інших справ, крім пошуку способів принизити тебе?

Я подумала про зображення земель, які належали людям на тій фресці, а ще про того художника, який не спромігся навіть на позначки на наших землях, і не знайшла жодної люб’язної відповіді на запитання Темліна. Досить того, що я опинилася в довічному полоні.

Темлін похитав головою:

— Люсьєну ти дозволяєш брати тебе на полювання і…

— Люсьєн, — урвала я його тихо, але не м’яко, — не прикидається тим, ким насправді не є.

— І що ж це має означати? — загарчав Темлін, однак пазури залишилися втягнутими, хай навіть руки й стиснулися в кулаки.

Я невблаганно наближалася до межі його терпіння, однак мені було байдуже. Хай навіть він подарував мені сховище у вигляді розкішного маєтку, я не повинна падати перед ним на коліна.

— Це означає, — сказала я тихо й холодно, — що я зовсім не знаю тебе. Я знаю, хто ти, але не знаю, ким ти є насправді і чого хочеш від мене.

— Інакше кажучи, ти мені не довіряєш.

— А як я можу довіряти фейрі? Ми ж для вас ніщо. Познущатися, убити вам за іграшку.

Від його гарчання затремтіли язички вогнів на свічках.

— Ти ж не така, якою я уявляв людей, кажу це щиро.

Я майже відчула, як глибоко у грудях відкривається глибока душевна рана. Вона розверзлася, і з неї полилися огидні слова, які чула лиш я: безграмотна, неписьменна, неосвічена, непомітна, пихата, холодна. Усі ці слова промовляла Неста своїм презирливим голосом, і вони відлунювали у мене в голові.

Я підібгала губи.

Він смикнувся і ворухнув рукою, наче збирався мене торкнутися.

— Фейро, — тихо сказав він.

А я лише похитала головою й вийшла з кімнати. Він не зупинив мене.

Після обіду того ж таки дня я знову пішла до кабінету, щоб дістати зібганий аркушик зі смітника, але його там уже не було. А мій стос книжок був перемішаний — усе лежало в іншому порядку. Я переконувала себе, що то були слуги, вони прибрали сміття й акуратно порозкладали книжки. Цим я намагалася погамувати щемке відчуття у грудях. Це була Ейсіл або інша служниця у масці пташки. Вони виконували свою роботу. На тому аркушику я не писала нічого забороненого — жодної ознаки того, що я намагаюся попередити свою родину. Але досить і того, що у відповідь на пропозицію допомоги я відповіла йому грубістю.

І все одно руки в мене тремтіли, навіть коли я сіла за свій маленький столик і знайшла потрібне місце у книжці, якою користувалася вранці. Я добре усвідомлювала, що підкреслювати чорнилом у книжці слова було заборонено, соромно псувати такі прекрасні книжки, однак, якщо Темлін міг собі дозволити золоті палітурки, замінити одну чи дві книжки він також зможе.

Я втупилась у книжку, однак не бачила в ній жодної літери.

Можливо, я була дурепою, не прийнявши його допомоги. Могла б відкинути свою гордість і попросити його написати короткого листа. Жодних застережень і навіть натяків. Просто повідомлення, що я жива і здорова. Якщо у Темліна були заняття важливіші, навіщо він тоді прийшов до кабінету й запропонував допомогти? Утім, запропонував-таки.

Десь пробив годинник.

Хиба — один із моїх численних недоліків. Я потерла брови пальцями. З якого дива я раптом стала жаліти Темліна — самотнього похмурого фейрі? Навигадувала, що в нас із ним є спільне розуміння відповідальності за інших. Що йому до мене? Хіба здатна нікчемна неграмотна дівчинка мислити так само, як він? Нехай би сам лікував свою покусану руку. Або слуг покликав. І зовсім не треба було фантазувати, що можливо… можливо, переді мною стояла істота, чи людина, чи фейрі, чи ще хтось, хто нарешті зрозумів, на що перетворилося моє життя, на що перетворилася я сама в ньому протягом останніх років.

Минула хвилина, потім ще одна.

Нехай фейрі не здатні брехати, однак вони добре опанували мистецтво недоговорювати правди. Темлін, Люсьєн та Ейсіл дуже вміло ухилялися від прямих відповідей на мої чіткі запитання. Дізнатися більше про недугу, про прокляття, яке вражає світ фейрі, дізнатися бодай щось про те, звідки недуга взялася, де з’явилася, чим іще вона небезпечна, а надто дізнатися про те, що вона може зробити з простою смертною людиною… Ось що я повинна була робити зі своїм часом і для чого мені необхідно було навчитися читати й писати.

І якщо існує бодай один найменший шанс, що хтось із фейрі володіє якимись знаннями про давно забуту можливість обійти умови тієї клятої Угоди, якщо хтось знає шлях, як іще можна сплатити мій борг, що його я завинила Угоді та народу фейрі, й повернути мене до моєї родини, щоб я сама могла попередити їх про небезпеку недуги… я повинна була ризикнути всім.

За двадцять хвилин я знайшла Люсьєна в його кімнаті. На своїй маленькій мапі я позначила, де вона розташована, — в окремому крилі будинку на другому поверсі, доволі далеко від моєї кімнати. Але спочатку я обійшла всі інші місця, де він міг бути, а переконавшись, що його ніде немає, вирушила сюди й зупинилася перед білими двостулковими дверима.

— Заходь, людське дитя, — озвався Люсьєн, коли я постукала.

Певно, він міг зрозуміти, що то я, за моїм подихом. Або ж те його металеве око було здатне бачити крізь двері.

Я несміливо відчинила двері. Кімната була подібна до моєї за розмірами, однак пофарбована в різноманітні відтінки помаранчевого, червоного та золотого із невеличкими вкрапленнями зеленого та брунатного. Я наче опинилася в осінньому лісі. Водночас, якщо моя кімната була дуже вишукано мебльована, то його являла собою втілення спартанського стилю. Замість столика для сніданку біля вікна стояв пошарпаний робочий стіл, захаращений різноманітною зброєю.

Саме стіл домінував у цьому просторі. За ним і сидів Люсьєн, вдягнений у штани й сорочку, з розпущеним волоссям, яке виблискувало на його плечах рідким полум’ям. Придворний Темліна, його посол і передусім повноправний воїн.

— Давно тебе не бачила, — мовила я, зачиняючи двері й притуляючись до них спиною.

— Був на північних кордонах — треба було вгамувати гарячі голови. Звичайне завдання для посланця, — навіщось повідомив він мені, відкладаючи мисливський ніж, який він відчищав від… Довге смертоносне лезо. — Я повернувся саме під час вашої суперечки із Темом, тож вирішив, що безпечніше відсидітися у своїй кімнаті. Проте я радий чути, що твоє крижане людське серце трохи пом’якшало до мене. Принаймні у твоєму списку майбутніх жертв мені належить не найперше місце.

Я відповіла довгим поглядом.

— Ну що ж, — казав Люсьєн далі, повівши плечем, — здається, ти вже добре налила Темові сала за шкуру, щоб він послав мене куди подалі. Мало голову не відкусив. Тому дякую тобі за зірвану трапезу, яка обіцяла бути цілком миролюбною. На щастя, у західних лісах був порушений кордон, сталися сутички, тож мій бідолашний друг подався туди розбиратись, як він один уміє. Дивно, що ви не перетнулися, коли ти йшла сюди.

Дякувати забутим богам за їх милосердя.

— Які сутички?

Люсьєн зробив порух рукою, і порух той видався мені надто скутим.

— Звичайні: непрохані страшенні істоти, які чинять неподобства.

Добре, дуже добре, що Темліна немає в маєтку і він не спіймає мене на тому, що я задумала. Це теж подарунок долі.

— Здивована, що ти так багато розповів мені. — Я проказала це таким невимушеним тоном, на який лише була здатна. — Однак, на жаль, ти не схожий на суріеля. Якщо тебе заманити в пастку, все одно потрібної інформації з тебе не витягнеш.

Якусь мить він дивився на мене й тільки кліпав очима. Потім кутик його рота сіпнувся вбік, а металеве око задзижчало і втупилось у мене.

— Гадаю, ти все одно не скажеш, що хочеш від мене дізнатися.

— У тебе свої таємниці, у мене — свої, — мовила я тихо й обережно. Я не була впевнена, чи спробує він розрадити мене, якщо я розповім йому правду. — Однак, якби ти справді був суріелем, — додала я повільно і значуще, — як саме я могла б спіймати тебе в пастку?

Люсьєн знову відклав ножа і втупився у свої нігті. На мить я засумнівалася, що він узагалі мені щось розповість. Гадала, чи піде він одразу до Темліна, щоб видати мене.

Однак після кількох хвилин мовчання він нарешті промовив:

— Певно, якби був суріелем, я полюбляв би березові гайочки в західних лісах, а ще свіженьких курчаток, якими так хотів би поласувати, що не помітив би подвійної петлі, яку б ти прив’язала до кількох дерев у гаю, щоб упіймати мене за ноги.

— Гм-м. — Я не наважилася запитати, чому раптом він вирішив бути таким люб’язним. Однак іще існувала вірогідність, що він і досі б не відмовився побачити мене мертвою. Утім, я готова була ризикнути. — Ти мені більше подобаєшся в образі Вищого Фе.

Він усміхнувся, проте його радість видалася мені сумнівною.

— Якби я був божевільний та ще й дурний, щоб піти полювати на суріеля, то взяв би із собою лук та стріли, а на додачу й ніж, як оцей.

Він уклав ножа, який чистив увесь цей час, у піхви, а потім посунув його на краєчок столу. Ніби пропонував його мені.

— Вивідавши в нього все, що мене цікавить, я звільнив би його з пастки, а сам чкурнув би до води — найближчого струмка. Суріелі терпіти не можуть проточної води.

— Але ж ти не божевільний, тож сидітимеш тут, здоровий і неушкоджений?

— Я б, може, й вирушив на полювання. У мене гострий слух фейрі. Я почув би, коли хтось у західній частині лісу волатиме про допомогу, і навіть виявив би великодушність, відгукнувшись на той поклик. Але я не пропоную тобі полювати на суріеля, адже Темлін вительбушить кожного, хто розповість тобі, у який спосіб можна спіймати цю істоту. Та я все одно збирався на полювання. Утім, знай: якщо хтось почує, що я допомагав тобі, земля для нас обох перетвориться на справжнє пекло. Сподіваюся, твої таємниці варті того, щоб ризикнути життям, — сказав він усміхаючись, але в тій усмішці я вгадала застереження.

Іще одна загадка, іще одна зернина інформації.

— Це дуже добре, що ти маєш надзвичайний магічний слух фейрі. А в мене також є магічна здатність — не розпускати язика.

Він пирхнув, коли я взяла ножа зі столу й вирушила до своєї кімнати за луком та стрілами.

— Здається, ти мені починаєш подобатися. Проте я пам’ятаю, хто вбив мого друга.

Розділ 14

Західні ліси. Березовий гай. Зарізане курча. Мотузка із подвійною петлею. Пастка. Біля проточної води.

Виходячи з маєтку, я подумки повторювала інструкції Люсьєна, простуючи прекрасними доглянутими садами, а потім дикими пологими пагорбами, які потопали в зелені, повз кришталево чисті струмки й углиб весняних лісів, які розкинулися довкола.

Ніхто не зупинив мене, нікого я навіть не бачила, коли покидала маєток із сагайдаком за спиною, з ножем Люсьєна на паску. Я взяла торбинку, у яку поклала щойно вбитих двох курчат, що їх випросила на кухні в кухарів, які, втім, були здивовані, почувши моє прохання. На додачу я поклала ще одного ножа до свого чобота.

Навколо, як і в самому маєтку, було порожньо, хоча час від часу краєм ока я помічала, як побіля мене щось блищить та мерехтить. Але досить було мені оглянутися, і мерехтіння оберталося на сонячні промінчики, які танцювали на листі, на травах, у бризках найближчого струмка, або ставало вітром, який ворушив гілля поодинокого платана на верхівці невеличкого пагорба. Коли я проходила повз великий ставок біля його підніжжя, то можу заприсягтися, що там, у блакитній воді, бачила чотири обриси жіночих голів над блискучою водою. Вони спостерігали за мною. Я прискорила ходу.

Самі лише пташки з їх веселим щебетанням та шурхотіння дрібних лісових звірів зустріли мене, коли я увійшла у все ще зелений західний ліс. Я ніколи не бувала тут під час полювання з Люсьєном. Тут не було стежок, місцевість геть дика. Дуби, в’язи та буки сплелися густим покровом, майже не впускаючи до лісу сонячних променів, які не мали змоги пролитися крізь щільний купол листя та гілля. Земля, вкрита мохом, поглинала звуки моїх кроків.

Відчувалося, що цей ліс був старий, прадавній. А ще він був живий… Я не могла цього описати, проте відчувала його глибоко, усім своїм тілом. Можливо, я була першою людиною, яка за останні кілька сотень років гуляла під важкими темними кронами тисячолітніх дерев, вдихаючи свіжість зеленого весняного листя, яке маскувало вологий зогнилий шар старого.

Молоді берези і проточна вода. Я все йшла і йшла через ліс, дихаючи вже над силу. Нагадала собі, що ніч — найнебезпечніший час доби. В мене було лише кілька годин до заходу сонця.

Та й те згадати — боге атакував нас посеред білого дня.

Але боге був мертвий, Темлін убив його, а тепер воює з іншими монстрами в іншій частині цих земель. Двору Весни. Я міркувала, як Темлін мав звітувати своєму Вищому Лорду… І чи не той загадковий Вищий Лорд вирізав око Люсьєну. А може, то була дружина Вищого Лорда — таємнича «вона», про яку згадував Люсьєн, та, яка нагнала на них стільки страху. Я відкинула ці думки.

Ішла далі обережно й тихо, придивляючись і дослухаючись, і серце моє билося рівно. Попри всі свої недоліки полювати я ще вміла. І відповіді, яких потребувала, були того варті.

Я знайшла гайок молодих тоненьких берізок, а потім ще довго кружляла навколо нього в пошуках струмка чи річки, допоки не знайшла те, що мені було потрібне. Неглибокий, однак достатньо широкий — не розбігшись, не перескочиш. Усе збігалося зі словами Люсьєна. Берези. Струмок поблизу, якщо знадобиться накивати п’ятами. Сподіваюся, що не знадобиться. Люсьєн казав, що я повинна знайти проточну воду, щоб напевне змогла втекти від суріеля, а цей струмок був досить близько, я встигну добігти. Якщо знадобиться бігти. Я сподівалася, що не знадобиться.

Я подумки проклала кілька можливих шляхів до рятівного струмка. А потім ще кілька, на той випадок, якщо перші будуть якимось чином заблоковані. І коли я була впевнена в кожному корені, кожному камені й кожній ямці на всьому шляху, я нарешті повернулася до невеличкої круглої галявинки, оточеної білими молодими березами, і поставила пастку.

***

У своїй схованці на крислатому дубі, яскраво-зелене листя якого повністю ховало мене від хай чиїх очей, які могли б спостерігати за мною із землі, я стала чекати. Пастка була поряд із деревом. Чекала я довго. Післяполудневе сонце гріло навіть крізь щільне шатро зеленого листя. Ставало дедалі спекотніше. Мені довелося зняти плащ і закасати рукави туніки. У животі вже забурчало від голоду, тож я шугнула рукою до торбини й дістала шматочок сиру, який узяла на кухні разом із курчатами. Їсти сир можна майже безшумно, порівняно з тим, якби я дістала яблуко, яке я теж припасла. Поївши, дістала фляжку й ковтнула води, що вже встигла нагрітися.

Мені стало цікаво: невже Темліну та Люсьєну ніколи не набридала одвічна весна? Чи вони тоді подорожували до інших Дворів, щоб пожити в інших умовах? Відчути на собі всі пори року? Я б не стала заперечувати проти безкінечної весни, теплої, з дощами, бо коли мені доводилось годувати родину, щороку зима несла із собою голод і доводила нас мало не до смерті. Утім, якби я була безсмертна, можливо, захотіла б якогось різноманіття, щоб згаяти час. І одного лише маєтку мені теж було б недостатньо. Однак я досі не змогла набратися мужності звернутись із проханням, яке жило в мені після того, як я побачила фреску в кабінеті.

Сидячи на гілці, я намагалася ворушити руками й ногами, щоб не отерпли… Я мала бути готовою будь-якої миті зістрибнути з дерева й тікати. Здається, дочекалася: до гайка хтось наближався. Я зрозуміла це з раптової тиші. Всі білки, дрозди й метелики зачаїлися на той час, поки щось проходило повз них. Мій лук уже був напоготові. Дуже тихо я поклала стрілу на тятиву. Тиша підповзала дедалі ближче.

Здавалося, що навіть дерева потяглися одне до одного, переплітаючи гілки і стягуючи крону над головою. Це було схоже на живу клітку, яка б не дала пролетіти навіть найменшій пташці крізь непролазне шатро з гілля.

Можливо, це й справді була погана ідея. Може, Люсьєн переоцінив мої здібності. Або ж він чекав нагоди підштовхнути мене до смерті.

Від довгого сидіння на гілці в мене затерпнуло все тіло, але я трималася і вслухалася в тишу. Невдовзі я почула шурхіт. Здавалося, поли чийогось одягу волочаться по землі, згрібаючи сухе листя, коріння, траву. Шерех змінився зголоднілим сиплим подихом, обнюхуванням та хриплуватим сопінням. У цих звуках було щось моторошне. Вони здавалися мені так само прадавніми, як дерева.

Я дуже ретельно та хитро майструвала пастку. Видавалося так, наче кури заблукали й забрели сюди самі, де і знайшли свою погибель, заплутавшись у гілках. Я намагалася, щоб на принадах не залишилося мого запаху. І знову міркувала як людина, постійно забуваючи, що чуття фейрі значно перевершує наше. Хоч я і постаралася не залишати ніяких слідів дорогою сюди…

Раптом до мене долинуло клацання, а за ним тріск, потім засвистів вітер і пролунав пронизливий крик, від якого в мене похолола кров у жилах, скрижаніли кістки, забило подих.

А потім розгніваний пронизливий крик повторився. Моя пастка стогнала, але тримала, тримала, тримала.

Я злізла з дерева й швидко пішла до полоненого суріеля в пастці.

***

Поки продиралася крізь молоді дерева до фейрі, який потрапив до моєї пастки, я вирішила, що Люсьєн таки справді хотів, щоб я знайшла свою смерть у цих лісах.

Я не знала що на мене чекатиме, коли увійду до гурту білих молодих берізок, високих та струнких, як колони. Однак я ніяк не очікувала побачити високу кістляву постать. З неї клаптями звисало темне дрантя. Істота стояла згорбившись спиною до мене, і я могла полічити гострі хребці, які стирчали крізь тонку тканину. Кістляві, вкриті струпами сірі руки уп’ялися жовтими потрісканими нігтями в мою пастку.

«Тікай!» — прошепотіла якась первинна інстинктивна частина моєї людської сутності. Вона благала: «Тікай звідси, тікай і не обертайся!»

Однак я тільки звела лук і натягнула тятиву. По тому я тихо спитала:

— Ти один із суріелів?

Фейрі завмер. Принюхався. Раз. Іще раз.

А потім дуже повільно повернувся до мене. Темний каптур, який прикривав його лису голову, затріпотів від ледве вловимого подиху вітру.

Здавалося, його обличчя було зіткане з висохлих під безжальним сонцем та вітрами кісток, шкіри в нього не було, наче її забули натягнути на кістки, коли створювали цю істоту, або ж вона була, але багато років тому злізла. Рот був беззубий, а з почорнілих ясен стирчали довгі зуби. Замість носа були лиш два отвори, які слугували йому ніздрями, а в його очах… в очах вирувало молочно-біле ніщо — біле, як смерть, біле, як недуга, як білість голих кісток трупів.

Під шиєю, вкритою щербинами, стікала на тіло, створене з висохлих шкарубких і жахливих, як і обличчя, жил та кісток, тонка подерта тканина. Нарешті він відпустив пастку, і його надто довгі пальці ляскали, поки він оглядав мене.

— Людино, — протяжно мовив він, і його голос пролунав водночас як один, так і безліч голосів, як старий, так і молодий, прекрасний і потворний, — це ти на мене поставила цю розумну пастку, яка зробила мені боляче?

Я вся затремтіла:

— Ти з породи суріелів?

Мій голос скоріше нагадував уривчастий подих.

— Так. — Ляск, ляск, ляск… відбилося від його пальців, по одному звуку на кожне слово.

— Тоді пастка була саме для тебе, — ледве чутно сказала я, намагаючись утамувати страх.

«Тікай, тікай, тікай».

Суріель усе ще сидів, його шишкуваті босі ноги саме потрапили до моєї пастки.

— Давно вже я не бачив жінки, смертної жінки. Підійди ближче, щоб я міг краще розгледіти мою полонительку.

Я не мала наміру підходити ближче.

А він пирхнув і вичавив із себе страхітливий сміх.

— І хто ж із моїх братів та сестер зрадив наш рід і розповів тобі мої таємниці?

— Ніхто. Моя матуся в дитинстві розповідала про тебе казки.

— Брехня. Я можу почути брехню навіть у твоєму подиху.

Він знову принюхався і знову клацнув пальцями. Нахилив голову набік — нервовий і різкий рух, від якого шматок темної тканини, що правив йому за каптур, заколивався під вітром.

— І чого ж хоче людська жінка від суріеля?

— Ось ти мені й розкажеш, — тихо мовила я.

Він знову розсміявся низьким шурхітливим сміхом.

— Перевіряєш мене? Дурне та непотрібне випробування, бо, якщо ти наважилася полювати на мене, тобі конче потрібна від мене якась інформація.

Я нічого не відповіла, а він посміхнувся тим ротом без губ; його сірі огидні зуби були жахливо великі.

— Став мені свої запитання, людино, а потім звільни мене.

Я нервово глитнула.

— Чи є… Хіба і справді немає ніякої можливості повернути мене додому?

— Ні, якщо не шукаєш шляхів до своєї смерті. А разом із тобою вб’ють і твою родину. Ти повинна залишатися тут.

І ось разом усі краплини надії, які я плекала останніми днями, увесь мій оптимізм і підбадьорювання себе — усе висохло в душі й одразу вмерло. Однак нічого не змінилося. Перед ранковою сваркою із Темліном ця ідея була майже нежива у мене в голові. Можливо, я прийшла до суріеля спересердя, бо була зла на Темліна. Щоб роздратувати його ще більше. Ну що ж, якщо я вже опинилася тут, на краю справжньої смерті, тоді я можу дізнатися все, що мене цікавить.

— Що ти знаєш про Темліна?

— Став чіткіші запитання, людино. Чіткіші. Бо я знаю силу-силенну всього про Вищого Лорда Двору Весни.

Здавалося, що тієї миті під моїми ногами розверзлася безодня.

— А Темлін… Темлін — Вищий Лорд?

Ляск, ляск, ляск.

— Ти не знала. Цікаво.

Темлін — не простий володар великого та затишного маєтку на землях Вищого Лорда Двору Весни… Він сам є одним із семи Вищих Лордів Прифії. Вищим Лордом Двору Весни.

— Можливо, ти не знала й того, що перебуваєш на території Двору Весни, маленька дурненька людино?

— Так… так, я це вже знаю.

Суріель сів на землю.

— Весна, Літо, Осінь, Зима, Світанок, День та Ніч, — самовдоволено вів далі суріель, наче не почув моєї відповіді. — Сім Дворів Прифії, кожен із них має свого володаря — Вищого Лорда, і кожен із Дворів небезпечний на свій лад. Усі ці Двори — не просто сильні та могутні. Вони і є уособленням самої Сили.

Ось чому Темлін був здатний зустрітися віч-на-віч із боге й вижити після цієї зустрічі. Він сам Вищий Лорд.

Я знову спробувала відігнати подалі свої страхи й обережно завважила:

— Усі при Дворі Весни змушені жити із масками на обличчях, а в тебе маски немає. Ти не служиш Вищому Лорду Двору Весни?

— Людино, я не є частиною Двору Весни, як і жодного з інших. Я значно старіший, аніж будь-який із Вищих Лордів, я прадавніший за саму Прифію, прадавніший за всі кістки цього світу.

Люсьєн безумовно переоцінив мої можливості.

— А що можна зробити із цим недугом, із цим прокляттям, що шириться землями Прифії та вражає фейрі, краде в них і послабляє їхні магічні здібності? Звідки пішла недуга? Де вона зародилася?

— Залишайся із Вищим Лордом, людино, — промовив суріель. — Це все, що ти можеш удіяти. Ти будеш у безпеці. Не втручайся у справи фейрі й більше не ходи шукати відповіді, хай цей день буде останнім. Інакше тебе поглине чорна тінь, яка насувається на Прифію. Вищий Лорд захистить тебе від усього, тож залишайся з ним, будь якомога ближче до нього, і все в тебе буде гаразд.

Я не почула відповіді на своє запитання. Тож я повторила його:

— Звідки пішла ця недуга?

Він примружив свої молочні очі.

— А Вищий Лорд не знає, що ти сьогодні вирішила прийти сюди, чи не так? Він не знає, що його смертна жінка прийшла в цей ліс, щоб уполювати суріеля, бо він сам не здатен дати відповіді на всі твої запитання. Однак уже запізно, людино, для Вищого Лорда, для тебе, можливо, і для твого світу також…

Попри те, що він мені вже розповів, попри його наказ припинити ставити запитання й залишатись із Темліном, саме слова про «його смертну жінку» луною прокотилося у мене в голові. Вони змусили мене сильніше стиснути зуби.

Однак суріель вів далі:

— За глибинами буремного західного моря розташоване інше королівство фейрі, яке називається Гайберн, головує там злий і дуже могутній король. Так, саме король, — повторив він, коли я здивовано вигнула брову. — Не Вищий Лорд, у його королівстві землі не розподілені на Двори. На його землях він сам і є законом над собою та іншими фейрі. У його світі смертних людей уже давно не існує, бо його трон зроблений із кісток смертних.

Тож он який острів я бачила на мапі! Такий великий — і не пожертвував жодних земель людям після війни згідно з Угодою. А ще… трон із кісток. Сир, який я з’їла, підступив до горла.

— Король Гайберну незадоволений вимогами Угоди, яку інші Вищі Лорди та правителі фейрі дуже давно підписали з вами, смертними людьми. Він дуже обурений і розгніваний тим, що його змусили її підписати, адже після її підписання його смертні раби покинули королівство, а він залишився зачиненим на своєму просякнутому вологою, гнилому зеленому острові на краю нашого світу. Тож через своє невдоволення сто років тому він зібрав своїх найвірніших та найвідданіших воєначальників, своїх найнебезпечніших воїнів, залишки непереможної армії, яку він колись привів на континент для Війни проти вас, смертних. Уся армія була так само кровожерлива й жорстока, як і король. Завдяки своїм шпигунам, прилещеним придворними та полюбовницями, які поділяли його погляди і яких він протягом п’ятдесяти років підсилав у Двори Вищих Лордів, до королівств та імперій, Король зібрав потрібну йому інформацію й вибудував свій лихий план. Утім, п’ятдесят років тому один із його командувачів вчинив переступ — не виконав волі короля Гайберну. Назвемо його Шахраєм. І тоді… — Нараз суріель випростався: — Ми тут не самі.

Я натягнула тятиву на луку якомога сильніше, та лук не здіймала. Стріла була спрямована в землю. Я вдивлялась у дерева перед нами. Однак усе в лісі з появою суріеля давно завмерло.

— Людино, ти повинна звільнити мене й тікати, — мовив суріель. Його білясті очі були сповнені жаху. — Тікай у маєток Вищого Лорду. І не забувай, що я тобі сказав: залишайся із Вищим Лордом і живи собі спокійно. Твоє життя налагодиться.

— Хто тут, окрім нас?

Я питала не просто із цікавості. Суріель знав, хто до нас завітав, а я ні.

— Це наги. Фейрі, зіткані з тіней, ненависті та гниття. Вони, певно ж, почули мій крик і відчули твій запах. Звільни мене, людино. Вони візьмуть мене в полон, якщо схоплять тут. Звільни мене й повертайся до маєтку Вищого Лорда.

Лайно. Лайно. Я метнулася до пастки, відкинувши лук і діставши ножа.

У цей час крізь берези прослизнули чотири розмиті постаті, такі темні, такі чорні, що мені здалося, вони народжені з найтемнішої беззоряної ночі.

Розділ 15

Наги з’явилися, наче виринувши з нічного кошмару. Вкриті найчорнішою лускою, вони були жахливою сумішшю зміїних рис та чоловічих людиноподібних тіл, сильні руки яких закінчувалися наче відполірованими смертоносними довгими кігтями, що могли розривати шкіру та м’ясо.

Тут, переді мною, були створіння з кривавих жорстоких прадавніх легенд, істоти, які прослизали крізь Стіну, щоб катувати і вбивати смертних. Ті, кого я залюбки убила б того дня в засніженому лісі. Їхні велетенські мигдалеві очі жадібно втупились у мене та в суріеля.

Чотири істоти завмерли на іншому березі струмка, суріель був між нами, а я спрямувала лук на одного з них, який був у центрі.

Потвора посміхнулась, показавши роздвоєний сріблястий язик поміж гострих як бритви зубів.

— Темна Мати послала нам сьогодні подарунок, браття, — промовив один із нагів, витріщаючись на суріеля, який міцно вчепився в мотузки моєї пастки. Погляд своїх бурштинових очей він знову спрямував на мене: — А на додаток ще й смаколик.

— Та що там їсти, самі кістки, — сказав інший нага, зігнувши пальці й демонструючи велетенські кігті.

Я позадкувала до струмка, у напрямку маєтку. Стрілу я тримала поціленою на них. Лише один мій крик одразу сповістив би Люсьєна про небезпеку. Однак я майже не могла дихати, не те щоб волати щосили. І, можливо, він узагалі не прийшов би мені на допомогу, якщо сам послав мене сюди, назустріч неминучій смерті.

Я була не в змозі про щось думати, щось вирішувати — тільки задкувала.

— Людино, — благав суріель.

У мене було десять стріл, залишиться дев’ять, коли я випущу ту, що була в лукові. І жодної ясеневої. Однак, може, і моїх простих стріл стане, щоб відвернути увагу нагів, а потім втекти.

Я знову позадкувала. А чотири істоти повільно наближалися до мене, наче відчували задоволення від свого полювання, наче вони вже знали, якою я буду на смак.

У мене було три удари серця на рішення. І ще три — на втілення плану.

Я щосили натягла тятиву, аж рука затремтіла.

А потім я закричала. Заволала на всю силу скутих страхом легенів.

Тепер погляд нагів був прикутий тільки до мене, і я поцілила в мотузку, яка утримувала суріеля прикутим до пастки.

Пастка луснула. Суріель вислизнув із неї, як тінь на вітриську, і темна пляма змусила нагів позадкувати.

Той нага, що був ближче до мене, блискавкою кинувся до суріеля. Його сильна, вкрита лускою шия витягнулася у всю свою довжину.

Певно, наги вирішили спочатку зловити суріеля, бо вважали, що я від них усе одно не втечу. Вони не відмовилися від думки закусити мною.

І я випустила наступну стрілу. Вістря зблиснуло, як падуча зірка. Я кліпнула очима, а стріла влучила прямісінько в ціль. Бризнула кров.

Поранений нага упав на спину тієї миті, коли три інші обернулися до мене. Я не знала, чи був мій постріл смертельний, бо вже щодуху мчала до струмка.

Я бігла раніше прокладеними стежками й не наважувалась обертатись. Люсьєн казав, що буде десь поблизу, проте не слід було забувати, що я зайшла в самісіньке серце прадавнього лісу, надто далеко від маєтку.

Гілки тріщали й ламалися позаду мене, надто близько, і гарчання звучало не так, як від Темліна, Люсьєна чи вовків, — воно геть заповнювало собою тихий ліс.

Я неслася як вітер з єдиною надією вціліти, а для цього треба було відірватись якомога далі від нагів і дістатися Люсьєна. Якщо він узагалі зараз у цьому лісі, як обіцяв. Я не дозволяла собі думати про всі пагорби, на які потрібно буде видертися, навіть якщо мені пощастить вибігти з лісу. Або про те, що робитиму, коли Люсьєн вирішив змінити свій намір і залишився вдома.

Хрускіт зламаного гілля позаду мене ставав дедалі гучнішим. Я кинулася праворуч, перестрибуючи через струмок. Проточна вода мала стримати суріеля. Але не нагів, про що свідчив їхній тупіт і шипіння позаду мене.

Я продиралася крізь чагарники, шипи роздирали мені щоки, але я майже не відчувала їх дотику. Гаряча кров струменіла моїм обличчям, але я на те не звертала уваги. Я навіть не встигла здригнутися, коли дві чорні постаті з’явилися обабіч мене, маючи на меті відітнути мені шлях до відступу.

У мене щеміли коліна, але я не зменшувала швидкості, дивлячись тільки вперед, туди, де попереду за краєм лісу видно було світлу смугу неба. Мерщій би дістатися туди. Але тут нага, який біг праворуч, кинувся на мене. Я ледве встигла відскочити, інакше кігті вп’ялися б мені в щоки й горло.

Зашпортавшись, я все ж таки зуміла встояти на ногах. Тепер мене атакував нага, що був ліворуч.

Я різко зупинилася й щосили вдарила його луком. Ледве втримала лук у пальцях — такий сильний був мій удар по зміїному обличчю. З жахливим скреготом затріщали кістки. Нага впав. Я перестрибнула через його тіло, навіть не зупиняючись, щоб подивитися на інших істот.

За якихось три кроки переді мною вистрибнув третій. Я цілила луком йому в голову, але він устиг ухилитись. Інші двоє зашипіли, наздоганяючи мене ззаду, і я щосили стиснула лук.

Мене оточили.

Я повільно обернулася, тримаючи лук напоготові.

Один із них принюхувався до мене, роздуваючи вузькі ніздрі.

— Кощава людська потворо, — прошипів він до інших нагів, посмішки яких ставали дедалі страшнішими. — Хочеш дізнатися, що ми зараз із тобою зробимо?

Я не здамся без бою, не забравши на той світ бодай одного з них.

— А йдіть ви всі в пекло, — мовила я, однак із уст злетів ледь чутний шепіт.

Вони розсміялися, підходячи ближче. Я вдарила луком, цілячись у найближчого. Він відхилився, хихочучи.

— А зараз ми візьмемося до улюбленої справи, хоча тобі вона може здатися не дуже веселою.

Я стиснула зуби і знову здійняла над головою лук. Вони не зможуть вполювати мене, як зграя вовків оленя. Я зможу знайти вихід, зможу…

Сильна рука з чорними кігтями зімкнулася на держаку мого лука, і скрипучий тріск відлунням розкотився в неприродній тиші лісу.

І тієї ж миті все повітря зі свистом вилетіло в мене з легенів, — я ледве встигла трохи обернутись, коли один із них вхопив мене кігтями за горло і притиснув до землі.

Нага так сильно притискав мою руку до землі, що кістки занили й затріщали, а пальці ослабли, випускаючи те, що залишилося від лука.

— Коли ми закінчимо здирати з тебе шкіру, ти сильно пожалкуєш, що перетнула Стіну й опинилася в Прифії, — видихнув він мені в обличчя, так що сморід мертвоти та зогнилого м’яса проник мені в горло й викликав нудоту.

— Ми так добре тебе оббілуємо, що й крукам не буде чим поласувати.

Біле шалене полум’я пронизало мене. Лють, чи страх, чи дикий первинний інстинкт, не знаю, що то було. Я не думала про це. Мені було байдуже. Я вихопила ножа зі свого чобота і щосили встромила його у вкриту лускою шию.

Кров зливою полилася на моє обличчя, я закричала від люті й жаху.

Нага скотився з мене. Я змогла підвестися, перш ніж решта нагів знову притиснула мене до землі. Але щось важке і тверде як камінь сильно вдарило мене в обличчя. Я відчула смак крові, землі й трави, знову падаючи на землю. Перед очима закружляло небо, і я знову підвелася, інстинктивно схопившись за мисливський ніж Люсьєна.

Тільки не так, тільки не так, тільки не так.

Один із них націлився на мене, і я відсахнулась убік. Його кігті встромились у мій плащ і смикнули, розриваючи тканину на клапті, тоді як ще один нага накинувся на мене і знову повалив на землю, намагаючись через тканину дістати кігтями моєї руки.

— Ти стікатимеш кров’ю, — важко бухкав мені у вухо один із них. — Ми спускатимемо з тебе кров повільно, дуже повільно.

Він поворушив кігтями — ідеальна зброя, щоб вительбушити мене. І знову розтулив рота, щоб страхати мене далі.

Але тут тишу лісу розітнуло ревіння, оглушливе ревіння.

Ревів не нага.

Те ревіння не урвалося, коли нага відлетів від мене й урізався в дерево з такою силою, що те затріщало. Я ледве встигла помітити блиск золота маски й волосся, а також довгих смертельних пазурів, якими Темлін рвонув темну істоту.

Нага, який тримав мене, пронизливо заволав і відпустив, відстрибнувши. А пазури Темліна тим часом рвали шию іншого нага. М’ясо та кров полетіли вусібіч.

Я досі лежала на землі з ножем напоготові, на щось очікуючи.

Темлін знову заревів, від чого кістки в мене закрижаніли, і вишкірив довгі ікла.

Уцілілий нага встиг зробити кілька кроків, перш ніж Темлін ударив усім своїм тілом, збиваючи його на землю. Одним довгим і потужним рухом він розпоров йому живота.

Я залишалася там, де лежала і де моє обличчя майже наполовину було вдавлене в мох та листя. Я навіть не намагалася підвестись, бо так сильно тремтіла, що, здавалося, от-от розсиплюся на друзки. Усе, на що я була здатна тієї миті, — це лише тримати ножа.

Темлін підвівся, викручуючи свої пазури з нутрощів істоти.

Кров та шмаття м’яса крапали з його рук, проливаючись на темний зелений мох.

Вищий Лорд. Вищий Лорд. Вищий Лорд.

Смертельна лють усе ще полум’яніла в його погляді, і я злякалася, коли він опустився поруч на коліна. Він потягнувся до мене, однак я відсахнулася подалі від його скривавлених кігтів, які він досі не сховав. Змусила себе сісти, але дрижаки не давали мені зіп’ястися на ноги.

— Фейро, — звернувся він до мене.

Лють та гнів зникли з його очей, а пазури повільно заповзли під шкіру, однак його ревіння досі дзвеніло в мене у вухах. Я досі чула в тих звуках його прадавню первинну лють.

— Як? — Це все, що я спромоглася сказати, однак він зрозумів мене.

— Я натрапив на слід цілої зграї нагів, а ці чотири втекли. Вони, певно, винюхали твій запах у лісі. Я почув, як ти кричала.

Тож Темлін не знав про суріеля. І він… він прийшов мені на допомогу.

Темлін простягнув до мене руку. Я знову здригнулася, коли він провів холодними вологими пальцями по моїй гарячій щоці, завдаючи мені болю. Кров, на моїх щоках була кров.

Біль у руках та обличчі став згасати, а потім і зовсім зник. Очі Темліна потемнішали, помітивши синець, що, як я відчувала, вже розквітнув у мене на вилиці. Він тепер не пульсував болем. Металевий запах магії закружляв свій танок навколо мене, а потім полинув кудись далеко на крилах легенького теплого вітерця.

— Одного мертвого я знайшов десь за півмилі звідси, — продовжував розповідати він. Він прибрав руки від мого обличчя, а потім зняв із себе перев’яз, а за ним і туніку, яку подав мені. Передня частина моєї туніки була розідрана і знищена кігтями наги. — З його горла стирчала моя стріла, тому я вистежив інших аж до цього місця.

Я мовчки натягнула його туніку поверх своєї. Під білою сорочкою Темліна проступали гори м’язів. Кров убитих нагів встигла забруднити й сорочку, яка прилипла до тіла, що робило м’язи Темліна ще більш рельєфними. Переді мною сидів природжений хижак, що вміє вбивати швидко й безжалісно. Від цієї думки мене знову пройняв дрож. Туніка Темліна приємно зігрівала тіло. Темлін — верховний правитель Двору Весни. Вищий Лорд. Я могла б і сама здогадатися. Певно, не хотіла чи боялася.

— Ходімо, — промовив він, зводячись на ноги і простягаючи мені вкриту кров’ю ворожих істот руку.

Я не наважувалася кинути погляд на розірваних та понівечених нагів і вхопилася за його простягнуту руку, а він допоміг мені звестися на ноги. Коліна підгинались, однак я встояла.

Я зиркнула на наші руки, вкриті чужою кров’ю.

Ні, він не єдиний, хто сьогодні пролив її багато. І на язику я відчуваю смак не лише своєї крові. Може, я такий самий звір, як і він. Але він урятував мене. Убив, щоб урятувати мене. Я сплюнула на траву, шкодуючи, що згубила флягу з водою.

— Може, тепер розкажеш, як ти потрапила в цю частину лісу? — запитав він.

Ні. Певно, що ні. Не після того, як він тисячу разів попереджав мене про небезпеку цих місць.

— Я гадала, що моя свобода пересування не обмежується будинком і садами. Навіть не знаю, як я зайшла так далеко.

Темлін випустив руку й шумно зітхнув:

— У дні, коли мені доводиться залишати будинок, щоб… вирішувати проблеми, назвімо це так… тримайся, будь ласка, ближче до маєтку.

— Дякую, — пробурмотіла я й отупіло кивнула.

Я досі намагалася вгамувати дрож, яка знову охоплювала тіло, полонила розум. Відчувати кров нагів на собі було нестерпно. Мені хотілося скоріше зняти забруднений кров’ю одяг і відмитися.

Я знову сплюнула кров.

— Спасибі, що врятував мені життя.

Я хотіла сказати йому, як багато це для мене важить. Вищий Лорд Двору Весни вважав, що я варта порятунку… Але я не змогла знайти потрібних слів.

Тим часом його ікла зникли.

— Це було… найменше, що я міг зробити. Вони взагалі не повинні заходити вглиб моїх земель.

Він похитав головою, опановуючи себе, плечі розслабились.

— Ходімо додому, — мовив Темлін, звільнюючи мене від пояснень, чому я опинилася тут після його застережень.

У мене забракло духу зізнатися, що його розкішний маєток — не мій дім. У мене взагалі немає дому.

Ми поверталися до маєтку мовчки, обоє бліді, вкриті кров’ю. Я все ще відчувала ту бійню, яку ми залишили по собі, — просяклу кров’ю землю, потрощені дерева. І шмаття тіл нагів.

Ну що ж, принаймні я змогла дещо дізнатися від суріеля. Хай навіть і не зовсім те, що мені хотілося б почути.

Залишайся із Вищим Лордом, тримайся його. Гаразд, це зовсім не важко зробити. А от стосовно уроку з історії, який довелося перервати на найцікавішому, я дізналася чимало. Про злих королів та їхніх воєначальників. Але яким чином вони пов’язані з Вищим Лордом, що ось іде біля мене, і недугою… Можливо, лихі помисли владики Гайберну — Сонного королівства — стосувалися й Темліна… Проте цього було мало, щоб я змогла застерегти близьких. Утім, суріель велів мені більше не дошукуватися відповідей на свої нескінченні запитання.

Не можна відкидати його порад. Це буде дуже нерозумно з мого боку. Батькові й сестрам доведеться задовольнятися тим, що я встигла дізнатися. А може, цього їм і досить. Сподіваюся, що досить.

Я більше нічого не розпитувала в Темліна про нагів, про те, скількох їх він знищив до того, як ті чотири втекли. Я взагалі в нього більше нічого не питала. Мені здавалося, що його поглинуло почуття глибокого сорому і, хай як це дивно, почуття поразки, аж ніяк не тріумфу.

Розділ 16

Вилізши з ванни, у якій відмокала щонайменше годину, я сіла на стільчик із низькою спинкою, що стояв біля каміна, де палахкотіли дрова. Тепер я насолоджувалась тим, як дбайливо Ейсіл розчісувала моє мокре волосся. Наближався час вечері, але турботлива служниця принесла мені горнятко гарячого запашного шоколаду і сказала, що не доторкнеться до мого волосся, поки я не зроблю бодай кілька ковтків.

Мене не треба було умовляти — той шоколад був найсмачніший з усього, що мені взагалі доводилося куштувати. Я пила його, поки Ейсіл розчісувала мене, і майже муркотіла від доторків легких пальців до шкіри своєї голови.

Коли інші служниці вийшли з моєї кімнати й попрямували на кухню допомагати з приготуванням вечері, я опустила горнятко на коліна.

— Якщо останнім часом так багато злих фейрі перетинають кордони Двору й атакують солдатів, то чи не означає це, що скоро буде Війна?

«Можливо, ми повинні повстати, можливо, ми повинні дати відсіч, можливо, ми повинні сказати ‘‘досить’’», — ось що сказав Люсьєн Темліну того першого вечора в маєтку.

Гребінець завмер.

— Не став більше таких запитань. Бо накличеш на всіх нас біду.

Я повернулася на стільці, вдивляючись в її обличчя, приховане під маскою.

— Чому інші Вищі Лорди не можуть угамувати своїх підданих? Чому цим лихим і жахливим істотам дозволено нишпорити де їм заманеться? Дехто… дехто почав розповідати мені історію про короля Гайберну…

Ейсіл узяла мене за плече й розвернула на стільці.

— Це тебе геть не стосується.

— О, гадаю, ще й як стосується. — Я знову розвернулася до неї, вхопившись за спинку стільця. — Якщо це зло одного дня пошириться на світ смертних, якщо ця Війна або ця ваша недуга стане отруювати наші землі…

Я намагалася боротися з панікою, що наростала. Я повинна була попередити свою родину, повинна написати їм. Якомога скоріше.

— Що менше ти знаєш — то краще. Дозволь Лорду Темліну впоратись із цим самостійно. Він єдиний, хто на це здатний.

Суріель сказав мені приблизно те саме. Брунатні очі Ейсіл палали вогнем, у погляді було достатньо суворості, достатньо твердості.

— Гадаєш, ніхто зі служниць не розповів мені, що ти сьогодні попросила у них на кухні, не здогадався, на кого ти вирушила полювати? Дурне необачне дівчисько. Якби суріель не був у доброму гуморі, то ти напевне поплатилася б за свою цікавість жахливою смертю. Навіть і не знаю, що гірше: оце, що ти вчинила сьогодні, чи твоя дурість із пакою.

— А хіба ти вчинила б інакше? Якби в тебе була родина…

— У мене є родина.

Я зміряла Ейсіл поглядом з голови до ніг. На пальці в неї не було обручки.

Ейсіл помітила, куди спрямований мій погляд, і пояснила:

— Мою сестру та її судженого вбили майже п’ятдесят років тому, після них залишилося двоє діточок. Двоє хлопчиків. Усе, заради чого я працюю, — тільки ці діти. Тож у тебе немає жодного права дивитися на мене принизливим поглядом і питати, чи я зробила б щось інше, дівчино.

— Де вони зараз? Вони мешкають тут, у маєтку?

Можливо, саме тому в бібліотеці були дитячі книжки. І оті дві маленькі мерехтливі постаті в саду… Може, це й були племінники Ейсіл.

— Ні, вони мешкають не тут, — надто різко мовила вона. — Вони зараз в іншому місці, далеко звідси.

Я обміркувала все, що тільки-но розповіла мені Ейсіл, і похилила голову.

— А діти фейрі дорослішають інакше?

Якщо їхніх батьків убили майже п’ятдесят років тому, вони зараз уже не могли б бути хлопчиками.

— Одні дорослішають так само, як і ви, і можуть розмножуватись так швидко, як, приміром, кролики, але такі, як я, як Вищі Фе, дуже рідко можуть народити нащадків. І ось ці діти дорослішають значно повільніше. Ми всі були страшенно здивовані, коли моя сестра народила другого хлопчика за якихось п’ять років після першого, а старший з них досягне повноліття, лише коли йому виповниться сімдесят п’ять. Через те, що діти в нас народжуються дуже нечасто, вони цінніші за всі смарагди та золото світу.

Ейсіл стиснула губи, ніби даючи мені зрозуміти, що вона не стане більше нічого мені розповідати.

— Я й не сумнівалася у твоїй відданості цим дітям, — мовила я дуже тихо й додала: — І твої слова про те, що ти все робиш заради них, мені теж дуже зрозумілі.

Майже не розтуляючи вуст, служниця відповіла:

— Коли цей дурень Люсьєн даватиме тобі поради щодо того, як уполювати суріеля, не слухай його, а йди до мене, і я скажу тобі, як правильно це зробити. Мертві курчата! Та хай згорить мій миршавий зад. Усе, що тобі було потрібно, — це подарувати йому новий плащ, і тоді він упав би перед тобою на коліна.

***

На той час, коли я пішла вечеряти, мене вже не трясло. Приємне відчуття тепла нарешті повернулося до мене. Нехай Темлін і був Вищим Лордом Прифії, я, втім, не мала наміру ніяковіти перед ним. Надто після того, що мені довелося сьогодні пережити.

Люсьєн і Темлін уже чекали на мене за великим столом.

— Доброго вечора, — привіталася я, йдучи до свого звичного місця.

Люсьєн хитнув головою в німому запитанні, тож я йому кивнула у відповідь, коли сіла. Його таємниця була в безпеці, хоча він заслужив доброго прочухана за те, що відправив мене ловити суріеля майже голими руками.

Після мого кивка Люсьєн трохи розслабився у своєму кріслі.

— Чув, у вас обох був захопливий день. Шкода, що мене не було поруч, щоб допомогти вам.

Це було всього лиш замасковане й навряд чи щире вибачення, проте я знову злегка кивнула йому.

Він промовив нарочито бадьорим тоном:

— Але попри всі твої пекельні пригоди, що сталися з тобою вдень, ти, як завжди, чарівна.

Я пирхнула. Ще жодного дня у своєму жалюгідному житті я не мала чарівного вигляду.

— Я досі гадала, що фейрі не вміють брехати.

Темлін, відпивши вина, закашлявся, однак Люсьєн усміхнувся, шрам на його обличчі став іще грубішим, іще страшнішим.

— Хто тобі це сказав?

— Усі це знають, — мовила я, накладаючи їжу собі на тарілку.

Я, правду кажучи, вже стала замислюватись над тим, що вони казали мені раніше, а я сприймала за чисту монету.

Люсьєн відкинувся на спинку крісла, усміхаючись із якимось котячим задоволенням.

— Звісно ж, ми вміємо брехати. Ми вважаємо вміння брехати мистецтвом. І ми брехали, коли казали тим прадавнім смертним, що ми не здатні казати неправду. А як іще ми могли змусити їх довіряти нам і виконувати наші накази?

Я стиснула губи так, що вони, мабуть, аж побіліли. Зараз він казав правду, бо інакше, якщо він брехав… Від думок про це в мене запаморочилася голова.

— А залізо? — ледь вичавила я з себе.

— Не завдає нам найменшої шкоди. Тільки ясен, як ти вже про це добре знаєш.

Я відчула, як кров прилила до обличчя. Вважала, що все сказане ними раніше було правдою. Може, й суріель сьогодні брехав мені, коли вдавався до тих довгих красномовних пояснень щодо правил та політики фейрі. Щодо того, щоб я залишалась із Вищим Лордом, і щодо того, що все зрештою буде зі мною гаразд.

Я подивилася на Темліна. Вищий Лорд. Це принаймні брехнею не було, я відчувала цю правду всім своїм нутром. Хоча він і не поводився так, як Вищі Лорди з легенд, які приносили в жертву незайманих дівчат і катували людей як і коли їм заманеться. Ні, Темлін був… саме таким фейрі, яким змальовували їх ті дурні фанатики «Діти Благословенних» у своїх розповідях про райські затишні землі Прифії.

— І хоча Люсьєн відкрив тобі деякі з наших найбільш ретельно охоронюваних таємниць фейрі, — сказав Темлін, адресуючи з риком останні слова до свого друга, — ми ніколи не використовували твою необізнаність проти тебе.

Наші очі зустрілися.

— Ми ніколи не брехали тобі навмисно.

Я кивнула і зробила великий ковток води зі свого кубка. Їла мовчки, бо була зосереджена на розшифровуванні правдивості кожного слова, що його чула відтоді, як потрапила до цього маєтку, тож навіть не помітила, як Люсьєн вибачився і встав з-за столу перед тим, як подали десерт. Я залишилась віч-на-віч із найнебезпечнішою істотою, яку будь-коли зустрічала у своєму житті.

Велика зала ніби зменшилася.

— Ти почуваєшся… краще?

Він сидів, підперши кулаком підборіддя. Я помітила, як у його очах промайнуло щось подібне до подиву. Напевно, він і сам дивувався тому, що так піклується про мене.

Я ледве проковтнула їжу.

— Якщо мені більше не доведеться зіткнутись із нагами, вважатиму себе щасливою.

— Що ж ти все-таки робила в західних лісах?

Сказати правду? Чи збрехати? А може, і те і те?

— Колись дуже давно я чула легенду про істоту, яка відповість на всі твої запитання, якщо тобі випаде щастя спіймати її.

Темлін здригнувся. З пальців у нього висунулися пазури, які подряпали йому підборіддя, але рани одразу загоїлися, тільки тоненька цівка крові заструменіла його золотистою шкірою — він стер її рукавом.

— Отже, ти ходила туди, щоб уполювати суріеля.

— Я спіймала суріеля, — поправила його я.

— І він розповів тобі все, про що ти хотіла дізнатися?

Я сиділа, затамувавши дух, а потім відповіла:

— Нас жорстоко перервали наги саме тієї миті, коли він щойно почав мені розповідати щось справді цікаве й важливе.

Вищий Лорд підібгав губи.

— Зараз треба було б добре насварити тебе за непослух, але, гадаю, події, які відбулися сьогодні, були достатнім покаранням для тебе. — Він похитав головою. — Справжня дивина! Звичайна смертна дівчина спіймала суріеля!

І попри ті жахливі події, всупереч бажанню на устах у мене з’явилась усмішка.

— Хіба це так важко?

Темлін теж усміхнувся, а потім щось дістав із кишені.

— Ну, мені пощастило більше, ніж тобі. Я не ловитиму суріеля, щоб дізнатися, що в тебе на думці. — Він продемонстрував мені мій аркушик паперу зі словами.

У мене мало не вистрибнуло серце із грудей.

— Це… — Я не могла швидко вигадати щось правдоподібне — усі пояснення здавалися мені безглуздими.

— Неймовірний? Зітхати? Знищення? Пожежа? — Темлін читав слова з мого аркуша.

Мені ж хотілося провалитися крізь землю або на місці вмерти. Слова, які були для мене незнайомими, з книжок, які я намагалася читати, слова, які зараз здавалися такими простими, такими звичайними, такими абсурдно простими, коли він сам читав їх уголос.

— Може, це вірш про те, як ти збираєшся криваво вбити мене, а потім спалити моє тіло?

Слова застрягли в горлі, руки довелося стиснути в кулаки, щоб не затулити ними обличчя.

— На добраніч, — попрощалася я дуже тихо, майже пошепки, а потім ледве підвелася — так тремтіли в мене коліна.

Я вже майже дійшла до дверей, коли він знову заговорив:

— Ти, я бачу, їх сильно любиш.

Я обернулася. Його смарагдові очі пильно дивилися на мене. Він підвівся зі стільця й попрямував до мене, а потім зупинився, не дійшовши.

Мій аркушик зі списком дуже нерівно написаних слів він досі тримав у руці.

— Мені просто цікаво, чи усвідомлюють твої рідні взагалі… — пробурмотів Темлін. — Чи усвідомлюють вони, що геть усе, що ти робила, було не через ту обітницю, яку ти дала своїй матері, чи то задля власної безпеки? Адже всі твої дії були спрямовані тільки на те, щоб у безпеці були вони.

Я нічого не відповіла. Мені було соромно, і голос видав би мій сором.

— Знаю… Знаю: коли я пропонував тобі це раніше, ти, можливо, не так мене зрозуміла, однак я справді можу допомогти тобі написати…

— Облиш мене, — мовила я і вийшла… зіткнувшись із ним.

Я мимохіть позадкувала, забувши, як блискавично він може переміщатися.

— Я не хотів тебе образити. — Від того, як він це сказав — тихо й лагідно, — мені стало ніяково.

— Мені не потрібна твоя допомога.

— Звичайно, не потрібна, — сказав він із ледь помітною усмішкою, що, однак, одразу зникла. — Людина, яка може вбити фейрі в подобі вовка, яка здатна вполювати суріеля і вбити двох нагів власноруч…

Він розсміявся й похитав головою. Світло від червоного полум’я весело затанцювало на золоті його маски.

— Вони просто дурні. Дурні, що не бачили цього, — поморщився він. Однак погляд його був дуже серйозний. — Тримай, — сказав він і простягнув мені мій аркушик.

Я зіжмакала його й поклала до кишені. Обернулася, щоб іти, однак він ніжно вхопив мене за руку.

— Ти жертвувала всім заради них.

Він звів другу руку, щоб погладити мене по щоці.

Я напружилася, чекаючи цього, однак він опустив її, не доторкнувшись до мене.

— А ти взагалі вмієш сміятися?

Я звільнила руку й не могла втриматися від того, щоб дати йому відсіч. Гори ти в пеклі, Вищий Лорде!

— Мені не потрібна твоя жалість.

Його смарагдові очі з крапинками бурштину сяяли так яскраво, що я не могла відвести від них погляду.

— А як щодо дружби?

— Фейрі вміють товаришувати з простими смертними?

— П’ятсот років тому багато фейрі були добрими друзями для смертних людей, які навіть билися у Війні на їхньому боці.

— Що?

Таких фактів я ніколи в житті не чула. І на фресці художник цього не намалював.

— А як ти гадаєш, чому армії людей змогли так довго чинити опір? Чому вони завдали фейрі такої серйозної шкоди, що мої одноплемінники погодилися на Угоду зі смертними? Однією лише силою зброї, хай це навіть буде зброя з ясена, домогтися цього неможливо. Уяви собі, вам допомагали фейрі. Вони билися на боці людей і гинули за вашу свободу. І коли єдиним розв’язанням стало розділити назавжди наші народи, наші світи, ці фейрі щиро сумували.

— Ти був одним із них?

— Під час Війни я був іще дитиною, надто малим, щоб усвідомлювати, що відбувається навколо мене, чи навіть почути про це, — сказав він.

Дитиною. Це означало, що йому повинно бути десь…

— Проте, якби я був достатньо дорослий, то неодмінно був би одним із цих фейрі. Проти рабства, проти тиранії я б з радістю пішов на смерть, і не важливо, чию свободу відстоював би.

Не впевнена, що я вчинила б так само. Гадаю, навіть під час Війни найголовнішим для мене було б захищати свою родину, і тоді я обирала б ту сторону, яка запропонувала б і гарантувала їм безпеку. Я ніколи не розцінювала таку думку як прояв слабкості. До цієї миті.

— Хочеш вір, хочеш — ні, — сказав Темлін, — але твоя родина знає, що ти в безпеці. В них не залишилося спогадів про звіра, який увірвався до їхнього будинку, і вони вважають, що ти зараз перебуваєш у заможної тітки, яка покликала тебе, щоб ти доглядала її і скрасила самоту. Вони знають, що ти жива, що ти не голодуєш, що ти в безпеці й живеш у достатку. Однак до них також дійшли чутки про… загрозу, яка поширюється землями Прифії й може дістатися земель смертних. Вони готові тікати будь-якої хвилини, якщо з’являться якісь ознаки небезпеки чи загрози, бо також знають, що Стіна одного дня не зможе захистити їх.

— Ти… ти змінив їхні спогади?

Я зробила крок назад. Замість вдячності в мені спалахнув гнів. Хто дав цим зарозумілим фейрі з їхньою надмірною пихою право вторгатися в наш розум і насаджувати власні версії подій? Хіба це не насильство?

— Я лише зачарував їхні спогади, накинувши на них серпанок. Я боявся, що твій батько може вирушити по тебе або ж переконати когось із мешканців селища перетнути Стіну разом із ним і цим знову порушить Угоду. Усі вони однаково померли б, якби натрапили на таких створінь, як пака, або ж боге, або нага.

Дзвінка тиша заполонила все навкруги, голова йшла обертом, я більше не була здатна думати, тож не змогла стриматися:

— Ти не знаєш його. Мій батько не став би заради мене наражатися на небезпеку.

Темлін довго мовчки дивився прямісінько мені в очі.

— Ні, він вирушив би по тебе.

Ні, чуєш? Ні, він ніколи не пішов би по мене. Не з понівеченим коліном, що завжди було добрим виправданням для всіх навкруги. Я усвідомила це, коли те нічне видіння паки розтануло в повітрі.

Нагодована, у безпеці та затишку, ось що їм повідомили. А ще розповіли про недугу, і не важливо, зрозуміли вони ці застереження чи ні. Темлін усе ще дивився прямісінько мені в очі. В них я бачила щирість. Він зробив значно більше, ніж я могла собі взагалі уявити.

— Ти справді попередив їх про… можливу загрозу?

Похмурий кивок.

— Звичайно, не прямо… це вплелось у завісу над їхніми спогадами, так само як і наказ тікати за перших ознак небезпеки.

Несамовита пиха фейрі, однак… однак він зробив значно більше, ніж могла б зробити для них я. Певно, моя родина взагалі б і не звернула уваги на мого листа. Якби я знала про вміння Темліна, про те, на що він справді здатний, я б навіть попросила зачарувати їхні спогади, якщо Вищий Лорд сам того вже не зробив.

Тому мені не було чого вередувати, за винятком того факту, що вони, найімовірніше, забули мене швидше, ніж я того очікувала. І я не могла їх у цьому звинувачувати. Обітницю, що її дала матері, я виконала, моя місія завершена. То що ж мені ще залишалося?

Світло від каміна зігрівало золото його маски, смарагди сяяли ще яскравіше. Такі різні кольори, такі різні відтінки. Кольори, назв яких я не знала, кольори, які б хотіла вивчити й поєднати на своїй власній картині. Кольори, які я зараз могла дозволити собі дослідити.

— Фарби, — мовила я, однак мій голос прозвучав тихим шепотом.

Темлін нахилив голову, а я важко глитнула й розправила плечі.

— Якщо… якщо, звісно, це не надто велике прохання, мені б хотілося мати фарби. Та пензлики.

Темлін часто закліпав:

— Тобі подобається… мистецтво? Тобі подобається малювати?

Він був здивований, але в його тоні я не вловила презирства. Тому наважилася відповісти:

— Так. У мене не дуже… не дуже добре виходить, однак якщо це не викликає надто багато проблем чи труднощів… Я могла б малювати надворі, тож від мене не буде безладу в маєтку, утім…

— Надворі, в маєтку, на даху — малюй усюди, де тільки тобі заманеться. Мені байдуже, — мовив Темлін. — Але якщо тобі потрібні фарби та пензлі, то, певно, також знадобляться і папір, і полотно.

— Я це можу відпрацювати. Допомагати на кухні або в садах, щоб розплатитися за все це.

— Найімовірніше, ти там будеш зайвою. На те, щоб усе потрібне завезли сюди, мені треба кілька днів. Ти матимеш фарби, пензлі й полотно. І весь простір будинку належить тобі. Працюй усюди, де захочеш. Чого-чого, а приміщень у будинку стане всім.

— Дякую, щиро дякую, Темліне.

— Пусте.

Я хотіла була йти, як він знову заговорив:

— Ти ще не встигла побачити мою галерею.

— Ще й галерея є? — спитала я.

Він широко усміхнувся, по-справжньому щиро. Вищий Лорд Двору Весни усміхнувся неосвіченій людській дівчині.

— Взагалі я зачинив кімнати, де вона міститься. Ще тоді, коли успадкував цей маєток.

Успадкувавши титул та землі, здається, він зовсім не зрадів цьому.

— Мені здавалося, що для слуг це буде лише зайвою роботою — щодня прибирати там.

Звісно, за такого життя, яким жив Темлін, йому було не до картин.

Однак він далі провадив свою розповідь:

— Завтра в мене буде дуже багато роботи, а в галереї треба навести лад, тож… післязавтра… Дозволь мені показати тобі мою галерею післязавтра.

Темлін потер рукою шию, і на щоках у нього з’явився рум’янець, більш теплий і живий, ніж я досі бачила в нього.

— Будь ласка, це буде для мене великим задоволенням.

І я повірила йому. Повірила, що йому справді хочеться показати мені галерею. Пригадала картини, що висіли в коридорі. Якщо я їх вважала верхом досконалості, які дива чекають мене в галереї? Напевно, людській уяві цього не збагнути.

— Мені цього дуже сильно хотілося б.

Він усе ще усміхався мені. Щиро, відверто, без вагань чи сумнівів.

Айзек ніколи до мене так не усміхався. Власне, від спілкування з Айзеком у мене ніколи не перехоплювало дух.

У відповідь я теж усміхнулася і квапливо вийшла, жмакаючи в кишені «список застережень». Несподіване відчуття було таке приголомшливе, нове й сильне, що в мене ще довго викрашалася усмішка на устах, адресована Темліну.

Розділ 17

Я прокинулася посеред ночі засапана, наче від дуже швидкого бігу. Уві сні я чула ляскання кістлявих пальців суріеля, сміх нагів, а ще бачила жінку без обличчя, яка криваво-червоними нігтями вела мені по горлу, неквапом розрізаючи шкіру. Вона все допитувалась, як мене звати, проте щоразу, коли я намагалася їй відповісти, кров витікала з дірок у мене на шиї, і я давилася нею.

Я пригладила мокре від поту волосся. Коли я трохи заспокоїлася і вже не дихала, як загнаний олень, нараз увесь простір довкола мене заполонили якісь різкі звуки, що линули від головних дверей та холу. У головному коридорі хтось кричав, потім крик змінився на чиєсь відчайдушне волання.

Я зістрибнула на підлогу. У криках не було нічого загрозливого, вони більше нагадували військові команди. Однак те волання…

У мене волосся стало дибки. Я настіж розчинила двері. Краще було залишитися в кімнаті, адже ніхто мене не кликав, ніхто не вимагав мого втручання, не просив про допомогу. Ще можна повернутися в ліжко. Однак я вже чула подібне волання, у лісі, коли ще жила у світі смертних. Так кричали поранені мною тварини, які страждали від болю. Для мене це завжди було пекельним випробуванням. Щось сталося, і я повинна знати, що саме.

Вискочивши на сходи, я побачила, як стрімко відчинилися головні двері й до будинку вбіг Темлін. На плечах він ніс фейрі, який несамовито волав.

Фейрі був високий, ростом майже з Темліна, однак Вищий Лорд ніс його так легко, наче той був не важчий за якийсь мішок із зерном. Я завважила, що він, певно, належав до нижчих фейрі. Шкіра в нього була блакитна, кінцівки дуже довгі, вуха загострені, а розпущене волосся мало колір оніксу. Навіть стоячи нагорі, я побачила, що по спині фейрі ллється кров. Та кров юшила із чорних оцупків, що висіли під лопатками пораненого. Зелена туніка Темліна була вся в блискучих темно-червоних, мов рубін, плямах. Я помітила, що в його перев’язі бракує одного ножа.

До холу зі своєї кімнати вибіг Люсьєн.

Темлін вигукнув:

— Стіл! Звільнити! Хутко!

Люсьєн скинув на підлогу велику вазу із прекрасними квітами, що стояла на довгому столі посеред холу. Певно, Темлін не дуже чітко мислив цієї хвилини або ж, найімовірніше, боявся, що не донесе фейрі до лазарету.

Ваза з дзенькотом розлетілася на друзки. Я встигла пробігти половину сходинок, коли Темлін поклав фейрі, що волав, на стіл, обличчям донизу. Його вузьке блакитне обличчя було без маски, ніщо не могло приховати його жах, біль та агонію, які спотворювали видовжені, наче неземні, риси.

— Вартові знайшли його покинутим на самому кордоні, — пояснив Темлін Люсьєну.

Однак очі Вищого Лорда дивилися на мене. У них я побачила застереження. Утім, я зробила ще один крок униз сходами. Темлін знову звернувся до Люсьєна, все ще поглядаючи на мене:

— Він із Двору Літа.

— В ім’я Котла! — вигукнув Люсьєн, оглядаючи понівечену спину фейрі.

— Мої крила, — заледве проказав фейрі. Його чорні блискучі очі збільшилися, і здавалося, що вони вдивляються в нікуди. — Вона відібрала в мене крила.

І знову, знову з’являється ця безіменна «вона», яка полює на життя фейрі. Якщо вона не була володаркою Двору Весни, тоді, можливо, керувала якимось іншим Двором. Темлін змахнув рукою, і одразу гаряча вода й бинти з’явилися на столі поряд із фейрі. У роті в мене пересохло від хвилювання, однак я не залишилася стояти внизу на сходах, а рушила до столу… До смерті, яка витала тієї миті в будинку.

— Вона відібрала мої крила, — крізь стогін знову почула я. — Вона відібрала мої крила, — повторив він, встромляючи свої блакитні кощаві пальці у краї столу.

Темлін відповів тихим звуком без слів, так ніжно, як я ще не чула від нього жодного разу, а потім узяв губку, щоб змочити її в гарячій воді. Я підійшла до столу і стала навпроти Темліна. У мене вибило все повітря з легень, коли я побачила рани фейрі. Хай би ким була, вона не тільки відібрала в нього крила. Вона їх відірвала.

Кров текла з чорних оксамитових оцупків на спині фейрі. Рани були рвані, хрящі й тканини мовби відрізали нерівними ударами. Або ж вона відпилювала крила помалу, шматок за шматком.

— Вона відібрала мої крила, — знову простогнав фейрі.

Його голос уривався, тіло тремтіло від шоку, блищало й мерехтіло золотими прожилками. «Сяйливий, мінливий, наче прекрасний блакитний метелик», — спало мені на думку.

— Не ворушись, — наказав йому Темлін, викручуючи губку. — Бо швидше стечеш кров’ю.

— Н-н-ні, — заплакав фейрі й повільно перекотився на спину, подалі від Темліна, від болю, який пронизував усе його тіло, щойно Вищий Лорд торкався його мокрою губкою.

Не знаю, що саме спрацювало в мені: мисливський інстинкт, а можливо, навіть відчай чи бажання допомогти Темліну, позбавити його необхідності втишувати пораненого. Я схопила фейрі за плечі, знову перевернула на живіт, знову обличчям униз, і сильно, як тільки могла, притиснула до столу. Він чинив опір. Мені довелося подвоїти зусилля. На дотик шкіра фейрі була м’яка мов оксамит, гладенька і трохи слизька. Мимохіть промайнула думка: таку текстуру я не зможу передати на полотні, навіть якби була безсмертна і весь час удосконалювала свою майстерність. Вічності не стане, щоб навчитися. Але зараз моїм головним завданням було його втримати. Я зціпила зуби й натиснула сильніше, пошепки умовляючи не смикатися. Я подивилася на Люсьєна. Усі кольори з його обличчя зникли, залишився тільки блідо-зелений.

— Люсьєне, — як тихий наказ, пролунав голос Темліна.

Однак Люсьєн і далі відчужено споглядав понівечену спину фейрі, скривавлені оцупки на ній. Його металеве око то мружилося, то витріщалося. Потім він позадкував. Зробив крок, другий. А тоді його знудило прямісінько у великий горщик з квіткою і він щодуху метнувся з холу.

Фейрі знову запручався, намагаючись перевернутись на спину, однак я ще сильніше здавила його. Руки в мене затремтіли від напруження. Певно, від ран фейрі дуже ослабнув, бо я його все ж таки втримувала.

— Будь ласка, — прохрипіла я. — Будь ласка, не пручайся.

— Вона відібрала мої крила, — задихаючись від ридання, повторював фейрі. — Вона відібрала їх.

— Я знаю, — прошепотіла я. Пальці в мене вже палали від болю. — Знаю.

Темлін знову торкнувся губкою скривавленого оцупка, І фейрі заволав так голосно, що я відсахнулася від бідолашного. Він спробував підвестися, але руки його не втримали й він знову ниць упав на стіл.

Кров фонтанувала так сильно, що було навіть мені зрозуміло: потрібен джгут. Пізно. Фейрі втратив стільки крові, від джгута вже не буде ніякої користі. Кров текла по спині й падала на стіл, а з нього скрапувала на підлогу: крап-крап-крап.

Прямісінько до моїх ніг.

Я побачила, що Темлін пильно дивиться мені в очі.

— Рани не гояться, кров не густішає, — тихо мовив він.

Фейрі важко дихав і стогнав.

— Чому б тобі не скористатися своєю магією? — спитала я, жалкуючи, що не можу зірвати маску з нього й побачити вираз його обличчя.

Темлін проковтнув клубок у горлі.

— Ні. Не можу. Не для таких важких ран. Колись я міг зробити що завгодно, а тепер не можу.

Фейрі на столі стогнав, скиглив, а його важке хрипке дихання поступово уповільнювалось.

— Вона відібрала мої крила, — шепотів він.

Смарагдові очі Темліна спалахнули вогнем, і саме цієї миті я зрозуміла, що фейрі зараз помре. Смерть не просто накрила чорним крилом наш будинок, вона чигала на останнє зітхання, лічила кожен удар серця, що відділяв фейрі від обіймів із нею.

Я взяла руку фейрі у свою. Шкіра була гладка й на очах втрачала свій блакитний колір, тьмянішала.

Можливо, у фейрі спрацював якийсь несвідомий рефлекс: своїми довгими пальцями він обхопив мою руку.

— Вона відібрала мої крила…

Тремтіння його тіла стихало.

Я відкинула вологе волосся з обличчя фейрі й побачила довгий загострений ніс і рот із гострими зубами. Погляд його темних очей злетів на мене. Він ніби благав про щось.

— Усе буде добре, — промовила я, сподіваючись, що він не зможе відчути брехню, як відчувають її суріелі.

Я гладила його чорне волосся, яке мінилося, мов оксамит. І такого волосся мені теж ніколи не відтворити на полотні, навіть якщо потрібна буде ціла вічність.

— Усе буде добре, — повторила я.

Фейрі заплющив очі, а я міцніше обхопила його руку.

Щось мокре торкнулось моїх ніг, і мені навіть не потрібно було дивитися вниз, щоб зрозуміти, що я стою в калюжі його крові.

— Мої крила, — прошепотів фейрі.

— Ти повернеш їх собі.

Неможливо було не помітити, із яким болем він розплющив очі.

— Присягаєшся?

— Так, — ледве змогла видихнути я.

Фейрі легенько усміхнувся, а потім знову заплющив очі. Губи в мене затремтіли. Я хотіла сказати йому щось інше, хотіла запропонувати допомогу, сказати ще якісь слова, більш значущі, аніж мої неправдиві обіцянки. Аніж моя перша брехлива клятва.

У цей час заговорив Темлін. Він тримав фейрі за другу руку.

Я перевела погляд із фейрі на Вищого Лорда.

— Нехай Котел береже тебе, — сказав він. А далі я почула слова молитви, прадавньої й загадкової, можливо, навіть старішої за мій світ смертних. — Нехай Мати обійме тебе. Пройди крізь Браму, відчуй повітря землі, молока й меду. Не бійся зла. Не відчувай болю. — Голос Темліна задрижав, утім він закінчив молитву: — Йди та відчини Браму до вічності.

І ось фейрі видихнув повітря востаннє, його рука зм’якла у моїх пальцях. Я не відпустила її, а все ще продовжувала гладити його темне волосся, навіть після того, як Темлін прибрав свою руку й відійшов на кілька кроків від столу.

Я відчувала, що тієї миті Темлін дивився на мене, проте не відпускала руки фейрі. Я не знала, скільки часу потрібно душі, щоб покинути тіло. Я стояла в калюжі крові до тієї миті, поки кров не охолола, усе ще тримаючи фейрі за тонку довгу руку, гладячи його темне волосся, думаючи, чи здогадався він, що я йому збрехала, коли пообіцяла, що він поверне свої крила. Я й гадки не мала, куди йдуть після смерті фейрі Двору Літа й чи зберігаються в них крила, проте розмірковувала, чи він усе ж таки повернув їх.

Десь у будинку годинник пробив якусь годину. Я не лічила ударів. Темлін узяв мене за плече. Я навіть не усвідомлювала, яким холодним стало моє тіло, аж поки тепло від його руки не розлилося по моїй шкірі під нічною сорочкою.

— Його більше немає. Відпусти його.

Я дивилася на обличчя фейрі, таке неземне, таке не схоже на обличчя смертних. Хто ж міг бути таким жорстоким, щоб отак скалічити його?

— Фейро, — обізвався до мене Темлін, стискуючи пальці на моєму плечі.

Я прибрала пасмо волосся за довге загострене вухо фейрі, жалкуючи, що не знала його імені, і нарешті відпустила його.

Темлін повів мене нагору сходами. Жоден із нас не звертав уваги на криваві сліди, які я залишала по собі, чи на кров, що забризкала всю мою нічну сорочку. Я зупинилась нагорі великих сходів, звільняючись від його рук, які тримали мої, і знову втупилася поглядом у стіл у холі маєтку.

— Ми не можемо залишити його там, — мовила я й хотіла повернутися до померлого фейрі.

Темлін ухопив мене за лікоть.

— Я знаю, — сказав він дуже тихо, дуже втомлено. — Але я хотів спершу довести тебе до твоєї кімнати. Перш ніж поховати його.

— Я хочу піти з тобою.

— Для тебе там надто небезпечно…

— Я зможу за себе…

— Ні, — мовив він твердо, і його смарагдові очі знову запалали вогнем.

Я розправила плечі, а він зітхнув і зіщулив свої.

— Це повинен зробити я. Сам.

Він стояв, схиливши голову й опустивши плечі. Ні пазурів, ні ікл. Він би кинувся в бій, але з долею не повоюєш. Ворогом була доля. Я мовчки кивнула. Якби таке сталося в моєму житті, я б теж вирушила сама.

Я повернулася, щоб піти до себе. Темлін залишився нагорі сходів.

— Фейро! — гукнув він достатньо тихо, щоб я знову обернулася до нього. — Чому?

Він нахилив голову набік.

— Ти все життя ненавидиш наш світ, усіх фейрі. А ще й після смерті Ендраса…

Зараз, у темному коридорі, його зазвичай блискучі яскраві очі були ледь помітні під маскою.

— Тож чому?

Я зробила кілька кроків до нього, віддираючи ступні, які встигли прилипнути до килима. Внизу, на столі, лежав мертвий фейрі з оцупками замість крил.

— Тому що я не хотіла б померти на самоті, — мовила я, і голос у мене затремтів, коли знову подивилася на Темліна, змушуючи себе зустрітись із ним поглядом. — Тому що я дуже хотіла б, щоб хтось тримав мене за руку до самого кінця і ще якийсь час після смерті. Бо це саме та річ, на яку заслуговують геть усі — і фейрі, і смертні.

Я глитнула клубок у горлі, який душив мене зсередини.

— Я дуже шкодую, що я таке скоїла з Ендрасом, — щиро мовила я. Слова мої були тихі, ледь чутні, радше це був шепіт. — Я дуже шкодую, що в моєму серці… у моєму серці було тоді стільки ненависті. Я б дуже хотіла все переінакшити, не робити цього там, у зимовому лісі. І мені… мені дуже прикро. Пробач. Мені дуже-дуже прикро.

Я не пригадувала, коли востаннє (а можливо, і взагалі ніколи) я ще з кимось розмовляла б так, як зараз із Темліном, щоб перед кимось вибачалася.

Темлін лише кивнув і повернувся, готовий зійти вниз. А я й далі стояла та гадала, чи достатньо цих слів. Я була ладна стати на коліна і благати про прощення. Якщо він відчуває такий біль, таке горе через якогось незнайомця, тоді що ж казати про втрату Ендраса… Але я запізнилася: Темлін уже спускався.

Я спостерігала за ним, за кожним його рухом, як рухаються м’язи, знову видимі крізь просяклу кров’ю туніку, як невидимий тягар давить йому плечі. Він навіть не поглянув на мене, коли згріб тіло померлого фейрі й поніс до дверей, що вели до садів, яких я вже не могла розгледіти. Я підійшла до вікна й усе дивилася. Темлін обережно ніс тіло по залитому місячним сяйвом саду, а потім пішов далі, до вічнозелених ланів та пагорбів. Він жодного разу не озирнувся.

Розділ 18

Наступного дня, коли я прокинулася, поїла, прийняла ванну та вдягнулася, кров фейрі встигли відмити. Я нікуди не поспішала вранці та просиділа в себе в кімнаті майже до полудня. І лиш потім вийшла й зупинилася біля сходів, дивлячись униз. Ніби й не було ніякого фейрі з відірваними крилами.

Я хотіла знайти Темліна й пояснити — чесно сказати, що каюсь у вбивстві Ендраса. Якщо мені судилося залишитися тут, із ним, я повинна спробувати бодай якось спокутувати свою провину. Я виглянула в широке коридорне вікно, звідки відкривався чудовий вид на сад аж до дзеркального озера вдалині.

Вода була така гладенька, як велике свічадо. У ній відбивалися яскраво-синє небо й пухнасті хмаринки. Після минулої ночі мені було ніяково заводити розмову про живопис. Але згодом, коли в мене з’являться обіцяні фарби та пензлі, я піду до озера і спробую зобразити його на полотні.

Я б і далі милувалася грою барв і світла, якби із іншого крила будинку не підійшли Темлін та Люсьєн. Вони на ходу обговорювали прикордонну варту, але, побачивши мене, замовкли. Люсьєн зник за дверима, не сказавши мені навіть «доброго ранку» — просто помахав рукою. Певно, не хотів заважати розмові, яка мала статися між мною та Темліном.

Я роззирнулася, сподіваючись побачити бодай натяк на згадані фарби, але Темлін показав на прочинені двері, у які щойно вийшов Люсьєн. За ними чекали наші коні, вже засідлані й готові до подорожі. Люсьєн саме сідав у сідло третього коня. Я обернулася до Темліна.

«Залишатися з ним, він збереже мені життя, і все налагодиться». Ну гаразд, здається, я можу це зробити.

— Куди ми рушаємо? — спитала я, бо Темлін мовчав.

— Усе, що ти замовляла, прибуде лиш завтра. У галереї вже прибрали, а моя зустріч відкладена.

Він говорив якось невпевнено, що було для мене незвично.

— Я вирішив прогулятися верхи, цього разу без убивств. І без нагів.

Він закінчив фразу і злегка усміхнувся, але очі в нього залишалися сумними. З мене, правду кажучи, було вже забагато смертей за ці два дні. Я більше не хотіла нікого вбивати, а тим паче — фейрі. Зброї Темлін не взяв. Тобто майже не взяв — з чобота в нього стирчало руків’я ножа.

Де ж він поховав того фейрі? Вищий Лорд рив могилу для незнайомця. Я не повірила б, якби мені таке розповіли, як не повірила б, що Вищий Лорд запропонує мені прихисток замість смерті.

— Куди? — спитала я.

Він лиш усміхнувся.

***

Мені забракло слів, коли я побачила місце, куди ми приїхали. І я знала, що навіть якби в мене були фарби, я б усе одно не змогла віддати належне такій красі. Це було не лише найпрекрасніше місце з усіх, що я будь-коли бачила, воно ще й сповнювало мене щемким відчуттям захоплення й туги, але така суміш здавалася…. правильною. Ніби всі кольори, відтінки й візерунки світу зібралися докупи, щоб створити одне ідеальне місце — втілення справжньої краси. Саме те, що було мені потрібно після минулої ночі.

Ми сиділи на верхівці порослого травою пагорба, за яким починався дубовий гай з такими високими й гіллястими деревами, що вони могли зійти за колони і шпилі стародавнього замку. Повз нас пропливали хмаринки кульбабового пуху, а галявина внизу була вкрита живим килимом крокусів, пролісків та блакитних дзвіночків. Ми приїхали за годину чи дві після полудня, але освітлення ще залишалося по-ранковому яскравим і золотистим.

Нас було тільки троє в цьому раю, і ладна заприсягтися, що було чутно співи. Я охопила руками коліна й буквально пила красу цієї галявини.

— Ми взяли покривало, — сказав Темлін, і я поглянула через плече.

Він кивнув на пурпурове полотно, яке вони розклали на траві за кілька кроків від мене. Люсьєн упав на нього й витягнув довгі ноги. Темлін залишився стояти, чекаючи на мою відповідь.

Я похитала головою і знову відвернулася, гладячи м’якеньку, наче пух, траву, запам’ятовуючи її колір і текстуру. Я ніколи такої не бачила і в жодному разі не збиралася псувати новий досвід сидінням на покривалі.

Позаду мене зашепотіли фейрі, і не встигла я до них розвернутися, як біля мене опустився на траву Темлін. Одного погляду на його зціплені зуби мені було досить, щоб знову втупитися просто себе кудись у простір.

— Що це за місце? — спитала я нарешті, розчісуючи пальцями траву.

Краєчком ока я побачила білозубу усмішку Темліна.

— Звичайний гай.

За нашими спинами пирснув Люсьєн.

— Тобі подобається? — швидко спитав Темлін.

Зелень його очей ідеально пасувала до кольору трави між моїми пальцями, а бурштинові краплинки нагадували промені сонця, що пробивалися крізь густе листя дерев. Навіть його маска, усе ще дивна й чужа для мене, уписувалася в кольори цієї галявини, — наче це місце було колись створене спеціально для Темліна. Я могла б зобразити його на полотні саме тут, у його звірячій подобі, а він би солодко дрімав у високій траві.

— Що? — спитала я, не розчувши його запитання.

— Тобі тут подобається? — повторив він, усміхаючись.

Я шумно видихнула й ніби вперше оглянула галявину.

— Так.

Він розсміявся.

— І це все? Лише «так»?

— А ти волів би почути багатослівну подяку? Ти цього хотів би, верховний правителю?

— О, я зрозумів. Суріель не сказав тобі найважливішого.

Він усміхнувся, і від цього я посміливішала.

— Він сказав, що ти любиш, коли тебе гладять по шерсті, і якщо я буду розумницею, я зумію тебе приручити.

Темлін закинув голову до неба й голосно засміявся. Я теж не змогла стримати сміху.

— Я ж можу й померти від шоку, — озвався Люсьєн за нашими спинами. — Ти наче щойно пожартувала, Фейро.

Я розвернулася до нього, холодно посміхнувшись.

— Ти не хочеш знати, що саме суріель розповів про тебе?

Я скинула бровою, і Люсьєн здійняв руки догори, визнаючи свою поразку.

— Плачу золотом за те, щоб дізнатися, що суріель розказав про Люсьєна, — мовив Темлін.

Почувся звук відкоркованої пляшки, а тоді — як Люсьєн п’є вино.

— Уже погладили по шерсті, — тихенько засміявся він.

Очі Темліна все ще блищали від сміху, коли він узяв мене за лікоть, зводячи на ноги.

— Ходімо, — сказав він, киваючи на маленький струмочок унизу пагорба. — Я хочу тобі щось показати.

Я підвелася. Люсьєн залишився сидіти на покривалі й лише відсалютував нам пляшкою вина. Він відпив іще, а потім ліг на спину і став роздивлятися зелене шатро в себе над головою.

Кожен рух Темліна був чіткий і вивірений, сильні м’язисті ноги легко долали відстань, знаходячи шлях між високих дерев, перестрибуючи маленькі струмки, піднімаючись на пологі пагорби. Ми зупинилися на вершині одного з них, і я завмерла від захвату. Перед нами на галявині, в оточенні високих дерев, розкинулося сріблясте озеро. Навіть здалеку я бачила, що в ньому мерехтить не вода, а щось більш рідкісне й дорогоцінне.

Темлін схопив мене за руку й потягнув за собою вниз. Його загрубілі пальці злегка дряпали мені шкіру. Відпустив він мене, тільки щоб одним рухом перестрибнути великий корінь дерева й попрямувати до води. Мені залишилося зціпити зуби, підтягнувшись, перелізти той корінь і піти за ним.

Він присів навпочіпки біля води й зачерпнув її у пригорщу. А потім нахилив долоню, випускаючи з неї рідину.

— Поглянь, — прошепотів він.

Сріблястий іскристий струмінь спадав на воду, утворюючи на її поверхні кільця, що мінилися всіма кольорами райдуги.

— Це схоже на зоряне сяйво, — видихнула я.

Темлін усміхнувся і знову зачерпнув у пригорщі води.

— Це і є зоряне сяйво, — сказав він, дивлячись на мерехтливе диво у своїх долонях.

— Неможливо, — сказала я, стримуючи бажання підійти ближче до води.

— Це Прифія. Тут, згідно з вашими легендами, немає нічого неможливого.

— Але як? — спитала я, не в змозі відвести погляд від срібного сяйва, що мінилося блакитними, червоними, рожевими й жовтими барвами.

— Не знаю — я ніколи не питав, а мені ніхто не пояснював.

Коли я так і завмерла, милуючись озером, він розсміявся, змушуючи мене відволіктись. І я побачила, як він розстібає свою туніку.

— Стрибай! — В очах Темліна мерехтіло лукаве запрошення.

Плавати оголеною, на самоті. Із Вищим Лордом. Я похитала головою, позадкувавши. Його пальці зупинилися на другому ґудзику від коміра.

— Ти не хочеш дізнатися, як це, на що схоже?

Я не знала, що він має на увазі: плавання в зоряному світлі чи плавання з ним.

— Я… ні.

— Ну гаразд.

Застібати туніку він не став, лишаючи голою золотаву шкіру і м’язи, що вигравали під нею.

— Навіщо ти привів мене сюди? — спитала я, із зусиллям відводячи погляд від його грудей.

— У дитинстві це місце було моїм улюбленим сховком.

— І як давно це було? — не втрималася я, щоб не поспитати.

Він скоса подивився на мене.

— Дуже-дуже давно. — Темлін говорив так тихо, що я ніяково переступила з ноги на ногу.

І справді «дуже-дуже», якщо він був хлопчиком під час Війни.

Що ж, розпочавши з відвертого запитання, я не бачила сенсу зупинятися.

— Із Люсьєном усе гаразд після вчорашньої ночі?

Сьогодні він знову брав на кпини і глузував. Але я не забула, як його вивернуло, коли він побачив покаліченого фейрі.

— Уночі він… погано зреагував.

Темлін знизав плечима, однак відповів м’яким тоном:

— Люсьєн… Люсьєн зазнав у своєму житті такого, що йому тяжко переживати події, подібні тим, які відбувалися минулої ночі… Я не лише про його шрам і око, хоча, гадаю, минула ніч оживила й ті спогади.

Темлін замовк і потер шию. Я терпляче чекала, коли він заговорить знову. Веселість у його очах зникла, плечі опустилися під прадавнім тягарем спогадів. Це відчувалося у всій його поставі, в очах.

— Люсьєн — наймолодший син Вищого Лорда Двору Осені.

Я завмерла.

— Наймолодший із семи братів. Двір Осені… Гніздо головорізів. Він прекрасний, але семеро братів убачали один в одному тільки суперників, позаяк титул мав успадкувати не найстарший, а найсильніший із них. Це однаковий закон для Дворів Прифії. Люсьєн ніколи не прагнув того титулу, не бажав стати коронованим Лордом, тож усю свою юність він робив те, що не пасує синові Вищого Лорда: подорожував Дворами, заводив дружбу із синами інших Вищих Лордів. — Очі Темліна заблищали. — А ще витрачав час на жінок, які були анітрохи не схожі на знать Двору Осені.

Темлін на мить замовк, і я сама майже відчула його сум, перш ніж він повів свою розповідь далі:

— Люсьєн закохався у фейрі й хотів з нею одружитися. Але батько вважав такий шлюб украй неприйнятним для їхнього родоводу. Люсьєн оголосив, що для нього важливе кохання, а не аристократичне походження обраниці. Він вважав свою пару гідною й казав, що все одно одружиться й покине батьківський двір. Нехай брати б’ються за владу.

Темлін тяжко зітхнув.

— Але батько Люсьєна все вирішив по-своєму. Правитель Двору Осені власноруч убив наречену сина. На очах у Люсьєна. Двоє найстарших братів тримали його, примушуючи дивитися на це.

Щось наче перевернулося у мені всередині, і я притиснула руку до грудей. Мені важко було навіть уявити, який тягар втрати давить на Люсьєна.

— Люсьєн покинув родину. Він прокляв свого батька, назавжди зрікся свого титулу і Двору Осені, просто пішов світ за очі, не думаючи про помсту. Титул давав йому певний захист, без нього ж Люсьєн став уразливим. Його брати вирішили позбутися суперника. Троє рушили його слідами, маючи намір убити Люсьєна. З тих трьох повернувся до Двору тільки один.

— Люсьєн… убив їх?

— Убив одного, — сказав Темлін. — Другого вбив я, коли вони перетнули кордони моєї території, де я вже був Вищим Лордом і мав право робити те, що вважав за потрібне, з тими, хто загрожував миру моїх земель.

Дуже холодне, жорстоке зізнання.

— Я оголосив Люсьєна своїм підданим, зробив його своїм емісаром, позаяк у нього вже було чимало друзів при різних Дворах, і язик у нього добре підвішений… на відміну від мене… Мені це дається непросто. Відтоді він залишається тут.

— А чи йому як посланцю, — почала я, — колись доводилося мати справу із батьком? Або з братами?

— Так. Його батько так ніколи перед ним і не вибачився, а його брати надто бояться мене, щоб завдати йому шкоди.

І натяку на зневагу, сама лиш крижана правда.

— Однак він досі пам’ятає, що вони скоїли з його коханою і що намагалися вчинити з ним. Хай навіть удає, що забув.

Усе це не виправдовувало ставлення Люсьєна до мене: слів, учинків і навіть пропозиції мене вбити. Утім, тепер я бодай знала його страшну історію. Мені стали зрозумілі стіни й перешкоди, які Люсьєн звів довкола себе. Моє тіло здалося мені дуже кволим, щоб умістити такий великий біль. Я подивилася на озеро з мерехтливим зоряним сяйвом і важко зітхнула. Треба було змінити тему розмови.

— А що буде, коли я вип’ю цієї води?

Темлін напружився на мить, а потім розслабився, наче зрадів можливості відволіктися від давнього смутку.

— За легендами, будеш щасливою до свого останнього зітхання. Гадаю, нам обом не завадив би келих такої води.

— Мені не стало б і всього озера, — сказала я, і Темлін засміявся. — Два жарти за один день — це справжнє диво, послане мені Котлом.

Я теж усміхнулася. Він підійшов на крок ближче до мене. Відчувалося, він зусиллям волі відсунув від себе сумні й страшні події, що стосувалися Люсьєна. У його очах відбивалося зоряне сяйво.

— А чого б було досить, щоб зробити тебе щасливою?

Я відчула, що червонію від шиї до чола.

— Я… я не знаю.

Я й справді не знала — ніколи навіть не думала про щось, окрім щасливих шлюбів для сестер, достатньої кількості їжі для нас із батьком і вільного часу для того, щоб навчитися малювати.

— Гм, — протягнув він з лукавою усмішкою, не відступаючи: — А як щодо того, щоб подзвонити в блакитні дзвоники? Стрічки із сонячного світла? Або намисто з місячного сяйва?

Справжній Вищий Лорд Прифії. А по суті — Вищий Лорд Омани. І він знав… він знав, що я відмовлюся, що зніяковію, залишившись із ним наодинці.

Ні. Я не дам йому насолодитися моїм зніяковінням. З мене досить було цього відчуття, годі бути дівчиною, закутою у крижані кайдани гіркоти. Я мило всміхнулася Темліну, щосили вдаючи, що в животі у мене не крутить від страху.

— Було б непогано поплавати.

Я не дала собі часу передумати. І неабияк пишалася тим, що пальці в мене не тремтіли, коли я знімала чоботи, розстібала туніку і штани й скидала їх на траву. Моя білизна була доволі пристойна, щоб не демонструвати зайвого. Я зупинилася на трав’янистому березі, але не відпускала його погляду. Теплий легіт цілував оголену шкіру мого живота.

Дуже повільно його погляд ковзнув нижче, нижче, потім знову вгору. Він розглядав мене, зриваючи поглядом залишки одягу, залишаючи зовсім голою.

Наші очі зустрілися. Ліниво усміхнувшись, Темлін узявся й сам роздягатися. Він не квапився. Блиск у його очах став хижим і голодним. Я відвела погляд і, перш ніж зайти в сяйливу воду, скористалася нагодою, щоб поглянути на його широкі груди, перевиті м’язами руки й довгі сильні ноги. Статурою він був зовсім не схожий на Айзека, тіло якого застрягло між хлопчиком і чоловіком. Чудову статуру Темліна удосконалили століття битв і життя в жорстокому світі.

Озеро було приємно тепле, і я заходила в нього дедалі глибше. Трохи попливла, а тоді зависла в сяйливій рідині. Вона була густіша й ніжніша за воду. Мене наче загорнули в теплий шовк. І я так захопилася відчуттям пропускання сріблястої рідини крізь пальці, що не помітила, як Темлін опинився поруч зі мною.

— Хто навчив тебе плавати? — спитав він, а потім пірнув із головою у сріблясту рідину.

І виринув усміхнений. Його золотою маскою стікали струмочки мерехтливого зоряного сяйва.

Я не ризикнула зануритися, не впевнена, що він жартував, коли казав, що сяйлива рідина зробить мене щасливою, якщо я її ковтну.

— Хто навчив тебе плавати? — повторив він своє запитання.

— Сама навчилася. Коли мені було дванадцять, я дивилася, як діти із селища плавають в озері, а потім і сама взялася вчитися. І це був мій дуже жахливий досвід. Поки вчилася, чи не пів озера випила. Однак я здолала свою сліпу паніку й жах, зуміла опанувати рухи й повірити в себе. Уміння плавати я вважала дуже важливою навичкою. Я чула про людей, яким воно рятувало життя, але ніяк не думала, що колись плаватиму в зоряному сяйві.

Темлін знову пірнув, а коли виринув, провів рукою по своєму золотому волоссю і спитав:

— Як твій батько втратив свій статок?

— А ти як про це дізнався?

Темлін пирхнув:

— У тих, хто походить із селянських сімей, вимова геть інша. Селяни не говорять, як ти.

Я хотіла була прокоментувати його снобізм, але не стала. Чи могла я дорікати Темліну за його спостережливість?

— Мого батька називали Принцом Купців, — відповіла я, пропускаючи крізь пальці дивний шовк озера.

Рідина майже не чинила опору — тепла й легенька, наче повітря, вона змивала напруження тіла.

— Отже, у минулому твоя сім’я була дуже заможна? — спитав Темлін.

— Титул ще не означає багатства. Батько успадкував цей титул від свого батька, а той — від свого. Проте за ним ховалося три покоління боржників. Батько роками шукав шляхи, як полегшити тягар тих боргів, а коли знайшов можливість виплатити всі борги одразу, попри ризики вхопився за неї. — Я проковтнула клубок у горлі. — Вісім років тому він уклав усі наші кошти в три кораблі, що пливли до Бгарату за безцінними спеціями та одягом.

— Ризикована затія, — насупив брови Темлін. — Треба знати, як добиратися, інакше можна врізатися в скелі. Зазвичай судна туди йдуть окружним шляхом, попри те що це значно довше.

— А батько цього не зробив. Насідали кредитори, у нього просто не було часу. Тож він ризикнув відправити кораблі прямим шляхом до Бгарату. До якого вони не дісталися…

Я нахилила голову, опускаючи волосся в озеро, щоб змити спогад про вираз батькового обличчя того дня, коли ми отримали вбивчі для нас новини.

— Коли кораблі потонули, кредитори оточили його, як зграя вовків. І шматували, доки від нього залишилося саме спаплюжене ім’я та кілька золотих монет, щоб купити той котедж у селищі. Мені було одинадцять. Мій батько після того втратив надію.

Я не змогла озвучити фінальний огидний момент про того кредитора, що разом зі своїми поплічниками скалічив батькові ногу.

— Саме тоді ти почала полювати?

— Ні, хоч ми й переїхали до котеджу, гроші остаточно скінчилися лише за три роки, — мовила я. — Полювати я почала, коли грошей не стало зовсім. Мені тоді виповнилося чотирнадцять.

Його очі замерехтіли — ані натяку на того воїна, що змушений був нести тягар відповідальності Вищого Лорда.

— А тепер ти тут. Чого ще тобі довелось навчатися самостійно?

Можливо, через магію чарівного озера або завдяки щирості його інтересу я усміхнулась і розповіла йому про всі ті роки, що їх провела в лісі.

***

Втомлена, однак дуже задоволена від кількох годин плавання, а потім ще й обіду та відпочинку на галявині, я все поглядала на Люсьєна, коли по опівдні ми рушили назад до маєтку. Ми їхали широким лугом, порослим соковитою весняною травою. Темлін опинився попереду нас, я ж навмисно притримала коня, щоб порівнятися з Люсьєном.

Його металеве око примружилося, друге неспокійно поглядало на мене.

— Що?

Цього запитання було достатньо, щоб не нагадувати йому про страшне минуле. Я теж ненавиділа, коли мене жаліли. А він навіть не знав мене, і тому мої найщиріші слова — в душі я щиро співчувала йому — викликали б лише презирство та кпини.

Я дочекалася, поки Темлін від’їде на достатню відстань, коли навіть його гострий фейський слух не зможе почути моїх слів.

— Я так і не подякувала тобі за пораду стосовно суріеля.

Люсьєн напружився.

— Невже?

Я подивилася вперед на Темліна, який спокійно їхав собі попереду нас на коні. Кінь, здавалося, навіть не відчував ваги свого могутнього вершника.

— Якщо ти досі бажаєш моєї смерті, — сказала я, — спробуй наступного разу докласти для того більше зусиль.

Люсьєн шумно видихнув.

— У мене не було лихих намірів.

Я виразно подивилася на нього.

— Але сльози не лив би, — додав він.

І не збрехав.

— Утім, те, що з тобою сталося…

Я пильно подивилася на нього.

— Я пожартувала, — урвала його я, ледь усміхнувшись.

— Ти ж не можеш так легко пробачити мені те, що я відправив тебе в дуже небезпечні місця.

— Ні, не можу. Легко пробачити таке неможливо. Мені й зараз хочеться дати тобі добрячого прочухана за те, що не попередив мене про суріеля. Але й тебе я можу зрозуміти. Хто я для тебе? Самовпевнена людська дівчина, яка вбила твого друга. І тепер ця дівчина живе з тобою під одним дахом. І тобі так чи інак доводиться з нею спілкуватися. Я все розумію, — повторила я.

Він мовчав так довго, що я втратила надію дістати від нього відповідь.

Але саме тієї хвилини, коли я вирішила пришпорити коня, Люсьєн заговорив:

— Тем розповів мені, що першим пострілом ти рятувала суріеля, а не себе.

— Мені здалося, що так буде правильніше.

Погляд, який він на мене кинув тієї миті, був більш задумливий, ніж будь-коли.

— Я знаю чимало фейської знаті й фейрі інших станів, які б не переймалися рятуванням якогось там суріеля.

Він зняв щось у себе з паска й кинув мені. Я ледь втрималась у сідлі, коли спробувала впіймати… мисливський ніж з інкрустованим коштовним камінням руків’ям.

— Я чув, як ти кричала, — мовив він, поки я роздивлялася лезо.

Я ніколи ще не тримала в руках такої вишуканої зброї з таким ідеальним балансом.

— І я вагався. Тож побіг до тебе не одразу. Темлін устиг тебе врятувати. Та я все одно порушив своє слово, зволікаючи ті кілька секунд.

Він показав підборіддям на ніж.

— Він твій. Не встромляй його мені в спину, будь ласка.

Розділ 19

Наступного ранку прибули мої фарби, пензлі й усе решта. Не знаю, де і яким чином можна було це так швидко роздобути.

Та перш ніж Темлін дозволив мені побачити, розгорнути й понюхати свій скарб, він повів мене коридорами в ту частину будівлі, де я жодного разу не бувала навіть під час нічних блукань.

Я відразу зрозуміла, куди ми йдемо. Мармурова підлога була дуже чиста, — певно, її зовсім недавно вимили, а з розчинених навстіж вікон линули пахощі троянд. Усе це Темлін вигадав для мене. Начебто я стала б перейматися через павутиння чи пил.

Ми зупинилися перед двійчастими дверима, і його усмішки було достатньо, щоб я сказала:

— Навіщо було завдавати собі такого клопоту?

Усмішка одразу згасла.

— Уже дуже давно ніхто в цьому маєтку не цінував подібних речей. І для мене велика втіха, що вони знову комусь цікаві.

Я не знала, чи любить Темлін живопис. Адже його життя пов’язане з кров’ю і смертю.

Він відчинив двері галереї, і мені перехопило дух.

Світла дерев’яна підлога блищала у променях сонця, що лилися з великих вікон. Кімната була майже порожня, за винятком кількох великих крісел та лав, щоб присісти на них і неквапливо розглядати…

Я ледве усвідомлювала, що йду довгою галереєю, — дивилася на картини, від захвату притуливши руку до шиї.

Їх було дуже багато, тих картин. Геть не схожих одна на одну, вишикуваних у єдиний потік… Такі різні погляди, сприйняття і фрагменти світу під різними кутами. Пейзажі, портрети, застигле життя… Кожен ділився своєю історією, кожен пропонував свій погляд. Кожен голос кричав, шепотів, співав про власний життєвий досвід, про почуття, волав про те, що трапилося з ним, що все це існувало. Картини були викликом, кинутим у прірву невблаганного часу… Попри те, що час у Прифії плинув зовсім по-іншому.

Траплялися картини, написані в несподіваних кольорових гамах, про існування яких я навіть не здогадувалася. Це був інший, незнайомий мені погляд на світ. Такі картини впускали в духовний світ художника, який геть відрізнявся від мого. Інші митці бачили світ моїми очима, з тими кольорами й формами, які я розуміла. Про деякі барви я навіть не замислювалася, і творці, які клали їх на полотно, були для мене загадкові. Ті картини — як магічний портал до розуму істот, зовсім не схожих на мене. Утім, я дивилась на них, і їх споглядання знаходило відгомін у мене в душі.

— Я навіть не знав, — мовив Темлін з-за моєї спини, — що люди здатні…

Він не доказав. Я повернулася до нього, і моя рука, що застигла на шиї, ковзнула до серця. Воно переповнилося шаленою радістю, пронизливим сумом і смиренним захопленням перед таким дивовижним мистецтвом.

Темлін стояв біля дверей, трохи схиливши голову, як уважний звір, і не міг знайти слів.

Я витерла мокрі щоки.

— Це… — почала я і замовкла.

Прекрасно, неперевершено, за межами моєї найсміливішої уяви. Усіх цих слів було замало. Я досі тримала руку на грудях.

— Дякую, Темліне, — тихо сказала я, притискаючи долоню до серця.

Бо не знайшла інших слів, щоб подякувати йому за казковий подарунок: дозвіл сюди прийти.

— Приходь сюди завжди, коли захочеться.

Я усміхнулася йому, ледве стримуючи неймовірну радість. Темлін подарував мені у відповідь дуже обережну, але сяйливу усмішку, а потім залишив мене, щоб я насолодилася галереєю наодинці.

Я споглядала полотна ще кілька годин, аж поки не сп’яніла від високого мистецтва, а в голові не запаморочилося. Напевно, від голоду.

Після обіду Ейсіл повела мене до порожньої кімнати на першому поверсі, де стояв стіл, а на ньому — полотна різного розміру. Поряд лежали пензлі, поблискуючи дерев’яними лакованими ручками. І фарби в баночках. Їх була неймовірна кількість. Це не те, що ті чотири кольори, якими я розмалювала котедж. У мене знову перехопило дух.

І коли Ейсіл пішла й кімната поринула в тишу й очікування, коли вона стала тільки моєю… тоді я почала малювати.

***

Минали дні, тижні. Я малювала й малювала. Щоправда, більшість моїх спроб була жахлива.

Я нікому не дозволяла дивитися на них попри під’южування Темліна і єхидні посмішки Люсьєна. Мій одяг був заляпаний фарбами. Образи заполоняли мою уяву, але їх відтворення на полотні не задовольняло мене. Зазвичай я малювала від світанку і до заходу сонця, іноді у тій кімнаті, іноді в саду. Доти, доки було природне освітлення.

Час від часу я робила перерву, і тоді ми з Темліном кудись їхали. Поверталася я зі свіжими задумами й на ранок, ледь розвидниться, спурхувала з ліжка, щоб хутчіше зробити замальовку або відтворити кольори, які побачила на прогулянці.

Однак траплялися й такі дні, коли на кордоні володінь Двору Весни з’являлася чергова загроза, і тоді Темлін вирушав туди. Мене не могло розрадити навіть малювання, доки він не повертався. Я помічала, що він у чужій крові, що був у подобі звіра. Він ніколи не розповідав, що з ним трапилося на кордоні, а я не наважувалася розпитувати. Мені було досить його щасливого повернення.

Навколо маєтку більше не з’являлося ознак присутності таких істот, як наги чи боге, однак я трималася подалі від західних лісів, попри те що доволі часто зображувала їх за своїми спогадами. Уві сні мені досі ввижалися смерті, свідком або причиною яких я була, і жахлива бліда жінка, яка знову і знову роздирала мене на шмаття під наглядом тіні, яку я ніяк не могла розгледіти, але дедалі менше боялася.

Залишайся із Вищим Лордом. Ти будеш у безпеці. Це я і робила.

Двір Весни був землею з пологими зеленими пагорбами, густими лісами і чистими бездонними озерами. Магія тут не ховалася в затишних куточках, — навпаки, ці землі зрошувалися магією. Але хай би скільки малювала, я ніколи не могла вловити головного — відчуття магії. Іноді я наважувалася малювати свого покровителя — верховного правителя, який завжди, коли в нього видавався вільний день, вирушав на прогулянку зі мною верхи на коні. Я залюбки розмовляла з ним. Утім, з ним приємно було й помовчати. Ми могли годинами їхати так.

Можливо, саме магія туманила й заколисувала мої думки про покинуту домівку. Я не згадувала про своїх, поки одного ранку не пішла до живоплоту в пошуках нового місця для малювання. Легенький вітерець з півдня ворушив моє волосся — свіжий і теплий. У землях смертних наближалася весна.

Моя родина, батько й сестри живуть у достатку. Їм ніщо не загрожує. Змінена пам’ять підказує їм, що я залишилася в далекої родички й живу в розкоші. Вони навіть не уявляють, де я тепер насправді. Світ смертних… живе собі далі, наче мене ніколи й не існувало. Шепіт мізерного життя, замовклий і забутий усіма, про кого я піклувалася, з ким була знайома.

Того дня я не малювала й не поїхала на прогулянку з Темліном. Замість того я сіла перед білим полотном, не маючи в уяві жодних кольорів.

Ніхто не пам’ятатиме мене вдома — для них я все одно що мертва. І Темлін дозволив мені забути про них. Можливо, навмисно відволікав мене фарбами — щоб я не скаржилася, а він більше не чув про моє бажання побачитись із родиною. Мабуть, я припиню розпитувати його про стан справ у Прифії і про недугу. Нараз я піймала себе на тому, що цілком підкорилася наказам суріеля й більше не ставлю йому запитань. Слухняне, ні на що не спроможне людське дівча.

Під час обіду я буквально змушувала себе всидіти за столом. Темлін та Люсьєн помітили мій настрій і вели бесіду лише між собою. А в мені наростав гнів, і, покінчивши зі своєю порцією, я вийшла в залитий місячним сяйвом сад, щоб загубитись у зелених лабіринтах живоплотів і клумб.

Я не зважала, куди йду. За якийсь час зупинилася в саду серед троянд. Місячне сяйво заливало червоні пелюстки, і вони через те здавалися темно-пурпуровими, а білим пелюсткам місяць додавав сріблястого блиску.

— Колись мій батько посадив цей садок для моєї мами, — почула я голос Темліна в себе за спиною.

Я не стала повертатися до нього обличчям. Лише встромила нігті в долоні, коли він зупинився поруч зі мною.

— Сад був його подарунком знайденій ним судженій, — додав він.

Я дивилася на квіти й нічого не бачила. Квіточки, які я малювала вдома на столі, певно, вже стерлись і зникли назавжди. Можливо, навіть Неста сама зішкребла їх.

Долоням стало боляче — так сильно я увіп’ялася в них нігтями. Темлін подбав про моїх близьких, вичистив із їхніх голів пам’ять про мене. Мене забули. І я дозволила йому це зробити. Він подарував мені фарби, простір та час для малювання; він показав мені озеро зоряного сяйва; він врятував мені життя, наче лицар зі стародавніх легенд, і я сп’яніла від цього, як від п’янкого вина фейрі. Наче одна з фанатичних «Дітей Благословенних».

Від місячного сяйва його золота маска побронзовіла, а смарагди очей трохи потемніли.

— Здається, ти чимось… засмучена.

Я підійшла до найближчого куща троянд і зірвала квітку, наколовши пальці шипами. Не зважала на біль, на кров, що закапала на землю. Мені ніколи не вдасться зобразити цю троянду як слід — ніколи не набути рівня художників із галереї Темліна. Не зможу я намалювати маленький садочок Елейн біля нашого будинку таким, як його пам’ятаю. Я все пам’ятаю, а от моя родина навіть не згадує мене.

Темлін не дорікнув мені за зірвану троянду, хоча напевно дорожив садом і пам’яттю про своїх батьків. Якими вони були? Як ставилися до нього? Напевно, любили одне одного й піклувалися про Темліна краще, ніж мої про мене. Якби хтось викрав їхнього сина, вони б запропонували себе замість нього.

Пальці боліли, але я все одно тримала троянду.

— Не знаю, чому мені так невимовно соромно за те, що я їх покинула, — мовила я. — Чому малювання здається жахливим егоїзмом з мого боку? Я ж не повинна так почуватися. Як ти гадаєш? І нічого не можу із собою вдіяти.

Троянда безсило повисла в моїх пальцях.

— Усі ті роки я тільки й знала, що дбала про них… А вони навіть не спробували заступитися за мене, коли ти прийшов.

Ось він і вилився, той біль, який розривав мене навпіл, коли я починала думати про родину.

— І я не знаю, чому я чекала від них захисту… І чому повірила в ілюзію паки тієї ночі. Навіть не знаю, чому досі про це думаю. Чому мені не байдуже.

Він довго нічого не відповідав, тож я повела далі:

— Порівняно з тим, про що тобі треба дбати… з кордонами, з ослабленою магією… моя жалість до себе — просто дурниці.

— Якщо тобі й досі болить, — сказав він так, що мене пробрало до серця, — навряд чи це дурниці.

— Чому? — втомлено спитала я, пожбуривши троянду в кущі.

Він узяв мої руки у свої. Загрубілі сильні пальці були дуже ніжні, коли він підніс мою скривавлену руку до уст і поцілував її. Так, наче це було відповіддю на всі запитання.

Його губи були м’які, подих теплий, і в мене затремтіли коліна, коли він узяв другу руку, знову підніс її до уст і також поцілував. Поцілував дуже ніжно, обережно — так, що у мене всередині все запалало, жаром відгукуючись десь унизу.

Коли він підвів голову, на губах у нього була моя кров. Я подивилася на свої руки, які він усе ще тримав, і не побачила ран. Я знову подивилася на його обличчя, на золоту маску, засмаглу шкіру, червоні скривавлені губи.

Він прошепотів:

— Ані на мить не засмучуйся тим, що дає тобі радість.

Він ступив ближче, відпускаючи мої руки, і засунув мені за вухо зірвану мною троянду. Я не знала, як вона опинилася в його руці й куди встигли подітися шипи.

І не могла втриматись від запитання:

— Чому? Навіщо це все?

Він нахилився ближче, так близько, що я була змушена відкинути голову, щоб поглянути йому в очі.

— Тому що твоя людська радість мене захоплює. Те, як ти поспішаєш увібрати в себе цей світ, зважаючи на те, яке коротке людське життя, як ти невгамовно тішишся всім водночас… Це зачаровує. І вабить мене, хай навіть я знаю, що не слід цьому піддаватися, і навіть коли противлюся.

Бо я була людиною, я зістарюся і… Я не дозволила собі закінчити думку, коли він нахилився ще ближче. Дуже повільно, наче даючи мені час відсахнутися, Темлін торкнувся губами моєї щоки. М’яко, тепло й до нестями ніжно. Ледь-ледь. І знову випростався. А я не могла поворухнутися з тієї миті, як моя шкіра відчула його губи.

— Одного дня… одного дня ти знайдеш відповіді на всі свої запитання, — промовив він, відпускаючи мою руку. А потім зробив крок назад. — Але не раніше, ніж настане час, коли відповіді не заподіють тобі шкоди.

Одного лиш голосу було достатньо, щоб і в темряві зрозуміти, що його очі сповнені гіркоти.

Темлін пішов. Тільки зараз я зрозуміла, що стою затамувавши дух.

А ще відчула, як мені хочеться його тепла. Як хочеться, щоб він був біля мене.

***

Я відчувала, що в наших стосунках щось змінилося. Але мені було ніяково після вчорашніх зізнань, і я, швидко проковтнувши сніданок, вийшла з дому й подалася до лісу. Мені хотілося подихати свіжим повітрям і поспостерігати за грою світла і тіней. Із собою я не взяла ні полотна, ні фарб. Тільки лук, стріли й подарований Люсьєном мисливський ніж, інкрустований коштовними каменями. У лісі краще бути озброєним, там зброя не буває зайва.

Близько години я мандрувала серед дерев і кущів. А потім відчула чиюсь присутність, бо дрібна лісова звірина почала розбігатися, а птаство примовкло. Сюди хтось ішов. Здогадавшись хто, я усміхнулася. Ще за двадцять хвилин я влаштувалася між гілок старого в’яза і стала чекати.

Кущі зашелестіли. Могло здатися, що то вітер потривожив листя, але я передбачала подальший розвиток подій і знову всміхнулася.

Хрускіт, а потім люте ревіння прокотилося над землею, лякаючи мешканців лісу.

Я злізла з дерева й попрямувала до невеличкої галявини. Там я зупинилася, схрестила руки на грудях і не без утіхи подивилась на верховного правителя, який висів догори дриґом, намагаючись вивільнити ноги.

Але навіть втрапивши в мою пастку, він зустрів мене усмішкою.

— Ох і жорстока ти дівчина.

— Отож не треба було за мною стежити.

Він засміявся, а я підійшла доволі близько до нього й провела пальцем по його шовковому золотавому волоссю, що звисало в мене перед очима. Мене захоплювало багатство його відтінків: крім суто золотистих, у ньому були жовті, коричневі й пісочні тони. Серце закалатало так, що Темлін напевно це почув. Але він сам нахилив голову, запрошуючи погладити його волосся. Я обережно гладила його, а він глухо мурчав, мов задоволений кіт. І це муркотіння прокотилося моїми пальцями, руками, ногами, усім моїм єством. Цікаво, як воно відчувалося б, якби Темлін міцно притиснувся до мене, так, щоб наші тіла торкалися, щоб шкірою до шкіри. Подумавши про це, я позадкувала.

Він підтягнувся вгору одним сильним рухом і перерізав пазуром лозу, яку я використала замість мотузки. Я не встигла навіть вдихнути, щоб закричати, а він уже перевернувся в повітрі й м’яко став на ноги. Він просто грався зі мною. Я геть забула, хто він і на що здатний. Темлін зробив крок до мене, все ще весело усміхаючись.

— Сьогодні тобі краще?

Я щось невиразно пробурмотіла у відповідь.

— Гаразд, — мовив Темлін і дістав з-під туніки якісь папери, а тоді простягнув їх мені: — Ось, візьми.

Закусивши губу, я дивилася на ці три аркушики з кількома… віршами. У кожному було по п’ять рядків. Мені відразу стало гаряче від слів. Мене кинуло в піт від незнайомих слів. Опинившись на самоті, я б весь день сушила собі голову над їх змістом.

— Перш ніж втечеш або почнеш галасувати… — Темлін обійшов мене, щоб подивитися через моє плече.

Якби я наважилась, то притиснулася б до його грудей спиною. Подих Темліна зігрівав мені шию й вухо.

Він прочистив горло і прочитав перший вірш.

Жила собі дівчина — вроди такої, що годі шукати,

Палка і смілива, аж неймовірна.

Вона мала друзів, хоча й небагато,

Мусили хлопці услід лиш зітхати —

Бо байдужа була до них і непокірна.

Мої брови злетіли так високо, що ледь не торкнулися волосся. Я розвернулася і здивовано дивилася на Темліна. Наші подихи з’єдналися, коли він, усміхаючись, завершив читати свого вірша.

Не чекаючи на відповідь, Темлін узяв папірці й відступив назад, щоб прочитати другого вірша, який був, однак, не такий зворушливий, як перший. Коли ж він почав читати третього, обличчя в мене спаленіло.

Темлін зупинився, перш ніж розпочати четвертий, а по тому простягнув аркушики мені.

— Останні слова у другому та четвертому рядку кожного вірша… — промовив він, показуючи на папірці у моїй руці.

«Неймовірна» та «зітхати».

Я подивилась на другий вірш.

«Знищення» та «пожежа».

— Та це ж… — прошепотіла я.

— Твій список слів був надто цікавий, щоб просто його забути. І не годився для любовної поезії.

Коли ж я скинула бровою в німому запиті, він сказав:

— Коли я жив у таборі на кордоні разом із батьковими солдатами, у нас було змагання: хто зможе написати найбрудніший лімерик. А позаяк я не люблю програвати, мені довелося стати найкращим з-поміж усіх.

Я не знала, як він зміг запам’ятати увесь той довгий список слів, який я написала… і не хотіла знати. Ніби відчувши, що я не дістану стрілу й не поцілю в нього, Темлін знову взяв папірці і прочитав п’ятого вірша, найбільш непристойного й безсоромного.

Щойно він закінчив, я голосно засміялась, і наче сонячне світло розтопило закам’янілий за багато років лід.

***

Я досі усміхалася, коли ми вийшли з парку й попрямували до зелених пагорбів, до маєтку.

— Тієї ночі в саду троянд ти сказав… — Я забарилась на мить. — Ти сказав, що твій батько посадив цей сад для знайденої пари. Чому ж не для нареченої?

— Вищі Фе здебільшого просто одружуються, — промовив він, і його засмагла золотава шкіра трошки почервоніла. — Однак, якщо на них падає благословення, вони знаходять суджену — рівну собі, свою другу половину в найвищому розумінні цього слова. Вищі Фе часто одружуються без цього, однак якщо ти знаходиш свою пару, то зв’язок між вами такий сильний, що шлюб порівняно із цим здається чимось дрібним.

Я не наважилася запитати, чи колись фейрі знаходили собі суджену серед смертних людей, натомість спромоглася на інше:

— А де твої батьки зараз? Що з ними трапилось?

Він стиснув зуби, і я, побачивши нестерпний біль у його очах, пошкодувала, що спитала про це.

— Мій батько… — Із його пальців стали повільно виповзати кігті, однак з’явилися не до кінця. Достоту я схибила зі своїм запитанням. — Мій батько був такий жорстокий, як і батько Люсьєна, а може, й гірший. А два старші брати були копіями батька. У них були раби. Мої брати… Я був іще надто малий, коли створили та підписали Угоду, однак я й досі пам’ятаю, що робили мої брати… — Він замовк на мить. — І це не минуло для мене безслідно. Тож коли я побачив тебе, твій будинок, я не зміг… я не дозволив собі стати таким, як були вони. Я б ніколи не завдав шкоди твоїй родині чи тобі, не зробив би вас іграшками фейських уподобань.

Раби… Колись тут були раби. Я не хотіла про це знати і ніколи не шукала слідів їх перебування тепер, п’ятсот років по тому. Для більшості фейрі, для цього світу я була майже власністю. Ось чому… ось чому він запропонував мені вихід, свободу та життя у Прифії.

— Дякую, — сказала я.

Він знизав плечима, наче уникаючи подяки, бо на ньому все ще висів тягар провини.

— А що стосовно твоєї матері?

Темлін гірко зітхнув.

— Мати палко кохала мого батька. Надто сильно. Але ж вони були парою… Мати бачила, на якого тирана він перетворювався, проте жодного разу не сказала поганого слова про нього. Я не мріяв про те, щоб успадкувати батьківський титул. Якби в мене було бодай найменше бажання володарювати над кимось, то, гадаю, брати знищили б мене ще в дитинстві. Коли вік дозволив, я вступив у батьківський прикордонний загін і став навчатися військового ремесла, щоб служити батькові або тому з братів, хто успадкує титул правителя.

Він поворушив пальцями, але знову не дав кігтям вирватися назовні.

— Я дуже рано усвідомив, що битися та вбивати — це чи не єдине в моєму житті, що мені добре знайоме.

— Сумніваюсь, — заперечила йому я.

Він сухо всміхнувся.

— О, я вмію грати на скрипці, однак сини Вищих Лордів не перетворюються на мандрівних менестрелів. Тож я вчився і бився за батька хай би проти кого він мене посилав. Я не втручався в інтриги братів. Але щоднини сила моя зростала, я не міг приховати її. — Він похитав головою. — На щастя чи на жаль, усіх їх знищив Вищий Лорд ворожого Двору. Я вцілів хіба що завдяки Котлу. Оплакував лише матір. Що ж до інших… — Темлін стенув плечима. — Мої брати теж не стали б навіть намагатися мене врятувати, якби я опинився у твоєму становищі.

Я подивилася на нього. Такий жорстокий, такий кривавий світ, де родичі вбивають одне одного через владу, або через помсту, або через злість. Чому їм так кортить володарювати? Можливо, доброта і щедрість Темліна — то його своєрідний протест проти цього? Можливо, він зрозумів, що ми схожі, що він ніби у дзеркало подивився?

— Мені дуже шкода твою матір, — сказала я єдине, що могла, те, що й від нього колись почула.

Він легенько осміхнувся мені.

— То он як ти став Вищим Лордом, — виснувала я.

— Більшість Вищих Лордів від самого народження навчають мистецтва боротьби за владу й різних придворних каверз. На мене цей титул просто звалився. Перехід був надто важкий і для мене, і для батьківських придворних. Багато перекинулося до ворогів батька, тільки б не служити воїну-звірові й не чути його гарчання.

Напівдиким звіром назвала мене колись Неста. Важко було втриматися, щоб не дозволити собі взяти його за руку, пригорнутися до нього і сказати, що я все розумію.

Та я цього не зробила, а лише відсторонено мовила:

— Тоді вони всі — ідіоти. Ти захистив ці землі від недуги, тоді як іншим, здається, непереливки. Не жалій їх. Вони ідіоти, — повторила я.

Однак мої слова не заспокоїли Темліна. Очі його оповила темрява, а плечі опустилися.

Ми вийшли з невеличкого гаю, і перед нами розкинулися мальовничі пагорби та схили. Вдалині я побачила багатьох фейрі в масках на верхівках цих пагорбів, вони збирали дрова для велетенських багать.

— Що це таке? — запитала я й зупинилася.

— Вони готують багаття до свята Каланмаю. Воно настане за два дні.

— Для чого?

— А у вас хіба не відзначають Ніч Вогнів?

Я похитала головою.

— У світі людей немає святкувань після того, як ви… як твій народ пішов. У деяких містах вони навіть заборонені. Ми навіть не пам’ятаємо імен ваших богів. А що цей Кала… що в цю Ніч Вогнів відзначають?

Він потер шию.

— Це просто весняна церемонія. Ми запалюємо багаття, і магія, яку ми створюємо, допомагає землі оживати й набиратися сили на весь наступний рік.

— І як ви створюєте цю магію?

— Існує певний ритуал. Однак він надто в дусі фейрі. Краще пояснити не вмію.

Він стиснув зуби і йшов далі мовчки, намагаючись триматися подалі від святкових багать.

— Ти можеш побачити більше фейрі, ніж зазвичай… Фейрі з мого Двору та фейрі з інших територій, яким дозволено вільно перетинати кордони лише цієї ночі.

— Я гадала, що недуга багатьох налякала і вони тепер менше подорожують.

— Так і є. Однак залишилось іще чимало любителів святкувати. Просто тримайся подалі від них усіх. Ти перебуватимеш у безпеці тільки в будинку, однак, якщо випадково натрапиш на когось, перш ніж післязавтра на заході сонця ми запалимо багаття, просто ігноруй їх.

— А мене не запрошено на цю церемонію?

— Ні. Тебе не запрошено.

Темлін щосили стискав і розтискав кулаки, ніби намагався втримати кігті всередині.

І хоча я старалась не звертати на це уваги, але в душі все ж ворушився страх.

До маєтку ми повернулися мовчки, чого не траплялося вже протягом багатьох тижнів.

Темлін напружився, коли ми увійшли в сад. Причина була не в нашому мовчанні. Його насторожила неприродна тиша. А це означало, що поблизу зачаївся один або кілька небезпечних фейрі.

Вишкіривши зуби, Темлін тихо загарчав.

— Сховайся й сиди тихо, — сказав він мені.

А потім він зник.

Я залишилася сама. Геть розгублена, я роззирнулася на доріжці. Якщо десь поблизу причаїлися небезпечні фейрі, мене можна брати голіруч. Може, треба було йти з ним, щоб у разі чого допомогти йому. Але мені було соромно пропонувати допомогу Вищому Лорду. Напевно, він не даремно наказав мені сховатися.

Я саме встигла зайти за живопліт, коли почула голоси Темліна та Люсьєна, які лунали чимдалі ближче. Подумки вилаявшись, я завмерла. Може, непомітно прослизнути через поле до стайні? Якщо щось піде не так, у стайнях я знайду не лише схованку, а ще й коней, на яких у разі чого зможу втекти. Я хотіла пірнути у високу траву за садом, коли зненацька по інший бік живоплоту повітря розітнуло гарчання Темліна.

Я обернулася і крізь густе листя побачила обох. «Сховайся», — наказував він мені. Якщо я почну рухатися, мені неодмінно помітять.

— Я знаю, який зараз день, — почула я Темліна, який, однак, звертався не до Люсьєна.

Скоріше обидва дивилися на… ніщо. На когось, кого там не було. На когось невидимого. Я вирішила б, що вони розігрують мене, якби наступної миті не почула низький безтілесний голос у відповідь.

— Твоя несподівана поведінка викликає неабиякий інтерес при Дворі, — промовив той голос, глибокий, із шипінням. Я затремтіла, попри спекотний день.

— Вона починає цікавитися, чому ти досі не здався. І чому нещодавно ми знайшли чотирьох нагів мертвими.

— Темлін не схожий на інших дурнів, — відрубав Люсьєн, розправляючи плечі, щоб виструнчитися.

Він тепер був схожий на справжнього воїна. Не дивно, подумала я, що в його кімнаті так багато зброї.

— Якщо вона сподівається, що ми скоримося, впадемо на коліна перед нею, то вона ще більша дурепа, ніж я вважав.

Голос перетворився на зміїне шипіння, і від цього звуку кров похолола у мене в жилах.

— Ти маєш сміливість виказувати неповагу до тієї, яка тримає вашу долю у своїх руках? Самим лише словом вона може знищити цей жалюгідний маєток. Вона зовсім не зраділа, коли почула, що ти розпустив своїх воїнів.

Тепер мені здалося, що голос розвернувся до Темліна:

— Однак наслідків не було, тому вона вирішила не звертати на це уваги.

І знову пролунало низьке горлове гарчання Вищого Лорда, проте голос його був спокійний:

— Передай їй, що я вже втомився прибирати сміття, яке вона весь час викидає на мої кордони.

Голос засміявся, звук був схожий на шурхіт піску.

— Це її подарунки тобі. І нагадування про те, що може трапитись, якщо ти вирішиш порушити умови…

— Він не має наміру порушувати їх, — рикнув Люсьєн. — А тепер забирайся геть. Нам задосить того, що ваші потвори постійно тиняються біля наших кордонів. І терпіти їх у себе вдома ми не будемо. До речі, тримайся подалі від печери. Наш Двір — не велика дорога, якою може гуляти будь-хто і коли йому заманеться. Такі, приміром, кляті створіння, як ти.

Темлін загарчав, погоджуючись із Люсьєном.

Невидима істота знову засміялася жахливим і лихим сміхом.

— Попри те що ти, Темліне, маєш кам’яне серце, — сказала вона, і Темлін на цих словах завмер, — у ньому, втім, іще залишилося чимало страхів.

Нараз голос перетворився на муркотіння, схоже на спів:

— Не переймайся, Вищий Лорде. — Титул прозвучав як знущання. — Усе невдовзі налагодиться.

— Гори в пеклі, — відповів замість Темліна Люсьєн, і та потвора знову засміялась, а потім звук плескання шкіряних крил заполонив повітря, лихий вітер ударив мені в обличчя, і… настала тиша.

Ще мить Темлін і Люсьєн переводили дух. Я заплющила очі, заспокоюючи дихання, аж тут великі важкі руки опустились мені на плечі, і я закричала.

— Уже все, — промовив Темлін, відпускаючи мене.

Я мало не впала на живопліт.

— Що ти чула? — спитав Люсьєн, з’являючись з-за рогу зі схрещеними на грудях руками.

Я перевела погляд на Темліна, але він так побілів від гніву — гніву на ту істоту, — що мені знову довелося поглянути на Люсьєна.

— Нічого. Тобто чула, але нічого не зрозуміла, — щиро сказала я.

Мене трясло. Щось у тому голосі було таке, що висотало з мене все тепло, усю радість, усе життя.

— Хто… що це було?

Темлін крокував сюди-туди, ріння жалібно скреготіло під його чоботями.

— У Прифії живуть створіння, про які у ваших землях досі ходять лячні легенди. І ось ця істота — це легенда, яка має плоть і кров.

У тому шиплячому голосі я чула крики смертних жертв, благання юних служниць, чиї груди роздирали й вивертали назовні на жертовних вівтарях. Згадка про якийсь «Двір» натякала, що голос не з Двору Весни. Може, саме ця жахлива істота вбила батьків Темліна? Вища Леді, володарка Двору замість звичайного Лорда-чоловіка. Беручи до уваги те, які жорстокі були Вищі Фе до своїх родин, можна лише уявити, якими були вони до ворогів, — певно, найжахливішим кошмаром. І якщо якісь Двори готувалися до Війни тоді, коли недуга послабила Темліна…

— Якщо Аттор побачив її… — почав був Люсьєн, озираючись довкола.

— Не побачив, — відповів Темлін.

— Ти впевнений у цьому?

— Він не бачив, — загарчав Темлін через плече, потім подивився на мене, його обличчя усе ще було бліде від гніву, губи щільно стулені. — Побачимося за вечерею.

Розуміючи його неозвучений наказ і палко бажаючи зачинитись у кімнаті, я подалася до будинку, гадаючи, що ж це за вона змусила так нервувати Темліна та Люсьєна, зробивши своїм посланцем ту жахливу істоту.

Весняний легіт прошепотів, що мені цього краще не знати.

Розділ 20

Після напруженої вечері, під час якої Темлін майже не говорив з нами, я запалила всі свічки у себе в кімнаті, щоб прогнати тіні нещодавніх подій.

Наступного дня я не виходила з будинку, а коли взялася за малювання, на моєму полотні постала висока кощава постать, сіре створіння з вухами кажана й велетенськими перетинчастими крилами. Його паща була роззявлена й видавала ревіння, демонструючи разки гострих зубів. Істота ось-ось була готова злетіти. Коли ж я її малювала, то, присягаюся, відчула запах, яким смердить падло, аж повітря між його крилами посилало мені обіцянки неминучої смерті.

Завершена картина була така лячна, що я заховала її в найтемніший куток і пішла на кухню благати Ейсіл, щоб вона дозволила мені допомогти їй із приготуванням страв для Ночі Вогнів. Я ладна була робити будь-що, аби не виходити в сад, де все ще міг з’явитися Аттор.

Свято Ночі Вогнів — Каланмай, як називав його Темлін, — нарешті настало, і я не побачила на ньому ні Люсьєна, ні Темліна. Коли ж після сонячного дня стали спадати на землю сутінки, я знову опинилась у головному й найбільшому коридорі. Він був порожній. Жодної служниці в масці пташки. Кухня теж була порожня, ані крихти того, що готувалося протягом двох днів.

Ззовні долинув звук барабанів. Він народжувався десь за садом, за парком для прогулянок, десь у темній глибині лісу. Глибокий, тривожний. Один удар, два відгуки на нього. Барабани скликали на свято.

Я стояла перед скляними дверима, що вели в сад, і спостерігала, як блакить неба омивають помаранчеві та червоні хвилі. Вдалині, над пологими пагорбами, які вели до лісу, спалахнули вогні, шлейфи темного диму потяглися в рубінове небо. Два дні тому я бачила, як фейрі розкладали ці багаття. «Тебе ніхто не запрошував», — нагадала я сама собі.

Не запрошували на свято, про яке було так багато балачок на кухні останні два дні. Сміх. Жарти.

Барабани звучали дедалі гучніше, ритм ударів прискорювався. Попри те що я вже майже звикла до запаху магії, ніздрі мої гостро відчували могутню хвилю металевого припливу. Я зробила крок уперед, а потім нерішуче завмерла на порозі. Мене не звали на свято. Треба повернутися. Позаду мене сонце на заході осявало білі й чорні мармурові плити підлоги, забарвлюючи її мерехтливими тінями танжерину. Здавалося, моя довга тінь пульсує разом із ударами барабанів.

Навіть сад, який зазвичай гомонів оркестром своїх мешканців, замовк, дослухаючись до звуків. Невидима струна вабила мене до пагорбів, наполягаючи, щоб я йшла туди слухати пісню барабанів.

І я б, напевно, не витримала й пішла на поклик, якби у коридорі не з’явився Темлін.

Він був без сорочки, сам лиш перев’яз охоплював широкі груди. Ефес його меча золотили останні промені сонця. За плечем погойдувалися стріли, оперення яких здавалося багряно-червоним. Я дивилася на нього, він — на мене. Переді мною стояв природжений воїн.

— Куди ти йдеш? — несміливо спитала я, попри те що добре знала куди.

— На Каланмай, — сухо відповів він. — Повинен іти.

І він кивнув у бік вогнів та барабанів.

— Що ти там робитимеш? — спитала я, опускаючи погляд на лук у його руках.

Серце вторило ударам барабанів, зриваючись у шалений ритм.

Його смарагдові очі вкривала тінь від золотої маски.

— Як Вищий Фе, володар цих земель, я повинен брати участь у Великому Ритуалі.

— А що таке Великий…

— Повертайся у свою кімнату, — прогарчав він, позираючи в бік вогнів. — Зачини двері, змайструй пастку, які ти зазвичай майструєш.

— Навіщо? — спитала я.

Аж раптом голос Аттора гадюкою зів’юнився в моїй пам’яті.

Темлін уже якось згадував щось про дуже важливий ритуал фейрі, але що то в біса за ритуал такий? Позаяк у ньому наявна зброя, він має бути дуже жорстоким і небезпечним. Але навіщо йому меч, лук і стріли, якщо досить обернутися звіром? Значить, не досить.

— Просто зроби це. — Його ікла поволі ставали довшими. Серце в мене погнало галопом. — Не виходь із кімнати до світанку.

Сильніше, гучніше забили барабани, і м’язи на шиї Темліна затремтіли, ніби йому боляче залишатися на місці.

— Ти збираєшся з кимось битися? — прошепотіла я й почула тихий сміх у відповідь.

Він підвів руку, наче хотів торкнутися мене. Проте передумав, а замість того сказав:

— Фейро, не виходь із кімнати.

— Але я…

— Будь ласка.

Не встигла я попрохати, щоб він узяв мене із собою, як Темлін підхопився з місця й побіг. М’язи на його спині напружилися, він перестрибнув через сходи й опинився в саду, легкий і вправний, як молодий олень. За мить він зник із поля зору.

***

Я зробила все так, як він наказав, але невдовзі зрозуміла, що зачинилась у кімнаті, геть забувши повечеряти. Барабани не вщухали, нові вогнища і далі розквітали на дальніх пагорбах, а я все кружляла кімнатою, поглядаючи на вогні.

«Не виходь із кімнати».

Але спокусливий голос вплітався в барабанний бій і шепотів протилежне:

«Йди, — вабив він мене. — Йди і подивися».

О десятій годині я вже не могла чинити собі супротиву. Я пішла на його поклик.

У стайні не було ані душі, проте Темлін за ці кілька тижнів навчив мене їздити без сідла, а моя біла кобила швидко мені скорилася. Нею навіть не треба було керувати — її також вабив бій барабанів. За мить ми вже спускалися схилом першого пагорба.

Повітря просякло димом та магією. Ховаючи обличчя під каптуром плаща, я аж розтулила рота, коли наблизилася до першого гігантського вогнища на вершині. Там були сотні Вищих Фе, проте я не могла розрізнити їхніх облич під розмаїттям масок. Звідки вони прийшли, де вони мешкали, якщо належали до Двору Весни, не з’являлись у маєтку Темліна? Коли я намагалася зосередитись на рисах облич, перед очима все мінилося багатьма кольорами. Краєм ока я все ж таки могла розгледіти більше. Але якщо поверталася обличчям прямісінько до них, на мене дивилися самі тіні й завитки кольору і диму.

То була магія — на мене наслали щось подібне до омани, щоб не дати змоги детально вивчати фейрі. Це було так само, як Темлін раніше напустив оману на мою родину. Я могла б легко розгніватися, могла б вирішити повернутися до маєтку, якби барабани не відбивали луною в моїх кістках, а той дикий голос не кликав мене далі.

Я зістрибнула з кобили, але трималася якомога ближче до неї, тим часом намагаючись продертися крізь натовп, ховаючи свої виразно смертні риси обличчя в глибокому каптурі. Я молилася, щоб дим та незліченні запахи різних Вищих Фе й простих фейрі могли віднадити від них мій людській дух. Проте, пірнаючи у натовп, усе одно перевірила два кинджали, які висіли в мене на поясі.

Барабани вибивали свій диявольський ритм по один бік від вогнища, а ось фейрі одностайно кудись прямували стежиною між двома сусідніми пагорбами. Я залишила свою кобилицю прив’язаною до поодинокого платана на самісінькій верхівці пагорба й рушила за натовпом, насолоджуючись тим, як пульс ритму резонує із землею й відлунює в ногах. На мене ніхто не звертав уваги.

Я мало не впала, послизнувшись у лощині, з іншого боку якої був вхід до великої печери. За пишними квітами, гілками та листям я змогла розгледіти лише кілька метрів укритої звірячими шкурами підлоги, бо та закручувалася й повертала майже одразу біля входу. Світло факелів танцювало на стінах.

Хай би що там усередині відбувалося чи мало відбутися — саме туди була прикута увага й погляди таємничих фейрі, подібних до тіней, які вишикувались обабіч стежини, що в’юнилася між пагорбами через усю долину і прямувала вглиб печери. Вищі Фе, скільки сягав мій зір, хиталися на місці, рухаючись в унісон з ритмами барабанів, бій яких відлунював у мене в животі.

Я трохи поспостерігала за дивним розгойдуванням Вищих Фе й пішла далі. І цього мені не дозволено бачити? Усе навколо здавалося цілком безпечним. Ніздрі й далі щипало від диму й магії, але навколо не було нічого привабливого. Обличчя всіх фейрі приховували маски. Учасників свята ставало дедалі більше, але мене ніхто не помічав. Я ніколи не чула про Великий Ритуал. Щось мало діятися.

Я знову зійшла на пагорб і зупинилася на краю освітленої ділянки, неподалік від дерев, і далі спостерігаючи за фейрі. Побачивши жінку в пташиній масці, я подумала, що це така сама служниця, як Ейсіл, і вже хотіла розпитати в неї про Ритуал, аж тут хтось раптом ухопив мене за руку й грубо розвернув.

Я побачила перед собою трьох незнайомців. Мене приголомшив вигляд їхніх облич, які були без масок і дуже схожі на Вищих Фе. Проте відрізнялися від Лордів — трохи вищі та стрункіші за Темліна й Люсьєна. Щось моторошне ховалося в їхніх бездонних чорних очах.

Напевно, вони таки фейрі.

Той, хто вхопив мене за руку, вишкірив загострені зуби.

— Смертна жінка, — промуркотів він, поглинаючи мене поглядом. — Давно ми тут таких не бачили.

Я спробувала висмикнути руку, проте він тримав її міцно.

— Що тобі треба? — спитала я, намагаючись говорити спокійно й відсторонено.

Двоє інших фейрі, які стояли по обидва боки від нього, усміхнулися до мене, а один з них ухопив мене за другу руку, коли я хотіла висмикнути кинджал.

— Ми лише хочемо розважитися. Ніч Вогнів — ніч задоволень, — відповів той, що стояв праворуч, і простягнув бліду, занадто довгу руку, щоб прибрати з мого обличчя пасмо волосся.

Я відсмикнула голову і спробувала відсахнутись, але тримали мене надійно. Жоден із фейрі біля вогнища ніяк не відреагував на це — ніхто навіть не подивився в наш бік.

Якщо я закричу, чи відгукнеться хто-небудь? Темлін врятує? Мені не може знову так пощастити, найімовірніше, я вже вичерпала увесь свій запас везіння під час зустрічі з нагами.

Зібравшись на силі, я ще раз спробувала вирватися, але фейрі були сильніші за мене. Вони міцно тримали руки, якомога далі від кинджалів. Усі троє оточили мене, загородивши від усіх. Я озиралася в пошуках бодай якогось союзника. Поки що я помітила ще кількох фейрі без масок. Троє моїх мучителів захихотіли противно, з шипінням. Тільки зараз я усвідомила, як близько до узлісся підійшла.

— Облиште мене! — мовила я голосніше, ніж сподівалася.

У мене затремтіли коліна.

— Сміливі слова від смертної на Каланмай, — сказав той, що тримав мою ліву руку.

Вогні зовсім не відбивались у нього в очах — зіниці ніби поглинали світло. Я згадала про нагу, страхітлива подоба якого відбивала їхні зогнилі серця. Чомусь ці троє красені-фейрі здавалися мені ще гіршими за тих.

— Коли нарешті відбудеться Великий Ритуал, ми зможемо розважитися, еге ж? Як приємно знайти в таку ніч смертну жінку!

Я вищирилася на нього й дуже голосно, щоб хтось зміг почути, вигукнула:

— Заберіть від мене руки!

Один із фейрі погладив мене, торкаючись ребер, стегон. Я відсахнулась, але наштовхнулася на третього, який запустив довгі пальці в моє волосся й притягнув ближче до себе. Ніхто не дивився, ніхто нас не помічав.

— Та припиніть же! — закричала я, проте слова пролунали як ослабле квиління.

І трійко фейрі потягнули мене до лісу, в темряву. Я копала їх ногами, виривалася, а вони тільки шипіли. Один із них штовхнув мене в спину. Я спіткнулася й вислизнула з їхніх рук. Падаючи, схопилася за ножі, але чиїсь сильні руки підхопили мене під пахви, не давши впасти й дотягнутися до них.

Ці сильні руки були теплі й широкі. Зовсім не схожі на кістляві пальці трьох фейрі, які вклякли на місці та, здавалося, не в змозі були навіть поворухнутися, доки незнайомець обережно ставив мене на ноги.

— Ось ти де! Я всюди тебе шукав! — промовив глибокий і чуттєвий чоловічий голос, якого я раніше ніколи не чула.

Проте я не зводила очей із трьох фейрі, ладна щомиті дременути, але той загадковий незнайомець, який стояв за моєю спиною, зробив крок до мене й обійняв за плечі.

Троє нижчих фейрі стали блідими, їхні темні очі округлилися від страху.

— Дякую, що допомогли знайти її, — чемно мовив мій рятівник. — Бажаю насолодитися Великим Ритуалом.

Останні слова він сказав доволі в’їдливо, і цього було досить, щоб фейрі спершу остовпіли, а потім без подальших коментарів поквапилися назад до вогнища.

Я зробила крок убік і обернулась, щоб подякувати своєму рятівникові.

Переді мною стояв найвродливіший чоловік з усіх, кого мені коли-небудь доводилося бачити.

Розділ 21

Незнайомець був утіленням чуттєвої розслабленої витонченості. Поза сумнівом, з Вищих Фе. Його коротко підстрижене чорне волосся сяяло, мов вороняче крило, що контрастувало з блідою шкірою й темно-синіми, майже фіалковими у відблисках вогнищ очима. У цих очах грали веселі бісики, він дивився на мене з подивом.

Якусь мить ми мовчали. Звичайного «дякую» було замало, щоб передати мою щиру вдячність за те, що він для мене зробив. Водночас щось заважало мені заговорити з ним. Він стояв мов закам’янілий і нагадував статую, оточену нічною темрявою. Не те що заговорити — мені чомусь хотілося якомога швидше втекти від нього.

Маски на ньому не було. Отже, він не з цього Двору.

Незнайомець ледь помітно усміхнувся.

— І що ж смертна жінка робить тут у Ніч Вогнів?

Його голос був схожий на мурчання, яке пестило не тільки тіло, а й душу.

Я відступила від нього на крок:

— Мене привели сюди друзі.

Ритм барабанів прискорився, наближаючись до кульмінації, якої я не розуміла. Я вже дуже давно не бачила обличчя без маски і такого схожого на людське. Його одяг — увесь чорний, зшитий з дорогої тканини, — був скроєний так, щоб підкреслити його чудову статуру. Але мені він здався витканим із ночі.

— І хто ж твої друзі? — Він досі усміхався мені.

Усмішка хижака, який оцінює свою здобич.

— Дві пані, — знову збрехала я.

— А в них є імена? — Він наблизився до мене, ніби крадучись, сховав руки в кишені.

Я знову мовчки позадкувала. Невже замість трьох чудовиськ я опинилася у владі одного, але більш підступного і небезпечного?

Відчуваючи, що я не налаштована говорити, він усміхнувся:

— Можеш не дякувати за порятунок.

Мене дратувала його зарозумілість, але я притлумила своє роздратування. Я дедалі ближче підступала до вогнища, до тієї улоговини, де збиралися фейрі. Якщо щодуху побігти туди… Можливо, хтось пожалів би мене. Може, навіть зустріну Люсьєна або Ейсіл.

— Надзвичайна річ для смертної жінки — мати дружбу з двома фейрі, — задумливо промовив він, обходячи мене по колу.

Я могла б заприсягнутися, що за ним тяглися візерунки самої ночі, залишаючи мерехтливий зоряний слід.

— Зазвичай люди страшенно бояться нас. Хіба, може, щось змінилося? Хіба не через ваш страх ви залишаєтеся по той бік Стіни й ніколи не перетинаєте кордону?

Він лякав мене сильніше, ніж ті троє, але я не збиралася показувати свого переляку.

— Цих фейрі я знаю з дитинства. Мені ніколи й на думку не спадало їх боятись.

Він припинив грайливе кружляння. І зупинився між мною та вогнищем, на рятівному шляху до втечі.

— І все ж вони взяли тебе із собою на свято Великого Ритуалу та й покинули.

— Вони пішли за напоями, — відповіла я.

Його усмішка стала ширшою. Я в житті не бачила більш привабливого чоловіка, і ніколи ще так сполохано не дзвонили в мені внутрішні дзвони, попереджаючи про смертельну небезпеку. Дорогою сюди я бачила слуг, які несли частування, але не знала, куди вони прямували. Можливо, зовсім в інше місце.

— Тоді їм довго доведеться йти за ласощами, — сказав незнайомець, наблизившись до мене. — Ти ще нескоро дочекаєшся їх повернення. Якщо не заперечуєш, я на цей час можу супроводити тебе. Скажи лише куди.

Він простягнув мені руку.

Такому супутнику досить було б ворухнути пальцем, щоб розполохати більшість присутніх фейрі.

— Ні, дякую, — пробурмотіла я, ледве ворушачи язиком.

Він махнув рукою в бік багаття і барабанщиків.

— У такому разі бажаю насолодитися Великим Ритуалом. Намагайся не потрапити в біду.

Щось спалахнуло у його очах, підказавши мені, що триматися подалі від неприємностей — якомога далі від нього самого.

Але страх не послабив моєї цікавості. Розуміючи, що чиню геть нерозумно, я все ж таки зважилася запитати:

— Тож ти не підданий Двору Весни?

Він повернувся до мене, граційний і небезпечний, кожен його рух був сповнений сили. Але я не відступила, витримала його погляд. Він лінькувато усміхнувся:

— Невже я схожий на підданого Двору Весни?

У його тоні була зверхність, притаманна лише безсмертним. Він тихенько засміявся:

— Ні, я не належу до шляхетного Двору Весни. І тішуся цим.

Він торкнувся свого обличчя, де не було маски.

Здоровий глузд підказував притьмом тікати від рятівника. А я натомість знову спитала:

— Тоді що ти тут робиш?

Неймовірної краси очі наче засяяли — небезпечно, від чого я справді позадкувала.

— Я тут, бо цієї ночі всіх монстрів звільняють із кліток, хай би до якого Двору вони належали. Тож я можу кружляти будь-де аж до самого світанку.

Ще більше таємниць та загадок, на які потрібні відповіді. Проте з мене було досить — особливо тому, що його усмішка стала холодною та безжальною.

— Бажаю і тобі насолодитися Великим Ритуалом, — повторила я його слова так м’яко та люб’язно, як тільки на те спромоглася.

Я притьмом побігла назад до долини, аж надто гостро відчуваючи, що повертаюся до нього спиною. І зраділа, коли змогла загубитися серед натовпу, що товкся уздовж стежки до печери, досі очікуючи якоїсь події.

Прийшовши нарешті до тями, я роззирнулася довкола. На більшості фейрі, які скупчились коло печери, маски були, але траплялися серед них і такі, як мій нещодавній небезпечний незнайомець та ті троє бридких фейрі з відкритими обличчями, — певно, з інших Дворів або ж такі, що взагалі не належали до жодного. Розрізняти їх я ще не вміла.

За деякий час я помітила знайому маску і пару знайомих очей: один червоно-брунатний, що пасував кольору волосся, другий — металевий. Ми обоє в подиві закліпали очима. Потім його очі округлилися. Він нараз десь подівся, а за мить схопив мене за руку й за лікоть і висмикнув з натовпу.

— Ти геть із глузду з’їхала? — гаркнув Люсьєн, перекрикуючи барабани. Він сполотнів, питаючи: — Що ти тут у дідька робиш?

Фейрі нас наче не помічали — усі вони напружено дивилися в бік печери.

— Я хотіла… — почала була я.

Люсьєн грубо вилаявся:

— Дурепа! — а потім кинув оком у тому напрямку, куди дивилися всі фейрі. — Очманіла людська дурепа!

Без подальших слів він закинув мене на плече, як мішок із картоплею.

Не звертаючи уваги на мої крики та протести, попри благання повернутися за моєю кобилою, він тримав мене міцно, а коли я підвела голову, то помітила, що він біжить — ні ж бо, мчить. І швидше, ніж здатні рухатися живі істоти. Мене занудило, і я заплющила очі й не розплющувала їх доти, доки повітря не стало прохолоднішим, а звук барабанів — тихішим.

Люсьєн скинув мене на підлогу в залі, а коли я трошки оговталася, то побачила, що його обличчя так само бліде, як і раніше.

— Дурна смертна! — відрубав він. — Хіба Темлін не казав тобі залишатись у кімнаті?

Люсьєн подивився в бік пагорбів. Барабани гриміли так, що навіть тут від них тремтіло скло у вікнах. Це був рукотворний грім.

— Але ж майже нічого не трапилось… Церемонія навіть не почалася!

Лише тепер я помітила піт у нього на чолі й підборідді і страх в очах.

— Клянуся Котлом, якби ти потрапила Темліну на очі…

— І що б сталося? Він проковтнув би мене живцем? — вигукнула я.

Я терпіти не могла почуватися, мов дитина, яка нашкодила і від якої вимагають, щоб вона визнала свою провину.

— Це Великий Ритуал, Котел мене кип’яти! Хіба ніхто не розповів тобі, що це таке?

Моє мовчання було красномовне. Я відчувала, як ритм барабанів пульсує під шкірою Люсьєна, закликаючи його повернутись до натовпу.

— Ніч Вогнів проголошує формальний початок весни у Прифії та у світі смертних, — сказав Люсьєн спокійним тоном, у якому все ж чутно було тремтіння.

Я сперлася спиною на стіну в залі, намагаючись зберігати спокій.

— Наші врожаї залежать від магії, яку ми відроджуємо на Каланмай, сьогодні.

Я сховала руки в кишені штанів. Два дні тому Темлін уже розповідав мені щось подібне. Люсьєн здригнувся, ніби відганяючи дотик невидимої руки.

— Ми це робимо протягом усього Великого Ритуалу. Кожен із семи Вищих Володарів Прифії здійснює цей обряд щороку, бо їхня магія йде від землі та врешті повертається до неї. Цей Ритуал бере і віддає.

— Але в чому він полягає? — спитала я, і Люсьєн клацнув язиком.

— Сьогодні вночі Тем дозволить… могутній, страшній магії увійти в його тіло, — сказав він, дивлячись на далекі вогні. — Магія оволодіє його розумом, його тілом, його душею й перетворить його на Мисливця. Магія наповнить його єдиною метою: знайти собі Діву. Після їхнього злучення магія звільниться й розіллється по всій землі, де відроджуватиме життя увесь наступний рік.

Моє обличчя спалахнулою. Я не могла встояти на місці.

— Цієї ночі Тем не буде тим фейрі, якого ти знаєш, до якого звикла, — промовив Люсьєн. — Він навіть не пам’ятатиме свого імені. Магія геть поглине його, залишивши одну-єдину потребу, одне бажання.

— Але хто… хто буде Дівою? — озвалася я.

Люсьєн пирхнув.

— Ніхто до останньої миті не знає цього. Коли Тем уполює білого оленя і вб’є його як пожертву, він пройде стежиною до священної печери, обабіч якої стоятимуть дівчата-фейрі, пропонуючи себе його супутницею на цю магічну ніч.

— Що?

Люсьєн засміявся.

— Так, усі ті жінки-фейрі довкола вишикувались, щоб Темлін когось із них обрав. Це велика честь для кожної, але тільки інстинкти обиратимуть потрібну йому фейрі.

— Але ти теж був там разом із іншими чоловіками-фейрі.

Обличчя так палало, що я аж спітніла. То ось чому ті три жахливі фейрі були там, ось чому вони думали, що я буду рада виконати будь-які їхні збочені забаганки.

— Річ у тім, — засміявся Люсьєн, — що Тем не єдиний, хто сьогодні виконуватиме Ритуал. Коли він зробить свій вибір, ми вільні обирати між тими, хто залишився. Хай це не Великий Ритуал, але й наші нічні розваги теж допомагають землі.

Він удруге струсив із себе невидиму руку й уп’явся очима в пагорби.

— Тобі неймовірно пощастило, що я знайшов тебе так вчасно. Бо він почув би твій запах, обрав би тебе, але до печери ти зайшла б не з Темліном. — Він зустрів мій погляд, і в мене мороз пішов поза спиною. — Не думаю, що тобі це сподобалося б. Сьогодні не ніч кохання.

Я ковтнула, тамуючи нудоту.

— Мені час іти, — сказав Люсьєн, не відриваючи погляду від пагорбів. — Мені конче потрібно повернутися раніше, ніж він прийде до печери, і принаймні спробувати стримати, коли він відчує твій запах і не знайде серед натовпу.

Мені стало моторошно від думки, що Темлін здатен узяти мене силою, а чари можуть змити будь-яке відчуття себе, розуміння добра і зла. Проте почувши, що… що ота первинна звіряча частина його жадала мене… Мені навіть стало важко дихати.

— Залишайся сьогодні у своїй кімнаті, Фейро, — кинув через плече Люсьєн, прямуючи до дверей у сад. — Хай хто стукатиме, не відчиняй. І не виходь до ранку.

***

Я присіла біля туалетного столика і, мабуть, задрімала. Прокинулася я тієї миті, коли барабани стихнули. Простір наповнився дзвінкою тишею. Палац стояв досить далеко від пагорбів, але магія цієї ночі відчувалася й тут. Волосся в мене на руках стало дибки, коли мене накрила і рушила далі хвиля магії.

Я намагалася не думати, де ця магія народжується, але ж знала про її можливе джерело, тому густо почервоніла. Мені здавило груди. Годинник показував третю годину ночі.

Ну що ж, він напевно не поспішав і насолоджувався Ритуалом. Отже, дівчина, найімовірніше, була вродлива й чарівна і цілком задовольнила поклик його інстинктів.

Цікаво, чи вона зраділа, коли Темлін обрав її? Можливо. Вона прийшла на ті пагорби за власним бажанням. Зрештою, Темлін був Вищим Лордом, а його вибір — честю для кожної. До того ж Темлін вродливий. Напрочуд вродливий. Я не бачила верхньої частини його обличчя, але очі були гарні, а вуста — повні й чуттєві. А ще було його тіло, таке… таке… Я зашипіла й підхопилася.

Подивилася на двері своєї кімнати, на пастку, яку я змайструвала. Яка дурня — ніби ці мотузки та палки зможуть захистити мене від демонів на цих землях.

Мені треба було щось робити руками, тож я обережно розібрала пастку. Потім відчинила двері й прослизнула до темного коридору. Яке сміховинне свято. Абсурдне. Як добре, що люди вже давно відмовилися від ритуалів.

Я дійшла до порожньої кухні, з’їла десь пів хлібини, яблуко й поласувала лимонним пирогом. Потім заїла все це шоколадним печивом і попрямувала до своєї маленької майстерні. Мені треба було здихатися моторошних образів, навіть якщо доведеться малювати при світлі свічок.

Я пройшла коридор і вже мала завернути в другий, коли переді мною постала висока чоловіча фігура. Місячне сяйво з відчиненого вікна зробило його маску на обличчі сріблястою. Волосся, розпущене і прикрашене лавровим вінком, також стало сріблястим у місячному сяйві.

— Кудись ідеш? — спитав Темлін.

Я не впізнала його голосу, він наче лунав із якогось іншого світу.

— Нічний перекус, — відповіла я, ретельно стежачи за кожним його рухом.

Його оголені груди були вкриті візерунками темно-синього кольору. Там, де його торкалися пальці обраниці, візерунки стерлися, — починаючи з м’язистого живота і спускаючись нижче, куди я намагалася не дивитися і де слідів від фарби майже не лишилося.

Я збиралась пройти повз нього, але Темлін схопив мене й притиснув до стіни. Печиво випало з руки, коли він здавив мої зап’ястки.

— Я почув тебе, — прошепотів він, і його розфарбовані груди важко підіймалися й опускалися неймовірно близько до моїх. — Я шукав тебе. Але тебе не було.

Від нього тхнуло магією, а в очах мерехтіли залишки тієї прадавньої сили. Ані доброти, ані гострих жартів, ані м’яких докорів. Темліна, якого я знала, не було.

— Відпусти, — сказала я якомога спокійніше, однак із його пальців вилізли кігті й увіп’ялись у дерев’яну обшивку стіни позаду мене. Ним досі володіла магія. Тієї миті він був більше звіром, ніж фейрі.

— Я втрачаю через тебе розум, — прогарчав він, і звук вібрацією пройшовся моєю шиєю, проник у груди — вони аж заболіли. — Я шукав тебе всюди, а тебе там не було. І тоді, — його обличчя наближалося до мого, допоки наші подихи не злились, — тоді мені довелося обрати іншу.

Я не могла втекти. І навіть не була певна, чи хотіла того.

— Вона просила, щоб я поводився з нею жорстко, — прогарчав Темлін, виблискуючи зубами в місячному сяйві, і наблизив губи до мого вуха. — А з тобою я був би ніжний.

Я здригнулась і заплющила очі. Кожна клітинка мого тіла напружилась, а його слова розливались у мені та віддавалися відлунням.

— Під час Ритуалу я змусив би тебе кричати моє ім’я. І будь певною, ми робили б це до самого світанку, Фейро.

Моє ім’я він промовив так, наче пестив, а його гарячий подих лоскотав мені шию. У мене мимохіть вигнулася спина.

Темлін вирвав кігті зі стіни. У мене ослабли коліна. Я вхопилася за стіну, щоб не впасти і не вхопитися за нього, — щоб ударити чи обійняти, я не знала.

Я розплющила очі. Він досі посміхався хижо, по-звірячому.

— Чому це мене мають задовольняти чужі недоїдки? — обурилася я, відштовхуючи його від себе.

Він знову схопив мене за руку й уп’явся іклами мені в шию.

Я скрикнула, бо ікла зімкнулися на чутливому місці між шиєю та плечем. Я не могла поворухнутися, не могла думати, і увесь мій світ, здавалося, зменшився. І зараз цей світ зосередився тільки на його губах, відчутті його ікл на моїй шкірі. Він не уп’явся в плоть, просто прикусив. Відчуття його тіла, міцного, напруженого і м’якого водночас, розлютило мене й прошило блискавкою бажання. Я потерлася об нього стегнами. А мала б ненавидіти за цей дурний ритуал, за жінку, із якою він сьогодні був.

Його укус послабшав, а язик почав пестити те місце, де мить тому були ікла. Він не рухався, просто цілував мене в шию. Хижо, владно, лінькувато. Жар пульсував у мене між ногами, а коли він притиснувся до мене всім своїм тілом, до кожної моєї голодної місцинки, я не втримала стогону.

Він відсахнувся від мене. Моїй розжареній шкірі повітря здалося крижаним. Я важко дихала, а Темлін лише дивився на мене.

— Ніколи більше не смій переступати через мою волю, — сказав він.

Його голос був подібний до мурчання хижака і пробуджував у мені бажання, а потім заколисував й змушував підкорятися йому.

Лише усвідомивши його слова, я розправила плечі. Він знову хижо посміхнувся, і… отримав від мене добрячого ляпаса.

— Ніколи не наказуй, що мені робити, — видихнула я. Рука боліла. — І не кусай мене, наче якийсь скажений звір.

Він гірко осміхнувся. Місячне сяйво перетворило колір його очей на барви листя в сутінках. Ще. Я хотіла ще відчути його тіло, яке притискає мене до стіни, я ще раз хотіла відчути його ікла, уста, язик на своїй оголеній шкірі, на грудях, між моїми ногами. Усюди. Я хотіла відчувати його. Усюди. Я захлиналася від цього бажання.

Його ніздрі почали роздиматися, коли він відчув мене, — усі палкі дикі думки, що пронизали моє тіло, мої відчуття. Він видихнув гаряче й гучно.

Гиркнув лише раз — тихо, невдоволено, сердито — і пішов геть.

Розділ 22

Я прокинулася, коли сонце було вже високо в небі, після того як усю ніч прогомзалась у ліжку, геть спустошена. Усе тіло боліло.

Усі слуги ще спали після нічного святкування, тож я сама собі наповнила ванну й насолодилася теплою водою. Хай як я намагалася забути відчуття губ Темліна на шиї, на згадку мені залишився велетенський синець. Після ванни я вдяглась у чисте вбрання й сіла заплітати собі коси.

Я відчиняла шухлядки в пошуках хустинки або шарфа, щоб прикрити слід від укусу, який виднівся над коміром моєї блакитної туніки, однак зупинилась і огледіла себе у дзеркалі. Він поводився зі мною, як грубий дикун, — хай побачить, що зробив минулої ночі, і це буде найменшим покаранням для нього.

Я пирхнула й розстібнула комір туніки, прибрала пасма золотаво-брунатного волосся за вуха, щоб нічого більше не заважало. Я не мала наміру ніяковіти через події минулої ночі.

Наспівуючи собі під ніс, я вирушила вниз. У цей час Темліну і Люсьєну зазвичай подавали другий сніданок. Розчинивши двері до їдальні, я побачила їх обох за столом — вони спали. Люсьєн узагалі спав з виделкою в руці.

— Доброго всім дня, — привіталася я із аж надто солодкою усмішкою в бік Вищого Лорда.

Він кліпнув очима, а потім обидва фейрі забурмотіли привітання, поки я сідала за стіл напроти Люсьєна, хоча моє звичайне місце було напроти Темліна.

Я випила зі свого кубка води, перш ніж накладати їжу собі в тарілку й братися до страв. Поки що я насолоджувалася напруженою тишею.

— А вигляд у тебе дуже свіженький, — помітив Люсьєн, позираючи в бік Темліна.

Я кокетливо гойднула головою.

— Добре спала?

— Як немовлятко, — усміхнулася йому, а сама продовжувала їсти, відчуваючи, як погляд Люсьєна вивчає мою шию.

— Звідки цей синець? — поцікавився Люсьєн.

Я вказала виделкою на Темліна.

— Спитай у нього. Це його робота.

Люсьєн подивився на Темліна, а потім знову на мене.

— Чому це у Фейри синець на шиї? — здивовано й ледь не зі сміхом спитав він.

— Я її вкусив, — сказав Темлін, не відриваючись від нарізання стейка. — Ми натрапили одне на одного вночі одразу після Великого Ритуалу.

Я виструнчилася.

— Здається, вона шукає смерті, — він далі він, нарізаючи м’ясо.

Кігті залишалися втягнутими, але я бачила їх під шкірою на кісточках пальців.

У мене перехопило дух. О, він злився — його розлютила моя дурість із виходом з кімнати, однак зумів стримати лють.

— Тож якщо Фейра не перейматиметься виконанням наказів, відповідальність за наслідки лежатиме не на мені.

— Відповідальність? — пирхнула я, вдаряючи долонями об стіл. — Ти загнав мене в куток, наче вовк кролицю!

Люсьєн сперся ліктем на стіл, затуляючи долонею рота. Руде око весело сяяло.

— Тієї ночі я не міг відповідати за свої дії, але ж і я, і Люсьєн казали тобі залишатись у своїй кімнаті.

Темлін говорив так спокійно, що мені захотілося вчепитися собі у волосся.

Я не стрималася. Та навіть і не намагалася подолати гнів, що забив собою інші відчуття.

— Фейська свинюка! — заволала я, і Люсьєн, регочучи, мало не впав зі свого крісла.

Побачивши, що Темлін також не витримує, щоб не розсміятися, я підхопилась і вибігла з їдальні.

Не менше двох годин я малювала свиноподібні портретики Темліна та Люсьєна. Потім взялася за третій, назвавши його «Дві фейські свині викачалися у власному гною». Закінчивши його, я усміхнулася, дивлячись на сонячний день за вікном. Темлін, якого я знала, повернувся. І це наповнило мене відчуттям… щастя.

***

За вечерею ми обоє вибачились. Він навіть приніс мені букет білих троянд із батьківського саду. Я широким жестом відмовилася від подарунка, віддавши його в розпорядження Ейсіл. Вона лише коротко кивнула, пообіцявши віднести квіти до моєї майстерні. Я заснула того дня з усмішкою на вустах. Уперше за тривалий, дуже тривалий час я спала спокійно.

***

— Навіть не знаю, радіти мені чи перейматись, — сказала Ейсіл наступного вечора, надягаючи золотисту спідню сорочку на мої підняті руки, а потім опускаючи її донизу.

Я легенько усміхнулася, милуючись ніжним золотавим мереживом, яке огортало мої руки й тіло, наче друга шкіра, і вільними складками падало на килим.

— Це просто сукня. — Я знову підвела руки, бо Ейсіл саме одягала мене в небесно-бірюзову верхню сукню, таку прозору, що можна було побачити золотисте мереживо під нею, таку легеньку й повітряну, що мені здалося, начебто я пливу в невидимій течії.

Ейсіл тихенько захихотіла собі під ніс і посадила мене за туалетний столик, щоб заплести коси. Я не наважувалась подивитися на себе в люстро, допоки вона чаклувала над моєю зачіскою.

— Чи означає це, що відтепер ти носитимеш сукні? — запитала вона, чаклуючи над моїм волоссям.

— Ні, — мерщій відповіла я. — Протягом дня я вдягатиму звичний для мене одяг, однак я подумала: чому б не спробувати вдягнути сукню? Принаймні сьогодні увечері.

— Зрозуміла. Добре, що ти ще не геть утратила здоровий глузд.

Я викривила губи в чомусь подібному до усмішки.

— Хто навчив тебе так добре робити зачіски?

Її пальці застигли на мить, а потім знову продовжили розділяти пасма волосся.

— Моя мати навчала мене і мою сестру. А до цього її мати навчила її цього.

— Ти завжди належала до Двору Весни?

— Ні, — сказала вона, зашпилюючи волосся в різних непомітних місцях. — Ні, взагалі ми походимо з Двору Літа, там ще й досі живуть мої родичі.

— А як тебе занесло сюди?

Наші очі зустрілися в люстрі. Ейсіл підібгала губи. Напевно, я поставила незручне для неї запитання.

— Я сама вирішила приїхати, а мої рідні вважали це божевіллям. Однак мою сестру та її судженого вбили, а її хлопчики… — Ейсіл кахикнула, ніби вдавившись словами. — Я прийшла сюди робити те, що вмію.

Вона поплескала мене по плечу.

— Поглянь на себе.

Я наважилася подивитись у дзеркало.

І вибігла з кімнати, доки мені ще не забракло рішучості.

***

Руки довелося міцно притискати до боків, щоб не витерти спітнілі долоні об сукню на шляху до зали, перед якою мені шалено захотілося втекти назад до кімнати й перевдягнутись у звичні штани та туніку. Однак я знала, що Темлін та Люсьєн уже почули мене, або винюхали, або використали ще бозна-які здібності, щоб завважити мою присутність. Якщо зараз утечу, засвідчу своє боягузтво. Я зібрала всю мужність і штовхнула важкі двері зали.

Гадки не маю, що обговорювали Темлін і Люсьєн, однак розмова урвалась, а я намагалася не дивитись на них, прямуючи до свого звичного місця на іншому кінці столу.

— Що ж, я запізнююся на дуже важливу зустріч, — промовив Люсьєн.

І не встигла я спіймати його на відвертій брехні, як фейрі в лисячій масці зник.

Тепер уся увага Темліна дісталася мені — до кожного подиху та руху. Я вивчала канделябри на стелі над каміном. І не могла вигадати жодного слова, яке не здалося б абсурдним, проте моє єство не хотіло мовчати.

— Ти сидиш так далеко від мене. — Я вказала на довжелезний стіл між нами. — Складається враження, що ти в іншій кімнаті.

Раптом Темлін опинився за якийсь метр від мене. Усе це сталося так швидко, що я зойкнула від несподіванки й мало не впала зі стільця.

Фейрі засміявся, коли я вхопилася за маленький столик, за яким ми тепер обоє сиділи.

— Так краще? — спитав він.

Я ігнорувала знайомий металевий запах магії.

— Як… як ти це зробив? Куди все зникло?

Він схилив голову набік.

— У проміжок… Вважай це… комірчиною, яка застрягла між кишенями нашого світу.

Темлін стиснув пальці в кулаки, покрутив головою, ніби відганяючи біль.

— Це потребує зусиль?

Краплі поту блищали на його сильній шиї.

Темлін розімкнув пальці й поклав долоні на стіл.

— Колись це було зовсім нескладно. Як дихати. Однак зараз… це потребує концентрації.

Це, певно, через недугу Прифії й те, як вона на нього вплинула.

— Ти ж міг просто сісти ближче до мене, — сказала я.

Темлін ліниво усміхнувся мені.

— І знехтувати нагодою повикрашатися перед вродливою дівчиною? Нізащо.

Я теж усміхнулася, дивлячись у тарілку.

— Ти дуже гарна, — тихо промовив він і додав, помітивши мою криву усмішку: — І це правда, а не лестощі. Хіба ти не дивилась у люстро?

Синець досі псував мою шию, але я знала, що зараз я справді дуже гарна. Дуже жіночна. Я б не назвала себе вродливою, проте вже не сахалася свого відображення. Кілька місяців тут, у Прифії, зробили справжні дива, прибравши мою зайву худорлявість і згладивши гострі кути вилиць. Я б навіть сказала, що в моїх очах з’явилося світло. У моїх. Вони більше не нагадували очі матері або Нести. Вони стали моїми очима.

— Дякую, — сказала я.

Добре, що можна було обмежитися одним словом. Темлін наповнив їжею мою тарілку, потім свою. Наситившись, я наважилася глянути на нього. Не кинути швидкоплинний погляд, а по-справжньому глянути.

Темлін відкинувся на спинку свого крісла, однак плечі були напружені. І губи підібгані. Його вже кілька днів не викликали на кордон, кілька днів він не повертався увесь нервовий і вкритий з голови до ніг кров’ю, як це було перед Ніччю Вогнів. Я пригадала його щиру скорботу за покаліченим фейрі з Двору Літа, у якого він навіть не встиг запитати імені. Я не знала, скільки горя і скорботи накопичилося в його душі. Скількох він потаємно оплакував, скільки жертв залишилось у цьому конфлікті, загинуло від недуги або атак на кордоні? Вищий Лорд — зовсім не те, на що він очікував або чого хотів від життя. Але життя змусило його нести цей тягар, і Темлін докладав усіх зусиль, щоб упоратися.

— Ходімо, — звеліла я, підводячись зі свого крісла, і потягнула його за руку.

Цупка шкіра дряпнула мою, але його пальці напружились, коли він подивився на мене.

— У мене для тебе дещо є.

— Для мене, — обережно повторив він, однак підвівся.

Я повела його крізь прочинені двері зали. Він не відпустив, коли я спробувала полишити його руку. Цього мені було досить, щоб прискорити ходу, ніби цим могла обігнати своє серце, яке калатало, шаленіючи від самої лише його безсмертної присутності так близько від мене. Ми долали коридор за коридором, допоки не дісталися моєї маленької майстерні. Тут він нарешті випустив мою руку, бо я потягнулася за ключем. Як уже траплялося, після тепла його долоні повітря здавалося мені холодним.

— Знаю, що ти просила Ейсіл дати тобі ключа. Однак не гадав, що ти справді замикатимеш двері до майстерні.

Я швидко кинула на нього оком через плече і штовхнула вже відчинені двері.

— Усі в цьому маєтку надто сильно полюбляють нишпорити. Я не хотіла, щоб ти чи Люсьєн прийшли сюди, допоки я не буду готова до цього.

Я зробила крок уперед, до темної кімнати, і прочистила горло. Це було німим проханням до нього запалити свічки силою магії. Темліну знадобилося на це більше часу, ніж раніше. Напевно, зменшення столу висмоктало майже всі його магічні сили. Але він не хотів зізнаватися в цьому. Суріель говорив, що верховні правителі самі є силою. Утім, я відчувала якусь біду, що трапилася з магічною силою Темліна. Вона немов зменшилася за ці місяці.

Кімната поступово наповнювалася світлом. Я відігнала тривогу, глибоко вдихнула і підійшла до мольберта й картини, яка там стояла. Сподівалася, що Темлін не помітить моїх робіт, притулених до стіни, і не стане їх перевертати й дивитися.

Він обернувся довкола себе, озираючи кімнату.

— Знаю. Вони дуже дивні, — пробубоніла я. Мої руки спітніли, і я зчепила їх за спиною. — І знаю, що вони геть не схожі на ті… геть не такі досконалі, як ті, що висять на стінах галереї. Однак…

Я зупинилася біля мольберта. Це було скоріше імпресією, геть не схожою на живі полотна, до яких він, певно, звик.

— Я хотіла, щоб ти побачив ось цю. — Я показала на картину із плямами та мазками зеленого, золотого, срібного та блакитного. — Це для тебе. Це подарунок. За все, що ти для мене зробив.

Жар опалив мої щоки, шию, вуха, коли він мовчки наблизився до картини.

— Це долина з озером, наповненим зоряним світлом, — спробувала я швидко пояснити.

— Я знаю, що це, — прошепотів він, вивчаючи картину.

Я позадкувала, мені несила було бачити, як він на все це дивиться. Я вже шкодувала, що запросила його до своєї майстерні. Випила за обідом зайвого й посміливішала. Та ще й сукню надягла. Мені здалося, що картину він оглядав цілу вічність, та раптом відійшов до стіни, нагнувся й перевернув притулене полотно до світла.

У мене на мить зупинилося серце. На картині був пейзаж. Безкрайній сніговий простір і темні скелети голих дерев на ньому. Більше нічого. Якщо для мене цей пейзаж щось означав, то для інших він залишався мазаниною. Даремно я не сховала всі ці свої «шедеври», перш ніж покликала Темліна.

Я відкрила рота, щоб пояснити, як раптом він заговорив:

— Це ліс. Місце, де ти полювала.

Він підійшов ще ближче до картини, вдивляючись у бляклий німий холод, на суміш білого, сірого, брунатного та чорного.

— Не тільки ліс. Твоє життя, — уточнив він.

Я була надто сполохана і промовчала. Темлін перевернув наступне полотно під стіною… Суцільна темрява, посеред якої можна було побачити обриси чогось темно-брунатного. Спалахи рубіново-червоного та вогняно-помаранчевого вихоплювалися з-поміж брунатних мазків.

— Твій будинок уночі.

Я хотіла підійти до нього, попросити, щоб він подивився на інші роботи, на ті, що я не стала приховувати. Але не встигла. Темлін уже роздивлявся третю картину.

Засмагла чоловіча рука лежить на сіні, бліді соломинки заплуталися в пасмах брунатного і золотого — моєму волоссі. У мене стиснуло живіт.

— Хлопець, із яким зустрічалась у своєму селищі. — Він нахилив голову, роздивляючись картину, і низьке ричання вихопилося з його грудей. — Тут ви кохаєтеся.

Він відступив на крок, розглядаючи полотна під стіною.

— Це єдина картина, де є бодай якась радість.

Чи не було це… ревнощами?

— Це було єдиною втечею від життя.

Щира правда. Я не вибачатимуся за Айзека. Перед Темліном, який щойно провів Великий Ритуал. Я нічого йому про це не казала, однак якщо він має намір ревнувати мене до Айзека…

Темлін, певно, теж це усвідомив, бо зробив довгий заспокійливий вдих перед тим, як повернути наступне полотно. Тіні високих чоловіків, яскраво-червона кров, яка текла з їхніх кулаків, з їхніх дерев’яних палиць, завмерли над скоцюрбленою на підлозі постаттю, скривавленою, з ногою, яка вигнута під неприродним кутом.

Темлін вилаявся.

— Ти була там, коли вони калічили твого батька.

— Хтось мав благати їх зупинитися.

Темлін кинув на мене аж надто співчутливий погляд і повернувся до решти картин. До всіх ран мого життя, від яких я дуже повільно одужувала протягом кількох останніх місяців. Я зморгнула. Кількох місяців. Невже моя родина повірила, що я назавжди залишуся з цією вигаданою літньою тіткою?

Нарешті Темлін подивився на картину з озером та зоряним світлом. Він кивнув на знак вдячності. Однак вказав рукою на полотно зі сніжним серпанком над лісом.

— Ось цю. Я хочу собі ось цю.

— Вона надто холодна й меланхолійна, — сказала я, намагаючись не здригнутись. — Геть не пасує до цього місця.

Він підійшов до снігової картини, і усмішка, з якою він до мене розвернувся, була прекраснішою за зачаровану галявину з озером зоряного сяйва.

— Менше з тим, я хочу саме її.

Мені ще ніколи в житті так сильно нічого не хотілося, як тієї миті зірвати з нього золоту маску. Побачити обличчя, приховане за коштовним металом. Переконатися, чи справді воно таке прекрасне, яким я його уявляла.

— Скажи, чи є якась можливість допомогти тобі? — вихопилося в мене. — З цією клятою маскою, з недугою, яка так дорого коштує твоїй магії. Скажи мені. Тільки скажи, чим я можу тобі допомогти.

— Людина бажає допомогти фейрі?

— Не знущайся з мене, — мовила я. — Просто скажи.

— Я не хочу, щоб ти щось чинила, ти не можеш нічим мені зарадити… Ніхто не може. Це тягар, який я повинен нести сам.

— Ти не повинен…

— Я сам це вирішую. Я все витримаю. А ти, якщо спробуєш втрутитися, загинеш. Ти навіть не розумієш, як це небезпечно.

— Отже, я приречена жити до скону, не знаючи справжньої суті справ? Насолоджуватися ситим безтурботним життям, коли поряд відбувається щось жахливе? Може, в такому разі… — Я проковтнула грудку в’язкої слини. — Мені перебратися в інше місце, де я швидше розберуся в хитросплетіннях прифіянського життя?

— Невже Каланмай тебе нічого не навчив?

— Тільки того, що магія робить тебе грубіяном.

Він засміявся, однак не дуже весело. Коли ж я нічого не додала, Темлін зітхнув:

— Ні. Я не хочу, щоб ти жила деінде. Я хочу, щоб ти була тут, де я міг би піклуватися про тебе. Мені приємно повертатися додому й знати, що з тобою все гаразд і ти робиш те, що тобі до душі.

Я мовчки дивилася на нього.

— У перші дні я хотів кудись спровадити тебе, — зізнався він. — Я досі іноді думаю, що треба було б підшукати для тебе більш безпечне місце. Однак, можливо, я був егоїстом. Пам’ятаєш, як ти шукала способи обійти Угоду й повернутися у свій світ? Можливо, в Прифії і знайшовся б куточок, де тобі більше сподобалося б, ніж тут, і ти б уже не думала про втечу. Але в мене забракло духу розлучитися з тобою.

— Чому?

Темлін нагнувся й узяв картину із зимовим лісом. Знову став розглядати її, мов бачив уперше.

— У мене було багато коханок, — несподівано промовив він. — Аристократок, воїтельок, принцес…

Лють спалахнула в мені від згадки про них — лють від їхніх титулів, походження. Дивно, як ще він не додав, що всі вони були значно гарніші за мене.

— Але вони хотіли від мене лише тілесних утіх. Вони ніколи не розуміли, як воно — нести тягар турбот про своїх підданих і землі Двору. Вони були байдужі до моїх тілесних і душевних шрамів, вимагали постійного свята й не бажали знати, що бувають і чорні дні.

І мої ревнощі мов вітром здуло, вони зникли, наче вранішній туман, коли він усміхнувся, дивлячись на картину.

— Твоя картина нагадує мені про це.

— Про що? — видихнула я ледь чутно.

Він опустив полотно й подивився на мене. Пильно, заглядаючи просто в душу.

— Про те, що я не самотній.

Тієї ночі я не зачиняла двері до своєї кімнати.

Розділ 23

Наступного дня я лежала у траві, поглинаючи всім своїм тілом тепло сонячного світла, що лилося крізь густе склепіння дерев, і розмірковувала над тим, як я передам це відчуття на полотні. Люсьєн, оголосивши про невідкладні емісарські справи, залишив нас із Темліном наодинці. Верховний правитель повів мене до іншої прекрасної місцини у своїх розкішних лісах.

Однак ніяких чарів та величі я не побачила: ані озер із зоряним світлом, ані веселкових водограїв. Переді мною була лише галявинка, вкрита зеленою травою, яку ніби охороняла плакуча верба, і кришталево чистий струмочок. Ми посідали у високій траві. Я поглянула на Темліна, який куняв обіч мене. Його золотаве волосся та золота маска яскраво виблискували на тлі смарагдового килима трави. Делікатні арки його загострених вух раптом змусили мене затамувати дух.

Він розплющив одне око і ліниво усміхнувся.

— Спів цієї верби завжди заколисує мене.

— І цей шелест ти називаєш співом? — не зрозуміла я, підводячись на ліктях, щоб роздивитися дерево над нами.

— Вона співає на повний голос. — Темлін указав рукою на вербу. Гілки ніби зітхали від легенького бризу.

Бажаючи під’юдити його, я спитала:

— І про що тобі співає верба? Може, це куплети на віршики, якими ви розважалися у військовому таборі?

Він усміхнувся і трохи звівся на лікті, повертаючись, щоб поглянути не мене.

— Ти людина, — промовив він. — Твої відчуття досі закриті до всього, що коїться навколо.

Я скорчила гримасу.

— Іще один із багатьох моїх недоліків.

Однак слово «недоліки» якимось чином уже не ображало мене.

Він зняв з мого волосся травинку. Жар запалав на моїх щоках, коли його пальці торкнулися моєї шкіри.

— Ти побачила б, почула, відчула навколишній світ, — мовив він.

Подих мій став гарячим, коли він підвівся й сів поруч.

— Відчути його на смак.

Його погляд ковзнув по синцю в мене на шиї.

— Яким чином? — спитала я.

Жар розквітнув ще більше, коли Темлін присів переді мною навпочіпки.

— У кожного дарунка своя ціна.

Я нахмурилася, а він усміхнувся.

— Ціна — поцілунок.

— Нізащо!

Але кров скипіла, і я змушена була вчепитись пальцями у траву, щоб не обняти його.

— Чому тобі здається, що я багато втрачаю від свого людського сприйняття?

— Можливо, і не втрачаєш. Але у фейської знаті не заведено віддавати, не отримавши чогось натомість.

— Домовилися, — несподівано мовила я, дивуючись собі.

Він кліпнув очима, певно, розраховуючи на більший спротив. Я ж приховала усмішку і сіла пряміше, щоб наші обличчя опинилися одне навпроти одного, а коліна зустрілись, коли він опускався на траву. Я облизала губи. Серце калатало так, ніби в грудях літала крихітна пташка.

— Заплющ очі, — звелів Темлін.

Я послухалась і схопилася за траву. Пташки продовжували весело щебетати, гілки верби тихенько співали. Трава захрускотіла, коли Темлін підвівся на колінах. Я намагалася приборкати свої емоції, аж раптом відчула його губи на своїх повіках, одному, другому. Ось чому він наказав заплющити очі. Він відсторонився, а я задихнулася, досі відчуваючи його губи на своєму обличчі.

Раптом спів пташок став для мене цілим оркестром, симфонією пліток та веселощів. Я ніколи не чула так багато звуків, музика стала багатошаровою, складнішою, я ніколи не розпізнавала такої кількості варіацій мелодій та мотивів у пташиних трелях. І за співом пташок, серед цих звуків я почула іншу, якусь неземну мелодію. Спів жінки, дуже сумний та дуже стомлений… То була верба. Глибоко вдихнувши, я розплющила очі.

Світ став багатшим, чіткішим. Струмок перетворився на ледь видиму веселку води, яка струменіла камінням, наче м’який шовк. Дерева були вбрані в легке мереживо, від стовбура до кінчиків листя.

Довкола мене не було металевого смаку, запах магії став подібним до жасмину, до бузку, до троянд. Я ніколи не змогла б передати на полотні все побачене, багатство фарб, форм, свої відчуття… Можливо, лише якісь уривки, якісь фрагменти, але ніколи цілого світу я не змогла б намалювати.

Магія… Довкола все було магією, і це краяло мені серце.

Я подивилася на Темліна, і серце розбилося на друзки.

Переді мною був Темлін — і водночас не він. Скоріше я дивилася на Темліна зі своїх мрій. Його шкіра сяяла й мерехтіла золотим сяйвом, а навколо голови в нього світився ніби вінець із сонячних променів. А його очі…

Не звичні смарагдові з краплинами золота, ті його очі мали стільки відтінків, скільки взагалі існувало, ніби всі листочки кожного дерева в лісі злилися в одне ціле.

Я дивилася на справжнього Вищого Лорда Прифії, приголомшливо вродливого, чарівного, неймовірно могутнього.

Подих застряг у мене в горлі, коли я торкнулася кінчиками пальців його маски.

Пальці відчули прохолоду металу, смарагди ковзнули шкірою моєї долоні. Обома руками я взялася за краї маски і злегка потягнула на себе.

Маска не знімалася.

Темлін лише всміхався моїм спробам. Розуміючи їх безплідність, я опустила руки. І одразу золотистий, сяйливий Темлін зник, поступившись місцем своєму звичному вигляду. Як і раніше, я чула пташиний оркестр і скарги верби, але… Я зморгнула й опустила руки.

— Чому я не бачу тебе?

— Тому що я приховав свої чари.

— Чари для чого?

— Чари для того, щоб мати нормальний вигляд. Щоб бути таким нормальним, як дає мені змогу ця клята річ, — додав він, вказуючи на маску. — Коли стаєш верховним правителем, нехай і з… обмеженою силою, це супроводжується тілесними особливостями. У чомусь ти стаєш видимим як на долоні. І не тільки для найближчих родичів — для всіх. Захисний покрив частково допомагає. З ним легше не привертати до себе зайвої уваги.

— Однак твоя маска справді не знімається. І нікого не існує, хто знав би, як зняти ту магію, яку на тебе наклали тієї ночі? Навіть когось у інших Дворах?

Я сама не розуміла, чому мене так занепокоїла маска. Мені не треба було бачити його обличчя, щоб упізнавати його.

— Мені шкода, якщо я тебе розчарував.

— Я лише… лише хотіла дізнатись, який ти без маски.

Цікаво, коли я встигла стати такою легковажною.

— І як ти гадаєш, який?

Я схилила голову набік.

— У тебе прямий ніс, — сказала я, згадуючи той портрет, який я колись намагалася намалювати. — Високі вилиці, які підкреслюють твої очі. Трошки… трошки вигнуті брови.

Я закінчила говорити й почервоніла. Він усміхався так широко, що мені здалося — я бачила всі його зуби. Однак ікл не було. Я намагалася вигадати будь-яке вибачення за своє нахабство, однак раптом стала позіхати, наче якась невидима вага упала мені на очі.

— А як щодо твоєї частини нашої домовленості?

— Якої?

Він схилився до мене ще нижче, його усмішка стала хитрою.

— Як щодо мого поцілунку?

Я взяла його руку й піднесла до себе пальці.

— Ось він, — промовила я і торкнулася губами з тильного боку. — Ось твій поцілунок.

Темлін зареготав, однак світ навколо мене потьмянішав і став заколисувати мене. Верба вмовляла мене лягти на травичку, і я підкорилась їй. Десь дуже здалеку я почула, як Темлін вилаявся.

— Фейро?

Спати. Я хотіла спати. І не було кращого місця, аніж просто тут, слухаючи спів верби та щебетання пташок під супровід дзюркотіння струмка. Я перевернулася набік і скрутилася клубочком, а руку підклала під голову.

— Я маю повернути тебе до маєтку, — прошепотів Темлін.

Однак він навіть не спробував звести мене на ноги. Пішов літній дощик, і в ніс ударили незнайомі пахощі трави. А може, це був запах самого Темліна. Він ліг поруч зі мною і став гладити мене по голові. Це було напрочуд приємно. Я відчувала дотик його рук і легке поколювання у всьому тілі.

Це був дивовижний сон. Ще ніколи в житті я не спала так солодко. Так тепло, так безпечно було поруч із ним. Спокійно. Дуже ніжно й тихо, ніби якимось відлунням у моєму власному світі лунав його голос. Подих Темліна пестив моє вухо.

— Ти саме така, якою я тебе уявляв у своїх мріях.

Потім мене геть здолав сон.

Розділ 24

Мене розбудили не сонячні промені, а дивне дзижчання. Я застогнала, сідаючи в ліжку, і, мружачись зі сну, побачила кремезну жінку, шкіра якої була подібна до деревної кори. Вона принесла мені сніданок на таці.

— А де Ейсіл? — запитала я, протираючи очі.

Не пам’ятаю, як я опинилася в кімнаті. Напевно, Темлін приніс — не став мене будити й ніс сюди на руках.

— Що? — перепитала жінка, повертаючись до мене.

Її маска у формі пташки здалася мені дуже знайомою. Однак я б запам’ятала фейрі з такою незвичною шкірою. Я б її вже намалювала.

— Ейсіл нездужає? — спитала я, злізаючи на підлогу.

Може, я не у своїй кімнаті? Я роззирнулася. Ні, кімната моя.

— Дівчино, чи ти не здуріла? — спитала фейрі.

Я закусила губу.

— Я і є Ейсіл. — Вона усміхнулась, похитала головою і пішла до ванної кімнати, щоб приготувати мені ванну.

І тут я згадала вчорашні слова Темліна про захисні покриви. Отже, захисні покриви зникли — і я побачила Ейсіл такою, якою вона є насправді. Навіщо ж було на весь світ накидати захисні покриви?

Звісно, щоб не злякати боязку людську дівчину. Якби я побачила в перший день усе таким, як сьогодні, то зачинилася б у кімнаті й не наважилася б вийти навіть у коридор.

Будинок до невпізнанності змінився. Коридори, ще такі порожні вчора, заповнили фейрі в масках. Усі вони кудись квапилися. Деякі, рослі, більше схожі на людей, як і Темлін, були фейцями. Можливо, навіть із знаті. Решта… Тепер я побачила, який вигляд мають фейрі. Намагалася не дивитися на них, але деякі помічали мою увагу й дуже дивувалися.

Перелякана, я нарешті дісталася їдальні. Люсьєн як Люсьєн — не змінився. Я не спитала в нього, має він таку зовнішність через те, що Темлін попрохав накласти чари трохи більші за звичайні чи він і не намагався здаватись іншим.

Темлін, як завжди, спокійно сидів у своєму кріслі, а я нерішуче зупинилася коло дверей.

— Що трапилось?

— Там так… так багато народу… фейрі. Дуже багато. Коли їх стільки наїхало?

Перш ніж вирушити в їдальню, я визирнула з вікна кімнати і мало не закричала. В саду було повнісінько фейрі, і всі обличчя приховували маски комах. Фейрі підстригали кущі живоплоту й доглядали за квітами. Таких дивних створінь я й уявити не могла. Вони крилаті! Із зелено-коричневою шкірою. Їхні райдужні крила росли прямісінько в них на спинах і дзижчали, як у великих бабок, а руки й ноги були довжелезні.

Темлін прикусив губу, ніби намагався стримати усмішку.

— Вони весь час були тут.

— Але ж я ніколи нічого не чула.

— Звісно, не чула, — протягнув Люсьєн, розкручуючи в руках один зі своїх мисливських ножів. — Ми зробили так, щоб ти не могла чути й бачити всіх, окрім тих, хто тобі був потрібен.

Я поправила виріз своєї туніки.

— Тож ти маєш на увазі… коли я бігла до паки тієї ночі…

— Так, за тобою спостерігали сотні очей, — закінчив за мене фразу Люсьєн.

А я гадала, що вмію бути непоміченою й безшумною. Насправді ж скрадалася повз фейрі, які мало не лускалися від сміху, споглядаючи дурну сліпу людину, що бігла за примарою.

Намагаючись побороти свій сором та приниження, я повернулась до Темліна. Бачила, що він також намагається стриматись, але в очах у нього танцювали веселі бісики.

— Це була шляхетна спроба.

— Однак я ж могла бачити нагів… а ще паку, і суріеля. І… і того фейрі, у якого відірвали… відірвали крила, — мовила я, здригаючись від жахливого спогаду. — Чому ваші чари не спрацювали із ними?

Очі Темліна спохмурніли.

— Вони не є підданими мого Двору. Тому мої чари на них не діють. Паки — це щось мінливе, як той вітер чи погода. А наги… Вони належать до геть іншого світу.

— Зрозуміла, — збрехала я, тепер узагалі нічого не розуміючи.

Люсьєн засміявся, і я кинула на нього сердитий погляд.

— Тебе знову не було в необхідний момент.

Тепер він сидів і чистив нігті мисливським ножем.

— Мені було ніколи. Так само, як і тобі, гадаю.

— І що ж це має означати? — запитала я.

— Якщо я запропоную тобі місяць на ниточці, ти мене також поцілуєш?

— Не будь скотиною, — промовив до нього Темлін із тихеньким гарчанням, однак Люсьєн сміявся, доки не вийшов із їдальні.

Я залишилася наодинці з Темліном і стояла, переступаючи з ноги на ногу.

— Тож, якщо я знову зіткнусь із Аттором, — промовила я не із цікавості, а здебільшого для того, щоб уникнути гнітючого мовчання, — чи зможу я його побачити?

— Так, але видовище буде не з приємних.

— Ти казав, що він мене не бачив. Аттор не твій підданий. Як же ти зміг приховати мене від нього? І навіщо?

— Бо я наклав на тебе чари, коли ми увійшли до саду. — Його погляд зісковзнув з мене і перекинувся до вікна. Він пригладив волосся: — Аттор і йому подібні істоти не змогли б побачити, почути або відчути тебе. Недуга знову розливається нашими землями, і щодалі більше таких істот звільняється зі своїх в’язниць.

У мені все похололо.

— Якщо ти побачиш когось із них, — вів далі Темлін, — хай навіть невинного з першого погляду, але тобі буде неприємною його присутність, удавай, що ти не бачиш його. Не розмовляй із ним. Якщо він нашкодить тобі, результат буде кепський і для тебе, і для мене. Гадаю, ти добре пам’ятаєш, що трапилося з нагами.

То це було задля моєї безпеки, а не його розваги. Він не хотів, щоб я постраждала… і не хотів карати тих, хто мені нашкодить. Невже навіть нагів, які не належали до його Двору, Темліну було боляче вбивати?

Усвідомлюючи, що він чекає від мене відповіді, я кивнула.

— Недуга… знову росте?

— Поки що тільки на інших територіях. Тут ти в безпеці.

— Я непокоюсь не через свою безпеку.

Погляд Темліна знову пом’якшав, однак він дуже щільно стулив губи.

— Усе буде добре.

— Чи можливо, що нова хвиля недуги буде тимчасовою?

«Марна надія», — відповіла я сама собі.

Темлін же не сказав нічого, що було достатньою відповіддю. Якщо недуга знову активувалась… Сьогодні я не наважилася запропонувати йому свою допомогу. Я вже й так добре знала, що він ніколи не дозволить мені допомагати у вирішенні будь-яких конфліктів, хай би які вони були.

Однак я подумала про той малюнок, який подарувала йому, і слова Темліна щодо нього… і пошкодувала, що він мені не дозволить.

***

Наступного ранку, вийшовши до саду з мольбертом, я натрапила на відрубану голову.

Скривавлену, її настромили на дзьоб скульптури великої чаплі, яка, розправивши крила, стояла в одному з фонтанів. Каміння було залите свіжою кров’ю, і це вказувало на те, що голову відрубали зовсім недавно.

Мої фарби та пензлі розсипалися на стежці з ріння.

Я забула куди йшла, дивлячись на розкритий від крику рот, на вирячені карі очі, зламані скривавлені зуби. Маски не було, тож страчений не належав до Двору Весни. Сказати про нього щось іще було неможливо.

Його кров була така яскрава на сірому камінні, а рот був так широко розкритий. Я зробила крок назад і зіткнулась із чимось теплим та твердим.

Миттю обернулась й інстинктивно здійняла руки для атаки, однак то був Темлін, голос якого я почула:

— Це я.

І я завмерла. Поруч із Темліном стояв Люсьєн, блідий і похмурий.

— Він не з Двору Осені, — промовив Люсьєн. — Мені він зовсім не знайомий.

Темлін поклав руку мені на плече, коли я знову спробувала розвернутися до голови.

— Мені теж.

М’яке, але дуже зле ричання супроводжувало його слова, проте кігті він не випустив, принаймні я не відчула їх, доки він тримав мене за плече. Та пальці стиснулися сильніше, коли Люсьєн зробив крок у невеличку водойму, посеред якої стояла статуя, і пішов червоною водою до голови з понівеченим обличчям.

— Вони поставили в нього тавро за вухом, із символом… — мовив Люсьєн, супроводжуючи слова лайкою. — Гора з трьома зірками…

— Двір Ночі, — дуже тихо сказав Темлін.

Двір Ночі — північні землі Прифії, якщо я правильно пригадую мапу на фресці. Землі темряви та зоряного світла. Такі прекрасні… Й водночас жахливі.

— Чому… Навіщо вони це зробили? — видихнула я.

Темлін відпустив моє плече і став поруч мене. А тим часом Люсьєн поліз на статую, щоб зняти голову. Я відвернулася й утупилась поглядом у квітучу велику дику яблуню.

— Двір Ночі робить усе що їм заманеться, — промовив Темлін. — Вони живуть за власними законами, згідно з власною збоченою мораллю.

— Усі вони садисти та вбивці, — додав Люсьєн.

Я насмілилася кинути на нього погляд. Тієї миті він уже сперся на велике крило кам’яної чаплі й тягнувся до голови. Я знову відвернулася.

При Дворі Ночі знають безліч найжахливіших і найогидніших тортур. Вони бенкетують на чужих стражданнях. Розважаються.

— Тож це вони скоїли заради забави? Чи це послання? — запитала я, оглядаючи сад, як колись оглядала ліс, у якому полювала.

— І послання також, — озвався Люсьєн.

Я здригнулася від вологого ковзання плоті та кісток по камінню. Не дивилася, але знала: Люсьєн знімав голову з кам’яного дзьоба. Мені не раз доводилося оббіловувати убитих тварин, але це…

Рука Темліна знову лягла мені на плече.

— Перетинати наші кордони в обидва боки, вчинити вбивство неподалік, бо кров ще свіжа… — Сплеск води перервав його. Люсьєн зістрибнув зі статуї. — Саме такі розваги полюбляє Вищий Лорд Двору Ночі. Клятий покидьок.

Я оцінила відстань між озером та маєтком. Двадцять, може, тридцять метрів. Ось як близько вони підібралися до нас. Темлін погладив пальцем моє плече:

— Ти досі в безпеці. Це вони так жартують.

— Це ніяк не пов’язано з недугою? — спитала я.

— Вони добре розуміють, що недуга знову прокидається. Показують, що перебувають зовсім поряд із нами і можуть чинити на суміжних землях що їм заманеться.

Певно, тієї миті у мене був геть жалюгідний вигляд, бо Темлін, поглянувши на мене, сказав:

— Я не дозволю плюндрувати наші землі.

У мене забракло сміливості сказати йому і Люсьєну, що їхні маски — найкращий доказ страшної небезпеки недуги.

Люсьєн нарешті вибрався з водойми, однак я не могла дивитися на нього з головою в руці, з руками, вкритими кров’ю.

— Вони досить скоро отримають те, на що заслуговують. Сподіваюсь, недуга вразить і всіх їх.

Темлін закричав на Люсьєна, щоб той ніс голову обережно, і у відповідь тільки ріння потріскувало, коли Люсьєн попрямував до маєтку.

Я присіла навпочіпки, щоб позбирати фарби та пензлики, але руки страшенно тремтіли. Темлін став на коліна поруч зі мною, обхопив мої долоні своїми. Міцно, але дуже ніжно.

— Ти тут у безпеці, — повторив він.

Наказ суріеля луною відбився в моїй голові. Залишайся із Вищим Лордом, людино. Ти будеш у безпеці.

Я кивнула.

— Це лише політика Двору, — сказав він. — Двір Ночі дуже небезпечний, проте цей вчинок — лише дурний жарт його лорда. Якщо він нападе на когось на моїх землях, нападе на тебе, то буде йому непереливки. А якщо недуга справді вразить ці землі і Двір Ночі порушить наші кордони, ми будемо готові до цього.

Мої коліна тремтіли, доки я зводилася на ноги. Політика фейрі, Двори фейрі…

— Їхні жарти, певно, були ще жахливіші, коли люди були рабами у фейрі.

Цілком вірогідно, що вони катували нас і коїли зі своєю живою власністю страшні речі.

Темрява знову оповила його очі.

— Трапляються дні, коли я радію, що був ще надто маленький, коли мій батько відправляв своїх рабів на південь за Стіну. Однак усе, що я бачив до того, було огидне.

Я навіть не хотіла цього уявляти. Не хотіла шукати сліди, які по собі могли залишити смертні раби. Гадаю, що й п’яти століть забракло, щоб стерти всі ті жахіття з пам’яті земель. Я повинна була це відпустити, не думати про це. Повинна була. Однак не могла.

— А ти пам’ятаєш, як вони покидали ваші землі? Раділи?

Темлін знизав плечима.

— Так, вони раділи свободі, якої досі не знали. Люди й гадки не мали, що у світі смертних на них чекає зміна пір року. Вони взагалі нічого не знали про той світ. Однак більшість із них була дуже, дуже щаслива, що покидає наші землі.

Кожне слово він ніби вичавлював із себе. І кожне наступне було ще важчим для нього.

— Я був щасливий бачити, як вони покидають нас, попри те що мій батько не поділяв мого настрою.

Зовні Темлін був спокійний, однак я помітила висунуті кігті.

Не дивно, що він не знав, як поводитися зі мною, коли я з’явилася в їхньому маєтку.

Я лагідно сказала:

— Ти не схожий на свого батька, Темліне. І на братів також.

Він відвів погляд, а я додала:

— Ти ніколи не поводився зі мною, наче з ув’язненою, наче з рабинею. Ніколи не давав приводу, щоб я почувалася поміж вас нікчемною людиною.

Темрява в його очах, коли він кивнув мені на знак подяки, засвідчила, що існує ще багато, дуже багато речей, пов’язаних із його родиною, яких він мені не розповів. Про те, яким було його життя при батьках і по тому, коли їх не стало, а йому довелося взяти на себе обов’язки верховного правителя. У мене не було наміру розпитувати його бодай про щось, принаймні доки на нього тисне недуга. Я поговорю з ним про все, коли він буде готовий до розмови. Він подарував мені особистий простір і повагу. Я не могла не відповісти йому тим самим.

Того дня я не доторкнулася до фарб і пензлів.

Розділ 25

Темліна викликали на один із його кордонів за кілька годин по тому. Куди саме й навіщо, він мені не сказав. Однак я й сама все відчула, особливо з того, про що він мені не розповідав: прокляття справді поширювалося землями, йшло з інших Дворів прямісінько до нас.

Він залишався там протягом ночі, — вперше не ночував удома, — однак послав Люсьєна повідомити мені, що сам живий. Люсьєн надто акцентував слово «живий», тож я майже не спала, але якусь частинку моєї душі гріло те, що Темлін передав мені бодай таку звістку. Я знала… Я добре знала, що ступила на шлях, кінець якого призведе до розбитого вщент мого смертного серця. А втім… не могла зупинитися.

Не могла від того дня, коли стала на двобій із нагами. І ось тепер — відрубана голова… Жорстокі ігри Дворів, де життя підданих нічого не варте. Щоразу, думаючи про це, я ледве стримувала нудоту.

Чому в Прифії так багато злості й жорстокості? Із цією думкою я нарешті заснула.

Прокинулася я від веселих грайливих звуків, а виглянувши у вікно, побачила, що весь сад прикрасили барвистими стрічками, гірляндами та прапорцями. На верхівках дальніх пагорбів готували багаття і прикрашали високі шести. Коли я запитала в Ейсіл про слово, яке ненароком почула від слуг у садку, дивне слово «юріск», вона відповіла:

— Ішлося про Літнє Сонцестояння. Головне святкування зазвичай відбувається у Дворі Літа, проте зараз усе змінилося. Тепер ми святкуємо Сонцестояння й на цих землях. Ти також підеш, тебе запрошено.

Літо… За ті тижні, які я провела за малюванням та обідами із Темліном, досліджуючи землі Двору Весни, Літо вже минуло. Чи справді моя родина досі вірить у те, що я гостюю в тітоньки, про яку раніше ніхто й не чув? Як вони взагалі живуть? Якщо сьогодні день Сонцестояння, то в нашому селищі має відбуватися невеличке свято, звісно, без жодних релігійних церемоній та ритуалів, хоча «Діти Благословенних» спробують залучати до себе молодь. А так лише їжа для всіх і безкоштовно пригощатимуть елем у корчмі, а може, навіть будуть танці. Це давало можливість відпочити бодай день від важких справ, у які щоліта занурюються з головою всі фермери. Декорації навколо маєтку свідчили про те, що тут готується щось значно грандіозніше, напевно релігійне.

Темліна я не бачила весь день. Занепокоєння зжирало мене зсередини, навіть коли я вийшла, щоб мерщій замалювати на полотні барвисті стрічки та прикрашений сад. Я дуже сподівалася, що свято Сонцестояння не вимагає таких ритуалів, як Ніч Вогнів. Я не могла уявити, що вчинила б, коли знову побачила б прекрасних жінок фейрі, які вишукалися перед Темліном.

Тільки ближче до вечора я почула глибокий низький голос Темліна та жвавий сміх Люсьєна, який відлунював по всьому будинку й наздогнав мене в кімнаті для малювання. Мені враз полегшало, і я помчала їм назустріч. Однак мене перехопила Ейсіл, завернула нагору і змусила зняти штани й туніку, забризкані фарбами, і надягти легку яскраво-синю шифонову сукню. Вона не стала заплітати моє волосся в коси, як зазвичай, однак уплела, подібно до вінка, гірлянду з білих, рожевих та блакитних польових квітів.

Я почувалася маленькою дівчинкою, яку дорослі готували до свята. Але зовні я вже не була худорлявим дівчиськом. Я обмацувала талію, водила долонями по округлих вигинах стегон. Якось непомітно я перетворилася на жінку. Раніше ж я відчувала лише м’язи й кістки.

— Кипіти мені в Котлі! — присвиснув Люсьєн, коли я зійшла вниз. — У неї вигляд, як у Вищої Фе.

Я була надто захоплена роздивлянням Темліна, бо шукала на ньому криваві позначки, щоб відреагувати на Люсьєнів комплімент.

Темлін перехопив мій погляд і широко всміхнувся. Не знаю, з ким або чим він бився, але повернувся без єдиної подряпини.

— Ти дуже гарна, — тихо мовив Темлін.

Від його ніжного тону хотілося замуркотіти.

Проте я розправила плечі, щоб не показати, як сильно його слова, голос, усмішка розчулили мене. Не зараз. Тож я сказала:

— Здивована, що мені взагалі дозволили брати участь у сьогоднішньому святкуванні.

— На превеликий жаль для тебе і твоєї шиї, день Літнього Сонцестояння — це лише веселе свято, — під’юдив мене Люсьєн. — Сьогодні просто вечірка.

— Ти, напевно, замість того щоб спати вночі, вигадуєш, як поглузувати з мене.

Люсьєн підморгнув мені, а Темлін голосно засміявся й запропонував узяти його під руку.

— Він каже правду, — сказав верховний правитель.

Моє тіло горіло в тих місцях, якими ми торкались одне одного. Мені перехоплювало подих від дотику його сильних м’язів, що ховалися під зеленою тунікою. Він повів мене до саду; Люсьєн ішов за нами.

— Сонцестояння святкують тоді, коли день та ніч стають рівними. Час нейтралітету. Коли кожен може скинути із себе тягар влади й просто насолоджуватися тим, що ми — фейрі. Не Вищі Фе, не Вищі Лорди або нижчі фейрі, просто ми.

— Тож там на нас чекають співи, танці та багато-багато випивки, — оголосив Люсьєн, наздоганяючи мене. — І дещо інше, — з лукавою усмішкою додав він.

Кожне торкання до Темліна вабило мене притулилися до нього всім тілом, відчути його запах, пригорнутися, спробувати на смак. Не знаю, чи він побачив той шалений жар, що пашів у моєму тілі, піднімався до шиї та обличчя, чи почув нерівне серцебиття. Хай там як, але він не виказав жодної емоції, лише міцно тримав мою руку, коли ми вийшли із саду й попрямували в поля.

Сонце вже сідало й кидало на землю останні промені, коли ми нарешті дісталися великого плато, на якому мали відбуватися святкування. Я намагалася не витріщатися на фейрі, яких тут було сила-силенна. Попри те, що вони безсоромно витріщалися на мене. Я ще ніколи в житті не бачила стількох охочих святкувати. Сьогодні з моїх очей була знята полуда, і я милувалася прекрасними сукнями, стрункими тілами, чимось схожими на людські й водночас геть іншими. Я запам’ятовувала побачене, приберігаючи для малювальної студії. Моя поява поруч з верховним правителем викликала шквал посмішок і цікавих поглядів. Темлін застережливо загарчав, і фейрі миттю згадали, навіщо вони тут зібралися.

Столи з їжею виставили на віддаленні. Я відійшла від Темліна і прилаштувалася до тих, хто хотів укинути до рота щось зі святкових наїдків. Не тому, що хотіла їсти, а щоб мене не вважали його живою іграшкою.

Заграла музика, спалахнуло велетенське вогнище, забили барабани. Усе закликало до танців на траві. Це було світле, веселе й відкрите свято, радісна сестра похмурої й безжальної Ночі Вогнів.

Люсьєн кудись зник, а в Темліна, певно, були якісь обов’язки на цьому святі. Тож я вирішила насолодитися шматочком листкового пирога з полуницею, а ще яблучним тортом та ожиновим тістечком. Ці страви не дуже відрізнялися від нашої звичайної їжі, що її влітку готували люди. Я стояла з тарілкою під велетенським платаном, прикрашеним шовковими гірляндами та мерехтливими стрічками.

Мені було приємно залишитися на самоті. Я роздивлялася прикраси, прапорці та стрічки, візерунки й тіні. Я вже навіть знайшла готовий сюжет для своєї наступної картини. Намалюю танець фейрі неземної краси. Такі дивні для мене рухи, кольори. Я намагалася пригадати, чи був хтось із цих фейрі зображений художниками, картини яких висіли в галереї Темліна.

Мені захотілося запити солодощі вином, і я відійшла від того місця, де стояла. Сонце вже сховалося за овид, охочих святкувати ставало дедалі більше. На інших пагорбах теж спалахнули вогнища, — коли замовкали тутешні музиканти, музика лунала звідти. Я вирішила скуштувати золотистого іскристого вина. Слуг сьогодні не було, тож я сама взяла кришталевий графин і наповнила келих. У цей час з’явився Люсьєн і заглянув мені через плече.

— На твоєму місці я не пив би цього.

— О, і чому? — здивувалася я, вдивляючись у бульбашки в золотому напої.

— Вино фейрі, випите в День Сонцестояння… — усміхнувся Люсьєн.

— Гм-м-м, — тільки й відповіла я йому.

Воно не мало такого запаху, як усі алкогольні напої, які мені довелося куштувати. В ньому був аромат літа, що розлився соковитою зеленою травою і впав у кришталеві води озера. Мені забракло б слів, щоб передати фантастичний аромат вина.

— Я серйозно, не жартую, — застеріг Люсьєн, коли я піднесла кубок до уст.

Від здивування я скинула бровою.

— Пам’ятаєш, що трапилося, коли ти востаннє не послухалася мене?

Він тицьнув у мою шию, а я відмахнулась від його руки.

— Я пам’ятаю. А ще я пам’ятаю, як ти сказав, що відьмині ягоди безпечні, а потім я марила, у мене була лихоманка, — нагадала йому про один із днів.

Після того в мене були жахливі галюцинації, а Люсьєн сміявся як навіжений. Темлін не витримав і зіпхнув його в холодне озеро. Я відігнала ці спогади. Сьогодні, тільки сьогодні я дозволю собі по-справжньому бути собою. Геть усі застереження. Забуду про недугу, яка підкрадається до меж нашого двору, погрожуючи моєму верховному правителю та його землям… А куди зник Темлін? Якби знову виникла загроза, Люсьєн напевно знав би. І торжества скасували б.

— Цього разу я справді не жартую, — мовив Люсьєн.

Я зробила крок назад, бо він хотів відібрати кубок.

— Мені буде непереливки, якщо Темлін дізнається, що ти пила фейське вино.

— Ти завжди рятуєш свою шкуру! — розізлися я й одним духом випила все вино з кубка.

Здавалось, що мільйони феєрверків вибухнули всередині мене, наповнюючи мої вени зоряним сяйвом. Я голосно засміялась, а Люсьєн застогнав.

— Смертна дурепа! — зашипів він.

Однак тепер у мене геть зняло всю полуду з очей, усі чари й магії.

Його рубіново-брунатне волосся палало, наче розпечений метал, руде око горіло, наче безоднє горно. Ось що я намалюю!

— Я тебе намалюю, — мовила я й захихотіла, мов дівчисько.

— Котел мене звари та підсмаж, — пробурмотів він, а я знову голосно засміялась.

Перш ніж він устиг зупинити мене, я випила ще один кубок вина. Це була найдивовижніша, найпрекрасніша, най… най… найприємніша річ, яку я будь-коли куштувала. Вино скинуло з мене всі кайдани, про існування яких я навіть не здогадувалася.

Музика перетворилася на пісню сирен. Мелодія була магнетична, я не могла противитись їй. Усе довкола було прекрасне, сповнене райдужних обіцянок. Я насолоджувалася прохолодою росяної трави під босими ногами. Не пам’ятаю, коли я встигла загубити черевички. Ну й нехай!

Небо перетворилося на мерехтливий вихор із аметистів, сапфірів та рубінів. Вони темніли, набували кольору онікса. Мені захотілося влитися в той вихор, перейняти його барви й відчути зірки, що мерехтіли в мене поміж пальців.

Я спіткнулася, зморгнула і зрозуміла, що стою перед колом танцівників. Група музикантів грала на своїх інструментах, які належали тільки до світу фейрі. Я почала гойдатися на кінчиках пальців і дивилася на те, як танцюють фейрі, як кружляють навколо багаття. Це був незвичний танок. Здавалося, що з них спали кайдани, так само як і з мене. Вони були вільні. Я любила їх тієї миті за це.

— Прокляття, Фейро, — промовив Люсьєн, хапаючи мене за лікоть. — Ти хочеш, щоб я вбився, намагаючись урятувати твою смертну дупу від кам’яного дзьоба наступної чаплі?

— Що? — поцікавилася я, обертаючись до нього.

Увесь світ кружляв разом зі мною, солодко, яскраво та приємно.

— Дурепа, — промовив він, уважно поглянувши мені в обличчя. — П’яна дурепа.

Темп музики прискорювався. Я хотіла увійти в музику, бути нею, хотіла осідлати її ритми й коливатися на хвилях її нот. Я могла відчувати музику навколо себе, торкнутися її, наче вона була жива, дихала, була чимось зітканим із дива, радості та краси.

— Фейро, годі, зупинися, — благав Люсьєн.

Він знову спробував мене схопити. Однак я вже витанцьовувала, а тіло моє рухалося в такт музиці.

— Ні, це ти зупинися. Не будь таким серйозним.

Я струсила із себе його руки.

Мені хотілося слухати музику, хотілося вбирати її в себе, бути нею, відчувати жар інструментів. Люсьєн вилаявся, коли я знову пішла в танок.

Я пірнула між танцівниками, метляючи своєю яскраво-синьою сукнею. Музиканти сиділи всі в масках, однак ніхто з них не глянув на мене, коли я почала танцювати перед ними. Ніяких кайданів, ніяких кордонів — лише я і музика, танок у танку. Я не була фейрі, однак я була частиною цих земель, а земля була частиною мене, і я жадала танцювати на ній до кінця своїх днів.

Один із музикантів звів на мене погляд під час гри, і я зупинилася. Наші очі зустрілися. Його підборіддя лежало на скрипці з темного дерева, піт котився по м’язистій шиї. Він закасав рукави своєї сорочки, оголивши сильні м’язи на руках. Смарагди в очах запалали. Я згадала, що він розповідав мені про свою мрію стати мандрівним музикантом, а ніяк не воїном і тим паче не верховним правителем. Тепер, почувши його гру, я знала: йому не довелося б чекати на милостиню.

— Вибач, Темліне. — Захеканий Люсьєн виник з нізвідки. — Досить було мені ненадовго залишити Фейру біля столів із частуваннями, як вона… Вона випила фейського вина…

Темлін грав далі. Його золотисте волосся змокло від поту. Який же він чарівний! І це — в масці. Мені знову відчайдушно захотілося побачити його без маски. Я теж продовжувала танцювати.

— Я сам за нею пригляну, — сказав він Люсьєну. — Йди, насолоджуйся святом.

Люсьєн пішов.

Я спробувала перекричати музику:

— Мені не потрібен наглядач!

Усе, чого я хотіла, — це кружляти, кружляти, кружляти в танку.

— Так, не потрібен, — погодився зі мною Темлін, досі граючи.

Як шалено рухався його смичок по струнах, якими сильними та впевненими були його пальці, без жодного сліду кігтів, які вже майже не викликали в мене страху!

— Танцюй, Фейро, — прошепотів він.

І я танцювала.

Я перетворилася на суцільний вихор, який кружляв, і кружляв, і кружляв. Я не усвідомлювала, з ким танцюю, не знала, хто мої партнери і які вони з себе. Зате я знала, що сама стала музикою, вогнем і ніччю. Не було сил і стихій, здатних мене зупинити.

Темлін та його музиканти грали таку дивовижно радісну музику, що мені навіть стало лячно, чи зможе світ увібрати в себе стільки щастя. Я плавно й м’яко почала наближуватися в танці до нього, мого Лорда, мого захисника й воїна, мого друга. Я танцювала для нього. Він усміхався мені, а я не припинила свого танцю, коли він нарешті підвівся зі стільця, а потім опустився на соковиту смарагдову траву, ставши переді мною на коліно, і запропонував грати тільки для мене.

Грати тільки для мене… Це був його подарунок. Він продовжував грати, пальці його швидко й упевнено ковзали по струнах скрипки. Моє тіло звивалося так, ніби я перетворилася на змію, а потім я закинула голову обличчям до небес і музика Темліна проникнула в мене, наповнила мене.

По тому я відчула, як хтось обхопив мене за талію і закружляв у сильних руках, прямуючи до кола танцівників. Я сміялася так голосно, що, здавалось, легені от-от луснуть, а коли нарешті розплющила очі, то побачила перед собою Темліна, який кружляв разом зі мною, як несамовитий вихор.

Усі кольори і звуки оповив серпанок. Я бачила тільки його. Темлін був єдиний, хто тримав зв’язок зі світом, не давав поринути в цілковите забуття. Кожен його дотик обпікав.

Я була сповнена сонячного світла. Здавалося, що тільки зараз я по-справжньому відчула літо, що я ніколи раніше не бачила, не відчувала його, ніби ніколи не знала, хто ж так довго чекав своєї появи з-під завіси снігу та криги у моїй душі. Я не хотіла, щоб це закінчувалось, хотіла назавжди залишитись на вершині цього пагорба.

Музика змовкла. Я жадібно вбирала повітря, а потім подивилася на місяць. Він був молодий та прекрасний. Піт струменів по моєму тілу. Темлін, так само засапаний, узяв мене за руку.

— Час спливає значно швидше, коли вип’єш фейського вина.

— Я не сп’яніла, — пирхнула я.

Він тільки засміявся і повів мене геть від танцівників. Я йшла босоніж по траві, по теплій землі. Ми прямували до багаття.

— Вони знову зараз гратимуть, — мовила я, вказуючи на танцівників, які почали збиратися коло музикантів.

Темлін підійшов ближче до мене. Його подих пестив мені вухо, коли він прошепотів:

— Я хочу показати тобі щось значно краще.

І я не стала заперечувати.

Темлін повів мене вниз. Він вибирав таку дорогу, щоб під моїми босими ногами була лише шовковиста трава. Музика з вершини пагорба звучала дедалі тихіше і незабаром затихла зовсім. Тепер я чула саме зітхання дерев, що тихо розгойдувалися під вітерцем.

— Ходімо туди.

— Ось, — сказав Темлін, зупиняючись перед широким ланом.

Його рука обіймала мене за плечі. Ми стояли й дивилися просто себе.

Високі трави колихалися, утворюючи хвилі, а місячне сяйво танцювало на них.

— Що це? — прошепотіла я.

Темлін приклав палець до губ, запрошуючи мене просто поглянути.

Хвилини минали, але нічого не відбувалося. А потім з протилежного боку великого лану десятки мерехтливих вогників попливли травою. Вони здавалися плямами примарного місячного світла. Потім я почула спів. Голос був водночас чоловічий і жіночий. Ніби чоловік і жінка співали, звертаючись одне до одного — закликаючи і відповідаючи на заклик. Цей подвійний голос звучав дедалі голосніше. Вогники почали танцювати. Вони то виринали, то пірнали в траву, то кружляли над лугом і здавалися не більшими за маленькі краплинки місячного сяйва.

— Що це?

— Заблукалі вогні — духи повітря та світла, — м’яко відповів він. — Вони прийшли відсвяткувати Сонцестояння.

— Вони прекрасні.

Його губи ковзнули по моїй шиї, торкаючись моєї шкіри, коли він знову промуркотів:

— Потанцюй зі мною, Фейро.

— Ти справді цього хочеш?

Я обернулась, і моє обличчя опинилось за кілька сантиметрів від його.

Він ліниво усміхнувся.

— Справді хочу.

І тієї миті я перетворилася на вітер, а він підхопив мене в обійми й почав кружляти.

Я майже не пам’ятала жодного кроку з танців, яких навчалась іще в дитинстві. Однак він уміло компенсував моє невміння своєю незрівнянною витонченою грацією. Я жодного разу не спіткнулася, бо він ніби підхоплював мене, передбачаючи кожен мій рух. І ми танцювали, танцювали ланом, наповненим заблукалими вогниками, які вальсували разом із нами.

Я стала так само легкою, як білі кульбабки, що летять за вітром, а він і був цим вітром, який кружляв мене по всьому світу.

Вищий Лорд усміхався мені, і я усвідомлювала, що широко усміхаюся йому. Мені не потрібно було вдавати когось із себе, не потрібно було бути кимось іще — я була така як є. Я була сама собою, була щаслива, що мене кружляють по всьому лану, а заблукалі вогники танцюють навколо нас, наче десятки маленьких місяців.

Наш танок поступово уповільнювався, аж поки ми зовсім не зупинилися. Ми тримали одне одного за руки й хиталися під пісню духів вітру та вогню.

Він торкнувся підборіддям мого чола і провів рукою по волоссю, його пальці торкалися моєї оголеної шиї.

— Фейро, — прошепотів він, вдихаючи аромат літа. Він так промовив моє ім’я, що вперше в житті воно здалося мені прекрасним.

— Фейро, — знову прошепотів він, нічого не питаючи, а просто з насолодою промовляючи моє ім’я.

Так само швидко, як з’явилися, заблукалі вогники зникли, взявши свою музику із собою. Я зморгнула. Зірки ставали блідими, а небо забарвилось у сіро-пурпуровий відтінок.

Обличчя Темліна було лише за кілька сантиметрів від мого.

— Уже майже настав світанок.

Я кивнула, зачарована ним, його виглядом, його запахом, відчуттям його поруч із собою. Була щаслива торкатися його.

Я звела руку, простягнувши її до маски. Вона була майже крижана, натомість шкіра під нею палала від жару. Мої руки тремтіли, а подих став уривчастим, коли я провела пальцями по його щоках і зупинилася на підборідді. Шкіра була м’яка й гаряча.

У нього були вологі губи і таке, як і в мене, уривчасте дихання. Він обійняв мене за талію і притягнув до себе. Наші тіла з’єдналися. Його тепло огорнуло мене.

Я закинула голову. Губи Темліна застигли чи то в усмішці, чи то в не зрозумілій мені гримасі.

— Що? — спитала я, торкаючись його грудей і збираючись відсторонитися.

Але друга рука Темліна завмерла в мене на вигині шиї.

— Гадаю, що я збираюся поцілувати тебе, — промовив він дуже тихо, ніби запитуючи.

— Тоді зроби це.

Я вся почервоніла від своєї сміливості.

Однак Темлін лише тихенько засміявся й нахилився до мене.

Його м’які теплі губи обережно торкнулися моїх, немов перевіряли, чи все він робить правильно. Потім він трохи відхилився. Я розплющила очі. Темлін усе ще вдивлявся в мої очі, а я вдивлялася в його. Він знову поцілував мене, сильніше, шаленіше, нічого схожого із ніжними торканнями до моєї шиї.

Темлін трохи відхилився від мене й уважно спостерігав за мною.

— Це все? — спитала я.

Темлін знову засміявся, і його губи накинулися на мої, мов шторм, мов вихор, мов первинна прадавня сила. Я обхопила руками його шию, притискаючись до нього якомога ближче, шалено цілуючи у відповідь.

Його руки гуляли по моїй спині, торкалися волосся, стискали за талію. Відчувалося, йому хочеться поєднати все, насолодитись усім і одразу.

Потім він із тихим стогоном відсторонився.

— Ходімо, — промовив він, цілуючи мене у брови. — Ми все пропустимо, якщо зараз не підемо.

— Щось краще за заблукалі вогники? — спитала я, однак у відповідь він лише поцілував мене в щоку, потім у шию й нарешті в губи.

Ми пішли серед дерев, назустріч світанку. Темлін міцно тримав мене за руку. У низинах стелився туман. Пройшовши крізь нього, ми стали підніматися на мокрий від роси пагорб. Ми сіли на вершині, і я намагалася приховати усмішку, коли Темлін обійняв мене за плечі, притуляючи ближче до себе. Голову я поклала на його широкі груди, а він почав пальцями гратись із квітами з вінку у моєму волоссі.

У цілковитій тиші ми дивилися на велич безкраїх пагорбів та зелених ланів.

Небо поступово забарвлювалось у колір барвінку, а на хмаринках з’являлися перші рожеві промені сонця. А потім, немов блискучий диск, надто прекрасний і чистий, щоб його можливо було описати словами, вийшло сонце з-за обрію й затопило все золотом. Мені здавалося, що я бачу, як народжується новий світ, і що ми з Вищим Лордом єдині тому свідки.

Темлін іще міцніше обійняв мене, а потім поцілував у маківку. Я відхилилася, щоб подивитися на нього. Золото в його очах палало, мерехтіло.

— Ти хочеш щось сказати?

Я кивнула.

— Якось батько попросив мене, щоб я не відбирала в сестер мрії про краще життя і кращий світ. Я тоді не розуміла: до чого ці безплідні мрії, коли немає ні кращого світу, ні кращого життя?

Я провела пальцем по його губах, дивуючись тому, якою зухвалою мене зробило фейське вино.

— Я не вірила, що таке можливо… Дотепер.

У Темліна здригнувся кадик. І цього разу його поцілунок був довгий, міцний, неквапливий і ніжний. Я дозволяла світанку проникнути в мене, розквітнути в мені, із кожним рухом губ Темліна й кожним торканням язика розливатися по всьому тілу. Очі заплющилися самі собою, і з-під зімкнутих повік покотилися сльози.

Це була найщасливіша мить у моєму житті.

Розділ 26

Наступного дня Люсьєн приєднався до нас під час обіду, який насправді був другим сніданком. Темлін зменшив був стіл, який здавався мені надто великим, але до колишніх розмірів його так і не повернув. За сніданком Люсьєн постійно тер скроні й був незвично мовчазний, тож я, ховаючи усмішку, спитала в нього:

— І де ти був минулої ночі?

Металеве око Люсьєна звузилося:

— Хочу вам повідомити, що допоки ви удвох танцювали із духами, я застряг у справах на кордоні.

Темлін багатозначно покашляв, і Люсьєн додав, хитро усміхнувшись:

— Звісно, у компанії. А ви, якщо вірити чуткам, повернулися тільки на світанку.

Закусивши губу, я кинула погляд на Темліна. Цього ранку я хмаркою впливла до себе в спальню. Однак зараз погляд Темліна блукав моїм обличчям, шукаючи ознаки жалю чи страху. Мені стало смішно.

— У Ніч Вогнів ти вкусив мене за шию, — пошепки нагадала йому я. — І якщо я після цього ще спілкуюся з тобою, то налякати мене твої кілька поцілунків поготів не зможуть.

Він сперся ліктями на стіл, нахиляючись до мене:

— Справді не зможуть?

Його погляд зупинився на моїх губах. Люсьєн совався у своєму кріслі, благаючи Котел про прощення, однак я вирішила не звертати на нього уваги.

— Аніскілечки, — повторила я, продовжуючи спостерігати за Темліном, за кожним його рухом.

Я бачила, як заважає йому стіл. Відчувала його теплий і ніжний подих на своїй шкірі.

— Ти в цьому впевнена? — промуркотів він.

Його голос був напружений і дуже голодний. Добре, що я сиділа. Мені здалося, що Темлін хоче мати мене просто отут, на столі. Правду кажучи, мені хотілося, щоб його руки блукали моєю оголеною шкірою, хотілося знову відчути, як його зуби злегка торкаються моєї шиї, і його губи на кожному сантиметрі свого тіла.

— Взагалі-то я намагаюся просто поїсти, — сказав Люсьєн.

Я моргнула й, дивлячись на нього, зітхнула в очікуванні чергового жарту.

— А зараз, Темліне, я хочу, щоб ти нарешті звернув на мене увагу, — сказав він доволі різко.

Але верховний правитель і далі поглинав мене очима. Я не могла всидіти на місці. Розпашіла, я ледве витримувала на собі одяг. Із великим зусиллям Темлін перевів погляд на свого посланця.

Люсьєн знову засовався у кріслі:

— Не хотілося б бути вісником поганих новин. Однак річ у тім, що мій інформатор із Двору Зими передав мені листа.

Він замовк і глибоко вдихнув, а я в той час гадала, чи посада емісара вбирала в себе ще й керівництво шпигунами, а ще про те, навіщо він заговорив про це в моїй присутності.

Усмішка вмить згасла на обличчі Темліна.

— Недугою вражено понад двадцятеро їхніх дітей. Усі померли, — тихо і з гіркотою повідомив Люсьєн. — Недуга прорвалася через їхню магію й пошкодила розум. Ніхто при Дворі Зими не зміг їх урятувати. Вони лише безсило спостерігали за ними. Їхнє горе безмежне. Ще я дізнався, що і при інших Дворах становище не краще. А от Двору Ночі недуга не торкнулася. Схоже, ця клята недуга просувається чимдалі на південь.

Тепло і п’янка радість умить покинули мене.

— Недуга здатна вбивати фейрі? — ледве ворушачи язиком, спитала я.

Діти. Вона вбивала дітей, котилася чорною хвилею землями, наче шторм, зітканий із темряви та смерті. Я згадала слова Ейсіл, що потомство у фейрі з’являється дуже нечасто, тож мені годі навіть уявити той жахливий стан, у якому перебувають батьки після таких втрат.

Темлін спохмурнів. Він повільно хитав головою, наче сподівався в такий спосіб відігнати шок після цього повідомлення.

— Недуга вражає одразу й сильно, ти не можеш нічого вдіяти…

Він підхопився на рівні ноги так швидко, що перекинув стілець. Випустив довгі кігті й загарчав у напрямку дверей. Зблиснули довгі ікла.

Маєток, зазвичай сповнений шурхотінням спідниць і балачками слуг, раптом поринув у мовчання. То була не та тиша Ночі Вогнів, сповнена глибокої магії, а щось таке тривожне, що мені захотілося сховатися під стіл. Або чвалом помчати деінде. Люсьєн вилаявся й дістав меча.

— Відведи Фейру до вікна, до завіс, — наказав Темлін Люсьєну, не зводячи погляду з відчинених дверей.

Люсьєн узяв мене під лікоть і підвів із крісла.

— Що… — почала я, але Темлін загарчав, і цей звук відлунням розлігся залою.

Я схопила зі столу ніж і дозволила Люсьєну відвести мене до вікна, де він штовхнув мене до оксамитової завіси. Я хотіла спитати, чому він не сховав мене за ними, однак фейрі у масці лиса притулився спиною до мене, затискаючи між собою і стіною.

Запах магії вдарив мені в ніздрі. І хоча Люсьєн тримав меча опущеним, пальці на руків’ї стискалися, аж поки геть не побіліли. Магія. Щоб сховати мене, зробити частиною Люсьєна, невидимою, схованою під магією та запахом фейрі.

Я визирнула з-за плеча Люсьєна й подивилася на Темліна, який глибоко вдихнув, ховаючи кігті та ікла, і наче з повітря зіткав навколо себе перев’яз зі зброєю. Утім, він не дістав ножа, лише сів у своє крісло, розвалився в ньому і став чистити нігті. Наче нічого й не трапилось.

Проте хтось наближався, хтось жахливий, такий, що може налякати їх обох… Хтось, хто неодмінно захоче скривдити мене, якщо дізнається, що я тут.

Зміїний голос Аттора сплив у спогадах. Існують значно жахливіші створіння, аніж Аттор, сказав якось Темлін. Жахливіші, аніж наги, аніж суріель та боге.

І ось із зали почулися кроки. Впевнені, спокійні — хтось почувався як удома.

Темлін продовжував чистити нігті, а Люсьєн переді мною прибрав позу, наче дивиться у вікно. Кроки ставали гучнішими, чутно було, як стукають підбори мармуровою підлогою.

А потім з’явився він. Без маски. Він, так само як і Аттор, належав до якогось іншого світу, до чогось іншого. До когось іншого.

І навіть гірше… Я вже бачила його. Він урятував мене від тих трьох фейрі під час Ночі Вогнів.

Дуже граційними, котячими кроками він підійшов до обіднього столу й зупинився за кілька метрів від Вищого Лорда. Він був такий, яким я його запам’ятала. Його одяг, здавалося, був скроєний з ночі: чорна туніка, розшита золотом і сріблом, темні штани й чорні чоботи, які доходили майже до колін. Я ніколи не наважуся писати його портрет.

— Вищий Лорде, — проспівав незнайомець, ледь помітно схиляючи голову.

Він не вклонився.

Темлін залишився сидіти спиною до мене, тож я не мала змоги подивитись на вираз його обличчя, однак голос був перейнятий ворожістю.

— Що тобі потрібно, Різенде?

Різенд — неймовірний у своїй красі — посміхнувся і притиснув руку до грудей.

— Різенде? Годі тобі, Темліне. Я не бачив тебе протягом сорока дев’яти років, а ти мене звеш Різендом? Лише в’язні та вороги звуть мене так.

Його посмішка стала іще ширшою, коли він договорив, і щось у його зовнішності стало більш хижим та смертоносним. Такого я не бачила навіть у Темліна. Різенд обернувся, і я затамувала подих, доки він оглядав Люсьєна.

— Лисяча маска. Тобі пасує, Люсьєне.

— Гори у Пеклі, Різе, — огризнувся Люсьєн.

— Завжди приємно мати справу з голотою, — промовив Різенд і повернувся знову до Темліна.

Я досі не наважувалася дихати.

— Сподіваюся, що я не відірвав вас від важливих справ?

— Ми саме обідали, — відповів Темлін голосом, до якого я не звикла. Тепер це був голос Вищого Лорда, від якого все крижаніло всередині.

— Смачного, — промуркотів Різенд.

— Що ти тут робиш, Різе? — запитав Темлін, продовжуючи сидіти.

— Я лише хотів провідати тебе. Хотів поглянути, як тобі ведеться. І чи ти отримав мого подарунка.

— У твоєму подарунку не було жодної необхідності.

— Однак це було хорошим нагадуванням про давні часи, чи не так?

Різенд клацнув язиком і окинув поглядом залу.

— Майже пів століття ти прогнив у цьому недолугому будинку. Навіть не знаю, як ти це витримуєш. Однак, — промовив він, знову повертаючись до Темліна, — ти такий упертий покидьок, що навіть це місце порівняно з Підгір’ям має скидатися на рай. Гадаю, так і є. Але я здивований: за сорок дев’ять років жодної спроби врятувати себе. Або свої землі. І навіть зараз, коли ситуація знову стає доволі цікавою.

— Намагався, але із цим нічого не можна вдіяти, — відповів Темлін з тихою погрозою.

Різенд підійшов до Темліна, пливкий, наче шовк. Його голос перетворився на шепіт, такий спокусливий, що я зашарілася.

— Шкода, що тобі досі доводиться нести цей тягар, Темліне, однак мені дуже прикро спостерігати твою покору. Ти стаєш жалюгідним. Тепер ти, Вищий Лорде, геть не схожий на того воїна, яким був багато століть тому.

Люсьєн перервав його:

— Та що тобі взагалі відомо? Ти ж просто Амарантина підстилка.

— Нехай я і підстилка, але на те є причини.

Я здригнулася, коли його голос став надто гострим.

— Принаймні я не розкошую у квітучих кущах, доки весь світ котиться до Пекла.

Люсьєн трохи здійняв меча.

— Якщо ти справді вважаєш, що я гайную час, то невдовзі тобі доведеться змінити свою думку.

— Мій маленький Люсьєне… Ти дав їм чимало тем для балачок, коли перебіг до Двору Весни. Прикро бачити твою любу матусю змарнілою від горя.

Люсьєн наставив на нього меч.

— Припни свого брудного язика.

Різенд засміявся сміхом пристрасного коханця — низьким, м’яким і неймовірно збудливим.

— Хіба так слід поводитися з Вищим Лордом Прифії?

Я затамувала подих. Ось чому ті фейрі тікали від нього у Ніч Вогнів. Перейти йому дорогу було б справжнім самогубством. Здавалося, що від нього струменить темрява, її випромінюють і його фіалкові очі, які палають, мов зорі…

— Ну годі тобі, Темліне, — промовив Різенд. — Ти мав покарати свого жалюгідного слугу за розмову зі мною у подібному тоні.

— Я не дотримуюся суворої ієрархії, — відповів Темлін.

— Досі? — Різенд схрестив руки. — Але ж так кумедно дивитись, як вони плазують перед тобою. Гадаю, твій батько не встиг показати всі переваги правління.

— Тут тобі не Двір Ночі, — прошипів Люсьєн. — Тут у тебе немає влади, тож геть звідси. Ліжко Амаранти вихолоняє.

Я намагалася не дихати. Різенд, це він надіслав ту відрубану голову. Як подарунок. Я здригнулась. А та загадкова жінка… ця Амаранта… теж походила з Двору Ночі?

Різенд посміхнувся і з неймовірною швидкістю підскочив до Люсьєна. Моїм людським очам було складно встежити за ним. Він стояв майже впритул до нього. Люсьєн вдавив мене спиною у стіну так сильно, що я, втискаючись у дерев’яні панелі, ледве втрималася, щоб не закричати від болю.

— Я проливав кров на теренах війни, коли тебе ще й на світі не було, — прогарчав Різенд.

За мить він так само швидко знову опинився біля Темліна. Ні, я ніколи не наважуся написати його портрет. Не можна передати на полотні його безсмертну сутність, його темну похмуру витонченість.

Темлін потер скроні.

— Збережімо ці байки для наступної зустрічі, Різе. Тим паче, що ми невдовзі побачимося.

Різенд неохоче рушив до дверей, мовивши через плече:

— Вона вже готується до твого прибуття. І з огляду на твоє становище, гадаю, я можу спокійно повідомити, що ти вже зламався і приймаєш її запрошення.

Люсьєн затамував подих, коли Різенд проходив повз обідній стіл. Вищий Лорд Двору Ночі пробіг пальцями по спинці мого крісла — звичайний невимушений жест.

— Мені так хочеться побачити вираз твого обличчя, коли ти…

Він не договорив, бо саме уважно розглядав стіл.

Люсьєн випростався на весь зріст. Я уткнулася носом йому в спину. Як я не задихнулася? Різенд бачив, що стіл накритий на трьох. Він стояв поряд із моєю напівпорожньою тарілкою.

— А де ж ваш гість? — тихо спитав Різенд.

Він підняв мій келих, понюхав і знову поставив на стіл.

— На щастя, я завчасно відчув твою появу і позбавив його зустрічі з тобою, — холодно відповів Темлін.

Різенд дивився на нього, як дивився б на порожній стілець або дерево. Обличчя верховного правителя Двору Ночі не виражало нічого. Потім його брови злегка злетіли догори. В очах спалахнула цікавість укупі з недовірою. Голова Різенда різко повернулася до Люсьєна.

Мої ніздрі обпекло густим запахом магії. З німим жахом я спостерігала, як його обличчя наповнюється люттю.

— Ти насмілився скористатися проти мене своєю смердючою магією? — загарчав він.

Фіолетові очі заблищали, пропалюючи мене наскрізь. Різенд зумів знищити магічний покрив, але мене досі не було видно з-за спини Люсьєна.

Темлін підвівся, відштовхнувши ногою стілець. На руках з’явилися кігті. Здавалося, ще трохи — і він, знехтувавши ними, увіп’ється Різенду в горлянку.

Нарешті Різенд побачив мене. Його обличчя перетворилося на маску холодної люті, а очі дивилися на мене.

— Я пам’ятаю тебе, — промуркотів він. — І, здається, ти проігнорувала моє застереження триматися подалі від неприємностей.

Він повернувся до Темліна:

— І хто ж, скажи мені, твоя гостя?

— Моя наречена, — відповів Люсьєн.

— О, справді? Я знав, що ти полюбляєш спускатися на самісіньке дно у виборі коханок, Люсьєне, однак я й уявити не міг, що ти доберешся до смертного сміття.

Сонячне світло не відбивалося навіть від металевих візерунків на його туніці, ніби сахаючись темряви, яка пульсувала в ньому.

Люсьєн плюнув Різенду під ноги і звів меча, закриваючи шлях до мене.

Отруйна посмішка Різенда ставала дедалі ширшою.

— Якщо пустиш мені кров, Люсьєне, одразу ж дізнаєшся, як швидко Амарантина підстилка може знекровити весь Двір Осені, починаючи з його милої леді.

Люсьєн пополотнів, але встояв.

Зреагував Темлін:

— Опусти меча, Люсьєне.

Мене кинуло в жар. Люсьєн тремтів — від люті, гніву чи жалю, я не знала.

— Леді Двору Осені буде справді обурена, коли почує, кого обрав для себе її наймолодший син. На твоєму місці, мій любий Люсьєне, я б тримав твою нову тваринку якомога далі від твого батька.

— Різе, йди, — наказав Темлін, підходячи до Вищого Лорда Двору Ночі.

Утім, він не атакував його попри кігті, які були напоготові. Попри те, що Різенд кожної секунди підходив чимраз ближче до мене. Можливо, бій між двома Вищими Лордами рознесе весь маєток до фундаменту, розпорошить у пил усе аж до околиць. Або, можливо, якщо Різенд був справді коханцем тієї жінки, наслідки могли бути надто серйозними. Особливо зважаючи на недугу, яка наближалася до нас з кожним днем.

Різенд відкинув убік Люсьєна, наче той був легенькою фіранкою.

І тепер між нами нічого й нікого не було, а повітря стало важким і холодним. Однак Темлін залишався стояти на місці, а Люсьєн лише ошелешено кліпав, дивлячись, як Різенд дуже обережно відібрав у мене ніж і закинув його подалі.

— Жалюгідний столовий ніж усе одно тобі не допоміг би, — посміхнувся Різенд. — Якби у твоїй голові було більше мізків, ти б із криками кинулася звідси навтьоки. Подалі від цього місця та його мешканців. Я здивований, що ти досі стирчиш тут.

Я оторопіло дивилася на нього.

Це розсмішило Різенда:

— Так вона що, нічого не знає?

Я тремтіла. У мене не було ні слів, ні сміливості.

— Різенде, у тебе дуже мало часу, — попередив його Темлін. — Не гай його даремно і йди.

— На твоєму місці я б не розмовляв зі мною у такому тоні.

І раптом, супротив мого бажання, моє тіло випрямилося, м’язи й кістки напружились.

Це теж була магія, але така, що перевершувала магію Люсьєна. Чужа сила проникла всередину й заволоділа мною. Навіть кров тепер текла, підкоряючись її наказам.

Я не могла поворухнутися. Невидимі кігті вп’ялися мені в мозок. Я знала: один порух, один помах цих кігтів — і колишня я перестану існувати.

— Відпусти її, — наказав Темлін.

Він обурився, але не посмів наблизитися до Різенда. Темлін дивився то на мене, то на Різенда, і в його очах я бачила непідробний страх.

— Різенде, годі. Відпусти її.

— Я встиг забути, який крихкий розум у людей. Зламати його не важче, ніж розчавити яєчну шкаралупу, — промовив Різенд і провів пальцем по моїй шиї над ключицями.

Я здригнулася, в очах запекло.

— Ви лиш погляньте, як чарівно вона лякається. А як мило намагається не заплакати від страху. Обіцяю, я все зроблю швидко.

Якби моє тіло зараз не підкорялося чужій волі, мене б знудило.

— До речі, Темліне, в її голові повнісінько ніжних думок про тебе, — повідомив Різенд. — Їй хочеться дізнатися, які відчуття будуть у неї, коли твої пальці опиняться на її стегнах і між ними.

Різенд осміхнувся.

Він розповідав про найпотаємніші мої думки. Мене спалювали гнів і сором. Я тремтіла, але нічого не могла вдіяти з невидимими кігтями.

Різенд повернувся до Темліна:

— Ось іще одну цікаву думку виловив. Отож ти вкусив її за шию. Тепер вона думає: було б їй так само приємно, якби ти вкусив її за груди?

— Від-пус-ти її!

Обличчя Темліна сповнилося такою неймовірною люттю, що посіяло в мені інший, глибший страх.

— Якщо тебе це втішить, — багатозначно вів далі Різенд, — вона могла б стати твоєю єдиною. І це навіть минулося б тобі. Однак ти трохи запізнився. Вона значно впертіша за тебе.

Ті невидимі кігті ліниво попестили мій розум, а потім… зникли.

Я впала на підлогу, обхопила руками коліна й видихнула від того, що залишилася собою. Намагалася не плакати, не кричати, не вивернути на мармурову підлогу вміст свого шлунка.

— Амаранта з насолодою зламає цю живу іграшку, — сказав Різенд. — Вона також із задоволенням стежитиме за виразом твого обличчя. Уявляєш, як воно змінюватиметься, доки Амаранта шматочок за шматочком знищуватиме це крихке смертне створіння!

Темлін закам’янів, безсило опустивши руки. Я ще ніколи не бачила його таким.

— Будь ласка. — Це було все, на що спромігся Темлін.

— Будь ласка що? — спитав Різенд ніжно, запопадливо, як полюбовник.

— Не розповідай Амаранті про неї, — дзвінким від напруження голосом промовив Темлін.

— А чому ні? Як її підстилка, — із посмішкою промовив Різенд, кидаючи погляд на Люсьєна, — я повинен усе їй розповідати.

— Я прошу тебе. — Темліну, здавалося, було важко навіть дихати.

Різенд рукою вказав на підлогу, а його посмішка стала хижою.

— Благай. Благай, і я подумаю, розповідати про неї Амаранті чи ні.

Темлін упав на коліна й опустив голову.

— Нижче.

Темлін притиснув чоло до мармурової підлоги, а руки випростав до чобіт Різенда. Я мало не розплакалась від люті, дивлячись, як мого Вищого Лорда Прифії принизили.

Різенд вказав на Люсьєна.

— Ти також, лисенятко.

Обличчя Люсьєна затьмарилося, однак він також опустився на коліна, а потім торкнувся чолом підлоги. Понад усе мені хотілося, щоб у мене в руках був ніж, бодай той, який Різенд відкинув, або щось, чим би могла вбити його.

Нарешті я здолала тремтіння у всьому тілі і змогла розчути слова Різа.

— Ви це зробили заради неї чи заради себе? — поцікавився він, потім знизав плечима, наче й не змусив Вищого Лорда Прифії плазувати перед собою. — Ти безнадійний, Темліне. Це огидно. Титул Вищого Лорда зробив тебе геть нецікавим.

— Ти збираєшся розповісти про неї Амаранті? — спитав Темлін, не відриваючи чола від підлоги.

Різенд гмикнув.

— Може, розповім, а може, й ні.

Надто швидким для моїх людських очей рухом Темлін підхопився на ноги й вишкірив ікла в обличчя Різенда.

— О, не треба, — промовив Різенд, цокаючи язиком і легким помахом руки відштовхуючи Темліна. — Не в присутності дами.

Він перевів погляд на мене.

— Люба моя, як тебе звуть?

Якщо я скажу йому своє ім’я, прізвище своєї родини, це цілком може призвести до ще більших страждань та болю. Він легко може знайти мою родину, притягти їх у Прифію й мучити задля власної втіхи. Однак він міг витягти ім’я з мого розуму, доки тримав його у своїх кігтях, або знову залізти туди за потрібною інформацією, якщо я вагатимуся.

Я намагалася заспокоїти свій розум, а тоді вимовила перше-ліпше ім’я, яке спало мені на думку. Ім’я подруги моїх сестер із селища, обличчя якої навіть не пригадувала.

— Клер Беддор, — прошепотіла я.

Різенд знову повернувся до Темліна, аж ніяк не наляканий небезпечною близькістю Вищого Лорда.

— Ну що ж, мушу зізнатися, це було дуже весело. Я непогано розважився, вперше за кілька десятків років. Чекатиму на вас у Підгір’ї. Передам Амаранті ваші привітання.

А потім Різенд зник. Розчинився в повітрі. Наче зробив крок крізь діру у просторі, залишивши нас утрьох у гнітючій жахливій тиші.

Розділ 27

Я лежала в ліжку й дивилася на озерця місячного світла на підлозі. Переді мною знову і знову виникало обличчя Темліна. Я посилено гнала те видіння, а воно поверталося. Він наказав нам із Люсьєном негайно покинути їдальню й зачинити за собою двері. Навіть наполовину приховане маскою, його обличчя було страшне. Напевно, я залишилася б із Темліном, якби не була така перелякана. Або ж хоч розпитала в Люсьєна про те, що трапилося, і взагалі про все. Але я злякалася і притьмом подалася до себе в кімнату, де мене вже чекала Ейсіл із горнятком гарячого шоколаду. Я намагалася не згадувати гулу й ревіння, що лунали по всьому будинку. Трощилися меблі, і люстра у мене в кімнаті хиталася й жалібно дзвеніла.

Я не вийшла на вечерю. Не хотіла навіть знати, чи є де сісти в їдальні. Не могла я змусити себе й малювати — не можна братися за пензлі, коли на душі і в серці порожньо.

У маєтку вже давно все змовкло, але лють Темліна досі бриніла відлунням у дереві, камінні та склі.

Я намагалася не згадувати того, що сказав Різенд, не хотіла думати про наближення недуги, про Підгір’я, хай би яке воно було… І ще про те, чому це мене можуть відправити туди. А ще про Амаранту… Принаймні тепер я знала ім’я тієї жінки, яка їх так жахала. Я здригалася щоразу, коли міркувала про небезпеку, яку становила собою та, що правила всіма Вищими Лордами Прифії. Яка тримала Різенда на шворці і змусила Темліна на колінах благати про можливість приховати моє існування.

Двері скрипнули, я підхопилася з ліжка. Місячне сяйво блиснуло на золотій масці, однак на серці не стало легше, коли Темлін зачинив двері й підійшов до мого ліжка. Його кроки були повільні й важкі, і він не пустив пари з уст, поки не всівся на краєчку великого ліжка.

— Мені шкода. — Голос у нього був хрипкий і виснажений.

— Зі мною все гаразд, — збрехала я, стискаючи пальцями простирадло.

Я досі відчувала фантомні пазури Різенда в голові, досить було про це подумати.

— Ні, зовсім не гаразд, — похмуро заперечив Темлін, хапаючи мої руки й витягаючи простирадло із закляклих пальців. — Це… — Він опустив голову, важко зітхнув, і його рука міцно стиснула мою. — Фейро… Якби ж то гаразд…

Він похитав головою й прочистив горло.

— Я відсилаю тебе додому, Фейро.

Щось у мені розлетілося на мільярд уламків.

— Що?

— Я відсилаю тебе додому, — повторив він, і, попри те що його слова лунали чітко, голосно, в них усе одно вчувалося тремтіння.

— А як же умови Угоди…

— Я беру на себе твій борг за життя. Якщо хтось поцікавиться порушенням законів, я візьму на себе відповідальність за смерть Ендраса.

— Однак ти колись сказав мені, що немає жодних варіантів обійти Угоду. І суріель казав те саме…

Гарчання.

— Якщо когось це не задовольнить, нехай вирішує питання зі мною.

І закінчить життя пошматованим на клапті.

У мене здавило у грудях. Я можу йти… я вільна.

— Може, я щось не так вчинила…

Він узяв мою руку і притиснув до своєї теплої щоки.

— Ти все робила правильно. — Він поцілував мою долоню. — Ти була ідеальна.

— Тоді чому я повинна піти? — Я висмикнула руку.

— Тому що існують… існують фейрі, які можуть нашкодити тобі, Фейро. Нашкодити й завдати болю тільки через те, ким ти стала для мене. Я гадав, що зможу стримати їх, захистити тебе, однак після подій, які відбулися сьогодні… не зможу цього зробити. Тож тобі потрібно повернутися додому, щоб ти була якомога далі звідси. Там ти будеш у безпеці.

— Я можу захистити себе.

— Не зможеш, — сказав він гірко. — Тому що я не зможу.

Віг узяв моє обличчя в долоні.

— Я навіть себе не здатний захистити від них, не кажучи вже про те, що відбувається із Прифією.

Я відчувала кожне слово, яке злітало в нього з уст і гарячим пристрасним подихом торкалось моїх.

— Навіть якщо ми подолаємо недугу, вони вполюють тебе… Вона знайде, як знищити тебе.

— Амаранта.

Він здригнувся, однак кивнув на знак згоди.

— Хто вона…

— Коли дістанешся своєї домівки, — урвав мене Темлін, — нікому не розповідай правду про те, де була весь цей час; нехай вони вірять у чари, які я наклав на них. Не розповідай їм про мене. Не кажи, де була. Її шпигуни шукатимуть тебе.

— Не розумію. — Я вхопила його руку і стиснула. — Розкажи мені…

— Ти повинна повернутися додому, Фейро.

Додому. То був не мій дім, то було Пекло.

— Я хочу залишитися з тобою, — прошепотіла я, і мій голос урвався. — Мені байдуже на Угоду, на недугу.

Він пробіг рукою по своєму обличчю. Його пальці завмерли, коли торкнулися маски.

— Я знаю.

— То дозволь мені…

— Ми не обговорюватимемо цього! — гаркнув він і схопився на ноги.

Я втупилась у нього поглядом.

— Невже ти не розумієш? Різ… Це лише початок. Ти хочеш бути тут, коли повернеться Аттор? Ти справді хочеш дізнатись, яким створінням Аттор слугує? Ці істоти значно страшніші за боге.

— Дозволь допомогти тобі…

— Ні. — Він став крокувати перед ліжком. — Хіба ти не зрозуміла справжнього послання Різа?

Не зрозуміла. Однак я хоробро звела підборіддя і схрестила руки.

— Тож ти мене відсилаєш додому, бо я геть нікчемна і в бою ні на що не здатна?

— Я відсилаю тебе додому, бо мене починає нудити, коли я думаю про те, що вони зроблять із тобою, якщо ти опинишся в їхніх руках!

Настала тиша, яку наповнювали лише звуки його важкого дихання. Він опустився на ліжко й долонями затулив очі.

Його слова відлунювали в мені, розмиваючи лють, роблячи все тремтливим, як тала вода.

— Чи надовго я повинна повернутися додому?

Він не відповів.

— На тиждень?

Темлін не відповідав.

— На місяць?

Він повільно похитав головою. Мої губи тремтіли, однак я змусила себе далі запитувати:

— На рік?

Так довго далеко від нього…

— Я не знаю.

— Але ж не назавжди?

Навіть якщо недуга знову торкнеться Двору Весни, навіть якщо вона може роздерти мене на шмаття… я сюди повернусь.

Він прибрав волосся з мого обличчя. Я відсахнулась від його руки.

— Гадаю, все буде простіше, якщо я поїду, — мовила я, вдивляючись у темряву кімнати. — Кому потрібна поруч та, що вкрита шипами?

— Шипами?

— Колюча. Суперечлива. Сварлива. Похмура.

Він нахилився до мене й ніжно поцілував.

— Не назавжди, — промовив він, тулячись до моїх губ.

І хоча я розуміла, що Темлін бреше, я обвила руки навколо його шиї й поцілувала в уста.

Він посадив мене собі на коліна, міцно пригорнувши, його уста пестили мої. Його язик опинився у мене в роті, і ми злилися воєдино.

І попри те що жах від магії Різенда досі роздирав мене зсередини, я штовхнула Темліна на ліжко й опинилася на ньому, наче це могло якось відкласти, скасувати мій від’їзд, навіки зупинити час.

Його долоні лягли мені на стегна, жар від них обпалював тіло крізь тонку шовкову нічну сорочку. Моє волосся завісою впало на наші обличчя. Я швидко й жадібно цілувала його, не в змозі супротивитися своєму бажанню. Темлін тихо загарчав і спритно перевернув нас. Я опинилася на спині, і тепер він цілував мою шию.

Увесь світ увібгався до відчуття його губ на моїм тілі. Усе, крім цього, було безоднею темряви та місячного сяйва. Коли він губами дістався того місця, куди колись укусив мене, я вигнула спину й запустила руки в його волосся, насолоджуючись його шовковою ніжністю.

Він продовжував прокладати шлях губами до моїх стегон, наближаючись до лінії моєї білизни. Нічна сорочка закотилася до грудей, оголивши живіт, та мені було байдуже. Я обхопила його тіло оголеними ногами, гладячи сильні м’язи.

Він видихав моє ім’я, обпікаючи подихом мої груди, одна його рука гладила мене по животу, підіймаючись повільно до грудей. Я затремтіла від передчуття, але Темлін знову знайшов мої губи, зупинивши руку на животі.

Цього разу його поцілунки були повільніші, ніжніші. Пальці другої руки ковзнули вниз, під опасок спідньої білизни, і я задихнулася.

Темлін завмер від цього звуку, злегка відсторонився. Але я вкусила його за губу, безмовно наказуючи, і він загарчав мені в рота. Один довгий кіготь розірвав шовк та мереживо білизни, і та сповзла з мене. Кіготь зник, його поцілунки ставали дедалі глибшими, пальці ковзнули між ніг, дражнили, вмовляли. Я потерлася об його руку, віддаючись звірячій первинній пристрасті, яка цілком заволоділа мною, і видихнула його ім’я.

Темлін знову зупинився на мить, прибрав пальці, але я схопила його за руку, змушуючи лягти на себе. Я хотіла його негайно, хотіла, щоб зникли бар’єри з одягу, хотіла відчути на смак його піт, хотіла наповнитися ним.

— Не зупиняйся, — задихнулася я.

— Якщо… — так само хрипко відповів він, притискаючись чолом між моїх грудей і здригаючись, — якщо ми продовжимо, я взагалі не зможу зупинитися.

Я сіла в ліжку, а він дивився на мене, майже не дихаючи. Однак я вдивлялася прямісінько в його очі, моє дихання відновилося, коли я зняла через голову свою нічну сорочку й кинула на підлогу. Залишилася зовсім голою перед ним і спостерігала, як його погляд кружляє по моїх оголених грудях, які напружилися від нічної прохолоди, по животу, стегнах, між ними. Хижий, несамовитий голод з’явився на його обличчі. Я зігнула ногу й відвела її вбік, мовчки запрошуючи. Він тихо загарчав, а потім повільно, дуже повільно, із хижим бажанням поглянув мені в очі.

Уся сила дикого, нестримного Вищого Лорда зосередилася на мені, і я відчула бурю під його гарячою шкірою, бурю, ладну навіть у стриманому стані знести мене, наче пушинку.

Однак я довіряла йому й вірила у свою здатність приборкати цю неймовірну силу. Я могла не стримуватися з ним, бо Темлін міг задовольнити всі мої бажання.

— Дай мені все, — видихнула я.

І тієї ж миті він кинувся на мене, як шалений звір, що вирвався на волю.

Ми перетворилися на клубок кінцівок і зубів, я зривала з нього одяг, доки той весь не опинився на підлозі. А потім накинулася на його тіло, лишаючи подряпини на спині, на руках. Він випустив кігті, але зоставався невимовно ніжним, коли торкався моїх стегон, спускаючись між ними, бенкетуючи. Він входив у мене сильними рухами, змушуючи здригатись, а я стискала його в собі, аж доки не забилася під ним від насолоди, зі стогоном вимовляючи його ім’я. Ми рухалися в такт, ставши нескінченним диким вогнем, і, коли я знову сягнула піку насолоди, він заревів одночасно зі мною.

***

Я заснула в його обіймах, а коли прокинулася за кілька годин по тому, ми знову кохалися, повільніше, більш чуттєво. Замість лісової пожежі — вогнище на галявині. Наситилися одне одним швидше. Коли закінчили, важко дихаючи, спітнілі, ми ще довго лежали в цілковитій тиші, і я вдихала його аромат, земний і чистий. Я розуміла, що ніколи, хай би якими фарбами скористалася, не зумію передати на полотні його смак, навіть найменшу дрібку тієї насолоди, яку відчувала, кохаючись із ним.

Темлін ліниво креслив кола на моєму животі.

— Ми повинні виспатися. Завтра на тебе чекає довга подорож.

— Завтра? — Я сіла в ліжку, не переймаючись тим, що сиджу гола перед ним — він уже побачив усе, відчув усе, скуштував усе.

Темлін міцно стулив губи. А потім промовив:

— На світанку.

— Та це ж…

Він сів поруч зі мною.

— Будь ласка, Фейро.

Будь ласка. Темлін благав Різенда. Задля мого порятунку. Задля моєї безпеки. Він сів на краєчок ліжка.

— Куди ти йдеш?

Він озирнувся на мене через плече.

— Якщо я залишусь, ти не зможеш спати.

— Залишся, — попрохала я. — Обіцяю, що не торкатимуся тебе.

Брехня, така відчайдушна брехня.

Темлін ледь усміхнувся, і я зрозуміла, що він це також знає. Мої слова були брехнею. Однак все ж таки ліг, обійнявши мене. Я обхопила рукою його широкі груди й поклала голову йому на плече.

Він повільно гладив моє волосся. Я не хотіла спати, не хотіла втрачати бодай хвилину, проведену біля нього. Невдовзі втома заполонила мою свідомість, залишивши тільки його колискові дотики до мого волосся і тихий звук його дихання.

Мені не вірилося, що я їду. Їду тепер, коли це місце стало більш ніж просто притулком для мене, коли наказ суріеля перетворився на благословення, а Темлін став більше ніж рятівником і другом. Я повинна була полишити все це. Можливо, мине багато років, перш ніж я знову побачу цей маєток, відчую солодкий аромат трояндового саду, побачу ці смарагдові очі з краплинками бурштину. Дім… це була моя домівка.

І ось коли свідомість повністю розчинилась уві сні, я почула слова, які він прошепотів мені на вухо.

— Я кохаю тебе, — ледь чутно промовив він і поцілував у брови. — Із шипами та всіма колючками.

Коли я прокинулася, його не було поруч. Ці слова мені просто наснилися.

Розділ 28

У мене було зовсім мало речей. І прощалися ми недовго. Ейсіл змусила мене вдягнути дуже незвичну для мене сукню, геть не схожу на те вбрання, яке я носила, неабияк вигадливу і страшенно незручну, яка здавлювала мені все тіло. Це, певно, відповідало моді серед смертних багатіїв. Я майже не сумнівалася в цьому. Сукня була вкрита шарами тканини з блідо-рожевого шовку, який доповнювали білі й блакитні стрічки. До того ж Ейсіл вдягнула на мене невеличку невагому жакетку з білого льону, а на голову як прикрасу пришпилила невеличкого капелюшка кольору слонової кістки. Я не здивувалася б, якби у мене в руках опинилася мереживна парасолька.

Я сказала про це Ейсіл, яка тільки клацнула язиком у відповідь.

— І що, ти навіть не заплачеш, прощаючись зі мною? — усміхнулася служниця.

Я натягнула на руки мереживні рукавички, тонкі, як папір, і зовсім не потрібні.

— Не люблю прощатися. Якби можна було, я просто мовчки вийшла б, нікому нічого не сказавши.

Ейсіл довго вдивлялась у моє обличчя.

— Мені прощання також не до душі.

Я рушила до дверей, і, здивувавши себе, запевнила її:

— Сподіваюсь, що дуже скоро ти знову будеш зі своїми племінниками.

— А ти візьми все від своєї свободи, — порадила вона мені.

Люсьєн унизу тільки пирхнув від погляду на мене.

— Твоє вбрання — ще одне підтвердження того, що мені геть нічого робити у світі смертних.

— Світ смертних небагато від того втратив, — запевнила його я.

Люсьєнова усмішка була надто вимушена, плечі напружені, а погляд — пронизливий. У нього за спиною, біля позолоченої карети, стояв Темлін. Люсьєн глянув через плече, металеве око примружилося.

— Я думав, ти дівчина спритніша.

— Тішся, зовсім скоро мене тут не буде, — замість прощання відповіла я.

Отакий друг! Я не просила приховувати від мене справжнього стану речей у їхній Прифії. І я не винна, що вони мені нічого не розповідали, хоч я й безсила протистояти недузі, мерзотним чудовиськам чи якійсь там Амаранті.

Люсьєн похитав головою — його шрам під яскравим сонцем було добре видно — і рушив до Темліна, не зважаючи на застережливе гарчання Вищого Лорда.

— Ти навіть не даси їй іще кількох днів? Лише кількох, перш ніж відправити до тієї вигрібної ями? — запитав Люсьєн.

— Це не обговорюється, — відказав Темлін. — Побачимося за обідом.

Люсьєн якусь мить роздивлявся Вищого Лорда, а потім сплюнув на землю і гайнув угору сходами. Темлін на цей вчинок ніяк не зреагував.

Мені слід було краще обміркувати слова Люсьєна, крикнути йому, зупинити, однак…

У грудях замлоїло, коли я подивилася на Темліна, який спокійно стояв біля золотої карети. Руки в рукавичках спітніли.

— Пам’ятай, що я тобі сказав, — промовив він.

Я кивнула, а сама вивчала його, щоб закарбувати в пам’яті риси обличчя. Чи правда, що він кохає мене? А чи ті слова мені наснилися?

Я переступила на місці. Ноги вже трохи боліли від білих черевичків на підборах, у які Ейсіл мене взула.

— Світ смертних залишається безпечним місцем для тебе та для твоєї родини.

Я кивала, намагаючись вловити прихований сенс його слів. Може, він намагався мене переконати поплисти на південь, подалі від Прифії? Але ж він знав, що я так чи інак прив’язана до Стіни між світами. Наше селище — межа відстані, що відділяла мене від нього.

— Усі свої картини залишаю тобі, — сказала я, не спромігшись на інші слова.

Навіщо знову ранити йому душу й говорити, як мені не хочеться їхати? Йому самому тяжко. А мені було ще й страшно. Розкішна карета чомусь жахала.

Він підійняв пальцем моє підборіддя.

— Ми обов’язково побачимося.

Темлін поцілував мене й надто швидко відсахнувся. Я ковтнула клубок у горлі, відчуваючи, як у мене на очах забриніли сльози. Я кохаю тебе, Фейро.

Не чекаючи, поки світ розмиється від сліз, я відвернулася. Темлін швидко відчинив дверцята, допомагаючи мені влізти в простору карету. Я сіла біля відчинених дверцят. Зовні Темлін був зовсім спокійний.

— Готова?

Ні. Ні, не готова, я не була готова після останньої ночі з ним, після всіх цих останніх місяців. Однак я кивнула. Якщо Різенд знову повернеться, якщо ця Амаранта справді є такою загрозою, я буду тут додатковим випробуванням для Темліна… Мені треба покинути його.

Він зачинив дверцята, і клацання замка луною прокотилося усім моїм тілом. Він нахилився до мене через вікно, щоб провести рукою по щоці. Цієї миті він знову розбив моє серце.

Засвистів батіг.

Пальці Темліна торкнулися моїх уст. І карета, запряжена шісткою сніжно-білих коней, рушила з місця. Я прикусила губу, щоб вона не тремтіла.

Темлін усміхнувся мені… востаннє.

— Я кохаю тебе, — мовив він і зробив крок назад.

Я повинна була сказати йому те саме. Він чекав від мене цих слів, але вони застрягли у мене в горлі. Причини для мовчання були. На Темліна чекали невідомі небезпеки. Можливо, ми розлучалися назавжди, хай би що він мені обіцяв. До того ж він був безсмертний. Для нього кілька десятків років — це мить, а я за цей час зістаріюсь і помру. Можливо, наша ніч щось змінила не лише в мені, а й у ньому. Втім, я не хотіла бути для нього обтяжливою. Тим тягарем, що тисне на плечі.

Тож я нічого не сказала й жодного разу не озирнулася. Карета минула головні ворота маєтку й виїхала на лісову дорогу.

***

І майже тієї миті, коли карета пірнула під зелені крони лісу, мої ніздрі вловили знайомий запах магії. Я занурилася в глибокий сон, а прокинулася в поганому настрої. Навіщо потрібно було мене присипляти? Зовні долинав гучний цокіт копит по дорозі, вимощеній бруківкою. Протерши очі, я виглянула у віконце карети. Ми їхали схилом пологого пагорба, дорогу облямовували красиво підстрижені кущі живоплоту і квіткові клумби з ірисами. Мені ніколи не доводилося бути тут раніше.

Я намагалася розрізнити якомога більше деталей, коли карета нарешті зупинилася перед великим особняком зі стінами білого мармуру і смарагдовим дахом. Будинок був хіба що трохи менший за Темлінів.

Обличчя слуг, які підбігли до карети, були мені зовсім не знайомі, я ж своєю чергою намагалася триматися спокійно. Лакей відчинив дверцята й подав мені руку, допомагаючи вийти з карети.

Людина. Він був смертний, з круглими вухами, щокатим обличчям, звичайно вбраний.

Інші слуги також були людьми… Надто метушливими, геть не схожими на спокійну непорушність Вищих Фе. Недосконалі, позбавлені будь-якої грації створіння з плоті та крові.

Слуги витріщалися на мене, однак тримались осторонь. Невже я мала надто пишний вигляд? Я розправила плечі, коли з головних дверей вилетіла хмарка рухливих кольорів. Сестер я впізнала раніше, ніж вони мене побачили. Вони прямували до мене, приводячи до ладу свої елегантні сукні і здивовано здіймаючи брови в бік визолоченої карети.

Відчуття пустки у грудях стало ще відчутнішим. Темлін казав, що попіклувався про мою родину, однак це…

Неста заговорила першою, присівши у глибокому реверансі. Елейн зробила те саме.

— Вітаю вас у нашій домівці. — Голос Нести був аж надто сухий, а погляд лишався прикутим до землі. — Пані…

Я коротко засміялась.

— Несто, — озвалася я до своєї старшої сестри, і вона враз мов закам’яніла. Я розсміялася. — Несто, ти хіба не впізнаєш своєї наймолодшої сестри?

Елейн зойкнула:

— Фейро?

І подалася до мене, однак відразу ж зупинилася.

— А що ж тоді з тітонькою Ріплі? Вона… померла?

О, це й була моя легенда. Я намагалася пригадати всі деталі. Отже. Поїхала до дуже далекої, дуже хворої, однак дуже заможної тітоньки, щоб наглядати за нею. Я повільно кивнула. Неста роздивлялася мій одяг та карету, у її золотаво-каштановому волоссі виблискували перлини.

— І вона залишила тобі свій статок, — сухо резюмувала Неста. Це не було запитанням.

— Фейро, ти повинна була попередити нас про свій приїзд! — мовила Елейн, також глипаючи на карету. — О, моя бідолашна, це ж просто жахливо, і тобі довелося пережити цю втрату на самоті, бідолашна, бідолашна Фейро. Батько буде в розпачі, що не встиг попрощатися з нею перед смертю.

Такі… такі прості речі казали мої сестри: родичі, що вмирали, спадки, що залишали по собі, виказування поваги до померлих. І попри це невидима ноша, що давила мені на плечі, зникла. Ось що непокоїло моїх близьких. Ось що було важливо для них….

— Чому ти мовчиш? — спитала Неста, тримаючись віддалік.

Вона не поцілувала мене. Не потиснула руки. Навіть не підійшла близько. Я встигла забути її холодні проникливі очі. Я подумала, що Несту природа, напевно, створила не з плоті і крові, а з чогось міцнішого й сильнішого. Вона й раніше відрізнялася від оточення. Тепер, змінившись сама, я краще це розуміла.

— Просто я… рада, що ваше життя так разюче змінилася на краще, — сказала я. — Як це сталося?

Кучер, на якого наклали магію, щоб той мав вигляд звичайного смертного чоловіка, без маски на обличчі, почав знімати з карети мій багаж, щоб слуги занесли його в будинок. Навіть гадки не мала, що Темлін відправив мене додому зі справжнім посагом.

Елейн усміхалася мені такою сяйливою усмішкою, що, здавалося, сонячні промінчики оселилися на її губах.

— Ти хіба не отримувала наших листів?

Вона, певно, не пам’ятала чи навіть взагалі не знала, що я б усе одно не змогла б їх прочитати. Я похитала головою. Елейн пробурмотіла:

— Совісті немає в цих кур’єрів. Уміють лише гроші брати.

— О, ти просто не повіриш! Десь за тиждень, як ти поїхала до тітоньки Ріплі, якийсь дуже дивний незнайомець постукав до нас у двері. Він сказав, що чув про блискучі комерційні здібності нашого батька, тож він приїхав по допомогу. Цей чоловік сказав, що в нього є гроші й він хоче, щоб наш батько розмістив їх там, де вони принесуть найбільший прибуток. Спочатку батько думав, що хтось вирішив пожартувати, і відмовлявся. Незнайомець наполягав. Тільки за те, щоб батько дав згоду, він привіз нам скриньку золота! Батько неохоче погодився. За місяць він подвоїв гроші незнайомця, а потім багатство потекло до нас рікою… Я ж тобі найголовнішого не сказала! З’ясувалося, нашого батька обдурили, повідомивши про загибель кораблів. Усі три кораблі допливли до Бгарату і стояли там, навантажені добром. А за ці роки і тканини, і прянощі виросли в ціні.

Темлін… Темлін улаштував усе це для них. А я думала, що Темлін просто забезпечив батькові й сестрам стерпне містечкове життя.

— Фейро, у тебе такий приголомшений вигляд, як у нас тоді. — Елейн підхопила мене під лікоть. — А тепер ходімо до будинку. Ми все тобі покажемо! У нас немає кімнати, облаштованої саме для тебе, бо ми гадали, що ти залишишся з бідолашною тітонькою Ріплі ще принаймні кілька місяців. Утім, у нас стільки спалень, що можна щоночі обирати собі нову!

Я озирнулася на Несту, яка відсторонено за нами спостерігала. Отже, вона все ж таки не одружилася з Томасом Мандреєм.

— Батько знепритомніє, коли побачить тебе, — далі белькотіла Елейн, ведучи мене сходами до дверей особняка. — А потім напевно влаштує торжество на честь твого повернення.

Неста піднімалася слідом за нами, як і раніше спокійна й відсторонена. Мене не цікавило, які думки зараз у неї в голові. Я не знала, чи розгніватися, чи порадіти з того, що їхні справи без мене пішли значно краще. Можливо, про це й думала Неста.

Підкови зацокотіли, і карета рушила назад — далі від мене, повертаючись до мого справжнього дому, повертаючись до Темліна. Я ледве стрималася, щоб не побігти за нею.

Він сказав, що кохає мене, і я знала, що це була правда, знала від ночі нашого кохання, з того, що він відіслав мене, щоб уберегти, що звільнив мене від умов Угоди, аби я була в безпеці. Тому що шторм, який погрожував накрити Прифію, був надто сильний навіть для Вищого Лорда.

Я повинна була залишитись у світі смертних. Це було мудрим рішенням. Однак я ніяк не могла побороти відчуття, яке темрявою поглинало мене зсередини, що я вчинила велику, найбільшу помилку у своєму житті, коли не залишилась усупереч усім його наказам. Залишайся із Вишим Лордом, казав мені суріель. Єдина його порада.

Батько розплакався, побачивши мене, й розпорядився про бал на мою честь, і тоді я відігнала ці думки подалі. Попри те що я знала, ніби обіцянка, яку я колись дала своїй матері, виконана, що я звільнилася від неї і моя родина навіки стала заможною, на серці ставало дедалі тяжче. Його накрило похмурою тінню, і вона лише розросталася.

Розділ 29

Вигадувати історії про своє життя разом із тітонькою Ріплі було дуже просто: я читала їй кожного дня, а ще вона давала мені уроки етикету зі свого ліжка, я піклувалася про неї, допоки вона не померла уві сні два тижні тому, залишивши мені весь свій статок.

Статок був справді великий: у скринях, що супроводжували мене, був не лише одяг — кілька було набито золотом і коштовним камінням, за кожен із цих камінців можна було купити тисячу таких маєтків.

Мій батько одразу ж узявся до інвентаризації всього майна, яке прибуло разом зі мною. Він сидів у великому кабінеті, вікна якого виходили в сад, де ми часом затишно влаштовувалися разом із Елейн на зеленій траві. Звідти я могла підглядати за батьком, схиленим над своїм робочим столом. Я бачила якось, як він зважував на маленьких вагах необроблений рубін завбільшки з качине яйце. Він знову дивився на світ ясним поглядом, кожен рух був наповнений жагою до життя, легкістю, якої я не помічала в ньому від часів його банкрутства. Навіть кульгати він став менше — дивовижний ефект від зілля й мазей, які подарував йому дивний мандрівний лікар. За одне лиш це я довічно дякуватиму Темліну.

Батько знову розправив плечі, а з очей зникла стареча полуда. Мій батько знову усміхався й весь час жартував із Елейн. Їй це дуже подобалося. Поведінка Нести не змінилася. Вона лише спостерігала за батьком і сестрою, відповідаючи на запитання Елейн одним-двома словами.

— Ці цибулини, — мовила Елейн, вказуючи рукою в тоненькій рукавичці на клумбу з пурпурово-білими квітами, — прибули сюди аж із тюльпанових полів на континенті. Батько обіцяв, що наступної весни візьме мене із собою, щоб я могла побачити їх на власні очі. Він каже, що ті поля з квітами простягаються на багато миль.

Вона торкнулася плодючої темної землі. Цей маленький садочок під вікнами батькового кабінету належав їй: кожну квіточку, кожен кущик вона вибирала й саджала сама, і нікого іншого вона до цього священнодійства не підпускала. Навіть прополювала й поливала власноруч.

Але зізналася, що все ж таки дозволяла трохи допомагати слугам. Вони носили важкі відра з водою. Бачила б вона розкішні сади навколо будинку Темліна! Квіти Двору Весни розкошували у своїй красі цілоріч. Я уявила, як здивувалася б Елейн. Може, навіть заплакала б від заздрощів.

— Ти повинна поїхати зі мною, — щебетала далі сестра. — Неста відмовляється. Каже, що морські подорожі занадто ризиковані, але ми… Нам з тобою було б цікаво мандрувати. Ти згодна?

Елейн весело усміхалася. На ній були великий крислатий капелюх і проста сукня, яку вона надягала для роботи в саду. Моя сестра щиро насолоджувалася життям. Пам’ятала вона наше голодне минуле? Навряд чи.

— Я була б не проти помандрувати на континент, — сказала я.

Я не лукавила, не підігравала Елейн. У дитинстві я геть не замислювалася про подорожі, а потім стало не до них. Але у світі напевно ж є багато цікавих місць, які варто було б подивитися.

— Чи вдалу пору ти вибрала для подорожі? Ти ж сама казала, що весна — час світських розваг, якими не можна нехтувати.

І казала це вчора за вечерею. Елейн шкодувала, що чудова пора вже минула й тепер треба чекати до наступної весни. А як багато було танцювальних вечорів, званих обідів, вистав! І звичайно ж, купа пліток, чуток, поголосок. Елейн із захопленням розповідала, навіть не помічаючи, що я ледве заштовхую в себе їжу. Здавалося б, те саме м’ясо, хліб та овочі. Однак… Порівняно з тим, що я їла в Прифії, тутешня їжа нагадувала золу.

— Правду кажучи, мене дивує, що біля дверей не збирається натовпу твоїх залицяльників і що вони не стоять в черзі до батькового кабінету — просити твоєї руки.

Елейн почервоніла. Щоб приховати збентеження, вона нахилилася й підсікла сапою кущик бур’яну.

— Нічого. Ця весна не остання. Неста, звичайно, тобі нічого не розповість, але цієї весни все було якось… дивно.

— У якому розумінні?

Вона звела трохи вгору своє тоненьке плече.

— Люди поводились із нами, ніби ми всі ці вісім років хворіли або ж поїхали до іншої країни, а не були злиденними селянами, що живуть у халупці. Ніби нам наснився жахливий сон про останні вісім років. Ніхто, жодна людина не згадала цього. Коли ми стали такими багатими, про що міг свідчити цей розкішний будинок, чимало родин вирішило заплющити очі на наше злиденне минуле.

— І, на твою думку, саме так вони й повинні були вчинити?

— Ні, однак від цього… від усього цього я починаю сумувати за тими роками, навіть за голодом та холодом. Іноді мені здається, що цей будинок надто великий, а батько увесь час поглинутий своїми справами, і Неста… — Вона кинула оком через плече на старшу сестру, яка стояла під старим покрученим деревом шовковиці і вдивлялась у простір наших володінь.

Вона майже не розмовляла зі мною минулого вечора і взагалі не мовила ані слова під час сніданку. Я дуже здивувалася, коли вона приєдналася до нас і ми пішли разом надвір, хай навіть просто постояти під деревом.

— Неста поводиться незрозуміло, — вела далі Елейн. — Її запрошують у гості, але вона відхиляє всі запрошення. Коли гості бувають у нас, то вона посидить за столом хвилин десять і йде до себе. Я намагалася з нею поговорити із цього приводу, утім на все в неї одна відповідь: «Я ж не проти, щоб ти розважалася». А мої друзі через неї зайвий раз приїжджати до нас не хочуть. Кажуть, вона дивиться на них так, що морозом сипле за спиною.

Елейн зітхнула:

— Може, ти з нею поговориш.

Я хотіла нагадати сестрі, що ми з Нестою ніколи не були близькі і просто терпіли одна одну. Але подальші слова Елейн змусили мене насторожитися.

— До речі, вона їздила тебе провідати.

— Що?

Мене наче в ополонку вкинули.

— Так. Її не було майже тиждень. Потім повернулася. Сказала, що на півдорозі в неї зламалася карета і простіше було повернути назад… Звісно, звідки тобі знати? Ти ж не отримувала наших листів.

Я знову поглянула на Несту, яка стояла під шовковицею. Вітер розвівав поділ її сукні. Невже вона намагалася дістатися до мене? Захисна магія Темліна їй цього не дозволила.

Я перевела погляд на чарівний маленький садочок і з подивом помітила, що Елейн дуже уважно дивиться на мене.

— Що?

Елейн похитала головою й знову взялася полоти.

— У тебе геть інший вигляд. І розмовляєш ти зовсім інакше.

Я сама очам своїм не повірила, коли, подивившись у велетенське люстро, що висіло у великій залі, побачила… сяйво навколо голови — мерехтливий, невловимий серпанок світла. Я знала, напевне, що це відбулося зі мною через тривалий час перебування у Прифії, де якимось чином я просякла магією. Я із жахом чекала того дня, коли цей слід зникне.

— Щось трапилось у будинку тітоньки Ріплі? — спитала Елейн. — Ти когось там… зустріла?

Я таємничо усміхнулася й висмикнула найближчий бур’янець.

— Не когось, а щось. Добру їжу та відпочинок.

***

Минали дні. Однак та чорна тінь усередині мене не розчинялася, а сама лиш думка про малювання викликала відразу. Натомість я проводила майже увесь час із Елейн у її садочку. Мені подобалося слухати її веселе щебетання про кожний кущик, про кожну квітку, про її плани створити іще один садочок біля оранжереї, а можливо, і не садочок, а справжній город, якщо вона навчиться як слід за ним доглядати.

Вона була така жива, що її радість передавалась і мені. І слуги, і садівники — всі їй усміхалися, і навіть похмурий і не дуже привітний головний кухар знаходив час кілька разів на день принести для неї тарілку з печивом та різноманітними тістечками. Не згасили ті злиденні роки світла в Елейн. Можливо, лише трішечки пригасили його. Вона була дуже щедрою, люблячою та доброю жінкою, і я пишалася тим, що вона моя сестра.

І ось нарешті батько закінчив лічити моє золото та коштовні камені. І я дізналася, що я дуже заможна жінка. Я інвестувала невеличку суму в його справу, а коли поглянула на довжелезний залишок суми, то, щоб уторопати, скільки ж це, попросила батька намалювати мій статок у вигляді мішків, щоб могла бодай їх полічити.

Маєток стояв усього за п’ять кілометрів від нашої халупки. Була й дорога до неї.

Я не звертала уваги на те, що спідниця моєї сукні стала вологою від багнюки. Ішла, вбираючи звук вітру, який блукав серед дерев, а ще спів високої зеленої трави. Якщо я порину надто глибоко у свої спогади, то зможу уявити, ніби гуляю з Темліном його лісами.

Я не сподівалася на побачення з ним, однак щоночі, перш ніж лягати спати, благала вищі сили, щоб колись прокинутися в його маєтку або ж отримати повідомлення, що він чекає на мене. Та гіршим за моє щоденне розчарування був страх за нього — що Амаранта, хай би ким вона була, якось уже встигла нашкодити йому.

Я кохаю тебе.

Я ніби знову чула ці слова, майже бачила, як він їх промовляє, а сонячне світло відбивається від його золотавого волосся і неймовірних смарагдових очей. Я майже відчувала його тіло, яке притискалося до мого, його пальці, які пестять мене.

Нарешті я дісталася повороту дороги, який упізнала б навіть уночі, і нарешті побачила.

Такий маленький… Будинок був неймовірно маленький.

Колишній садочок Елейн перетворився на зелений клубок бур’янів та квітів, а знаки, намальовані на камінні перед входом, досі можна було розгледіти. Головні двері — похилі, перехняблені, якими я запам’ятала їх, були замінені, а невеличке кругле віконце розбите. Всередині будиночка було темно, усе вкривав шар пилу.

Я подумки проклала шлях, яким ходила щоранку, від головних дверей, потім крізь зелені лани й до самого краю дерев, де починався великий ліс. Ліс — мій ліс.

Колись він лякав мене — смертоносний, зголоднілий та суворий. А зараз він здавався мені… простим. Звичайним.

Я знову подивилася на сумний темний будиночок — місце, яке було для мене в’язницею.

Елейн зізналася, що сумує за ним, і мені було цікаво, що вона бачила, коли дивилася на котедж. Мабуть, він не здавався їй в’язницею, а був притулком… захистом від світу, у якому так мало добра, але і в ньому треба намагатися його знайти, попри те що ці спроби можуть бути марними.

Вона дивилася на нашу халупу з надією, а я — з ненавистю. І я не знала, хто з нас сильніший.

Розділ 30

У мене була ще одна справа перед поверненням до батькового маєтку. Селяни, які колись зневажали й ігнорували мене, тепер глипали в мій бік, а дехто навіть насмілювався підійти й запитати про тітку, про спадок тощо. Я ввічливо, але твердо відмовлялася заходити в розмову, щоб не давати приводу для пліток. Усе це відбирало час, і я не відразу дісталася тієї частини селища, де жили злидарі. А коли нарешті опинилася біля дверей першої хатки, то вже почувалася геть виснаженою — більше, ніж після цілого дня полювання.

Найбідніші мешканці нашого селища ні про що не розпитували мене, коли я простягала їм маленькі мішечки зі сріблом та золотом. Вони намагалися відмовитися, деякі навіть не впізнавали мене, однак я все одно залишала їм гроші. Це було найменше, що я могла для них зробити.

На зворотному шляху до маєтку батька я пройшла повз Томаса Мандрея і його дружків. Вони сиділи біля місцевого фонтана й говорили про якийсь будинок, який згорів тиждень тому разом із усією родиною. Тих, хто згорів у ньому, не жаліли — ішлося про можливість поживитися добром, якщо воно вціліло.

Томас уважно подивився на мене, оцінюючи з мерзенною посмішкою, яку я вже бачила сотні разів, коли він чіплявся до місцевих дівчат. Чому Неста передумала? Я кинула на нього байдужий погляд і пішла далі своєю дорогою.

Я вже майже вийшла із селища, коли з-за великої купи каміння почула веселий жіночий сміх. Зробивши кілька кроків, я побачила Айзека Гейла з низенькою пухкенькою жіночкою, яка, певно, була його дружиною. Вони йшли, тримаючись за руки, обоє усміхалися, обоє ніби світилися зсередини.

Його усмішка зникла, коли він побачив мене.

Людина… Він здавався мені лише звичайною людиною, зі своїми незграбними ногами та руками, однак та усмішка, яка була в нього на обличчі іще мить тому, перетворювала його на щось величніше.

Його дружина переводила погляд з мене на чоловіка і знову на мене, можливо, надто нервово. Так, ніби її почуття до нього — кохання, світло якого я встигла побачити, — було таке нове для неї, таке неочікуване, що вона боялася його втратити. Дуже обережно Айзек нахилив голову у привітанні. Він був іще хлопчиськом, коли я покинула його та світ смертних, а цей чоловік, який стояв переді мною, розквітнув завдяки коханню до дружини, саме це зробило його справжнім чоловіком. Нічого не прокинулося в мене в душі до нього, окрім слабкого почуття вдячності.

За кілька кроків ми нарешті пройшли повз одне одного. Я широко усміхнулася йому, їм обом і нахилила голову у привітанні, щиро бажаючи їм обом щастя.

***

До балу, який батько влаштовував на честь мого повернення, залишалося два дні, а в будинку вже вирувала передсвяткова метушня. Грошей, які він витрачав на приготування, у ті лихі часи нам стало б не на один рік. Чи думав він, сидячи біля вогнища нашої хатини, що колись знову влаштовуватиме бали? Я не хотіла цього свята і, напевно, вмовила б його не влаштовувати урочистостей, та Елейн про нього мріяла. Вона любила бали й навіть знайшла для мене сукню, у якій я мала бути на балу. І то все на один вечір. Серед тих людей, які колись соромилися нас, не звертали уваги й нічим не допомогли, коли ми голодували. Їм було геть байдуже до нашого існування.

Сонце вже сідало за обрій, коли я нарешті впорала свою роботу — обробила чималий шмат землі під квітник Елейн. Слуги з острахом поглядали на нас, побоюючись, що їм доведеться шукати собі інше місце. Я заспокоїла їх, сказавши, що мені просто захотілося потренувати м’язи.

Я досі не визначилася, що робитиму тут протягом тижнів, місяців чи навіть років. Якщо справді недуга руйнує все за Стіною, якщо Амаранта випустила всіх найжахливіших створінь на волю, щоб вони розносили хворобу… Я не могла вдавати радість, коли насправді похмура тінь огортала мою душу. Її я весь час відчувала в собі. Я так і не торкнулася пензлів. Куточок душі, де жили фарби, мої задуми, був порожній. Я заспокоювала себе словом «скоро». Ось я відкрию скриньку, натягну полотно, розкладу баночки з фарбами і стану писати картини.

Я встромила лопату в землю й поставила на неї ногу, вирішивши трохи перепочити. Можливо, садівників лякала моя туніка простого крою й такі само прості штани. Хтось із них навіть збігав за капелюхом — крислатим, як у Елейн. Щоб не ображати слуг, я надягла капелюх, хоча після місяців, проведених на сонячних луках Двору Весни, моє тіло стало бронзовим, а на обличчі з’явилися веснянки.

Я подивилася на свої руки, які склала на держаку лопати. Зашкарублі, вкриті шрамами. Під нігтями чорніла земля. Я усміхнулася, уявивши, як злякаються слуги, побачивши різнокольорові плями від фарби в мене на одязі.

— Навіть якщо відмиєш, усе одно не приховаєш їх, — промовила Неста з-за моєї спини, виходячи з-під свого улюбленого дерева. — Щоб не вирізнятися, тобі краще вдягати рукавички й ніколи не знімати їх.

На ній була звичайна блідо-лавандова сукня з мусліну, частина волосся заплетена в коси, а решта золотаво-каштановими хвилями спадала на спину. Прекрасна, велична, непорушна, як одна з Вищих Фе.

— А може, я не бажаю долучатися до прийнятних для тебе соціальних кіл?

Я знову взялася за лопату.

— Тоді навіщо тобі тут залишатися?

Логічне запитання.

Я встромила лопату глибше, руки та спина напружилися, коли підняла велику купу темної землі й трави.

— Це ж мій дім. Хіба ні?

— Ні, це не твій дім, — спокійно відповіла Неста.

Я знову встромила лопату в землю.

— Гадаю, твоя справжня домівка десь дуже далеко звідси, — продовжила вона.

Я припинила копати, залишила лопату стирчати в землі й дуже повільно повернулась і подивилася сестрі в очі:

— Тітоньки Ріплі взагалі не існує.

Неста пірнула рукою до кишені, а по тому щось кинула на землю. Я нагнулася, піднявши із землі уламок дерева. На його поверхні викрашався візерунок із квітів. Я впізнала квіти наперстянки. Наперстянка. Намальована неправильним відтінком блакитного кольору.

У мене перехопило подих. Увесь цей час, усі ці місяці…

— Маленькі хитрощі твого звіра не подіяли не мене, — промовила вона із крижаним спокоєм. — Я переконалася: досить залізної волі, щоб збагнути, якими жалюгідними є ці наші магічні хитрощі. І тоді я стала свідком дивних речей. Я спостерігала, як батько з Елейн перейшли від істеричних сліз до… навіть не знаю, як назвати їхній стан. Мені доводилося вислуховувати маячню щодо того, як тобі пощастило, що казна-звідки взялася троюрідна сестра батька й покликала тебе жити до себе. Вони вважали, що наші двері розтрощив зимовий буревій. Іноді мені здавалося, що я божеволію. Тоді я виймала цей уламок, дивилася на твоє малювання, на сліди кігтів і розуміла: зі мною все гаразд.

Я ніколи не чула, щоб магія не подіяла на когось із людей. Однак розум Нести належав тільки їй. Вона побудувала в ньому такі міцні стіни — із криці, заліза та ясена, — що магія Вищого Фе не змогла пройти крізь них.

— Елейн казала… казала, що ти поїхала провідати мене. Принаймні намагалася це зробити.

Неста пирхнула, похмуро, з тією застарілою люттю, якої вона досі не могла контролювати.

— Він поцупив тебе посеред ночі. Ми слухали, як він верзе нісенітницю про Угоду. А потім наше життя пішло так, наче нічого взагалі не сталося тієї страшної ночі. Але ж я знала, що сталося. Не мої ж нігті залишили відмітини на столі.

Мої руки безсило повиснули.

— Ти поїхала за мною, — сказала я. — Ти поїхала за мною у Прифію.

— Я дісталася Стіни. Однак так і не змогла знайти діру, щоб пройти крізь неї.

Руками, які шалено тремтіли, я обхопила шию.

— Ти вирушила туди крізь засніжений ліс… два дні на дорогу туди і два дні, щоб повернутися додому. Адже так і було?

Неста хитнула плечем, розглядаючи щепку від столу.

— Я домовилась із тією найманкою з міста, десь за тиждень, як тебе вкрали. За гроші з проданих тобою шкур. Вона здавалася єдиною, хто міг мені повірити.

— Ти це зробила… Заради мене?

Очі Нести, мої очі, очі нашої матері, зустрілися із моїми.

— Мені не сподобалося, як він повівся з тобою, — повторила вона.

Темлін дуже помилявся, коли ми обговорювали можливість того, чи коли-небудь мій батько прийде за мною… У нього забракло хоробрості… Йому забракло люті. Він скоріше найняв би когось, хто пішов би за мною. І тільки Неста… саме Неста пішла за мною із тією найманкою. Моя холодна, сповнена ненависті сестра наважилася вирушити до Прифії, щоб урятувати мене.

— А що Томас Мандрей? — стримано запитала я.

— Я зрозуміла, що він ніколи не пішов би зі мною вирятовувати тебе з Прифії.

Гадаю, для неї, з її холодним та лютим серцем, цього було задосить, щоб підвести риску під їхніми стосунками.

Я подивилася на свою сестру, насправді уперше подивилася. На цю жінку, яка всім серцем ненавиділа підлабузників, котрі зараз оточували її у власному будинку, яка за все своє життя не затримувалася в лісі бодай на день, однак не злякалася диких звірів. Мені раптом відкрилася її справжня суть. Смерть нашої матері й подальше зубожіння батька завдали їй болю, але вона сховала його за крижаним холодом і в’їдливою гіркотою, її гнів був рятівним колом, а вдавана жорсткість давала їй змогу не втратити здоровий глузд. Даремно я вважала її безсердечною. У душі Неста виявляла і турботливість, і любов. Можливо, вона вміла любити міцніше і відданіше, ніж я думала.

— Томас ніколи не зміг би бути парою для тебе, — тихо сказала я.

Моя сестра не усміхнулась, однак все ж таки в її блакитно-зелених очах з’явився блиск.

— Розкажи мені все, що з тобою трапилося, — мовила вона, скоріше наказала, аніж попросила.

Тож я й розповіла їй геть усе.

А коли я закінчила свою розповідь, Неста довго дивилася на мене, а тоді попросила навчити її малювати.

***

Неста, як я собі й думала, виявилася сумлінною ученицею. У мене тепер був привід не брати участі в приготуваннях до балу, день проведення якого наближався. Мені було нескладно показати Несті, як натягувати полотно, але переконати її вихлюпувати на нього все, що накопичилося в душі, усе, що роками лежало на серці й непокоїло розум, я не могла. На це потрібен був час. І куди поділася пиха моєї старшої сестри! Неста старанно й точно повторювала на полотні всі мої рухи.

Коли ми вийшли з кімнати, яку обрали для занять, забруднені фарбою і припорошені крихким вугіллям, призначеним для малювання, приготування до свята майже завершилися.

Різнокольорові скляні ліхтарі світилися уздовж головної дороги до маєтку, а всередині будинку всі сходи, стіни, кожну арку прикрашали нескінченні гірлянди та вінки з квітів і стрічок. Прекрасно. Кожну квітку Елейн обирала власноруч і показувала слугам, куди її прикріпити.

Ми з Нестою піднялися на другий поверх. А на першому — з дверей бального залу, тримаючись за руки, вийшов батько з Елейн. Неста відразу спохмурніла. Елейн щасливо усміхалася. Батько не шкодував захопливих слів щодо її вміння прикрашати будинок, а вона схилила голову йому на плече й купалася в батьківських компліментах. Я раділа їхньому щастю. Напевно, і в них були свої прикрощі, але радість заможного й безтурботного життя переважала все.

Неста мовчки рушила коридором. Я пішла за нею. Наші кімнати були навпроти.

— Бувають дні, — сказала Неста й зупинилася перед дверима до своєї кімнати, якраз навпроти моєї, — коли я хочу спитати його, чи він пам’ятає роки, коли мало не заморив нас голодом.

— Ти також витрачала кожну монету, яку мені щастило отримати на базарі, — нагадала я їй.

— Я завжди знала, що ти принесеш іще якісь гроші. А якби не принесла, мені було цікаво, чи бодай пальцем він ворухне заради дочок, коли вже не заради себе? Чи так і сидітиме, длубаючись у дереві? Потім я переконалася: батько ніколи не був бійцем. Навіть зараз, якби змінилися обставини, він знову перетворився б на жалюгідного скиглія… Я була не в змозі піклуватися про нашу сім’ю так, як це робила ти, тож ненавиділа тебе за це. Але батька я ненавиділа ще сильніше. І ненавиджу досі.

— Він про це знає?

— Він завжди про це знав, ще до свого банкрутства. Це через нього померла наша мати. А в нього на думці були тільки кораблі. Він мав можливість дістати ліки з будь-якого кінця світу. Він міг найняти людей і відправити їх у Прифію, просити допомоги там. Але він… Він просто дав мамі померти.

— Він кохав її й дуже сумував за нею…

Я не знала, хто з нас має рацію — можливо, ми обидві.

— Він дозволив їй померти. Ти пішла б на край світу, щоб урятувати свого Вищого Лорда.

Я відчула знайому порожнечу в грудях.

— Так, пішла б, — спокійно відповіла я їй і прослизнула до своєї кімнати, щоб перевдягтися.

Розділ 31

Бал нічим не відрізнявся від напівзабутих урочистостей мого дитинства. Гриміла музика, під неї танцювала місцева знать, обвішана коштовностями. І всі невтомно проголошували тости на мою честь. Я весь час трималася біля Нести, позаяк вона успішно відтрунювала надто цікавих залицяльників, ласих до мого спадку. Однак я намагалась усміхатися — не так до них, як заради Елейн. Та літала по залу, віталася з кожним гостем і гостею і встигла потанцювати з усіма синками із впливових родин.

А у мене в голові звучали слова Нести: «Ти заради порятунку свого Вищого Лорда вирушила б на край світу».

Серце підказувало: Темлін у біді. Йому загрожувала не тільки недуга, що прокинулася і знову поповзла землями Прифії. Навколо нього збиралися сили, які хотіли знищити його, смертоносні. Проте я перестала шукати відповіді, припинила чинити опір, боротися. Я раділа — егоїстично раділа, — що змогла відмовитися від тієї дикої, тваринної частини мене, яка вміла тільки виживати. Я дозволила йому відіслати себе додому. Я була щаслива забути про нагів і суріелей, залишивши позаду життя, сповнене непередбачуваних небезпек. Я не спробувала напружити розум і звести воєдино уривки відомостей про недугу та Амаранту, не спробувала врятувати Темліна. Я навіть не сказала, що люблю його. А Люсьєн… він теж знав про це. Я згадала його прощальні слова. Люсьєн розчарувався в мені.

Годинники пробили другу ночі, однак гості досі не роз’їжджалися. Батько щось шумно обговорював у товаристві заможних торговців та аристократів. Мене їм представили, але я відразу забула їхні імена. Розчервоніла Елейн весело щебетала, оточена новими друзями й подругами. Неста мовчки покинула залу ще опівночі. Я вирішила, що мені теж досить усього цього, й завершила святкувати своє повернення, ні з ким не попрощавшись.

Наступного дня всі ми прокинулися дуже пізно й зібралися за столом до сніданку лише на другу годину. Вигляд у нас був утомлений, голова, принаймні в мене, боліла. Я подякувала батькові та Елейн за свято на мою честь і прикинулася, що не зрозуміла батьківських запитань. Батька ж цікавило, чи сподобався мені бодай хтось із синів його друзів.

Настала справжня літня спека. Обмахуючись віялом, я сперлася підборіддям на кулак, дивуючись тому, що, попри спеку, спала міцно й виспалася. У будинку Темліна ніколи не було дуже жарко або надто холодно.

— Я ось що думаю. Може, мені купити землі родини Беддор, — сказав батько, звертаючись до Елейн, яка єдина слухала його за столом. — До мене дійшли чутки, що невдовзі їх виставлять на продаж, бо ніхто з родини не вижив у тій пожежі, спадкоємців немає. Гадаю, що це буде непогана інвестиція. Можливо, хтось із вас, дівчатка, колись побудує для себе будинок на цій землі. Коли настане час.

Елейн зацікавлено закивала головою, а я лише очима кліпала.

— А що трапилось із родиною Беддорів?

— О, це було жахливо, — сказала Елейн. — Їхній будинок згорів, уся родина загинула. Тіло Клер не зуміли знайти. Але ж… — вона втупилася поглядом у свою тарілку, — була глупа ніч, згоріла і родина, і слуги, всіх спопелила пожежа. Це сталося за день до того, як ти приїхала до нас.

— Клер Беддор, — повільно мовила я.

— Наша подруга, пам’ятаєш? — спитала Елейн.

Я кивнула головою й відчула погляд Нести.

Ні… ні, це неможливо. Це лише збіг обставин… Повинно бути так. Інакше…

Я ж назвала це ім’я Різенду.

Шлунок обпекло наче вогнем, мене мало не знудило.

— Фейро? — звернувся до мене батько.

Я накрила тремтливою рукою очі, глибоко дихаючи. Що насправді трапилось?

Не тільки з родиною Беддорів, а вдома, у Прифії?

— Фейро, — знову озвався до мене батько.

Неста зашипіла на нього:

— Помовчи.

Я боролася з відчуттям провини, відрази й жаху. Всі ці почуття водночас опанували мене. Я повинна дістати відповідь, повинна достеменно знати, чи було те, що трапилося, трагічним збігом, чи я ще можу врятувати Клер. І якщо таке сталося тут, у світі смертних, то в межах Двору Весни… Отже, Темлін недаремно боявся чудовиськ… Усе це, як і сама недуга, яка підірвала магічні сили Темліна та інших фейрі, якимось чином взаємопов’язане. Я повинна дізнатися, як саме.

А поки що я розуміла лише одне: фейрі могли безперешкодно проникати через Стіну, не залишаючи слідів.

Я опустила руки й подивилася на Несту.

— Слухай мене дуже уважно, — сказала я, ковтаючи клубок у горлі. — Усе, що я розповіла тобі, повинно залишатися в таємниці. Ти не шукатимеш мене. Не рятуватимеш. Ти більше нікому не назвеш мого імені.

— Про що ти таке говориш, Фейро? — Батько розгублено дивився на мене з іншого кінця довгого столу.

Елейн, соваючись на стільці, переводила погляд з мене на Несту, а потім на батька.

Однак Неста витримала мій погляд. Непохитна.

— Гадаю, у Прифії могло статися щось жахливе, — дуже тихо вела я далі.

Я ніколи не дізнаюсь, які знаки залишив Темлін для моєї родини, до якої магії вдався, щоб вони могли зрозуміти потрібної миті, що настав час тікати. Я не могла покладатися лише на магію Темліна. Тепер, коли взяли Клер, убивши її родину… І все через мене.

— Прифія! — скрикнули водночас батько та Елейн.

Неста звела руку, змушуючи їх замовкнути.

Я продовжила:

— Якщо ви не хочете тікати звідси, то потрібно найняти охорону. Найміть вартових, які стежили б за Стіною, за лісом. І за містечком також.

Я підвелася зі стільця.

— За перших ознак небезпеки, щойно почуєте, що в Стіні з’явилася пробоїна, і навіть коли щось видасться вам дивним чи підозрілим, сідайте на корабель і тікайте від цих місць якнайдалі. Пливіть на південь. У ті краї, якими фейрі ніколи не цікавилися.

Батько й Елейн розгублено закліпали. Здавалося, вони розганяли туман, що огорнув їх мізки, або ж тільки-но прокинулися після глибокого сну. Неста вийшла разом зі мною, і ми піднялися до себе.

— Беддор. На їх місці мали бути ми, — здогадалася вона. — Але ти назвалася вигаданим ім’ям. Ти збила зі сліду тих небезпечних фейрі, що загрожували твоєму верховному правителю.

Я кивнула. Судячи з виразу обличчя сестри, вона гарячково обмірковувала, як бути далі.

— То скоро відбудеться напад на наші землі?

— Я не знаю. Справді не знаю, що коїться. Мені лише сказали, що їхні землі вразила якась недуга, яка у одних фейрі послаблює магічні здібності, а інші під її впливом стають некерованими. Для багатьох ця хвороба стала згубною. Вона поширилася всією Прифією, не визнаючи ніяких меж. Потім раптом на довгі роки завмерла. І ось знову прокинулася. Темлін говорив, що світу людей вона поки що не загрожує. Але якщо Двір Весни впаде, хвороба впритул підійде до Стіни й може виплеснутися сюди. Темлін… Темлін був останнім оплотом. Він умів стримувати наміри інших Дворів, підступних і небезпечних. А зараз, найімовірніше, він сам потрапив у біду.

Увійшовши до кімнати, я скинула святкову сукню. Серед одягу знайшла туніку з дебелої тканини, теплі штани й високі чоботи. Переодягнувшись, я стала заплітати волосся в косу.

— Фейро, тобі нема чого сюди повертатися, — раптом сказала Неста. — Не озирайся назад.

Я закінчила взуватися й запхнула за халяви мисливські ножі, які придбала вже тут.

— Колись батько сказав тобі, щоб ти не поверталася. Тепер я кажу тобі те саме, — вела далі Неста. — Ми самі про себе подбаємо.

Раніше я образилася б на неї за такі слова, а зараз сприйняла їх як подарунок. Неста мала рацію. Ще два мисливські ножі я повісила на поясі. Свій сагайдак заповнила стрілами, але звичайними, ясеневих дістати не змогла. Залишалося взяти лук.

— І ось іще що, — сказала я. — Фейрі вміють брехати не гірше за людей. Їх вроджена правдивість — казки для дурних смертних. І залізо на них зовсім не діє. А от ясен їм не подобається. Візьми мої гроші й купи саджанці ясена, щоб стало їх на цілий гай. А Елейн доглядатиме за ними.

Неста кивнула й закасала рукав, щоб показати мені залізний браслет.

— А з чого ти взяла, що зможеш йому допомогти? — спитала вона. — Він — Вищий Фе. Ти — проста смертна.

Її слова не були для мене образливі. Це тільки запитання, що з’явилося в її голові. Холодний завбачливий розум.

— Я цим не переймаюся, — відповіла я, відчиняючи двері. — Знаю лише, що повинна спробувати.

Неста не ворухнулася. Як і я, вона терпіти не могла прощань.

Я не знала, що чекає на мене і яка небезпека чатує на неї.

— Несто, світ не обмежується жалюгідним шматочком суходолу, що дістався людям. Є значно привабливіші місця. Шукай їх. Якщо мені пощастить, якщо все скінчиться краще, ніж я думаю, і життя стане безпечнішим, я неодмінно тебе знайду.

Це все, що я могла сказати на прощання.

— За мене не турбуйся, — спокійно, як завжди, мовила Неста. — До фейрі я не маю ні симпатії, ні інтересу.

На мій здивований погляд Неста відповіла порухом плеча і словами:

— Спробуй надіслати якесь повідомлення, коли все налагодиться. Якщо налагодиться… Батько та Елейн можуть жити удвох у цьому маєтку. Гадаю, що я могла б вирушити в інші світи, побачити, на що здатна жінка з великими грошима та добрим іменем.

«У тебе безмежні можливості», — подумала я. Несті лише потрібно знайти такий куточок, де вона почувалася б як удома. Якщо мені пощастить, коли-небудь ми побачимося.

***

Елейн теж не марнувала часу. Коли я спустилася вниз, на мене чекав осідланий кінь і чимала торбина з їжею та всім необхідним, що може знадобитися в дорозі. Батька поруч із нею не було. Елейн міцно обняла мене.

— Тепер я згадала… згадала, що сталося насправді.

Я теж її обняла.

— Не втрачай пильності. Ви всі не втрачайте її.

Елейн кивнула. На очах у неї блищали сльози.

— А мені так хотілося поплисти з тобою на далекий континент, — зізналася вона.

Я дивилася на середню сестру, запам’ятовуючи її миле обличчя. Потім сама витерла їй сльози.

— Можливо, ще побуваємо там, — сказала я.

І мені хотілося виконати коли-небудь свою обіцянку.

Елейн схлипувала, але мені не було коли її втішати. Я заскочила в сідло й рушила до воріт. Як і минулого разу, не попрощалася з батьком.

Я їхала весь день і зупинилася, лише коли геть стемніло. Я знала: треба рухатися на північ, нікуди не звертаючи, поки не досягну Стіни. Я повинна повернутися до Двору Весни, на власні очі побачити те, що там коїться, і розповісти Темліну про все, що в мене на серці, поки не стало надто пізно.

Наступний день я теж провела в дорозі. Спала я, на диво, міцно і прокинулася, тільки-но засіріло.

Навколо мене розкинувся літній ліс, повний соковитої зелені і співу птахів.

Тиша накотилася раптово. Змовкли всі звуки, немов я опинилася в глухій печері. Я пустила коня кроком і тепер їхала, уважно вдивляючись у кожне дерево й кущ, і чекала, чи не затремтить де повітря. Усе було тихо і на диво спокійно, аж раптом…

Мій кінь встав дибки й потряс головою. Я ледве втрималася в сідлі. Кінь відмовлявся йти далі, хоча попереду не було ніякої видимої перешкоди. Я спішилася, пройшла кілька кроків. Мені стало важко дихати. Викинувши вперед руку, я натрапила на непереборну перешкоду. Ось вона — прозора, невидима Стіна, через яку мені не перебратися.

Однак фейрі ж якось проходили туди й назад. Крізь діри, як стверджували чутки. Тому я повела коня уздовж невидимої Стіни, раз по раз перевіряючи її рукою, щоб не відійти кудись убік.

Пошуки забрали ще два дні — і ніч між ними була жахливіша за все, що я пережила при Дворі Весни. Два дні, допоки я не знайшла два вкриті мохом великих камені, на певній відстані один від одного, із вирізьбленими на них завитками. Прохід.

Цього разу, коли я сіла на коня й направила його між каменів, той не опирався.

Магія вдарила в ніс, і мій кінь знову ставав дибки, але ми пройшли.

Я впізнавала ці дерева.

Їхала мовчки, тримаючи стрілу на тятиві, бо істоти, що мешкали в цих лісах, були страшніші за все те, що я залишила позаду.

Темлін, можливо, сильно розгнівається. Він, напевно, звелить мені розвернутися й паняти додому. Але я не поїду. Скажу, що люблю його і приїхала допомагати всім, чим зможу. Я повернулася, щоб боротися пліч-о-пліч. Можливо, мені доведеться його зв’язати, щоб вислухав.

Я так занурилась у свої думки, що не відразу звернула увагу на незвичну тишу. Кудись поділися всі птахи. Під’їхавши до маєтку, я побачила ще один тривожний знак: кущі живоплоту втратили бездоганність обрисів — їх давно не підстригали.

Я нарешті досягла воріт, і в мене закалатало серце. Ворота були відчинені. І не просто відчинені — вивернуті, немов чиїсь велетенські руки зім’яли їх стулки.

Під кінськими копитами гучно хрумтіло ріння. Мені стало млосно, коли я побачила розчахнуті вхідні двері. Одна стулка, зірвана з верхньої петлі, висіла під кутом.

Я спішилася. Як і досі, тримала лук напоготові. Проте в цьому потреби не було. Величезний будинок зовсім спорожнів і тепер більше нагадував склеп, ніж житло.

— Теме? — покликала я й піднялася на ґанок.

Я вбігла всередину і ледь не впала, послизнувшись на уламках порцелянової вази.

Здавалося, що коридором пройшла ціла армія. Шпалери клаптями звисали зі стін, мармурові поручні розкололися, замість люстр на підлозі купчився битий кришталь.

— Темліне! — знову погукала я.

І знову не почула відповіді.

Мені стало по-справжньому страшно. У вікнах не залишилося жодного вцілілого скла.

— Люсьєне?

У відповідь тиша. Лиховісна тиша.

— Темліне, де ти? — пошепки спитала я.

Мій голос відлунням блукав коридорами, ніби глузуючи з мене.

У мене підігнулися коліна.

Його не було.

Розділ 32

Я дозволила собі хвилину, лише одну хвилину простояти на колінах. Підвелася й обережно, щоб не наступати на розбите скло, розтрощене дерево, на сліди крові, стала просуватися. Уздовж понівечених стін траплялися засохлі бурі калюжки.

«Це теж ліс», — сказала я собі. І треба дізнатися, куди ведуть сліди.

Я повільно побрела коридором, намагаючись відтворити картину того, що сталося. Усе свідчило про жорстоку сутичку. Я повільно пішла залою, відстежуючи залишені сліди, збираючи інформацію. Сутичка була запекла — і, судячи з усього, все розтрощили саме тоді. Розбите скло та відбитки ніг усюди йшли ззовні до середини будинку, ніби він був оточений нападниками. У головні двері вони проривалися силою, двері до саду були геть понівечені.

І жодного мертвого. Про це я нагадувала собі на кожному кроці. Мертвих не було, та й крові не так багато. А це означає, що вони живі. Темлін живий.

А якщо він мертвий…

Я судомно зітхнула, провівши рукавом по запорошеному і спітнілому обличчю. Жодних «якщо». Коли я підходила до дверей їдальні, у мене тремтіли руки. Обидві стулки трималися на верхніх петлях.

У їдальні було так само все потрощено, як і в коридорі. Ось тільки запитання: це сталося після того, як Темлін вихлюпував свій безсилий гнів на Різенда чи постаралися недруги Вищого Фе? Стіл був понищений, вікна їжачилися зубчастими краями розбитого скла, з нахилених карнизів звисало шмаття оксамитових портьєр. Однак крові не було… Саме тут її не було.

Я обстежила сліди на битому склі.

Можливо, Темлін і Люсьєн, коли стався напад, сиділи тут і, не надаючи опору, потім покинули їдальню.

Якщо я правильно відтворила всю картину, вони обидва мають бути живі. Ланцюжки слідів тягнулися до самих дверей. Там я присіла навпочіпки, вдивляючись у почорнілі уламки. Тут уже були і грудки землі із саду, і кров. Схоже, тут їх зустріли — численні сліди це підтверджували — й повели в сад.

Частина коридору, що веде в сад, нагадувала бурелом після вітровію. Я дістала мисливський ніж і повернулася до їдальні, шукаючи, де б його сховатися. Погана затія! Хіба що порозгрібати купу уламків і залягти. Причаїтися за відчиненими дверима і в щілину вести спостереження за коридором.

Я встигла вчасно сховатися — сюди хтось ішов.

Цей хтось, накульгуючи, увійшов до колишньої їдальні і став принюхуватися. Я бачила лише спину, прикриту звичайним плащем, що їх носили слуги. Фейрі був середнього зросту. Щоб мене виявити, йому було потрібно всього лиш зачинити двері. Я опинилася в пастці. Може, діждатися, поки він увійде, а потім тихо вислизнути? Тихо? Це коли підлога встелена скляними друзками? Погляну, як поводитиметься цей фейрі: може, побачить, що тут нікого нема, та й піде собі.

Але фейрі нікуди не пішов. Він зупинився, продовжуючи принюхуватися. У мене аж у грудях похололо. Я геть забула про їхній погострений нюх і тепер могла розраховувати хіба що на раптовість свого нападу. Ударити ножем раніше, ніж потенційний противник вчинить те саме.

Фейрі повільно повернувся.

Я заволала, штовхнувши двері, і почула крик у відповідь.

— Ейсіл!

Вона глипала на мене, тримаючи руку на серці. Звичайна брунатна сукня на ній була брудна й місцями подерта. Крові на сукні не було, і фартухом не була підперезана. Така, як завжди. Ейсіл не постраждала, хіба що кульгала. Напевно, підвернула ногу. Вона кинулася до мене. Її шкіра на обличчі, зазвичай кольору кори дерева, тепер стала світліша.

— Тобі не можна перебувати тут.

Вона сполохано роздивлялася мій ніж, лук та сагайдак зі стрілами.

— Тобі ж наказали триматися подалі від цього місця.

— Він живий?

— Так, але…

Я мало не впала на підлогу. Він живий!

— А Люсьєн?

— Також живий. Однак…

— Розкажи мені, що трапилось… Розкажи мені все!

Я не зводила погляду з вікна, прислухаючись до звуків у будинку і в усьому маєтку. Тиша.

Ейсіл ухопила мене за руку й потягнула з обідньої зали.

Вона не мовила ані слова, допоки ми йшли порожніми, надто тихими приміщеннями, розтрощеними, закривавленими, але… нікого мертвого. Їх, може, прибрали або ж… я навіть думати про це не хотіла.

Ми опинилися на кухні. Мене зустріли стіни, що почорніли від пожежі, і гори попелу. Як і в їдальні, Ейсіл роззирнулася вусібіч, принюхалася й лише по тому відпустила мою руку.

— Навіщо ти повернулася?

— Я повинна була так учинити. Бо відчула: вас спіткало велике лихо. Тож я заквапилася в дорогу. Ледве прохід у Стіні знайшла. Я маю бодай чимось допомогти.

— Тобі ж було велено не повертатися, — похмуро нагадала мені Ейсіл.

— Де Темлін?

Ейсіл затулила обличчя довгими кістлявими руками. Вона навіть схопилася за верхній край маски, немов намагалася її зняти, але маска не знімалася. Ейсіл зітхнула, її жилаві руки повиснули уздовж боків.

— Вона його забрала, — сказала служниця. — Повела в Підгір’я, де її Двір.

У мене всередині все похололо.

— Хто — «вона»? — спитала я, хоча знала відповідь наперед.

— Амаранта, — прошепотіла Ейсіл, знову боязко роззираючись довкруги, ніби та могла почути і з’явитися сюди.

— Навіщо? Хто вона взагалі така? Будь ласка, хоч ти розкажи мені правду.

Ейсіл здригнулася всім тілом:

— Правди захотілося, дівко? Гаразд, тоді слухай. Тепер уже все одно. Амаранта забрала Темліна через прокляття. Минуло сім разів по сім років, а він так і не зумів зруйнувати її прокляття. Вона скликала всіх верховних правителів, щоб побачили, як вона його зламає.

— Через як-ке п-прокляття? — затинаючись, спитала я.

Отже, було прокляття, накладене на маєток. Можливо, на весь Двір Весни. А я жила тут розкошуючи й навіть не підозрювала.

— Амаранта — верховна правителька Прифії. Вважай що королева, — прошепотіла Ейсіл, і в її очах спалахнув страх.

— Я чула, що влада в Прифії розділена порівну між сімома верховними правителями. Звідки взялася королева?

— Раніше так і було. Доти, доки не з’явилася на цих землях Амаранта як посланець від Гайберну — Сонного королівства.

Ейсіл нахилилася до мішка, що стояв біля обгорілих дверей і був набитий одягом і припасами. Немов забувши про моє існування, вона брела через розкидане кухонне начиння, збираючи ножі і вцілілу провізію. Мені пригадалася розповідь суріеля про підступного короля фейрі, який протягом століть виношував плани проти Прифії та світу смертних, а все через ту Угоду, яку його змусили укласти. Він відправив до Прифії злісних і підступних своїх поплічників. Їм належало залізти в душу до верховних правителів і поступово схилити тих до перегляду й розриву Угоди.

Стільців у кухні не було. Я прихилилася до стіни, забувши про кіптяву. Ейсіл підняла з підлоги дивом уціліле яблуко й, вирішивши, що воно їстівне, вкинула в торбину.

— Амаранта постійно мандрувала між Дворами, — продовжувала свою розповідь служниця. — Зачаровувала Вищих Лордів своїми солодкими розмовами, обіцянками про початок торгівлі між Прифією та Гайберном, покращенням зв’язків, спільними перевагами. Багато хто, особливо заможні торговці, слухали її зацікавлено. У неї були обіцянки для всіх. Її прозвали Нев’янучою Квіткою. І так вона протягом п’ятдесяти років жила тут, не належачи до жодного Двору. Вона запевняла, що відшкодовує збитки. Мовляв, під час Війни і вона, і Сонне королівство не завжди поводилися як слід. І їй вірили.

— Вона воювала проти людей?

Ейсіл повернулася до мене, припинивши на якийсь час снувати кухнею.

— Історія її життя — справжня легенда. Легенда, схожа на нічний кошмар. Вона була найкращим полководцем короля Гайберну, завжди билася на передньому краї, жорстоко розправляючись із людьми й нашими фейрі, які наважувалися допомагати людям. У неї була молодша сестра, Кліфія, яка також билася разом із Амарантою, так само віддана їхній справі. Та вона, на своє лихо, закохалась у смертного воїна на ім’я Джуріан. — Ейсіл зітхнула, здригаючись. — Джуріан командував могутніми людськими арміями, однак Кліфія все одно таємно зустрічалася з ним, усе одно кохала його до нестями. Вона була надто засліплена своїм коханням, щоб зрозуміти, що Джуріан підступно користується нею. Йому важливо було дізнатися про війська Амаранти та їх місцезнаходження. Амаранта про це здогадувалася, однак ніяк не могла переконати Кліфію покинути смертного. А сама не могла вбити його, бо її сестрі ця смерть завдала б великого болю.

Ейсіл пройшла до іншої стіни, де шафи менше постраждали від вогню. Вона відчиняла дверцята, прискіпливо оглядаючи те, що вціліло на полицях.

— Для Амаранти тортури та вбивства — звична річ і навіть задоволення, утім вона не змогла здійняти руку на Джуріана, бо дуже сильно любила свою сестру.

— Що сталося далі? — ледь чутно видихнула я.

— О, Джуріан зрадив Кліфію. Він отримав усю необхідну інформацію і після місяців, що їх провів у її ліжку, після того, що вдавав палкого коханця, він став катувати Кліфію, а потім безжально її вбив, розіп’явши на хресті з ясена, на якому вона навіть поворухнутися не могла. Він пошматував тіло Кліфії й таким відправив його Амаранті. Кажуть, що її гнів і лють могли змусити саме небо впасти на землю, якби король не наказав їй вгамуватися. Амаранта помстилася за сестру і вбила Джуріана, але спочатку спотворила його до невпізнання. Відтоді люди для Амаранти стали найлютішими ворогами. Всі поспіль, навіть ті, хто ніколи про неї не чув.

Ейсіл знайшла в шафці щось схоже на банку із соліннями й також вкинула до мішка.

— Коли супротивні сторони підписали Угоду, — вела далі Ейсіл, перевіряючи нижні полиці, — Амаранта не підкорилася її умовам і стратила всіх своїх рабів. Кажуть, у людей коротка пам’ять. У нашої знаті теж. Кілька століть тому Амаранта розповідала казки про те, що загибель сестри її змінила, а верховні правителі розвісивши вуха слухали її й вірили. Торговці були на її боці. Амаранта відновила торговельні відносини між Прифією й Сонним королівством — Гайберном. Але верховні правителі і не здогадувалися, що її кораблі привозили не лише товари. У трюмах Амаранта ховала солдатів власної армії. Король цього теж не знав. Про те ми дізналися, коли Амаранта одного разу оголосила Прифію своїм володінням. Наші землі вона зробила місцем збору своєї армії, щоб потім розірвати Угоду та знищити ваш світ. А дасть їй король благословення чи ні — їй давно вже це було байдуже. Сорок дев’ять років тому всі її улесливі промови і запевнення скінчилися. Вона завдала жорстокого удару по Прифії.

— Невже вона така сильна? — запитала я.

— Не так сильна, як хитра й підступна. Амаранта розуміла: у неї не буде стільки солдатів, щоб завоювати всі сім Дворів. До того ж верховні правителі дадуть їй відсіч силами своєї магії. Але підступність Амаранти не знала меж. Переконавшись, що верховні правителі цілковито їй довіряють, вона дочекалася, поки вони влаштують бал на її честь. У свого короля вона викрала давню книгу заклинань і приготувала особливе зілля, яке позбавляє магічної сили. Це зілля вона підмішала у вино, яким того вечора щедро пригощала верховних правителів. А вони, випивши вина, опинилися під її владою. Викрасти їхню магічну силу для Амаранти було не складніше, ніж зірвати яблука з гілок. Вона їх пограбувала, залишивши їм жалюгідні крихти цієї сили. Твій Темлін… Ти бачила лише бліду тінь колишнього Темліна. Якби ж ти знала, яку величезну магічну силу він мав… Спохопилися верховні правителі, та було пізно. Амаранта за кілька днів встановила свою владу над Прифією. Уже сорок дев’ять років ми є її рабами. А тепер вона вибирає відповідний момент, щоб розірвати Угоду й відібрати у вас землі. І не лише маленький шматочок острова, населений людьми. Амаранті потрібні й інші континенти.

Я так хотіла, щоб поряд зі мною опинився стільчик, або крісло, або лавка, на які можна було б упасти. Ейсіл із шумом зачинила останню шухляду й покульгала до комірчини.

— Тепер її звуть Шахрайкою. Ту, яка відібрала сили Вищих Лордів і побудувала власний палац під нашою Священною горою, у самому серці наших земель.

Ейсіл зупинилася коло дверей комірчини, знову здійняла руки до обличчя, знову сховала обличчя в долонях, але зробила лише кілька глибоких вдихів. Розповідь забрала в неї чимало сил.

Священна гора — той голий височезний пік, який я багато місяців тому побачила на муралі в кабінеті.

— Однак… є ще недуга на цих землях… Темлін сказав, що саме недуга забрала в них їхню магію…

— Амаранта і є недугою цих земель, — сердито мовила Ейсіл, опускаючи руки, і відчинила двері комірчини. — Не існує іншої недуги. Кордони руйнувалися, коли вона цього хотіла. Їй весело відправляти своїх чудовиськ атакувати наші землі, щоб перевірити, які сили залишилися в Темліна.

Тож якщо недугою була сама Амаранта, то загроза для світу смертних… Вона й була загрозою для нашого світу.

Ейсіл вийшла з комірчини з оберемком різних коренеплодів.

— А ти могла стати єдиною, хто був би здатний зупинити її.

Її погляд був важкий, вона вишкірилася на мене й скинула брукву та буряк у торбину. Зуби її були жахливо гострі.

— Ти могла б бути єдиною, хто звільнив би його, звільнив його магію, якби ти не була така сліпа до поклику свого серця. Усі ви, люди, такі! — Ейсіл сердито плюнула.

— Я не знала, — виправдовувалася я, простягаючи до неї руки.

— Ти не могла знати, — гірко засміялася Ейсіл.

Її сміх нагадував вороняче каркання.

— Це було частиною прокляття, накладеного на Темліна, — додала вона, знову пішовши в комору.

У голові в мене паморочилося. Щоб не впасти, я вдавилася спиною в брудну стіну.

— Про яке прокляття ти говориш? — крикнула я і не впізнала свого голосу, який умить став якимось писклявим. — У чому полягає прокляття, накладене на Темліна? Що вона з ним зробила?

Ейсіл витягла з комори кілька банок з прянощами.

— Темлін і Амаранта знайомі давно. Його сім’я мала тісні зв’язки із Сонним королівством. Двір Весни й Гайберн під час Війни були союзниками. Їх зближувало бажання зробити людей вічними рабами. Батько Темліна… Що про нього скажеш? Жорстокий він був і примхливий. Був у дружніх стосунках з королем Сонного королівства й Амарантою. У дитинстві Темлін часто мандрував туди з батьком. І знав, на що здатна Амаранта. Якось Темлін сказав, що бився б до останньої краплі крові, щоб захистити свободу, що він ніколи не дозволив би рабства. Може, він і соромився батьківської спадщини. Або ж колись на собі відчув, як бути рабом. З часом у Амаранти спалахнула пристрасть до Темліна. Радше хіть. Запала на нього всерйоз. Але Темлін наслухався історій про Війну і знав, які жахіття коїла Амаранта, король Гайберну і його батько над людьми та фейрі. Він знав про жорстоку розправу Амаранти над Джуріаном. Коли вона опинилася тут, намагаючись заманити Темліна в ліжко, він зустрів її дуже насторожено. Тримав Амаранту на відстані, поки не позбувся магічних сил.

— Мені здалося, що Люсьєн її просто боїться. Навіть ім’я не вимовляє, каже лиш «вона».

— Ще б пак! Темлін відправив його до Амаранти як свого посланника, щоб укласти мир між нею і Двором Весни.

У мене в горлі застряг клубок.

— Амаранта висміяла пропозицію Темліна, пройшовшись і по Люсьєну. Він розлютився і сказав, щоб вона поверталася в ту купу лайна, з якої виповзла. За це й позбувся ока. Амаранта нігтями його видряпала, та ще й спотворила обличчя. Додому він повернувся такий скривавлений і спотворений, що Темліна… Вищого Лорда знудило, коли він поглянув на свого найліпшого друга.

Годі було й уявити, який вигляд був у Люсьєна, коли навіть загартований у боях Темлін не витримав.

Ейсіл постукала по своїй масці.

— Невдовзі після цього Амаранта затіяла бал. У себе в Підгір’ї. Запросила всі Двори. Заявила, що «погарячкувала» з Люсьєном і хотіла б загладити провину. А щоб понівеченого обличчя Люсьєна ніхто не побачив, вона запропонувала всьому Двору Весни з’явитися в масках. Так, там мали бути всі, навіть слуги. І неодмінно в масках. У Темліна тоді проявилися здібності перевертня, і Амаранта нібито бажала це відсвяткувати. Темлін не хотів нових сутичок, нових убивств і тільки тому погодився. Отож ми всі вирушили на бал.

Я притиснула долоні до кам’яної стіни, вбираючи її холод та спокій.

Зупинившись посеред кухні, Ейсіл винесла торбину, напхану їжею та кухонним начинням, на середину.

Я ні про що не розпитувала — боялася не почути продовження розповіді.

— Коли ми прийшли, Амаранта заявила, що мир можливий за однієї умови: якщо Темлін стане її коханцем, а потім і чоловіком. Вона спробувала його обійняти, але Темлін і близько її не підпустив. Він добре пам’ятав, як вона повелася з Люсьєном. Того вечора Темлін привселюдно сказав, що скоріше ляже в ліжко з людською жінкою, скоріше одружиться зі смертною, аніж коли-небудь доторкнеться до неї. Може, вона навіть відпустила б його тієї ночі, якби він не додав, що для її рідної сестри кращою була компанія смертного, аніж її.

Я здригнулася. Я вже здогадувалася, чим скінчився той страшний маскарад, але переривати Ейсіл досі не наважувалася.

— Наслідки маскараду ти знаєш. Амаранта сказала, що подарує йому шанс зламати прокляття, яке вона наклала на нього, але забере в нього його магію. Він плюнув їй в обличчя, а вона лише засміялась. Вона сказала, що часу в нього буде сім разів по сім років, допоки вона знову не покличе його, допоки він буде змушений приєднатися до неї там, у Підгір’ї. Тож, якщо він захоче зняти її прокляття, усе, що йому буде необхідно зробити, — це знайти людину, дівчину, яка погодиться одружитися з ним. Однак не просто якусь дівчину… Ту, яка від ненависті до фейрі вбиватиме їх.

Я боялася, що піді мною розверзнеться земля. Брудна чорна стіна стала моїм рятівним якорем.

Ейсіл притиснула руки до стегон і повела далі:

— Але це ще не всі умови. Людська дівчина повинна вбити одного із соратників Темліна, якого він відправить через Стіну як жертовне ягня. Його посланець мав бути убитий не під час нападу, а просто з ненависті до фейрі, так само як Джуріан убив Кліфію. Тоді Темлін через убитого відчує весь біль, якого зазнала Кліфія.

— А Угода…

— Усе це було брехнею. Не існує жодного рядка про це в тій Угоді. Ти можеш убити безневинних фейрі стільки, скільки тобі заманеться, і ніяких наслідків для тебе не буде. Отож ти і вбила Ендраса, який того дня став жертвою, — Темлін сам відправив його через Стіну.

«Ендрас шукав того дня ліки», — якось сказав мені Темлін. Не від якоїсь магічної недуги, а ліки, щоб урятувати Прифію від Амаранти, ліки від цього прокляття.

Вовк… Ендрас просто дивився на мене, перш ніж я вбила його. Він дозволив убити себе. Тож після цього вбивства розпочалася низка подій, завдяки яким Темлін міг би дістати шанс зруйнувати прокляття. І якщо Темлін відіслав Ендраса того дня до лісу, добре усвідомлюючи, що той може померти… Ох, Темліне.

Ейсіл зігнулася, щоб підняти ніж для масла, скручений і погнутий, і почала дуже обережно розпрямляти тоненьке лезо.

— Для Амаранти все це було жорстоким жартом, дуже хитромудрим покаранням… Ви, люди, ненавидите й боїтеся фейрі, тож просто неможливо, щоб одна й та сама смертна дівчина вбила від ненависті одного фейрі, а потім закохалася в іншого. Однак прокляття Темліна могло бути зняте, тільки якщо ця дівчина встигне все це зробити до кінця терміну в сорок дев’ять років… Якби ця дівчина сказала йому, що кохає його, і це було б щирою правдою, прокляття було б зняте. Амаранта добре знала, що люди надто переймаються через вроду, і тому вкрила наші обличчя масками, і його обличчя також. Тому важче було знайти дівчину, яка зможе зазирнути за маску, зазирнути за його звірячу натуру й побачити саму душу. А потім вона зачарувала нас, щоб ми не могли розповісти про це прокляття. Анітелень. Ми ледве зуміли розповісти тобі про наш світ і його долю. Ця брехня про недугу — найкраще, що він міг вигадати, найкраще, що ми всі могли вигадати. І те, що я можу все це тобі зараз розповісти, означає, що гра скінчилася, вона перемогла.

Ейсіл сховала ніж до кишені.

— Коли Амаранта щойно прокляла його, Темлін щодня надсилав людей до ваших лісів. До лісів, до ферм, усіх у вовчій подобі, щоб вам, смертним, захотілося їх убити. Якщо вони поверталися, то ми завжди чули історії про молодих дівчат, які тікали, кричали, благали не вбивати їх, тож самі навіть руки не здіймали на вовків. Коли ж вони не поверталися, зв’язок Темліна із ними, як їхнього Лорда та господаря, підказував йому, що їх усіх убивали інші. Смертні мисливці, можливо, старіші жінки. Протягом двох років він щодня надсилав своїх підданих і щодня повинен був обирати того, хто цього разу вирушить за Стіну. Коли від його воїнів залишилася всього жменька, Темлін замислився й покинув свою затію. Відтоді він облаштувався тут і як міг захищав кордони нашого Двору. Решта Дворів уже перебували під владою Амаранти, і що там коїлося, тобі краще не знати. Звісно, не всі верховні правителі підкорилися їй. Сорок років тому троє виступили проти неї. Амаранта стратила і їх, і майже всю їхню рідню.

— Тож у Прифії був заколот? Які Двори виступили проти Амаранти?

Ця звістка надала мені сил. Я відійшла від стіни й розправила плечі. Можливо, я знайду союзників і вони допоможуть мені звільнити Темліна.

— Це були Двір Дня, Двір Літа і Двір Зими, — відповіла Ейсіл. — Утім, заколотом це назвати не можна. Так, дрібні бунти. Амаранта зуміла прицуркувати нас до земель наших Дворів. Тож ті лорди, які планували постати проти неї, просили допомоги у Вищих Фе в інших землях, використовуючи як посланців тих божевільних смертних, які потрапляли на наші землі. Більшість із них — це молоді дівчата, які мали нас за богів. «Діти Благословенних» — так вони себе називають. Поклоняються нам, як богам. Вони наважуються перетинати Стіну, думаючи, що їх тут у наречені візьмуть. Різне я про них чула. Шкода їх — треба ж бути такими дурними!

Я згадала ринок, куди ходила продавати шкури впольованих тварин, і захоплені обличчя тих дівчат. Як давно це було!

— Вони перетинали Стіну і відразу потрапляли до лап Амаранти. Годі навіть уявити, чим закінчувалася їхня «подорож у рай»… А коли Амаранта стратила бунтівних верховних правителів, ті, хто їх змінив, уже й пискнути боялися.

— Де тепер нинішні правителі цих Дворів? Їм дозволено жити на своїх землях, як жив Темлін?

— Таке ти кажеш! Ці Двори Амаранта загнала собі в Підгір’я, щоб знущатися з них як їй заманеться. Інші правителі, з тих, що стеляться перед нею і служать їй, — тим дозволено на якийсь час полишати Підгір’я. Та щойно Амаранта свисне — миттю мають бути там. Наш Двір був, так би мовити, на особливому положенні, поки не минули сорок дев’ять років. Але тепер…

Ейсіл здригнулася всім тілом.

— Зрозуміло, чому ти ховаєш своїх племінників, — тихо сказала я, дивлячись на утрамбовану торбину біля її ніг.

Ейсіл мовчки кивнула.

Виявивши серед уламків стіл, який майже не постраждав, вона спробувала його підняти. Я взялася з іншого боку. Стіл був важкий, і ми обидві сопіли від натуги.

— Ми із сестрою служили при Дворі Літа. Коли Амаранта вперше вторглася туди, серед тих, кого вона вбила, була і моя сестра зі знайденою парою. Решту погнали в Підгір’я. Я встигла схопити хлопчиків і подалася сюди. Більше йти мені було нікуди. Я попросила Темліна надійніше заховати племінників, що він і зробив. Сама ж попросилася до нього в служниці. Це сталося незадовго до проклятого маскараду. Тож я прослужила тут майже п’ятдесят років і бачила, як петля на шиї Темліна затягується дедалі тугіше.

Ми таки поставили стіл на ніжки і сперлися на нього, важко дихаючи й витираючи спітнілі обличчя, щоб трохи перепочити.

— Він не сидів склавши руки, — вела далі Ейсіл. — Попри те що навколо нишпорили її шпигуни, Темлін шукав способи зняти прокляття. Його мучили докори сумління. Він припускав, що людська дівчина зможе його полюбити, але везти її сюди заради власного звільнення — це теж скидалося на рабство. А ще Темлін знав, що навіть якщо таке диво і станеться, Амаранта обов’язково вигадає якусь капость, щоб усунути, фізично знищити його обраницю. Вона вибила з Джуріана всі подробиці його розправи над Кліфією. Темлін кілька десятків років нікого не відправляв до вас. Беріг своїх фейрі. Але минулої зими, коли до кінця терміну залишалися лічені місяці, не витримав. І знову став посилати «вовків» у ваш світ. Він їх не силував. Навпаки, вони ладні були віддати життя, щоб урятувати і Темліна, і всіх нас… Двоє його посланців повернулися, але успіху не мали. Ендрас же натрапив на тебе, і ти з холодною ненавистю його вбила.

Утім, і його смерть була марна. Я погодилася виїхати звідси, покинула Темліна. Я підвела його, Люсьєна, Ейсіл, усіх, хто жив у маєтку. Ба більше, я підвела всю Прифію.

У мене знову ослабли ноги. Я вхопилася за край столу, щоб не впасти.

— Ти могла зняти це прокляття, — загарчала Ейсіл, гострі зуби якої опинилися зовсім близько від мого обличчя. — Досить було лише сказати, що ти кохаєш його, сказати від усього свого жалюгідного людського серця, і його магія одразу звільнилася б. Ти дурна, дурна дівка.

Не дивно, що Люсьєн увесь час презирливо дивився на мене, однак терпів мою присутність… Зрозуміло, чому він переконував Темліна залишити мене ще на кілька днів.

— Мені шкода, — мовила я.

На очах у мене бриніли сльози.

— Скажи це Темліну, — огризнулася Ейсіл. — Він відіслав тебе за три дні до закінчення терміну. На що він сподівався? Щойно скінчилися ці сім разів по сім років, як Амаранта з’явилася сюди з усіма своїми посіпаками. Багатьох, дуже багатьох вона викрала й відіслала в Підгір’я. Запитаєш, чому я залишилася? Таких, як я, Амаранта вважає черню. Ми не гідні їй служити. А ось вбивати нас заради забави — це весело.

У мене перед очима замиготіли моторошні картини. Я відігнала їх.

— А що з королем Гайберну? Якщо вона завоювала Прифію лише для себе, а ще вкрала його закляття, то чи розуміє він, що Амаранта — зрадниця, а не його союзниця?

— Якщо він навіть і незадоволений нею, то досі нічого супроти неї не вчинив. Уже сорок дев’ять років Амаранта володіє Прифією, а він мовчить. Думай що хочеш. Після того як вона стратила верховних правителів, які виступили проти неї, до неї ринула вся нечисть. Ті, кого не брали навіть при Дворі Ночі, заквапилися до неї, і вона радо їх прийняла. Але ж нам відомо: Амаранта і кроку не ступить, не замисливши чогось лихого. Однак усі ми знаємо, що вона збирає армію з найнебезпечніших істот Прифії та Гайберну, чогось вичікуючи, перш ніж ударити по вашому світу.

— Таких істот, як Аттор? — спитала я, відчуваючи, як клубок страху підступає мені до горла.

Ейсіл похмуро кивнула.

— У землях смертних останнім часом поширюється дедалі більше пліток про те, що фейрі стали частіше перетинати Стіну й нападати на людей. Проте ніхто не сміє перетнути Стіну без дозволу Амаранти, тож це робиться за її наказом.

Напевно, і розправу над родиною Клер Беддор схвалила Амаранта.

— Тут нема чому дивуватися, — зітхнула Ейсіл, витираючи стіл рукавом. — Їй же треба заздалегідь дізнатися все про людей, їхні слабкості. Амаранта не стане бити навмання. Вона розраховує кожен удар. За це король її й цінував.

Значить, недаремно я говорила батькові й сестрам, щоб за найменших ознак небезпеки вони сідали на корабель і рушали якомога далі від цих місць. Але коли я застерігала їх, коли говорила з Нестою, я й гадки не мала, що все так небезпечно.

Мені було нестерпно думати про ув’язнення Темліна. Зараз кожна хвилина його життя — суцільний жах для нього. Навіть якщо Амаранта поки що не застосовує тортур, його душать докори сумління. Він сумує за загиблими соратниками, ненавидить себе за безсилля і брехню, якою був змушений забивати мені мізки… І попри все він сам відправив мене в людський світ. Отже, його соратники, так само як і Ендрас, загинули марно.

Темлін боявся підставити мене під удар.

«Я не можу захистити навіть себе від них, від того, що відбувається у Прифії… Навіть якщо ми вистоїмо перед недугою, вони знайдуть тебе… Вона знайде, як знищити тебе».

Я згадала ті жалюгідні спроби робити мені компліменти під час перших моїх днів у маєтку. Утім, він полишив їх, коли я дедалі більше від нього віддалялася, взагалі не хотіла розмовляти з ним. Однак попри все це він закохався в мене. І добре знав, що я також кохаю його. Утім, відпустив за лічені дні до свого порятунку. Він поставив мене вище за свій Двір, за всю Прифію.

— Якби Темлін звільнився, якби до нього повернулись усі його сили, — мовила я, дивлячись у почорнілу від пожежі стіну, — чи зміг би він знищити Амаранту?

— Не знаю. Вищих Лордів вона перемогла хитрощами, а не силою. Магія — дуже дивна річ. Вона полюбляє закони, а Амаранта дуже добре розуміється на цих законах і на тому, як їх обходити. Вона зберігає їхні сили під замком усередині себе. Зберігати — зберігає, але застосувати не може, не маючи до них доступу… У неї є свої власні сили, тож якби дійшло до поєдинку…

— Скажи мені: він сильніший? — допитувалася я.

— Він верховний правитель, — нагадала Ейсіл, вирішивши, що такої відповіді достатньо. — Але говорити зараз про це — аби язиком молотити. Темлін став її рабом, а ми приречені ходити в проклятих масках, поки він не погодиться стати коханцем Амаранти. Утім, і тоді він не поверне своєї колишньої сили. А своїх бранців Амаранта не відпустить із Підгір’я.

Я відштовхнулася від столу й розправила плечі.

— Як мені дістатися туди?

Ейсіл клацнула язиком.

— Тобі туди не можна. Ще жоден смертний, який потрапив у Підгір’я, звідти не повернувся.

Я стиснула кулаки так, що нігті вп’ялися в долоні.

— Як мені туди дістатися? — перепитала я, карбуючи кожне слово.

— Це неминуча смерть. Вона тебе вб’є, щойно почує твою присутність.

Я дивувалася довірливості фейської знаті. Як можна, розуміючи підступність Амаранти, потрапляти в розставлені нею пастки? А зараз…

— Бундючитися люди вміють, — пробурчала Ейсіл, відходячи від столу. — А от нашої тілесної міцності у вас немає. Ваші тіла — що серпанок. Пальцем проткнути можна.

Я раптом подумала про матір Люсьєна. Чи зронила вона бодай одну сльозу, дізнавшись, що Амаранта видряпала її синові око і спотворила обличчя?

— Ти тут стільки жила й не зрозуміла прокляття Темліна, — продовжувала Ейсіл. — І як узагалі ти уявляєш собі зустріч із Амарантою? Це лиш обтяжить долю Темліна та інших.

Амаранта відібрала все, чого я жадала, усе, про що я нарешті дозволила собі мріяти.

— Покажи мені дорогу в Підгір’я, — попросила я.

У мене тремтів голос, але не від сліз.

— Ні. — Ейсіл підняла торбину й закинула за плече. — Йди додому. Я проведу тебе до Стіни. Тепер уже нічого не вдієш. Темлін довіку залишиться її рабом, а Прифія схилиться перед нею. Ось як вирішила Доля. Такими є і Вихори Котла.

— Я не вірю в Долю. І в цей ваш Котел теж не вірю.

Ейсіл похитала головою. У сутінковому світлі її сплутане каштанове волосся блищало, як волога глина.

— Відведи мене до неї, — наполягала я.

Якщо Амаранта розірве мені горлянку, я бодай помру з усвідомленням того, що нехай із запізненням, але спробувала врятувати Темліна та інших. Принаймні Темлін дізнається, що я його кохаю і що не покинула.

Ейсіл довго дивилася на мене. Потім її погляд потеплішав:

— Ну, тоді ходімо.

Розділ 33

Можливо, я йшла на неминучу смерть, але йшла не з порожніми руками.

Я поправила сагайдак за плечима, а потім провела пальцями по пір’ю на стрілах. Звичайно, серед них не було ясеневих стріл. Однак мені доведеться задовольнитися тим, що знайшла в залишках майже зруйнованого маєтку. Я могла б узяти більше зброї, але важкий метал уповільнював би мою ходу, і до того ж я не вміла користуватися більшістю зі знайденого. Тож я наповнила сагайдак стрілами, повісила два кинджали на ремінь, а лук закинула на плече. Усе ж краще, аніж нічого, навіть якщо мені доведеться мати справу із фейрі, які вже від народження знали, як убивати.

Ейсіл вела мене крізь тихий мовчазний ліс, а потім крізь великі зелені пагорби, раз по раз зупиняючись, щоб прислухатись і змінити напрямок. Я навіть не хотіла знати, що вона чує, чиї запахи відчуває, чому така страшна тиша вразила зелені землі Двору Весни.

«Залишайся із Вищим Лордом», — сказав мені суріель. Залишайся із ним, закохайся в нього, і все налагодиться. Якби я залишилася, якби зізналась у своїх почуттях… Нічого б цього не сталося, не довелося б зараз іти в Підгір’я.

Стемніло. Мої ноги гуділи від нескінченних підйомів крутими пагорбами, але Ейсіл ішла не зупиняючись і не обертаючись.

Я замислилася, чи достатньо їжі взяла із собою. Ми йшли улоговиною між двох пагорбів. Нараз Ейсіл зупинилася. Повітря тут було холодне, значно холодніше, ніж на вершині пагорба. Я роззирнулася й на одному з його схилів помітила щось подібне до невеликого входу в печеру. Невже ми прийшли? Я згадала карту на муралі. Це достоту не той вхід, який нам потрібен. Підгір’я розташоване в самому серці Прифії. До нього було кілька тижнів ходу.

— Усі огидні й темні стежки ведуть до Підгір’я, — заговорила Ейсіл так тихо, що її голос скидався на легеньке шарудіння листя.

Вона вказала на печеру:

— Це прадавній короткий шлях, колись він був священним, однак не тепер.

Печера. Печера. Чи не про цей вхід говорив Люсьєн, вимагаючи, щоб Аттор обрав інший шлях? Я спробувала втамувати тремтіння. Я кохала Темліна й заради його порятунку ладна йти на край світу. Але якщо Амаранта страшніша за Аттора… Якщо Аттор — не найнебезпечніший із її посіпак… Нарешті, якщо навіть Темлін її боявся…

— Гадаю, зараз ти розумієш, що погарячкувала і що вчинок твій нерозважливий.

Я випростала спину:

— Я звільню його.

— Тобі пощастить, якщо вона подарує тобі швидку смерть. Пощастить, якщо тебе взагалі до її трону підпустять.

Певно, я зблідла, бо Ейсіл усміхнулась і поплескала мене по плечу.

— Запам’ятай кілька правил, дівчинко, — сказала вона, і ми обидві почали вдивлятись у відкриту пащу печери. Здавалося, що звідти виповзає темрява, отруюючи свіже нічне повітря. — Не пий вина, воно геть не таке, яке було в нас на День Сонцестояння. Воно лиш нашкодить тобі, а не розвеселить. Ні з ким не укладай ніяких угод, якщо тільки твоє життя не стоятиме на кону, і навіть тоді добре поміркуй, чи воно того варте. І найголовніше: не довіряй жодній душі, навіть своєму любому Темліну. Твої почуття — найгірший твій ворог, вони неодмінно зрадять тебе, а всі довкола на те лиш і чекатимуть.

У мене виникло бажання доторкнутися до кинджала й переконатися, що я не беззбройна, але я згасила його в собі, а натомість вдячно кивнула Ейсіл.

— У тебе є план? — спитала вона.

— Ні, немає, — зізналась я.

— Не сподівайся, що криця чимось тебе допоможе, — сказала вона, дивлячись на мою зброю.

— Я й не сподіваюся, — відповіла я, кусаючи губи.

— У її прокляття є ще одна особливість. Сказати про неї я не можу навіть зараз. Досить лише мені подумати про неї, як у мене всі кістки починають боліти. Про цю особливість ти повинна… здогадатися сама. Про неї… про неї…

Ейсіл шумно зітхнула.

— Якщо я не можу про неї розповісти, це означає, що вона й досі не хоче, щоб ти про неї дізналася, — прошепотіла Ейсіл. — Але добре пильнуй за всіма, дівчино. Дослухайся до всього.

— Дякую за поради. Я зроблю так, як ти сказала. — Я взяла Ейсіл за руку. — І спасибі, що привела мене сюди.

Адже вона витрачала на мене такий дорогоцінний для неї час. Туго набита торбина наочно показувала, куди прямувала Ейсіл.

Вона відповіла мені хрипким різкуватим сміхом:

— Не часто почуєш подяку за те, що ти привів когось на люту смерть.

Якщо я перейматимуся страхами ще бодай хвилину, то втрачу рішучість. Тож я відкинула їх.

— Утім, я бажаю тобі успіху, — додала Ейсіл.

— Я здогадуюся, куди ти намірилася йти. Якщо тобі й твоїм хлопцям треба буде дістати прихисток, переходь через Стіну. Рушай до маєтку мого батька.

Я розповіла, як туди дістатися.

— Запитаєш Несту. Це моя старша сестра. Вона знає про тебе і взагалі знає все, що зі мною тут сталося. Неста вам допоможе.

Неста їм допоможе. У цьому я тепер не сумнівалася. Вона сховає їх і захищатиме, скільки в неї стане на те сил. Неста подбає про їхню безпеку.

Ейсіл стиснула мою руку.

— Залишайся живою, — побажала мені вона.

Я востаннє подивилася на неї, а потім на прекрасне нічне небо, яке розлилося в нас над головами, на зелені пагорби. Кольору очей Темліна.

По тому, не озираючись, рушила до печери.

***

Я йшла майже в цілковитій тиші. Її порушувало поскрипування чобіт та ще моє уривчасте дихання. У печері було темно й холодно. Доводилося йти наосліп, щохвилини торкаючись вологої стіни, від чого в мене задубіли пальці. Я просувалася повільно, намацуючи ногами дорогу, остерігаючись невидимих ям, здатних обірвати мою подорож задовго до мети.

Я не знала, скільки часу провела в непроглядній пітьмі, перш ніж попереду сяйнула смужка оранжевого світла. Потім я почула звуки, що підірвали тишу. Вони шипіли, хрипіли, огидно реготали.

Я втиснулася в стіну. Голоси пронеслися повз мене і стихнули. Я рушила далі, обережно йдучи на світло, і невдовзі зрозуміла, що воно ллється з вузької ущелини в скелі. Я підійшла ближче й побачила прохід із грубими стінами. Він був освітлений факелами. Через ущелину, яка здалеку здалася мені вузькою, цілком можна було протиснутися назовні. Гострі зубчасті краї свідчили про те, що нею користувалися не часто. Принаймні слідів на землі я не побачила. Прохід був порожній, я не побачила жодної душі, однак він вигинався й повертав убік, що не давало змоги побачити щось попереду.

У проході панувала мертвотна тиша, проте я пам’ятала застороги Ейсіл, тож не довіряла своїм вухам, знаючи, що фейрі вміють рухатися безшумно, як коти.

Мені не можна було тут затримуватися. Темлін уже кілька тижнів у полоні. Я повинна дізнатися, де Амаранта його тримає, і бажано ні на кого при цьому не натрапити. Одна річ убивати звірів і нагів — і геть інша, коли тобі протистоїть значно більш тямущий і небезпечний суперник.

Я вгамувала дихання і приготувалася. Чимось усе це нагадувало полювання. Тільки зараз я полювала не на оленів і навіть не на вовків, а на фейрі. На тих, хто сам здатен мене зловити й мучити, поки я не почну благати про смерть. Правда, у мене не було крил, як у того фейрі з Двору Літа, але ж можна відривати руки й ноги.

Я не дозволяла собі думати й згадувати ті скривавлені оцупки, підходячи до виходу і втягуючи живота, щоб крізь нього прослизнути. Зброя моя заскреготіла об кам’яні стіни, долу посипалися дрібні камінці й заскрипіли під ногами. «Не зупиняйся! Просто йди», — наказувала я собі. Діставшись проходу, я одразу ж сховалася в неглибоку нішу, відхекалася й рушила далі.

Я скрадалася уздовж стіни. У повороті завмерла, відчуваючи, що припустилася жахливої помилки. Тільки така дурна, як я, могла опинитися тут. Я гадки не мала, у яку частину двору Амаранти мене винесло. Ейсіл треба було детальніше мені розповісти, та і я сама могла б її розпитати про все більш докладно. Треба було не мчати сюди стрімголов, а пошукати інший шлях. Будь-який інший шлях, тільки не цей.

Нарешті я ризикнула заглянути за ріг. І мало не заплакала з відчаю. Коридор ішов далі, але ж тепер його стіни були білястого кольору. На стінах горіли смолоскипи — жодного затіненого куточка, де в разі чого можна було б сховатися. Коридор закінчувався ще одним різким поворотом. Я була тут як на долоні, немов голодний олень, що вийшов на лісову галявину погризти кору. Прицілься гарненько і стріляй.

Утім, в усіх проходах було тихо, голоси, які я чула раніше, зникли. А якщо я почую когось, то іще зможу побігти назад до темної печери. Я можу трохи потягти час, зібрати якусь інформацію, дізнатися, де утримували Темліна.

Ні. Другої такої нагоди може взагалі не бути. Я повинна була діяти зараз. Якщо я так зволікатиму, мені забракне мужності.

Я визирнула за поворот.

І нараз довгі кощаві пальці обхопили мою руку… У мені все похололо.

Я побачила довгасте сіре зморшкувате обличчя, яке посміхалося мені довгими сріблястими іклами.

— Здрастуй, — пролунало шипіння. — І що ж таке створіння, як оце ти, робить тут?

Я впізнала цей голос. Він переслідував мене в кошмарних снах.

Я стиснула зуби, щоб не закричати. Сірі вуха, схожі на вуха кажана, повернулися врізнобіч.

Переді мною стояв Аттор.

Розділ 34

Не розтуляючи крижаних пальців, Аттор поволік мене в тронний зал. Він навіть не відібрав у мене зброї. Ми обоє розуміли, наскільки марні тут мої стріли і кинджали.

Темлін. Ейсіл та її хлопчики. Мої сестри. Люсьєн.

Я подумки повторювала їхні імена знову і знову, допоки Аттор маячив переді мною загрозливим демоном. Час від часу його шкіряні крила противно шурхотіли — а я, якби була здатна спокійно говорити, а не волати від жаху, одразу запитала б, чому він не вбив мене на місці.

Аттор тягнув і тягнув мене, і його кігті на ногах залишали борозни на кам’яній підлозі. Він був такий, яким я малювала його на своїх картинах. І мене це лякало ще більше.

Нам траплялося безліч фейрі, серед яких миготіли і фейські обличчя. Всі вони дивилися на мене або з крижаною байдужістю, або з лиховісною посмішкою. Їх геть не хвилювало, що я потрапила в пазури Аттора.

Ми пройшли через велетенські кам’яні двері, висота яких перевершувала висоту будинку Темліна, і потрапили до величезної зали. Її стіни були того самого білястого кольору, що і стіни коридору. Стелю підтримували кам’яні різьблені колони. Якась частина мене, котра не втратила цікавості, помітила, що колони прикрашені не просто орнаментом, а сценами з історії Прифії. На мене дивилися кам’яні фейрі, кам’яні фейці і так само кам’яні звірі. Між колон завмерли люстри. Їх світло проходило через рубінове обрамлення, через що мармурова підлога здавалася червоною. У залі було багато фейської знаті.

Куди я потрапила? На бал? На якісь інші, незрозумілі мені урочистості? Частина присутніх танцювала під звуки дивної дратівливої музики. Інші просто походжали або збивалися купками і про щось розмовляли. Мені здалося, що в цьому натовпі я помітила кілька блискучих масок. Потім усе закружляло й попливло: дорогий одяг, гострі зуби. Аттор штовхнув мене, і я полетіла на підлогу.

Я вдарилася об холодний мармур, і кістки занили від болю. Відштовхнулася руками від підлоги попри іскри перед очима, але, помітивши перед собою великий поміст, не ризикнула підвестися. Кілька сходинок вели до платформи. Я звела голову трохи вище і узріла її. Доволі розкуто на чорному троні сиділа Амаранта.

Подолавши біль, я швидко підвелася. Перед очима ще миготіли іскри, але я побачила кам’яну основу помосту і сходи, що закінчувалися майданчиком.

Уява малювала мені її невимовно гарною — кимось на кшталт богині пітьми й ненависті. Утім, Амаранта була доволі приваблива. Та й тільки. Вона сиділа нерухомо, що робило її схожою на статую. Чорне її волосся було заплетене в косу, що обвивала голову, на якій гніздилася золота корона. Колір волосся лише підкреслював білосніжність шкіри обличчя, на тлі якої яскраво червоніли губи. У Амаранти були чорні блискучі очі. Можливо, когось вони заворожували б і вабили до себе, якби не відворотний вираз її обличчя. На губах застигла презирлива посмішка, від якої вся врода тьмяніла і здавалася крижаною. Якби мені спало на думку написати її портрет, я б напевно збожеволіла під час роботи над ним.

Ця жінка мала вищий військовий чин у Сонному королівстві. Кілька століть тому вона знищувала армії людей і власноруч вбивала своїх рабів, вважаючи свободу для них неприйнятною. За лічені дні вона завоювала всю Прифію.

А потім я подивилася на чорний трон поряд із її троном, і руки мої мляво опустилися. На ньому сидів Темлін.

Його обличчя, як і раніше, приховувала золота маска. На ньому було знайоме мені військове обмундирування, і навіть перев’яз, але без ножів. Амаранта чи її посіпаки відібрали в нього всю зброю. Побачивши мене, Темлін не здивувався. Він не зціпив зуби, не випустив ікла й пазури — просто дивився на мене. Байдуже. Найменшого подиву.

— Це що за істота? — спитала Амаранта, нагородивши мене зміїною посмішкою.

Хоч як дивно, голос у неї був дзвінкий і навіть мелодійний. Щоб не дивитися на Темліна, я продовжила розглядати господиню цього підземелля. На витонченій, кольору слонової кістки шиї Амаранти висів довгий тонкий ланцюжок зі старою пожовклою кісткою, що правила за кулон. Мені не хотілося гадати, кому могла належати ця кістка. Замість цього я обмірковувала можливий маневр: якщо трохи зрушу руку, то зможу вихопити кинджал.

— Якась людська бідолаха, що трапилося мені внизу, — прошипів Аттор.

Між його гострими зубами коливався роздвоєний язик. Він один раз змахнув крилами, дмухнувши мені в обличчя гнилим смородом, а потім міцно притиснув їх до свого кощавого тіла.

— Бачу, — промуркотіла Амаранта.

Я намагалася не зустрічатися з нею очима й дивилася на коричневі чоботи Темліна. Він був зовсім поряд — на відстані якихось двох метрів і, як досі, мовчав. На обличчі — ні жаху, ні злості.

— А навіщо вона мені тут, ця бідолаха? Вирішив мене потішити?

Аттор посміхнувся. Звук його сміху нагадував шипіння крапель води, що впали на розпечену пательню. Кігті Аттора штовхнули мене в бік, дряпнули по туніці.

— Розповідай її величності, навіщо блукала катакомбами. Навіщо проникла сюди з печери, що веде в землі Двору Весни?

Що краще: прикінчити Аттора чи спробувати розрахуватися з Амарантою? Аттор знову мене перехитрив. Його кігті вп’ялися мені під ребра. Я здригнулася — не так від болю, як від огиди. Мовчати далі було небезпечно. Дивитися правительці в очі — також. Я перевела погляд на її золоту корону.

— Говори, шматок людського лайна! Не примушуй її величність чекати.

Треба роззирнутися і зрозуміти, як діяти, а на це потрібен час. Якщо Темлін перебував під якимись чарами, то я мала вигадати, як його забрати звідси. Я звелася на ноги, тримаючи руки біля кинджалів. Втупилась у блискучу золоту сукню Амаранти, щоб не дивитися їй в очі.

— Я прийшла забрати того, кого кохаю.

Що, коли я все ж не запізнилася і прокляття ще можна зняти? Я подивилася на Темліна. Його смарагдові очі були бальзамом на мою душі.

— І за ким же ти прийшла? — запитала Амаранта, подавшись уперед.

— Я прийшла забрати Темліна. Вищого Лорда Двору Весни.

Шепіт пронісся натовпом, у якому були самі Вищі Фе. Однак Амаранта лише відкинула голову й голосно засміялась… Наче ворона прокаркала.

По тому правителька Прифії повернулася до Темліна. Її губи склалися в уїдливу посмішку.

— Бачу, ти протягом усіх цих років не гайнував часу. Ти зацікавився людськими тваринками?

Темлін мовчав. Його обличчя було так само, як досі, байдуже. Що Амаранта зробила з ним? Невже я запізнилася й він тепер цілком перебуває під владою її прокльонів? Під її владою. Я підвела свого коханого.

— Однак… — повільно мовила Амаранта.

Аттор і всі інші завмерли. Вони здавалися мені стіною, ладною щомиті підім’яти мене.

— Однак я здивована. Гадала, твого воїна вбила інша людська дівчина. Та, якою я потішилася була… — Очі в неї зблиснули: — О, ти просто золотце. Ти дозволив мені катувати ту невинну дівчину, щоб захистити ось це? Ти справжнє диво! Ти справді змусив оцього смертного хробака закохатися в тебе. Яка цяця!

Вона плеснула в долоні, а Темлін відвів від неї погляд. Єдина реакція, яку я побачила за цей час.

Катувала. Вона катувала…

— Звільни його, — наказала я, намагаючись говорити твердо й рішуче.

Амаранта знову голосно засміялась.

— Назви мені бодай одну причину, з якої я не повинна знищити тебе цієї ж миті на оцьому місці.

Її зуби були такі рівні, такі сніжно-білі. Вони наче сяяли.

Кров пульсувала в жилах, однак я високо тримала голову, коли сказала:

— Ти обдурила його.

Темлін раптом застиг, завмер… Наче перетворився на статую.

Амаранта клацнула язиком і подивилась на свою граційну ніжну сніжно-білу руку… на каблучку на своєму вказівному пальці. Каблучку, яку я змогла роздивитися, коли вона опустила руку. На ній було щось схоже… щось дуже схоже на око, яке помістили у кришталь. Я могла заприсягтися, що там, у каблучці, це око обертається й дивиться вусібіч.

— Ви, смертні тварини, такі невигадливі. Ніякої фантазії. Ми витратили століття, навчаючи вас поезії та світських розмов, і це все, що ти можеш сказати мені? Усе, із чим ти прийшла до мене? Я повинна вирвати твого язика цієї ж миті, бо, як я бачу, користі від нього все одно ніякої.

Я зціпила зуби.

— Однак мені також дуже цікаво… Які прекрасні слова я почую з твого брудного рота, коли ти побачиш, що на тебе чекало?

Я нахмурилася, коли Амаранта вказала кудись за мою спину, а її страшелезна каблучка… Око в неї справді оберталось. Воно подивилося саме туди, куди вона вказала.

Я озирнулася.

Там, на високій стіні зали, прибите до каміння, висіло тіло молодої жінки. Її шкіра місцями згоріла, пальці були зігнуті під неприродними кутами, а червоні смуги крові розрізали все її оголене тіло.

Я ледве встояла на ногах. Голос Амаранти долинав крізь запаморочення:

— Напевно, даремно я не дослухатися до неї, коли та волала, що ніколи в житті не бачила Темліна, — весело проказала Амаранта. — Або ж коли вона присягалася, що ніколи в житті не вбивала фейрі й узагалі ніколи не виходила на полювання. Утім, попри все це її крики тішили мене. Я вже багато століть не чула такої чарівної музики.

А наступні слова вона адресувала мені:

— Я повинна подякувати тобі, що ти назвала Різенду її ім’я замість свого.

Клер Беддор.

Ось куди вони забрали її, ось що вони зробили з нею після того, як спалили всю її родину живцем у власному будинку. Ось що я сама зробила з нею, коли назвала Різенду її ім’я, щоб захистити своїх.

Живіт скрутило, і я відчайдушно боролась із бажанням виблювати все, що залишилось у шлунку, на цю червону мармурову підлогу.

Кігті Аттора болісно уп’ялись мені в плече, і він повернув мене обличчям до Амаранти, яка досі посміхалася мені тією жахливою зміїною посмішкою. Я, так само як і вона… була вбивцею… вбивцею Клер Беддор. Я врятувала своє життя і засудила її на страту. Те скалічене тіло на стіні мало бути моїм.

Моїм.

— Ну що ж, золотце, — поглянула на мене Амаранта. — Що ти на це скажеш?

Я хотіла кричати, що вона заслуговує горіти в пеклі довіку, однак перед очима було тільки прибите до стіни тіло Клер, навіть тоді, коли я дивилась на Темліна. Він дозволив їм убити Клер… таким жахливим чином… щоб вони не дізналися, що я жива. На очах у мене бриніли сльози, до горла підступила жовч.

— Ти досі хочеш забрати того, хто дозволив це зробити з невинною дівчиною?

Амаранта говорила тихо, навіть співчутливо.

Клер уже не повернути. Але я не дозволю, щоб її загибель була марна. Нехай я теж загину, але в битві.

— Так, — сказала я, гнівно дивлячись на Амаранту. — Я й тепер хочу його звільнити.

Амаранта відкопилила губу, оголивши гострі ікла. Заглянувши в її чорні очі, я зрозуміла: на мене чекає смерть.

Амаранта відкинулася на спинку трону, схрестила ноги й раптом звернулася до Темліна.

— Ну що ж, Темліне. — дуже владним рухом вона поклала на його руку свою, — гадаю, на це ти не розраховував.

Вона змахнула другою рукою у моєму напрямку. Шепіт та сміх прокотилися натовпом Вищих Фе, які скупчилися позаду, і відлуння цього сміху било мене в спину, наче каміння.

— Що ти скажеш на це, Вищий Лорде?

Я подивилася на таке дороге мені обличчя, але, почувши те, що він відказав Амаранті, мало не втратила свідомість.

— Я її ніколи не бачив. Напевно, хтось пожартував з нею і накинув на дівчину магічний покрив. Можливо, це зробив Різенд.

Навіть зараз Темлін намагався мене захистити.

— Твої слова — навіть не напівправда. — Амаранта нахилилася до Темліна, губи її розпливлись у кровожерливій посмішці. — А чи не могло так статися… чи не могло статися, що ти попри свої слова багато-багато років тому закохався в людину? У дівчину, у серці якої була ненависть до нашого роду, яка сама закохалась у фейрі. А той фейрі, батько якого катував та знищував зграями людський непотріб, так само як і я, насправді сам закохався в цю дівчину?

І знову вона засміялась тим воронячим карканням.

— Ой, і як же це все чудово… Це так весело!

Вона покрутила в пальцях кістку на своєму ланцюжку й заглянула в око у кришталі в себе на пальці.

— Гадаю, якщо хтось і зможе насправді оцінити цю мить, — звернулась Амаранта до каблучки, — так це будеш ти, Джуріане.

Вона мило усміхнулась.

— Шкода, що та людська хвойда навіть не спробувала врятувати тебе.

Джуріан… Це було його око, його кістка. Жах, жах заполонив мене зсередини.

Я навіть не уявляла, навіть гадки не мала, завдяки якому злу, завдяки яким силам вона змогла утримати його душу, його свідомість і приєднати їх до тієї каблучки й тієї кістки.

Темлін і далі дивився на мене й удавав, що ніколи мене не бачив. На його обличчі не було жодних емоцій. Може, вона й на нього наклала якісь чари… А може, відібрала всі його спогади?

Королева утупила погляд у свої довгі нігті:

— Відтоді як я трохи розважилася з бідолахою Клер, нічого цікавого не сталося, і мені неймовірно нудно. Я могла б десь зачинити тебе, як муху, але це ще нудніше.

Амаранта поглянула на мене і знову стала розглядати нігті й перстень із оком Джуріана.

— Подеколи Доля дуже дивно помішує в Котлі, — вела вона своєї. — Можливо, моїй любій Клер судилося померти, щоб дозволити мені насолодитися, коли вбиватиму тебе.

Страх пойняв мене, і від її слів я ніяк не могла оговтатися.

— Отже, ти прийшла сюди, щоб визволити Темліна? — спитала Амаранта.

Утім, вона скоріше стверджувала, аніж запитувала. Чи навіть це був виклик.

— Що ж, серденько, допоки ти не потрапила до нас, я геть стомилася від його похмурого мовчання. Я навіть почала непокоїтися за нього, коли гралася з милою Клер. Він же ніяк не відреагував, навіть не показав своїх чудових кігтиків. Але з тобою, дівчино, ми укладемо угоду.

У голові в мене залунали застережливі дзвіночки.

«Якщо тільки від них не залежатиме твоє життя», — казала мені Ейсіл.

— Ти виконаєш три завдання, які визначу сама. Якихось три завдання. Щоб перевірити, яким глибоким і справжнім може бути почуття людини — почуття відданості й кохання. І тоді Темлін твій. Лише три малесеньких завдання, щоб довести твою відданість, довести мені та моєму любчику Джуріану. Довести, що твій рід по-справжньому вміє кохати. А по тому зможеш забрати свого Вищого Лорда.

Вона повернулася до Темліна:

— Розцінюй це як послугу, Вищий Лорде. Ці смертні тварини можуть так засліпити нас, що ми втрачаємо розум. Тож для тебе буде корисно заздалегідь побачити її справжню натуру. Саме зараз.

— Я хочу, щоб було зняте накладене на нього прокляття. Якщо я виграю, — вихопилося в мене.

Вона звела догори брови, а її посмішка стала ще ширшою, демонструючи сніжно-білі ікла.

— Я виконаю всі три завдання, і тоді ти знімеш із нього прокляття, а потім і ми, і увесь його Двір зможемо залишити це кляте місце. І бути назавжди вільними, — додала я.

Магія полюбляла точність, як сказала Ейсіл, саме так Амаранта всіх і обдурила. Я не дозволю їй знайти шпарину в моїх умовах.

— Звісно, — промуркотіла Амаранта. — Тоді я підкину тобі ще дещо. Хочу зрозуміти, чи ти взагалі варта когось із фейрі, варта нашого роду та нашого світу, щоб поглянути, чи ти достатньо розумна. Навіщо Темліну дурне дівча, та ще й людське?

Око Джуріана почало обертатись у шаленому темпі, а вона тільки язиком на нього клацнула. І око припинило рухатись.

— Я дам тобі ще одну можливість… — продовжувала вона. — Якщо зможеш виконати всі три завдання, вона не знадобиться. Але може статися… ти відчуєш, що більше не в змозі осягнути їх своїм розумом. Тоді треба буде відповісти тільки на одне запитання.

Я майже не чула її через гупання крові у скронях.

— Усього лише загадка. Ти відповіси на цю загадку, і прокляття буде зняте. Тієї ж миті. Одразу ж після твоєї правильної відповіді. Мені навіть не знадобиться пальцем поворухнути. Даси правильну відповідь — і він твій. Взагалі-то, ти зможеш відповісти на нього в будь-який час, однак якщо ти даси неправильну відповідь…

Вона кудись вказала рукою, а мені навіть і обертатися було не треба, бо я знала, що вона показує на стіну, де висіло тіло бідолашної Клер.

Я ретельно обмірковувала кожне її слово, шукаючи підступність, брехню, намір обдурити мене… Тож кожне слово я повторювала про себе знову і знову. Однак усе звучало ніби правильно.

— А якщо я не виконаю твоїх завдань?

Посмішка її стала гротескною, майже театральною. Великим пальцем руки вона водила по своїй каблучці.

— Якщо ти не виконаєш завдання, мені вже нічим буде потішитися. Від тебе нічого не залишиться.

Мене морозом обсипало. Ейсіл попереджала мене… попереджала не укладати ніяких угод. Однак Амаранта знищить мене прямісінько на цьому місці, якщо я скажу «ні».

— І які це завдання?

— О, золотце, якщо я тобі все розповім, тоді не буде цікаво. Одне можу сказати: ти отримуватимеш одне завдання раз на місяць. Коли місяць буде у повні.

— А що я робитиму поза тим?

Я наважилася подивитись на Темліна. Золоті крапочки бурштину в його очах блищали так яскраво, як того я ще ніколи не бачила.

— Між твоїми завданнями, — холодно повідомила мені Амаранта, — ти або залишатимешся у своїй камері, або виконуватимеш роботу, яку я тобі дам.

— А якщо я буду втомлюватися від роботи, чи не нашкодить це мені, ба більше — не завадить виконати завдання?

Я розуміла, що вона втрачає до мене інтерес, бо, певно, не очікувала, що я ставитиму так багато запитань. Утім, я повинна була спробувати витягти з неї якомога більше інформації.

— Нічого, окрім звичайної хатньої роботи. Повинна ж ти якось оплачувати їжу і дах над головою.

Я б її просто тут і задушила за ці слова, однак лише кивнула, можливо, роблячи непоправну помилку.

— Отже, ми домовилися, — сказала Амаранта.

Вона чекала одного мого слова «домовилися», але я вирішила ще раз переконатися, чи правильно зрозуміла її умови.

— Якщо я виконаю три твоїх завдання або відгадаю загадку, ти виконаєш усе, про що ми говорили?

— Звичайно, золотце, — мовила Амаранта. — Тож ми домовилися?

Відкриті частини обличчя Темліна зблідли, наші очі зустрілися, і в його очах я прочитала ледь вловиме «ні».

Ні.

Однак вибір у мене був простий: або це, або неминуча смерть… Смерть. Така, як у Клер, повільна й жорстока.

Аттор зашипів позаду мене, ніби наказував, щоб я хутчіше відповідала. Я не вірила ні в Долю, ані в Котел… І в мене геть не було іншого вибору.

Навіть зараз, коли Темлін був змушений сидіти поруч з Амарантою, ставши її рабом, а то й гірше, я його любила. Сила любові до нього краяла моє серце, і його короткі погляди, кинуті на мене, свідчили: він, як і раніше, мене любить.

Бо тієї миті, коли очі його збільшилися від жаху, я зрозуміла, що він іще кохає мене.

У мене не залишилося нічого, крім дурної надії перехитрити й знищити самопроголошену королеву Амаранту. Підступну, древню Амаранту, якій було стільки ж років, скільки каменів за моєю спиною.

— Ну то що? — вже геть різко спитала Амаранта.

Я відчувала готовність Аттора вчепитися в мене й вибити відповідь. Амаранта зуміла обдурити свій так званий Двір, але я недаремно пройшла сувору школу бідності, недаремно провела стільки років у лісі. Моя сила полягала в моїх уміннях та знаннях, які я зібрала за своє коротеньке життя. Амаранта та інші не повинні нічого знати ні про мене, ні про те, що мені відомо. Чим її Двір відрізнявся від лісу, а її завдання — від полювання?

Я востаннє глянула на Темліна і сказала:

— Домовилися.

Амаранта хижо посміхнулася і клацнула пальцями. Простір між нею і мною наповнився магією — незнайомою, не схожою на магію Темліна. Амаранта прихилилася до спинки трону, наказавши комусь за моєю спиною:

— Надайте їй прийом, гідний мого Двору.

Шипіння Аттора було єдиним застереженням. Наступної миті чийсь кам’яний кулак загилив мені в щелепу. Заціпенівши від болю, я відлетіла вбік. Там на мене чекав новий, не менш жорстокий удар в обличчя. Хруснули кістки — мої кістки. Ноги піді мною підломилися. Кігті Аттора полоснули по щоці, і його кулак завдав мені ще одного удару. Я знову відлетіла, натрапивши на його помічника. Крім Аттора, мене били ще двоє.

Хрускіт, тріск. Мені здавалось, що їх було троє, а я перетворилася на їхню боксерську грушу, яку передавали одне одному для наступного, іще одного удару… Мої кістки волали від болю. Можливо, я також кричала.

Кров текла в мене з рота, і її металевий присмак заполонив усі мої відчуття. Вона витікала з мене назовні й текла всередину мене… Той смак був останнім, що я запам’ятала.

Розділ 35

Я повільно поверталася до тями, і кожне нове відчуття було болючіше за попереднє. Спочатку я почула звук води, що десь повільно капала, потім глухе відлуння важких кроків.

У роті в мене був гіркий мідний присмак — моя кров. Потім я почула сопіння свого розбитого носа… Він також був забитий кров’ю. Однак я відчула гострий запах плісняви та сморід гнилля, що заполонили вологе холодне повітря. Гостра солома уп’ялася мені в щоку. Я висунула язика й намацала ним розбиту губу, і від цього руху обличчя спалахнуло вогнем. Здригаючись, я розплющила очі, проте через набряк вони перетворилися на щілинки. Те, що я розгледіла крізь синці, не додало мені настрою.

Я була у в’язничній камері. Моя зброя зникла, а єдиним джерелом світла була щілина під дверима. За словами Амаранти, тут я проведу три місяці, виконуючи її завдання.

Я спробувала звестися на руках і сісти. У голові одразу запаморочилося, і я ледве не знепритомніла. Серце калатало.

Отже, підземна темниця. Я ще раз уважно обдивилася смужки світла, що потрапляли до камери крізь щілини між дверима та стінами, а потім обережно доторкнулася до обличчя.

Воно боліло… боліло дуже сильно, такого болю я ще ніколи в житті не зазнавала. Я загасила крик, який мало не вихопився з грудей, коли торкнулася пальцями носа. Звідти посипалися засохлі частинки крові. Ніс був зламаний. Я хотіла зціпити зуби, але щелепа відразу обізвалася пекучим болем.

Мені не можна було панікувати. Ніхто не повинен бачити моїх сліз, я маю тримати сльози при собі, а розум ясним. Я повинна була оцінити, якої шкоди їм вдалось завдати мені, а потім вигадати, що робити далі. Можливо, я могла б використати свою сорочку як бинти… Вони даватимуть мені воду, і її можна буде використати, щоб промити рани та ушкодження. Глибоко вдихнувши, я наважилась обмацати все обличчя. Те, що від нього залишилось.

Щелепи не зламали, і хоча очі ледь бачили, а губи розбиті вщент, найбільшої шкоди зазнав саме ніс.

Я підтягнула коліна до грудей, обхопивши їх щосили, — у такій позі дихати було легше. Я розуміла, що порушила одну з порад Ейсіл. Але ж вибору не було.

Однак бачити, як Темлін сидить поруч із Амарантою…

Зуби зціпилися самі собою. Щелепа одразу заболіла. Отже, перше завдання я дістану, коли місяць буде у повні. Коли я залишала батьківський дім, місяць перебував у першій чверті. Як довго я, непритомна, лежала в цій вологій смердючій камері? Навряд чи мені стане часу приготуватися до першого завдання Амаранти.

Я заборонила собі думати, яким воно буде. Можливо, вона навіть вирішила проявити «милосердя»: дозволити мені померти раніше, ніж справа дійде до катувань.

Я стиснула пальці, намагаючись стримати дрож у руках. Звідкілясь почулися крики — можливо, з камери, розташованої найближче до мене. Благання про пощаду чергувалися з криками. Крики ставали дедалі гучнішими. Жовч обпікала мені горло. Може, і я отак кричатиму під час першого ж завдання Амаранти.

Звук батога, крик став голоснішим, хтось кричав не припиняючи, зупиняючись тільки, щоб набрати повітря. Певно, Клер кричала так само. Клер… Це ж усе одно, що я її закатувала. Про що вона думала, коли дивилася на всіх цих фейрі, які жадали її крові і смерті? Я заслуговувала на кожне її страждання, не вона, я заслуговувала на все, що їй довелося пережити. Я повинна на своїй шкурі відчути те, на що прирекла невинну. Але я все виправлю. Як? Це було найважче запитання.

Від болю та втоми я заснула. Розбудило мене рипіння дверей. Хтось їх відчиняв. Забувши про біль, я відповзла в затінений найближчий куток. Хтось увійшов до моєї камери й хутко зачинив двері, залишивши маленьку щілинку.

— Фейро?

Я спробувала підвестись, але ноги не слухалися.

— Люсьєне, ти? — пошепки спитала я.

Солома хруснула. Люсьєн сів біля мене.

— Котел мене обвари, ти як?

— Обличчя…

Маленький промінчик світла вихопився з його руки. Я побачила його очі, металеве око примружилося.

Він прошипів:

— Ти геть утратила розум? Що ти тут робиш?

Я намагалася стримати сльози… Від них усе одно ніякої користі.

— Я повернулася до маєтку… Ейсіл… Вона розповіла мені про накладене на Темліна прокляття. Я не могла дозволити Амаранті…

— Фейро, тобі ні в якому разі не можна було повертатися, — сказав він. — Та ще й сюди приходити. Темлін пожертвував собою, щоб урятувати тебе. Як ти могла так злегковажити?

— Ну, а тепер я тут! — повідомила я голосніше, аніж потрібно було. — Я тут, і з цим уже нічого не вдієш, тож навіть не треба завдавати собі клопоту історіями про моє слабке людське тіло та мою дурість! Я все це добре усвідомлюю… — Мені хотілося затулити обличчя руками, але воно надто сильно боліло. — Я лише… Я повинна була сказати, що кохаю його. Пересвідчитися, чи ще не запізно.

Люсьєн сів на солому навпроти мене.

— Отже, тобі все відомо.

Я кивнула і навіть не скрикнула від болю. Але він, певно, відбився в мене на обличчі, бо Люсьєн поморщився.

— Що ж, принаймні нам більше не треба тобі брехати. Ну ж бо я погляну, що з твоїм обличчям.

— Здається, зламаний ніс. Решта — ціле.

Сказавши це, я глянула на нього, сподіваючись, що він дасть мені води. Але ні води, ні бинтів… нічого не було в нього із собою. Тож він лікуватиме магією?

Люсьєн озирнувся через плече, перевіряючи двері.

— Охорона налигалась і спить, однак скоро прийде їх зміна, — мовив він і взявся пильніше розглядати мій ніс.

Я набралася духу й дозволила йому обережно доторкнутися до мого обличчя.

Навіть від легкого дотику його пальців я потерпала від пекельного болю.

— Перш ніж лікувати, я повинен спочатку поставити його на місце.

Зусиллям волі я притлумила страх.

— Ну ж бо! Я готова.

Лиш би він не барився, інакше мені стане страшно і я відмовлюся від його допомоги. Люсьєн не квапився.

— Ти ж сам сказав: часу мало. Починай.

Я не встежила за його пальцями — вони притьмом зімкнулися на моєму носі. Мене знову обдало нестерпним болем. Почувся хрускіт — і я кудись провалилася.

Коли ж прийшла до тями, то змогла розплющити очі. А мій ніс… мій ніс звільнили від крові, він уже так не болів.

Люсьєн схилився наді мною, нахмуривши брови.

— Я не зміг зцілити тебе повністю… бо вони одразу зрозуміють, що тобі хтось допоміг. Садна та уразки я залишив, так само як і синці, однак… усі опухлості зникли.

— А мій ніс? — спитала я, відчуваючи все й так, іще до того, як він встиг відповісти.

— Ніс зцілений. Такий, як був раніше, — впертий і гарненький.

Він усміхнувся мені. Така знайома усмішка, такий знайомий вираз обличчя… Щось зіщулилося в грудях, заболіло, однак геть іншим болем.

— Я думала, вона відібрала в тебе майже всю силу, — ледь чутно сказала я.

У маєтку я жодного разу не бачила, щоб Люсьєн демонстрував свою магію.

Він кивнув на невеличку кульку світла, яка блищала над його плечем.

— Вона повернула мені крихту сили, щоб схилити Темліна прийняти її умови. Але він досі цього не зробив… Нема лиха без добра. Бодай на щось моя магія згодилася, — сказав Люсьєн, поглядаючи на моє майже зцілене обличчя.

— Тож і ти ув’язнений тут, у Підгір’ї?

Він сумно кивнув.

— Вона скликала сюди всіх Вищих Лордів, і навіть тим, хто одразу ж присягнув їй, зараз заборонено покидати цей Двір, допоки… допоки твоїм завданням не настане край.

Допоки я не помру… Певно, ці слова хотів сказати Люсьєн.

— Та каблучка… Це… це справді око Джуріана?

Люсьєн скривився:

— Так, це воно. Ти і про це вже знаєш?

— Ейсіл не розповіла мені, як розгорталися події, коли Амаранта і Джуріан зійшлися в поєдинку.

— Їх поєдинку передував лютий бій. Вони знищили майже все поле битви, використовуючи своїх солдатів, як щити, допоки майже всі їхні сили не загинули. Вважай, дві армії поклали. Свого часу Кліфія дарувала Джуріану захист від магії фейрі, але в поєдинку з Амарантою цей захист не допоміг… Амаранта за лічені хвилини його здолала, проте відразу не вбила, а потягла до себе в табір. Там вона кілька тижнів… Годі таке уявити! Вона кілька тижнів знущалася над Джуріаном, вбиваючи його повільно і з насолодою. Правитель Сонного королівства наказував їй негайно виступити на допомогу, але вона ігнорувала накази короля, що обернулося для нього значними втратами і вплинуло на хід Війни. Амаранта ні про що не думала, поки геть не знищила Джуріана. Від нього залишилася тільки фаланга пальця й око. Кліфія обіцяла йому безсмертя, і її обіцянка дивним чином виправдалася. Душа і свідомість Джуріана поневолені магією Амаранти. Він приречений бачити все, що вона коїть. Гідне покарання за його звірства. А втім… — Люсьєн постукав по своєму металевому окові. — Яке щастя, що з моїм оком не сталося того, що з Джуріановим. Як же їй подобається видряпувати очі!

Мене пересмикнуло. Мисливиця… Ось ким була грізна Амаранта. Жорстокою безсмертною мисливицею, яка вбиває не заради прожитку, а для забави і відчуття власної могутності. Можливо, у неї є цілий зал, обвішаний і заставлений її багатовіковою «здобиччю». А ось Джуріану дісталася особлива роль. Його гнів, відчай і жах тривають вже не одне століття. І так може тривати вічність… Напевно, він заслужив таку долю. Утім, витонченіших тортур годі вигадати.

— А Темлін…

— Він… — Люсьєн звівся на ноги, почувши якийсь звук. Людське вухо його не почуло б. — Охорона саме змінилася і йде сюди. Спробуй не загинути. Гаразд? У мене і без того є вже довгий список фейрі, яких я маю намір убити. Не хочеться його розширювати задля того, щоб помститися за тебе. Та й Темліну буде прикро.

Певно, це й було також головним приводом, чому він взагалі сюди прийшов.

Люсьєн зник… просто зник у слабкому промені світла з коридору. За мить у замковій шпарині з’явилося його червоно-коричневе око й теж зникло.

***

Я дрімала й прокидалася, а потім знову засинала… Навіть не знаю, скільки годин чи навіть днів я так провела. Вони давали мені три скибочки черствого хліба та воду. Приходили з різним інтервалом, певно, щоб я не знала, коли день, а коли ніч.

Поступово я втратила гостре відчуття голоду й переконалася в марності опору. Я перебувала саме в такому стані, коли в моїй камері з’явилися двоє кремезних червоношкірих фейрі. Вони поволокли мене в тронний зал. Я намагалася запам’ятати всі помітні особливості: тріщини в стінах, візерунок шпалер. Усе це при нагоді допоможе мені вибратися із цієї клятої темниці.

Цього разу я змогла роздивитися значно більшу частину тронної зали Амаранти, побачити виходи. Вікон ніде не було… Та й навіщо вони? Ми ж глибоко під землею. І ця гора, яку я побачила на мапі на фресці в кабінеті Темліна, була розташована в самому серці Прифії, дуже далеко від Двору Весни і ще далі від Стіни. Якщо мені пощастить утекти звідси з Темліном, найкраще бігти до печери, що в самому серці гори.

Великий натовп фейрі стояв уздовж протилежної від мене стіни. Над їхніми головами я роздивилася велику арку, тож там мали бути ще одні двері. Я намагалася не дивитися на змучене тортурами тіло Клер, коли ми проходили повз неї, натомість сфокусувала увагу на придворних Амаранти. Усі вони були вдягнені в розкішний різнобарвний одяг, усі здавалися відпочилими, чистими й ситими. Деінде можна було побачити фейрі в масках. Двір Весни. Якби у мене з’явилася можливість знайти собі союзників, то передусім я б шукала серед них.

Я обдивилася натовп у пошуках Люсьєна, однак не встигла його знайти, як мене вже кинули обличчям на підлогу перед троном.

Амаранта була вдягнена у яскраво-червону сукню рубінового кольору, яка підкреслювала її золотаво-червоне волосся й губи. На губах грала знайома мені зміїна посмішка.

Королева фейрі клацнула язиком.

— Вигляд у тебе препоганий. — Вона повернулася до Темліна, який сидів позаду неї. Вираз його обличчя знову був відсторонений. — Згоден, що вона змінилася на гірше?

Він не відповів. І не дивився на мене.

— Люба моя, я цілу минулу ніч не могла заснути, а чому — зрозуміла лише вранці, — глузувала з мене Амаранта, спершись рукою на підлокітник трону.

По тому вона уважно оглянула мене.

— Я не знаю твого імені. Якщо ми з тобою хочемо стати найліпшими подружками на наступні три місяці, я повинна знати твоє ім’я, чи не так?

Я ледве втрималася, щоб не кивнути головою. У ній було щось чарівне і звабливе. Я розуміла, чому Вищі Лорди підпадали під її чари, вірили в її брехню.

Я ненавиділа її за це всім серцем.

Коли ж я нічого не відповіла, Амаранта спохмурніла:

— Нумо, звірятко моє. Ти вже знаєш моє ім’я, хіба не справедливо, щоб і я твоє ім’я знала?

Праворуч від мене зчинилася метушня. Це Аттор продирався крізь натовп, посміхаючись мені нескінченними рядами іклів.

— Утім, — Амаранта граційно змахнула рукою на щось позаду мене, і при цьому кришталева обручка із оком Джуріана зблиснула у променях світла, — ти вже добре знаєш, які наслідки можуть бути, якщо ти знову назвеш вигадане ім’я.

Мене накрила чорна хмара. Я відчула себе розіп’ятою на стіні.

Але й це не змусило мене розтулити рота.

— Різенде, — озвалася Амаранта, і їй не треба було підвищувати голос, щоб її почули.

Моє серце перетворилося на крижане каміння, коли я почула позаду себе ті знайомі легкі кроки. Вони зупинилися поруч зі мною, надто близько від мене.

Краєчком ока я побачила, як Вищий Лорд Двору Ночі вклонився їй. Здавалося, що ніч ллється з нього за плечима невидимим плащем.

Амаранта скинула бровою.

— У маєтку Темліна ти бачив цю дівчину?

Перш ніж поглянути на мене, він струсив якийсь невидимий пил зі своєї чорної туніки. Його фіалкові очі дивилися на мене з нудьгою і зневагою.

— Гадаю, так.

— А казав ти мені чи не казав, — заговорила Амаранта, і голос її перетворився на мільйон гострих шпичок, коли вона вказувала на Клер, — що бачив ось ту дівчину?

Він сховав руки в кишені.

— Усі люди для мене одного штибу.

Амаранта із солодкою… надто солодкою посмішкою спитала:

— А що ти тоді скажеш про фейрі?

Різенд знову вклонився, так граційно, що це було схоже на танок.

— Серед безкрайого моря облич твоє, Амаранто, — справжній витвір мистецтва.

Якби я зараз не перебувала за крок від смерті, то пирхнула б зі сміху.

Усі люди для мене одного штибу…

Я й на мить йому не повірила. Різенд не забув мене… Адже впізнав того дня в маєтку.

Я вже вгамувала свої емоції, коли Амаранта знову повернулася до мене.

— Як її ім’я? — спитала вона в Різенда.

— Звідки я знаю? Вона ж мені збрехала.

Грати в ці дурні ігри з Амарантою для нього, певно, було лише жартом, так само як, приміром, настромити ту голову на статую в саду Темліна. Або ж тут велася якась інтрига.

Я приготувалася до тих жахливих невидимих кігтів, які мали встромитись у мій розум, приготувалась до наказу Амаранти, який вона зараз віддасть Різенду.

Я мовчала, іще дужче стиснувши губи. Я благала Небеса, щоб Неста все ж таки найняла охорону, щоб вона переконала батька бути дуже обережними.

— Якщо ти в настрої погратися зі мною, дівчино, тоді ми зараз добряче розважимося. Просто зараз зробимо цю гру веселішою. — Амаранта клацнула пальцями в бік Аттора, який підійшов до натовпу й когось витягнув із нього.

Вогняно-руде волосся блищало у світлі різнокольорових люстр, і я зробила крок назад, коли побачила, як Аттор тягне Люсьєна за комір зеленої туніки.

Ні. Ні.

Люсьєн намагався відбитися від Аттора, однак нічого не міг удіяти проти довжелезних кігтів, які кинули його на коліна перед Амарантою. Аттор посміхнувся, коли відпустив його туніку, однак залишився стояти поруч.

Амаранта тицьнула пальцем у напрямку Різенда. Вищий Лорд Двору Ночі здивовано поглянув на неї.

— Проникни в його розум, — наказала вона.

Мені здалося, що моє серце вистрибнуло з грудей і впало на підлогу. Люсьєн завмер; піт блищав у нього на шиї, коли Різенд вклонився королеві й повернувся до нього.

Позаду них, протискаючись із натовпу в перший ряд глядачів, вийшли чотири високі постаті з вогненно-рудим волоссям. Вищі Фе.

Засмаглі, м’язисті, дехто з них мав вигляд воїна, який щойно покинув поле битви, а дехто — як граційний придворний, однак усі вони із цікавістю дивилися на Люсьєна й посміхалися. Чотири сини Вищого Лорда Двору Осені, що залишились живими.

— Її ім’я, посланцю? — спитала Амаранта в Люсьєна.

Люсьєн кинув швидкий погляд на Темліна, а по тому заплющив очі й розправив плечі.

Різенд хижо посміхався. Я здригнулася від згадки про його невидимі пазури у себе в голові. Як легко він міг цієї миті розчавити мій розум й урвати моє життя!

Брати Люсьєна стояли ближче за всіх до нас. Ані співчуття, ані страху на їхніх гарних обличчях.

Амаранта зітхнула:

— Я гадала, що ти вже засвоїв мій урок, Люсьєне. Твоє мовчання завдасть тобі не меншої шкоди, як ті зухвалі слова минулого разу.

Люсьєн не розплющив очей. Він приготувався до того, що Різенд залізе в його свідомість і зітре її в пил.

— Її ім’я? — спитала Амаранта у Темліна, який і цього разу не відповів.

Його очі були прикуті до братів Люсьєна, наче шукали, хто з них посміхається найбільше.

Амаранта провела тонким пальцем по підлокітнику трону.

— Гадаю, що твої гарненькі брати цього не знають, Люсьєне, — промуркотіла вона.

— Якби ми знали, моя Леді, ми б перші тобі це розповіли, — запевнив найвищий із них.

Він був худий, високий, добре вдягнений, кожен сантиметр його тіла кричав, що він покидьок із заможної родини… З найголовнішої родини у Дворі Осені.

Певно, він був найстарший, бо навіть ті брати, у яких був більш войовничий вигляд, дивилися на нього із очікуванням і… страхом.

Амаранта задоволено посміхнулася до них, а потім змахнула рукою. Різенд знову вклонився. Його погляд сконцентрувався на Люсьєні.

Люсьєн завмер. Застогнав, і…

— Фейра! — вигукнула я. — Мене звати Фейра.

Це все, що я могла зробити, щоб не впасти на коліна перед нею.

Амаранта кивнула, і Різенд відступив від Люсьєна. Він навіть не вийняв рук із кишень.

Певно, вона дозволила йому залишити трохи більше магічних сил, аніж іншим, якщо він міг коїти такі неподобства, залишаючись її рабом. Або ж інше… Різенд був колись надзвичайно сильний, якщо навіть такі крихти сили значно перевершували здатності Темліна та інших.

Люсьєн упав на підлогу. Він тремтів. Його брати хмурили брови… А найстарший навіть вишкірив на мене ікла та беззвучно загарчав. Я не звернула на нього уваги.

— Фей-ра, — протяжно повторила Амаранта моє ім’я, ніби смакуючи його. — Давнє ім’я, з прадавніх діалектів нашого світу. Ну що ж, Фейро, — ще раз проказала вона його.

Я мало не заплакала від того, що вона не спитала прізвище моєї родини.

— Я обіцяла тобі загадку.

Усе довкруг заполонила хмара чогось липкого, густого й задушливого. Чому Темлін мовчить і досі вдає статую? Про що повинен був розповісти мені Люсьєн, перш ніж покинув мою камеру?

— Відгадай її, Фейро, і тоді ти і твій Вищий Лорд, а також увесь його двір зможете тієї ж миті покинути Підгір’я, отримавши на це моє благословення. Переконаймося, чи ти справді така розумна, щоб бути однією з нас.

Її чорні очі заблищали, а я відігнала подалі страшні думки й перетворилася на увагу. А вона заговорила:

Є такі, що шукають мене все життя — а даремно,І такі, кого я цілую, а замість подяк мене топчуть нечемно. Може здатись, що лиш непохитні й розумні мою мають ласку.

Але я прихильна до всіх, хто завзято не вірить в поразку. У мені так багато жаги турбуватись про когось і дбати, А зневажена стану чудовиськом, здатним трощити й ламати. Хай кожен мій змах непоборний і сильний, Та вбиваю тихцем я, повільно…

Я зморгнула, а вона повторила загадку ще раз, солодко посміхнувшись, коли закінчила. Граційна й лінива, мов кішка. В голові було порожньо, мозок відмовлявся працювати.

Можливо, йдеться про якусь недугу? Моя мама померла від тифу, а її кузина загинула від малярії, після того як приїхала з Бгарату… Однак симптоми тієї й тієї недуги не відповідали умовам загадки.

Може, це була людина?

Гучний регіт прокотився натовпом, з’юрмленим позаду мене, а найголосніше реготав один із братів Люсьєна. Я це спиною відчула. Різенд, загорнутий в обійми ночі, з хижою посмішкою на губах, спостерігав за мною.

Відповідь була близько… одна маленька відповідь, і всі ми будемо вільними. Одразу, тієї ж миті, як вона казала… На відміну від… ну ж бо, стривай, Фейро… Хіба умови моїх завдань чимось відрізняються від умов розгадування загадки?

Вона підкреслила слово «одразу», тільки коли говорила про відгадування загадки. Однак вона його не повторила, коли йшлося про успішне виконання всіх трьох завдань.

Ні, я не могла думати про це зараз. Усі ми можемо бути вільними. Вільними.

Однак я не могла її розв’язати — навіть варіантів не бачила. Певно, мені краще буде самостійно перерізати собі горлянку прямісінько тут, щоб не дозволити їй повільно роздирати мене на шматки. Я була дурепою, звичайною смертною людиною.

Я подивилася на Темліна. Золоті цяточки в його очах мерехтіли, однак на обличчі не відбивалося жодної емоції.

— Добре поміркуй. Не квапся, — проказала Амаранта, ніби заспокоювала мене, а потім хижо посміхнулася до каблучки, до ока, яке шалено кружляло в ній. — Коли знайдеш відповідь, повідомиш.

Я кинула погляд на Темліна. Навіть тепер, коли мене знову тягли до темниці, мені нічого не спадало на думку.

Коли вони знову замкнули мене в камері, я усвідомила, що програю.

***

Я провела іще два дні на соломі, чи принаймні мені здалося, що минуло два дні. Про це я могла лише здогадуватися з того, через які проміжки мені приносили жалюгідну тюремну їжу — шмат запліснявілого хліба. Хоч як я сподівалася, та Люсьєн більше не з’являвся. Про те, що до мене прокрадеться Темлін, я навіть не мріяла.

Мені нічого не лишалось, як увесь час думати про загадку Амаранти. І що більше я думала над віршованими рядками, то менше розуміла їх. Я перебрала в голові всі отрути, які тільки знала, потім усіх хижих та небезпечних тварин… І щоразу переконувалася у своїй тупості. Як спритно Амаранта спіймала мене на домовленості, зробивши наголос на слові «одразу». А якщо я не стану сушити голову над загадкою, але виконаю три її завдання… то вона тоді не звільнить нас одразу? Амаранта говорила про звільнення, але не про його терміни. Отже, вона і тоді зможе утримувати мене, Темліна та інших стільки, скільки їй заманеться?

Ні… ні, це лише моя дурна смертна параноя. Я забагато думала про це. Але ж ця загадка могла звільнити всіх нас… одразу. Я мусила знайти відповідь.

Що ж, я пообіцяла собі не думати надто багато про завдання, які на мене чекали попереду, я жодного разу не засумнівалась у збоченій фантазії Амаранти і дуже часто прокидалась уся в поту від моїх жахливих нескінченних снів… Снів, у яких це я потрапляю у її кришталеву каблучку, навіки втрачаю здатність розмовляти, стаю одвічним свідком її кривавих злочинів, позбавлена всього, що мені таке дороге. Амаранта першого дня сказала, що, коли я не виконаю завдань, від мене взагалі нічого не залишиться… Не залишиться нічого, чим би вона могла тішитися… Аби ж вона не збрехала. Краще геть зникнути, аніж зазнати такої долі, як у Джуріана.

Страх цілковито поглинув мене. Я була не в змозі про щось думати… Несподівано двері камери відчинилися, і фейрі із червоною шкірою повідомив мені, що час, відведений для розгадування загадки, минув. Місяць у повні.

Розділ 36

Гул натовпу, що збирався у великій залі, лунав дедалі голосніше. Від нього навіть стіни дрижали. Охоронці йшли, не виймаючи мечів. Мене навіть не стали заковувати в кайдани. Навіщо? Будь-хто мене вмить наздожене й випотрошить, перш ніж я втечу бодай за три кроки.

Гул ставав дедалі гучнішим. Це була справжня какофонія зі сміху, крику і якогось страшного завивання.

Мене ввели до величезної печери. Стіни в ній були необтесані, що свідчило про її природне походження. Камінь під ногами змінився на вологу слизьку глину, і йти стало значно важче. Ніхто навіть не спромігся бодай якось прикрасити стіни велетенської печери, на яких усюди горіли смолоскипи…

Але мене налякала не слизька підлога, а велетенський галасливий натовп. Усі в ньому дивилися в мій бік, і всі щось несамовито викрикували. Моя поява розлютила їх ще дужче. Я не розбирала слів, але здогадувалася, чого вони мені бажали. Досить було глянути на жорсткі обличчя й хижі посмішки. Тут зібралися не тільки нижчі стани, а й фейська знать. Їх збуджені обличчя були більше схожі на звірині морди.

Мене привели до дерев’яного помосту, який височів над натовпом. На тронах сиділи Амаранта й Темлін.

А перед ними…

Я намагалася тримати голову високо і притлумила бажання замружитися. За помостом розкинувся справжній лабіринт тунелів і канав. Натовп глядачів загороджував огляд. Я витягнула шию, намагаючись роздивитися бодай щось. Але цієї миті мене штовхнули в спину, змусивши стати на коліна. Тканина на штанях одразу ж почала повільно вбирати в себе холодний бруд.

Я звелася на ноги. Вони несамовито тремтіли. Навколо помосту стояло шестеро чоловіків, відокремлені від інших глядачів. Я вдивилася в їх гарні холодні обличчя. Навіть зараз у кожному з них відчувався відгомін минулої сили. Верховні правителі Прифії. З-поміж них був і Різенд. Над головою в нього висіло щось на кшталт корони, зітканої з темряви. Я намагалася не помічати його котячої посмішки.

Амаранта злегка звела руку вгору — і натовп одразу ж затих. Єдиним звуком, який я чула, був стукіт мого серця.

— Ось ми й зустрілися знову, Фейро, — мовила самопроголошена королева Прифії.

Її рука з перснем лежала на коліні Темліна. Така поза більше годилася б для захмелілої повії, а не для тієї, хто прагнув захопити весь світ.

— Настав час для твого першого завдання. Зараз ми поглянемо, наскільки глибока твоя смертна любов.

Я мало не вишкірилася. Обличчя Темліна нічого не виражало.

— Я скористалася з нагоди й дещо дізналася про тебе, — майже проспівала Амаранта. — Це допомогло мені придумати завдання, яке тобі сподобається.

Мій інстинкт, усі мої людські почуття волали: «Біжи!» Але я не зрушила з місця, тільки ще щільніше стулила ноги, щоб не було видно, як вони дрижать.

— Ти дістанеш величезне задоволення.

Амаранта махнула рукою, і тієї ж миті Аттор вийшов із натовпу й став розчищати шлях для мене. Шлях до початку лабіринту.

— Підійди ближче й оціни мою фантазію.

Я слухняно підійшла до краю, за яким починався дивний лабіринт. Канави були завглибшки метрів сім-вісім. Можливо, їх спеціально прорили в слизькій глині. Мене підштовхнули в спину. Я скрикнула, відчуваючи, як втрачаю рівновагу, але чиясь сильна кістлява рука вхопила мене, не давши впасти. Тепер я бовталася в повітрі, відчуваючи кігті Аттора. Не забарився оглушливий вибух реготу. Аттор, змахнувши крилами, злетів униз і опустив мене в канаву.

Утримуючи рівновагу, я намагалася охопити поглядом картину лабіринту. Марно було навіть намагатися запам’ятати його повороти й розгалуження. На дні канав темніли ями, а в стінах зяяли щілини, що вели, найімовірніше, в підземні тунелі.

У світі людей глина пахла… не сказати щоб смачно, але цілком прийнятно. Ця ж огидно смерділа. Я ковтала слину, борючись з нападами нудоти.

Повернувшись в бік платформи, я побачила, що вона навмисне винесена вперед і нависає над лабіринтом. Амаранта дивилася на мене з уже знайомою зміїною посмішкою.

— Різенд сказав, що ти мисливиця, — промуркотіла вона, і моє серце відчайдушно закалатало у грудях.

Певно, він знову прочитав мої думки, або… або він знайшов мою родину і…

Амаранта клацнула пальцями, звертаючись до натовпу:

— Робіть ставки, і хутчіше!

А тоді тицьнула в мене пальцем із каблучкою.

— Уполюй оце! — наказала вона.

Фейрі зашипіли й засміялися ще голосніше, і я побачила, як в їхніх різнокольорових долонях заблищало золото. Вони робили ставки на моє життя… Або ж на те, скільки я протримаюся, коли все розпочнеться.

Я звела очі на Темліна. Його смарагдовий погляд був крижаний. Я ж намагалась знову запам’ятати риси його обличчя, форму його маски, відтінок волосся. Востаннє.

— Відчиняйте клітку, — наказала Амаранта.

Я затремтіла всім тілом, страх пройняв мене аж до кісток. Десь ляснули ґрати, і я почула дивний звук. Щось незрозуміле, але дуже швидке потяглося в мій бік, розтинаючи повітря.

Я буквально заціпеніла. Натовп притихнув, але глина здригалася від наближення «дичини».

Амаранта клацнула язиком. Я звела голову в очікуванні бодай якихось підказок.

— Тікай, — прошепотіла вона.

А потім з’явилося «воно».

Я побігла.

Це був велетенський хробак. Скоріше, щось схоже на велетенського хробака, бо в цього чудовиська була пащека, усіяна декількома рядами неймовірно гострих зубів. Чудовисько рухалося з дивовижною легкістю, згинаючи рожево-коричневе тіло. Я здогадалася: лабіринт цих канав — його лігво. А я була для нього вечерею.

Ковзаючи, оступаючись на багнюці, я кинулася до іншого кінця канави, дорікаючи собі, що не запам’ятала всіх ходів та поворотів лабіринту, коли Аттор здійняв мене в повітря. Я добре розуміла, що неправильно обраний шлях може завести мене в глухий кут, а це неминуча смерть…

Натовп ревів від збудження, заглушаючи чвакання хробака. Він швидко доганяв мене, але я не давала собі змоги втрачати дорогоцінні секунди й не озиралася. Задушливий сморід підказував мені, що він близько.

Я мало не скрикнула від радості, аж раптом натрапила на розвилку в одній із канав. Тож я круто повернула ліворуч.

Мені треба було збільшити відстань між нами, а потім знайти схованку, де я могла б зосередитися й подумати, як мені його обдурити.

Іще одна розвилка, і я знову завернула ліворуч. Можливо, якщо я весь час повертатиму ліворуч, то зможу зробити коло, якимось чином опинитися за спиною цієї істоти і…

Ні. Це мої фантазії. Тоді я мала б рухатися втричі швидше за хробака, але поки що не дуже від нього відірвалася. Черговий поворот ліворуч закінчився стіною. Я влетіла в неї й розтягнулася на слизькій глині. Мерщій підхопившись, я рукавом стерла з лиця холодну смердючу рідину й побачила над собою обличчя фейрі, які сміялися. Я дременула назад, вибігла у вузький прямий прохід і помчала щодуху. Тепер я насмілилася поглянути через плече. Мій страх ще більш посилився, бо хробак також звернув у той самий прохід і майже не відставав від мене.

Я ледь не проскочила повз невеличкий отвір збоку від проходу, дякуючи тому, що все ж таки озирнулась на хробака. Я кинулась до цього отвору, кілька кроків убік, і почала протискатися в отвір. Він був надто маленький для хробака, однак ця істота напевно ж уміла прослизати крізь глину. Якщо ні, то в цьому йому допоможе сила-силенна зубів.

Утім, я вирішила, що треба ризикнути. Коли ж мені нарешті пощастило пропхатись усередину отвору, чиясь сила потягнула мене назад. Ні… не сила, а самі стіни.

Отвір був надто маленький, а я так відчайдушно намагалася прослизнути крізь нього, що врешті-решт застрягла. Спиною до хробака. І навіть не могла розвернутись, щоб поглянути, чи не наближається він, бо надто глибоко вгрузла.

І цей сморід… сморід ставав дедалі огиднішим.

Я щосили тягла себе вперед, але багнюка була надто слизька і вперто тримала мене.

Навколишній простір здригався. Хробак був уже близько. Я майже відчувала його пекельний подих на спині, а вуха ловили звуки клацання зубів. Моторошний «мисливець» невблаганно насувався. Невже це кінець? Я не хотіла, не повинна була загинути в цій бісовій щілини. Тільки не так.

Я звивалася, наслідуючи хробака, дряпала глину нігтями, копалася й мало не плакала від безсилля. У мозку бриніла лише одна думка: «Я не повинна так безглуздо загинути».

Ще трішки. Ще… Раптом хлюпнуло, тиск на моє тіло зник, і я впала долілиць у багнюку.

Я вивалилася з іншого краю щілини.

Натовп розчаровано зітхнув, але радіти мені було ніколи. Звівшись на ноги, я зрозуміла, що потрапила в сусідній прохід, і стрімголов кинулася вперед. З віддалених звуків хлюпання я зрозуміла, що хробак загубив мене.

Але чого я досягла? Сховатися тут було ніде. Хробак бачив, куди я лізла. Якщо не зуміє зубами розширити щілину, то рушить обхідним шляхом, підстереже мене і…

Я бігла прудко, хоча щоразу, різко повертаючи, з розмаху билася об стінки і втрачала секунду-другу. Хробак, зі своїм велетенським тілом, теж буде змушений зменшувати швидкість і втрачати ще більше часу, хай би який спритний він був.

Я ризикнула подивитись угору, на глядачів. Вони були засмучені — ні, вони гнівалися! — що я досі жива. Всі вони дивилися в протилежний кінець печери. Найімовірніше, хробак зараз там, у кінці канави. Я отримала цінну підказку. Хробак же не бачив, куди я зникла. Він узагалі мене не бачив.

Він був сліпий.

Це так мене здивувало, що я не помітила велетенської ями, замаскованої купкою бруду, і влетіла в неї з ходу, ледь втримавши крик. Я забила руками в повітрі, не маючи за що вчепитися…

Мій політ тривав недовго. Я впала в слизьку глину, по литки застрягши в багнюці. Глина пом’якшила моє падіння, однак зуби нили від удару. Мені пощастило: я нічого не зламала, нічого не пошкодила.

Натовп пожвавився, задоволено загукав. Декілька фейрі подалося вперед, щоб краще роздивитися мене із самого краю велетенської ями з лабіринтом. Їх цікавило, як я вибиратимуся. Вони дивились і шкірилися, вважаючи, що я в пастці. Я швидко роззирнулась вусібіч. Піднятися стрімкими та ще й слизькими стінами ями не зможу, але в одному місці темнів вхід до вузького тунелю.

Я і справді в пастці. Ковтаючи повітря ротом, я заглибилася в тунель. За кілька кроків під ногами щось гучно хруснуло. Я закусила губу, щоб не закричати, і позадкувала, — забитий куприк болів. Цієї миті рука намацала щось гладке і тверде. Я підняла білястий предмет… Кістка!

Стоячи навколішки, я стала обмацувати землю, рухаючись чимраз далі в темряву. Кістки, кістки, іще кістки, різних розмірів та форм. Я ледве стримала крик, здогадавшись, що це за місце. І лише коли в темряві рукою намацала гладкий череп, відсахнулася й стрибком звелася на ноги.

Мені потрібно було вибиратися звідси. Негайно.

— Фейро, — почула я віддалений голос Амаранти. — Ти всім псуєш видовище! У нас уже уривається терпець!

Вона сказала це так, ніби ми грали в бадмінтон, а я вирішила заховати десь волан.

— Виходь!

Виходити я не збиралась, однак вона встигла повідомити те, що мені було потрібно. Хробак не знав, де я ховалася. Він був не тільки сліпий, але й глухий. У мене були дорогоцінні секунди, щоб поміркувати, як вибратися звідси.

Коли мої очі звикли до темряви, я зрозуміла, що потрапила в лігвище хробака: сила-силенна кісток постала переді мною. Ті, що вже встигли перетліти на порох, надавали глині білястого відтінку, роблячи її схожою на крейду. Треба було цієї ж миті вибиратися звідси, поки не стало надто пізно. Я позадкувала до виходу, ламаючи й відкидаючи обгризені хробаком кістки.

Знову опинившись у ямі, я вхопилася за стрімку стіну і спробувала по ній дертися.

Деякі фейрі із зеленими обличчями вигукували прокляття на мою адресу, однак я не звертала на них уваги, поки повзла по стіні. Не здолавши й пів метра, я знову ковзнула липкою багнюкою вниз. На дно ями. Не можна вибратися звідси без мотузки або сходинок. А як бути? Не повертатися ж знову до лігвища хробака! Мисливський досвід мені підказував: нора обов’язково повинна мати запасний вихід. А якщо хробак надумає повернутися в неї? До того ж у тунелі можуть бути розгалуження, і блукання ними позбавлять мене переваги, яку я маю зараз.

Мені потрібен був шлях нагору. Я знову спробувала поповзти по стіні. Фейрі продовжували посилати мені лайку. І то було добре. Бо я усвідомлювала: допоки вони лаються, це означає, що я в безпеці, що хробак далеко від мене. Я знову вгризалась нігтями в багнюку, нишпорила руками, щоб знайти бодай щось, що мені зможе допомогти. Але все, що було навколо мене, — це холодне болото, що вкрило руки огидним шаром. Я знову ковзнула на дно ями.

Мене оповив сморід цього місця, заполонивши кожну клітину тіла.

Я мало не блювала від нього, та все одно дерлася вгору по цій клятій стіні.

Тепер фейрі сміялися.

— Мишка в пастці, — гарикнув один.

— Потрібна допомога? Підставити стільчика? — каркнув другий.

Або драбину.

Я повернулася до купи кісток, потім помацала стіну. Начебто тверда. Глина тут була досить утрамбована. Я міркувала так. Якщо цей велетенський хробак схожий на своїх маленьких і нешкідливих побратимів, то вся глина навколо мене — не просто глина, а щось присмачене відходами його травлення. Інакше кажучи, хробачим лайном. Звідси і сморід.

У мене промайнула надія. З тих кісток, що були тут, я вибрала дві найбільші — обидві довші за мої ноги і значно важчі. Я насилу втиснула їх у стіну. Чим же зазвичай харчувався цей хробак? Такі величезні кістки могли бути хіба що в бика.

— Що воно робить? — прошипів один фейрі.

— Що воно замислило? — здивувався другий.

Я схопила третю кістку й почала вдавлювати її якнайглибше у стіну й так високо, як тільки на те була здатна. Потім четверту, трохи меншу кістку, я встромила за свій ремінь зі спини. Я перевірила три кістки, які стирчали зі стіни, кількома різкими рухами, а потім глибше вдихнула і стала дертися нагору попри крики та лайку фейрі.

Я таки змайструвала собі драбину. От вам і «підставити стільчика»!

Перша кістка витримала мою вагу, я зраділа, потягнулась до другої кістки й підтягнулася на ній. Я саме збиралася поставити ногу на наступну кістку, як у голові з’явилася нова думка, і я зупинилася.

Фейрі, які скалили морди й були зовсім недалеко від мене, знову загаласували.

Овва! Те, що я намислила, могло спрацювати. І спрацює! Якщо тільки я все правильно розрахую. Це повинно було спрацювати!

Я зістрибнула на дно ями в багнюку, а фейрі, які споглядали за мною, здивовано забелькотіли. Я дістала кістку зі свого ременя і, глибоко вдихнувши, переломила її об коліно.

Мене пронизав біль, однак кістка в руках зламалася, і в кожній руці я тепер тримала дві загострені половини. Саме це й повинно було спрацювати.

Якщо Амаранта хотіла змусити мене полювати, то я полюватиму по-справжньому.

Я ступила до середини великої ями, розрахувавши відстань, і встромила обидві половини кістки у глину. Загостреними краями догори. Я повернулася до купи кісток у лігвищі хробака і стала визбирувати все, що могла знайти, те, що було достатньо тверде й загострене. Коли ж коліно заболіло від ламання об нього кісток, я почала трощити їх, стаючи на них ногою й тягнучи краї угору руками. Одну по одній я встромляла їх у слизьку підлогу ями й не зупинилася, допоки увесь її простір, окрім маленького острівця, не був заповнений кістками. Тепер сотні білих списів стирчали із землі.

Я не стала перевіряти свою роботу, не переймалася тим, чи вона спрацює, чи сама я, бува, не опинюся між цих кісток у лігвищі, де хробак перетравить мене. Однісінький шанс. Це все, що я мала.

Але все одно краще, аніж узагалі не мати шансів.

Я подалася до своєї кісткової драбини. Намагалася не звертати уваги на порізи, якими були вкриті мої пальці після того, як я робила свої списи. Коли я дісталася третьої кістки, своєї «сходинки», пробалансувала якусь мить, перш ніж устромити четверту кістку у стіну з багнюки.

І ось він, мій рятувальний шлях. Я це зробила! Вибралась із пащі ями, зі смертельної пастки. І… мало не розплакалася, знову вдихнувши свіже повітря.

Я засунула під ремінь ті три кістки, що взяла із собою, й побігла до найближчої стіни. Пальцями зачерпнула повну жменю багнюки й розмазала її по своєму обличчю.

Фейрі зашипіли й голосно засміялися, коли я знову зачерпнула болото, цього разу вкриваючи ним волосся, а потім і шию. Я вже звикла до його вбивчого смороду, і тільки очі трохи засльозилися, коли я стала обмазувати ним обличчя. Я навіть зупинилася на мить, кинулась на землю і вся вивалялася в багнюці. Кожний сантиметр мого тіла, обличчя — все було вкрите глиною. Я повинна змішати свій запах із цим смородом. Кожен клятий сантиметр.

Якщо ця істота була сліпа, тоді вона повинна була орієнтуватись за нюхом… і мій власний запах буде найстрашнішою зброєю проти мене.

Я й далі вкривала себе багнюкою, допоки не впевнилася, що під нею видно лише мої блакитно-сірі очі.

Іще раз наостанок занурилась у болото, і тепер мої руки стали такими слизькими, що я ледве утримувала в кулаці уламок кістки, який дістала з-за ременя.

— Що воно робить? — знову закаркав гидкий фейрі із зеленим обличчям.

Цього разу глибокий вишуканий голос йому відповів:

— Вона майструє пастку.

Це голос Різенда.

— Але Мідденгардський хробак…

— Мідденгардський хробак може розпізнавати здобич, винюхавши запах, — відповів Різенд.

Я звела догори голову й сердито поглянула на нього. У відповідь він усміхнувся:

— Тепер Фейра стала невидимою.

Його фіалкові очі блищали. Я показала йому непристойний жест і побігла. Цього разу — назустріч хробакові.

***

Я знайшла дуже вузький поворот і встромила там кістки, які несла із собою, бо добре розуміла, що не зможу на слизькій підлозі повернути на швидкості, з якою сподівалася бігти. Знайти хробака було неважко, бо фейрі кричали, повернувшись обличчям до нього, нацьковували на мене. Однак мені необхідно було дістатися правильного місця… Мені треба було обрати поле битви.

Я уповільнилася, скрадаючись, притискаючись спиною до стіни. Просувалася доти, доки не почула шипіння й ковзання хробака. А потім хрускіт.

Фейрі дивилися на хробака, і десятеро з них — із блакитною, мов покритою кригою шкірою, з мигдалевидними чорними очима — захихотіли. Певно, їм набридло спостерігати за мною, і я могла припустити, що вони вирішили поглянути, як наражається на небезпеку хтось інший.

Але незабаром я здогадалася: вони… підгодовували хробака! Ситий звір не полюватиме. Вони мстилися мені за те, що криваве видовище не відбулося. Натовп галасував і сміявся.

Я зупинилася й витягнула шию, щоб зазирнути за ріг. Я була вкрита його смородом, і хробак мене не помітив. Він продовжував бенкетувати. А потім здійняв догори морду без очей. Я побачила, як синьошкірий фейрі махає в повітрі… відрубаною волохатою рукою. Хробак одразу відчув здобич і продемонстрував усі свої зуби. Під регіт одноплемінників фейрі кинув руку в пащеку хробака.

Я звела свій імпровізований меч із кістки. Згадала всі пройдені мною проходи, перелічила подумки всі повороти.

Серце підстрибнуло аж до горла, коли нерівним краєм меча я провела по долоні, розрізаючи шкіру. Потекла кров, яскрава й блискуча, наче рубіни. Я почекала трохи, а потім стиснула руку в кулак.

Дуже скоро хробак на неї зреагує.

І тільки тоді я зрозуміла, що натовп замовк.

Ледь не впустивши з рук кістку, я знову висунула голову з-за повороту.

Його не було.

Він зник.

Блакитні фейрі вишкірилися на мене.

А потім, розриваючи тишу, наче падуча зірка, голос… Люсьєна… заволав через усю печеру.

— ЛІВОРУЧ ВІД ТЕБЕ!

Я побігла, вигравши кілька метрів, перш ніж стіна позаду мене розлетілася, ніби її підірвали. Навсібіч полетіли грудки глини. У проломі з’явилася роззявлена пащека хробака.

Я мчала так, що всі стіни перетворилися на червоно-брунатну пляму. Мені треба було відірватися від нього, бо інакше він просто впаде не мене.

Але й занадто віддалятися не можна. Аж до самої ями я повинна залишатися для нього приманкою.

І ось я вперше різко повернула і вхопилась за ту кістку, яку раніше встромила у край стінки. Я обернулась навколо неї, не втрачаючи швидкості, ба навіть прискорюючись, цей поворот дав мені кілька додаткових секунд.

Ще поворот. У мене горіли легені. Другий поворот. І знову я скористалася кісткою, яку встромила у стіну.

Стомлені ноги підгиналися — посковзнувшись, я могла впасти. Залишився ще один поворот, а вже далі — прямий довгий прохід…

Ось нарешті я пірнула в останній поворот, і тієї ж миті гул натовпу фейрі став іншим… і зрозуміло чому. Вони сподівалися побачити мене мертвою. Дихання розлюченого хробака обпікало мені спину, але я бігла, не обертаючись.

Жерло ями наближалося. Я благала забутих богів допомогти мені. Потім стрибнула.

Унизу чекала тільки темрява, ладна одразу ж поглинути мене.

Я балансувала руками, поки летіла, намагаючись потрапити саме в те місце, куди планувала, — вільне від кістяних уламків.

Біль пронизав тіло й голову, коли я впала на глинисте дно й покотилася.

Щось уп’ялося мені в руку, поранивши її. Я скрикнула.

Але часу зупинятися й поглянути на рану в мене не було. Я поповзла в темряву лігва хробака, схопила першу-ліпшу кістку й відкинулася назад. Тієї ж миті в яму впав хробак.

Упавши, він повернувся набік, маючи намір перекусити мене навпіл. Але натомість лише вологий звук хрускоту заполонив усе повітря навкруги.

Хробак не рухався.

Я присіла, ковтаючи гаряче повітря, вдивляючись у безодню його смертоносної пащеки, досі роззявленої, щоб проковтнути мене. Лише за кілька секунд я зрозуміла: хробак уже не проковтне мене. І нікого не проковтне. Він наколовся на мої кістяні списи і здох.

Я не вслухалася в крики глядачів. Здається, поміж них були й ті, хто вітав мене з перемогою над хробаком… Я ні про що не думала і нічого не відчувала, поки повільно обходила тіло хробака і здиралася вгору своєю саморобною драбиною з кісток, стискаючи в руці саморобний меч.

Майже безшумно я продиралася проходами лабіринту. Ліву руку пекло від болю, але надто велике збудження поки що гасило біль.

І щойно я побачила поміст і Амаранту, ліва рука інстинктивно стиснулася в кулак. Довела, що справді кохаю.

Рука боліла дедалі сильніше, та мені було байдуже. Я перемогла.

Я подивилася на неї з-під нахмурених брів і навіть не помітила, як вишкірилась на неї.

Губи вона стиснула і за коліно Темліна більше не тримала.

Темлін. Мій Темлін.

Я сильніше обхопила кістку в руці. Я тремтіла. Тремтіння проймало мене з голови до ніг. Однак не від страху. О ні! Не від нього. Це був зовсім не страх. Я довела своє кохання… і навіть більше.

— Ну що ж, — сказала Амаранта із презирством та легенькою посмішкою. — Гадаю, що будь-хто зміг би впоратись із цим завданням.

Я підбігла до помосту і, докладаючи всіх зусиль, жбурнула в неї кістку, що залишилася в мене.

Кістка встромилась у багно перед її ногами, забризкавши її сніжно-білу сукню…

Фейрі затамували подих, дивлячись на уламок, що похитувався перед троном. Коли він нарешті завмер, Амаранта доторкнулася до плям на сукні, потім повільно розтягнула губи в посмішці.

— Нахабне дівчисько, — клацнула вона язиком.

Якби між нами не було канави, я б учепилася їй в горлянку. Коли-небудь, якщо я доживу до того дня, я оббілую її живцем.

— Гадаю, ти будеш у захваті від того, що більшість мого Двору програла сьогодні чималі гроші, — повідомила вона, узявши до рук аркуш пергаменту.

Я подивилася на Темліна, який у той час уважно оглядав той аркуш. Його смарагдові очі блищали, однак обличчя було біле як сніг, я завважила, що на ньому промайнула тінь радості і тріумфу.

— Нумо подивімося, — вела далі Амаранта, читаючи рядки на аркуші й водночас торкаючись фаланги пальця Джуріана на своєму ланцюжку.

— Так, справді, майже всі мої придворні поставили на те, що ти помреш протягом першої хвилини випробувань. Хтось ставив на те, що ти протримаєшся п’ять хвилин. — Вона покрутила в руках аркуш. — І лише один поставив велику суму грошей на те, що ти переможеш.

Нічого дивного, якщо мати на увазі те, що фейрі не дорожили життям своїх близьких. Що ж тоді казати про життя якогось там людського дівчиська! Та хай там як, але зараз мені було все одно. Я вже не пручалася, коли пазуриста лапа Аттора витягла мене з канави. Ліву руку пекло так, мов її лизало полум’я.

Амаранта знову зазирнула в пергамент, потім махнула вартовим:

— Заберіть її звідси. Я втомилася, дивлячись на її людське лице.

По тому вона так сильно вчепилася за підлокітники, що пальці в неї побіліли.

— Різенде, підійди сюди, — гнівно мовила вона.

Що було далі, я не бачила. Червоношкірі руки вже вхопили мене аж надто міцно, щоб я могла навіть голову повернути. Я геть забула про багнюку, яка вкривала мене, ніби друга шкіра.

Вони потягли мене до камери. Біль у лівій руці став нестерпним, і це заважало мені думати.

Лише зараз я зрозуміла, що напоролася в ямі на одну з гострих кісток, що їх там розставила. З рани капала кров. Уламок кістки пробив мені руку наскрізь, порвавши сухожилля.

Я навіть не змогла обернутися на Темліна, а ще не змогла знайти Люсьєна, щоб подякувати йому.

Біль поглинув мене, і я ледве дісталася своєї камери.

Розділ 37

Ніхто… ніхто, навіть Люсьєн не приходив полікувати мені руку. А минуло вже кілька днів після моєї перемоги. Усіма я була покинута, всі забули про мене. Кожен дотик до уламку кістки, що застрягла в руці, озивалася пекучим болем, від якого я ладна була дертися на стіну. Проте я мала змиритися з тим, що рана мене знесилює, і спробувати про неї не думати. А як про неї не думати, якщо найменший рух — і від болю іскри сиплються з очей?

Мене пойняла паніка, бо кровотеча не припинялася і я вже втратила багато крові. Я добре знала, що це означає, тож увесь час поглядала на рану, сподіваючись, що кровотеча нарешті припиниться. Найдужче я боялася помітити перші ознаки запалення.

Я геть не могла їсти той гидкий харч, який іноді приносили мені. Сам лише погляд на їжу викликав у мене нудоту. З кутка, де мене вивертало, тепер тхнуло блювотиною. Я знала про цілющі властивості глини. Та глина, якою я була замарана і яка взялася на мені кіркою, геть не здавалася цілющою. Не допомагав і холод у камері, від якого мене лихоманило.

Я сиділа біля дальньої стінки камери, відчуваючи прохолоду каміння під гарячою спиною. Прокинулася від страшного сну і зрозуміла, що вогнем палаю. Тим вогнем, від якого все навкруги було мов у тумані. Поранена рука звисала, мов ганчірка. Я бездумно втупилась у двері камери. Мені здавалося, що вони хитаються. Я застудилася, казала я собі, це не лихоманка від інфекції. Я приклала руку до грудей, і мені на коліна посипалися сухі крихти багнюки. Кожний мій подих був схожий на ковток битого скла.

Це не лихоманка. Це не лихоманка.

Повіки ставали дедалі важчими, в очах пекло. Я не могла спати. Треба було переконатися, що рана не інфікована, треба…

І ось двері насправді стали відчинятися… Ні, ні… то не двері, то темрява навколо них пішла хвилями. Мені стало страшно, коли з тієї темряви, ніби витікаючи з усіх щілин, зіткалася чоловіча постать, схожа на дивну тінь. Мабуть, це примара.

Але це була не примара, це набрав плоті Різенд, і тепер у слабкому світлі блищали його фіалкові очі. Він ліниво посміхнувся до мене, однак і далі стояв біля дверей.

— Який жахливий вигляд у Темлінової чемпіонки!

— Іди до дідька! — гарикнула я, але з мене вихопилося лише якесь шипіння.

Голова водночас була і важка, і легка. Якщо я спробую підвестися, то на ногах, відчувала, не встою — впаду.

Він наблизився до мене з котячою грацією і присів поруч навпочіпки. Принюхався, скривився в бік того кутка, де мене неодноразово знудило. Я спробувала сісти, прибравши іншої пози, щоб було зручніше копнути його ногою. Але ноги були надто важкі.

Різенд нахилив голову. Від його блідої шкіри, здавалось, лилося холодне біле світло. Я спробувала зморгнути, щоб ця примара зникла, але не змогла навіть відсмикнути голову, коли його холодні пальці торкнулися моєї брови.

— Що сказав би на це Темлін, — промуркотів він, — якби дізнався, що його кохану утримують у смердючій камері і її лихоманить? Але цього він не побачить, бо за кожним його рухом стежать.

Я сподівалася, що він у темряві не запримітить моєї пораненої руки — менше за все мені хотілося демонструвати йому свою слабкість.

— Забирайся геть! — вигукнула я, і очі в мене запалали від сліз, а вся я — від ненависті.

Я не могла навіть ковтати. Горло не слухалось.

Він здивовано скинув бровами.

— Я прийшов, щоб запропонувати тобі допомогу, а в тебе стає сміливості проганяти мене звідси?

— Забирайся, — повторила я.

Очі в мене так боліли, що не було сил тримати їх розплющеними.

— Я заробив на тобі цілу купу грошей, тож вирішив віддячити.

Я сперлася головою на стіну. Усе пливло переді мною, а мої думки вирішили повальсувати… Я ледве трималася, щоб не виблювати при ньому.

— Мені треба поглянути на твою руку, — тихо сказав він.

Та я досі ховала її, хоч мені вже було несила нею володати.

— Дай-но подивитися на неї, — цього разу він прогарчав.

І, не дочекавшись моєї відповіді, схопив мене за лікоть і звів руку до слабкого світла камери.

Я до крові прикусила губу, щоб не закричати від болю, бо всередині від його рухів спалахнув пекельний вогонь. Усі мої відчуття зосередилися на тому клятому уламку кістки, який стирчав із руки. Вони не повинні знати… не повинні знати, наскільки все погано, бо інакше вони це використають проти мене.

Різенд оглянув рану, а потім на його чуттєвих губах з’явилася посмішка.

— О, ця рана просто жахлива.

Я вилаялася, а він тільки засміявся.

— Любонько, такі слова неможливо чути від леді.

— Забирайся звідси, — просичала я.

Голос у мене був так само жахливий, як і рана.

— Тобто ти не хочеш, щоб я вилікував руку? — Його пальці міцніше обхопили мій лікоть.

— За яку ціну? — відсахнулась я від нього, однак голову продовжувала притискати до кам’яної стіни, бо сил тримати її не було.

— Он воно що. Ціна. Життя серед фейрі навчило тебе деяких наших звичаїв.

Я намагалася сконцентруватись на відчутті здорової руки, яка лежала на коліні, сконцентруватися на засохлому брудові під нігтями.

— Тоді укладемо угоду, — звичайним голосом сказав він і обережно й ніжно поклав мою руку на підлогу.

Коли рука торкнулася соломи, я заплющила очі, щоб побороти біль.

— Я вилікую твою руку в обмін на тебе. Два тижні щомісяця, два тижні на мій власний вибір ти житимеш зі мною при Дворі Ночі. Щойно ти виконаєш ці мерзенні три завдання.

Від подиву в мене навіть очі розплющилися.

— Ні! — Я ж бо вже встигла укласти одну божевільну угоду.

— Ні? — Він поклав руки на коліна й нахилився ближче до мене. — Справді ні? Ти не жартуєш?

Усе перед очима знову закружляло в несамовитому вихорі.

— Забирайся, — прошепотіла я.

— Ти відмовляєшся від моєї пропозиції… На чию ж допомогу ти розраховуєш?

Я нічого не відповіла. Тож він продовжив:

— Певно, ти сподіваєшся на допомогу свого друга Люсьєна. Чи не так? Адже він уже вилікував тебе нещодавно. О, не вдавай святу невинність. Аттор та його приятелі зламали тобі ніс. Не думаю, що кістки в людей зростаються так швидко.

Очі в нього заблищали в темряві. Він звівся на ноги, пройшовся камерою.

— Ось як я бачу твою ситуацію, Фейро. У тебе є вибір. Ти повинна прийняти мою допомогу.

У відповідь я плюнула йому під ноги. Проте він продовжував ходити назад-уперед і лише осудливо поглянув на мене.

— Ну, тоді ти просто дурненька. Якщо ти відмовишся від моєї допомоги і сподіватимешся, що тебе врятує Темлін, ти просто загинеш, бо поки що доля йому не всміхається.

Він зупинився й уважним і важким поглядом подивився на мене.

І хоча увесь світ тієї миті кружляв навколо мене з неймовірною швидкістю, щось первинне, прадавнє всередині мене завмерло й похололо під тим його поглядом.

— Припустімо, я зараз піду з твоєї камери. Можливо, Люсьєн прийде тобі на допомогу за п’ять хвилин після того, як я звідси піду. Може, він прийде за п’ять днів. А може, взагалі не прийде. Йому боком вилізло те, що він урятував тебе своєю підказкою від хробака. Йому краще зараз взагалі не потрапляти на очі Амаранті. Він їй не до вподоби. Темлін навіть порушив своє мовчання і заговорив — став благати Амаранту не карати його… Такий благородний воїн твій Вищий Лорд. Вона у відповідь на те змусила Темліна самому покарати Люсьєна. Двадцять ударів батогом.

Мене затрусило й заканудило. Я уявила, як боляче було Темліну власноруч карати батогами свого друга й соратника.

Різенд повів плечем. Прекрасним граційним рухом.

— Питання, яке ти зараз болісно намагаєшся розв’язати, насправді розв’язується дуже просто. Усе залежить від того, наскільки ти готова й надалі чекати допомоги від Люсьєна й наскільки тобі хочеться ризикувати своєю дорогоцінною лівою рукою. Тебе лихоманить, і ти добре розумієш, що це може свідчити про зараження. Може, його поки що й немає, але це невдовзі може статися. Я хотів би, щоб мої побоювання не справдилися. Хочу сподіватися, що в глині, якою ти рясно себе обмазала, не містилося смертоносних бацил. Може й таке статися: Амаранта згадає про те, у якому стані ти перебуваєш, і пришле до тебе лікаря. Але на той час ти або вже будеш мертва, або розвинеться гангрена і в кращому разі тобі по лікоть одріжуть руку.

Шлунок зав’язало у болючий вузол.

— Мені навіть не треба заглядати у твої думки, щоб це знати. Досить поглянути на тебе і твою руку. Знаю, що ти й сама вже здогадуєшся, що з тобою може статися. — Він знову присів біля мене. — Ти помираєш.

Очі боліли, їх затоплювало сльозами. Я знову прикусила губу.

— Чи ти здатна ризикнути, чекаючи, щоб хтось інший прийшов тобі на допомогу?

Я подивилася на нього сповненим ненависті поглядом. Він єдиний був винний у всьому, що сталося. Він розказав Амаранті про Клер. Він змусив Темліна благати на колінах про пощаду.

— То як?

Я вишкірилася на нього.

— Іди до дідька.

Різенд блискавично схопив пальцями уламок кістки в моїй руці і злегка повернув його. Я відчайдушно закричала. Світ мінився в мене перед очима на всі кольори, ставав то геть чорним, то сліпучо-білим, то пронизливо-червоним. Я намагалася вирватися, але Різенд міцно тримав мене. Він повернув уламок ще раз і лише тоді випустив мою бідолашну руку.

Хапаючи повітря, зі схлипами від болю, який хвилями накривав мене, я, глянувши на нього, побачила його хижий осміх. І, не тямлячи себе від гніву, плюнула йому в обличчя.

А він лише засміявся, знову звівся на ноги й витер щоку чорним рукавом своєї туніки.

— Востаннє, чуєш? Востаннє я пропоную тобі свою допомогу, — сказав він і зупинився біля дверей камери. — Коли я вийду звідси, моя пропозиція більше не буде дійсною.

Я знову плюнула, а він лиш похитав головою.

— Гадаю, ти плюватимеш і в обличчя самої Смерті, коли вона прийде по тебе.

Він почав розчинятись у темряві, контури його постаті обіймала ніч.

Можливо, він блефує, щоб я пристала на його пропозицію. Однак він напевно знає, що я і справді помираю.

Від зробленого вибору залежало моє життя. І не лише моє. Що, коли Люсьєн не зможе прийти… або прийде занадто пізно?

Я справді помирала. Різенд лише підтвердив те, що я й сама відчувала, але в чому відчайдушно не хотіла зізнаватися. Люсьєн і в минулому невірно оцінював мої можливості. Він ніколи по-справжньому не розумів різниці між можливостями людини і фейрі. Він відправив мене полювати на суріеля із луком, стрілами й кількома ножами. І коли я покликала на допомогу, він барився, думаючи, напевно, що я й сама впораюся. Можливо, зараз йому взагалі не до мене. Вони всі бояться Амаранти. Або він не розуміє, яка небезпечна моя рана. Люсьєн може запізнитися з допомогою на день, на годину і навіть на хвилину.

Місячно-біла шкіра Різенда стала зливатися з темрявою.

— Стривай.

Темрява, яка поглинала його, завмерла. Заради Темліна… заради Темліна я повинна продати свою душу. Я віддам геть усе, що в мене є, щоб звільнити його.

— Стривай, — повторила я.

І ось темрява повільно зникла, і переді мною знову постав Різенд з плоті та крові. Він хижо посміхався.

— Я тебе слухаю.

Я намагалася звести голову якомога вище.

— Лише два тижні? — спитала я.

— Лише два тижні, — промуркотів він і став на коліна переді мною. — Два малесеньких коротесеньких тижні щомісяця. Це все, про що я прошу.

— Чому? І які будуть… будуть умови? — намагаючись побороти тремтіння, спитала я.

— Он воно що, — посміхнувся він, поправляючи край обсидіанової туніки. — Якщо я розповім тобі всі деталі, буде вже не так весело, еге ж?

Я подивилася на свою скалічену руку. Люсьєн може й не прийти: можливо, він вирішить, що я не варта того, щоб він знову ризикував своїм життям, тільки не зараз, коли його вже й так покарали через мене. А якщо лікарі Амаранти відітнуть мені руку…

Неста зробила б те саме заради мене, заради Елейн. А Темлін стільки встиг усього зробити заради мене, заради моєї родини, навіть якщо він збрехав щодо Угоди, про її умови, однак усе одно врятував мене того страшного дня від нагів, і врятував іще раз, коли відіслав додому зі свого прекрасного маєтку.

Я не була здатна осягнути думкою, на що я взагалі погоджуюсь, що я повинна йому віддати… Я досі могла відмовитися.

Я зустрілася поглядом із Різендом:

— П’ять днів.

— Ти збираєшся зі мною торгуватися? — Різенд тихо засміявся. — Десять днів.

Я ледь витримувала його важкий погляд.

— Тиждень.

Різенд довго нічого не відповідав, блукаючи поглядом по моєму тілу й обличчю, а тоді промуркотів:

— Гаразд, тиждень.

— Тоді домовились, — погодилася я.

Металевий смак заполонив мої рот і ніс, коли магія спалахнула між нами.

Його посмішка стала трохи хижою. Підготуватися я не встигла. Різенд схопив мене за руку, і її обпекло пронизливим болем. Я закричала від страху. Мені здавалося, що я зараз розколюся на друзки й перестану існувати. Зацебеніла кров, а потім…

Коли я розплющила очі, Різенд, як і раніше, усміхався. Я не знала, чи надовго втратила свідомість. Мене не лихоманило. У голові прояснилося. Я сіла й болю вже не відчула. Глина, що досі вкривала моє тіло і одяг, теж зникла. Мене мов вимили в гарячій воді.

Я звела перед собою зцілену руку.

— Що ти зі мною зробив?

Різенд стояв, пригладжуючи своє шовковисте темне волосся.

— Є такий звичай у моєму Дворі: коли хтось про щось домовляється, то угоду між ними записують не на пергаменті, а безпосередньо на тілі. Так надійніше.

Я навіть забула, що моя ліва рука більше не боліла й вільно рухалася. Я з подивом дивилася на лінії й завитки чорних візерунків, які вкрили нижню частину руки, включно зі всіма п’ятьма пальцями. Посередині долоні з’явилося велике чорне око, достоту як у кота. Щілинки його зіниці дивилися на мене.

— Прибери оце! — наказала я.

— Зайвий раз пересвідчуюся, що людям невідоме почуття вдячності, — засміявся Різенд.

Здалеку татуювання схоже було на довгу — до ліктя — мереживну рукавичку. Але досить було піднести руку до очей, як виникали вигадливі зображення квітів, листя і якихось фігур, а все вкупі утворювало загальну картину. Це вже не змити й не зішкребти. «Подарунок» Різенда залишиться зі мною назавжди.

— Ти не попередив, що таке на мені з’явиться.

— Ти й не питала. Тож як мене можна звинувачувати?

Він рушив до дверей, проте зупинився. А тим часом тиха найтемніша й найпрекрасніша ніч завихорилася навколо його плечей.

— Якщо тільки це не просто людська невдячність і неприязнь до мене, тоді, певно, ти дуже боїшся реакції на це Вищого Лорда.

Темлін.

Я вже бачу, як його обличчя бліднішає, губи стають тонкими й білими, а з рук виповзають кігті. Я майже чула його гарчання: про що я взагалі думала, коли погоджувалася?

— Хоча, гадаю, я все ж таки діждуся слушної нагоди, щоб усе йому розповісти, — мовив Різенд.

Блиск у його очах сказав мені більше, ніж слова. Метою Різенда був не мій порятунок, а можливість якомога сильніше дошкулити Темліну. І, як остання дурепа, я потрапила в його пастку, як той хробак у мою.

— Відпочивай, Фейро, — люб’язно мовив Різенд.

Він обернувся на тінь, а тоді розчинився в повітрі, протискаючись між дверима та стіною.

Розділ 38

Я намагалася не дивитися на свою ліву руку, коли вишкрібала бруд із підлоги у великому коридорі. Татуювання, яке в камері мені здалося чорним, насправді було темно-синє. Важкою хмарою висіло воно над моїми думками, які й без того були невеселі. Отакої! Продалася Різенду. Я стискала пальці, щоб тільки не бачити котячого ока на долоні, і не могла звільнитися від дивного, божевільного відчуття, що око спостерігає за мною.

Я занурила велику швабру у відро, яке охоронець із червоною шкірою кинув мені до ніг. Спочатку, побачивши те і те, я подумала, що червоношкірі охоронці змусять мене мити камеру. Але мене виштовхали в коридор, а потім потягли в інший, викладений білим мармуром.

— Якщо підлога не буде вимита й не блищатиме до вечері, — гаркнув один із них, — ми прив’яжемо тебе до вертлюга й кілька разів прокрутимо над вогнем!

Він хижо посміхнувся, і зуби його клацнули.

Сказавши це, вони пішли. Я й гадки не мала, коли настане час вечері, тож швидко й нервово почала все мити. Спину вже вогнем пекло, хоч працювала я, може, з пів години.

Вода, яку вони мені дали, була брудна, і що більше я терла шваброю підлогу, то бруднішою вона ставала. Я пішла до охоронців попросити відро чистої води, але двері їх приміщення були замкнені. Допомогти мені було нікому.

Завдання, яке неможливо виконати, завдання, щоб помучити мене, а потім катувати над вогнем. Вертлюг. Можливо, саме той клятий вертлюг і був причиною жахливих волань, що їх я чула в камері. Цікаво, кілька обертів на тому вертлюзі геть спалять мене чи тільки підсмажать — і ті опіки стануть приводом для ще однієї угоди з Різендом? Я лаялась і проклинала все на світі, відтираючи підлогу щіткою. Її грубі щетинки старанно скрипіли, але мармурові плити не ставали чистішими, вони всі були в коричневих плямах. Побачивши їх, я загарчала не гірше фейрі й занурила щітку у відро. Моя старанність дала зворотний результат: брудні водяні бризки заляпали те, що я встигла вимити. Я знову занурювала швабру у відро і знову починала мити одне й те саме місце.

А брудна вода розтікалася підлогою все далі.

Невдовзі я переконалася, що вже не мию, а брудню підлогу. Коричневі плями ставали дедалі густішими. Важко дихаючи, я жбурнула щітку на підлогу і сховала обличчя в мокрих долонях. Але наступної миті відвела ліву руку, усвідомивши, що притиснула до щоки татуйоване око.

Я припинила мити, втупившись поглядом перед собою й намагаючись заспокоїтися. Мав же бути якийсь вихід! Мали б існувати якісь способи впоратися із цією клятою підлогою. Може, з тих, що їх називають бабусиними секретами. Ось тільки своїх бабусь я ніколи не бачила. Невже мене прив’яжуть до вертлюга й підсмажать, як порося.

Піднявши щітку, я знову почала скребти підлогу, поки від болю й напруження не затремтіли руки. Здавалося, хтось навмисне додає бруду по всій підлозі. Коли я почала мити, мармурові плити були значно чистіші, ніж стали після мого миття. Перед очима постала моторошна картина: мене крутять на вертлюзі, а я щосили кричу і благаю, щоб припинили ці тортури. Потім згадала червоні смуги на мертвому тілі Клер. Від якого знаряддя для тортур вони з’явилися? Руки тремтіли. Щітка випала з рук. Я здолала величезного хробака, а миття підлоги стало для мене завданням, яке я не в змозі виконати.

Неподалік прочинилися двері. Я рвучко озирнулася. З дверей висунулася рудоволоса голова, і я полегшено зітхнула. Люсьєн. Нарешті!

Але це був не Люсьєн, а жінка, і без маски.

На вигляд вона була трохи старша за Амаранту. Її порцелянова шкіра неймовірного кольору світилась, а на щоках грав рум’янець кольору рожевих троянд. Якщо мене не переконало б руде волосся, то червоно-коричневі очі безпомилково підказали, хто переді мною.

Я вклонилася дружині верховного правителя Дому Осені. У відповідь вона злегка кивнула. Напевно, за їхніми мірками це вже вважалося особливою честю.

— За те, що ти назвала їй своє ім’я, щоб врятувати мого сина, — мовила вона солодким голосом, як поціловані сонцем яблука.

Звісно, вона була серед натовпу того дня. Вона вказала на відро граційним рухом:

— Мій борг сплачено. — І зникла у дверях, які сама й відчинила.

Я могла заприсягтися, що відчула аромат смажених каштанів і потріскування вогню, які вона залишила по собі.

Тільки після того, як двері зачинились, я зрозуміла, що мала подякувати їй. Тільки після того, як подивилася на відро, усвідомила, що увесь час ховала ліву руку за спиною.

Я стала на коліна перед відром і занурила пальці у воду. З них миттєво зійшов увесь бруд. Я здригнулась, а потім посиділа кілька секунд на колінах, щоб перевести подих. Вилила на підлогу трохи води. Коричневі плями зникли. Мармурові плитки були чистісінькі.

***

На превелике розчарування охоронців, я виконала їхнє завдання. Але наступного дня вони потягнули мене до якогось великого приміщення, що тонуло в темряві. Лише слабкі вогники кількох свічок ледве розганяли морок. Охоронці кивнули в бік каміна, що займав майже всю стіну.

— Одна зі служниць ненароком висипала сочевицю в попіл, — проскрипів охоронець, який обіцяв підсмажити мене на вертлюзі. Він простягнув мені невеличке дерев’яне відро. — Вибери її з вогню до повернення мешканця цієї кімнати. А не вибереш — він із тебе шкуру спустить.

Двері зачинилися, клацнув замок, і я залишилася в кімнаті сама.

Діставати сочевицю з попелу та золи — це ж якась нісенітниця.

Я підійшла до темного каміна й присіла. Завмерла.

Не зможу із цим впоратися.

Я роззирнулася навсібіч. Вікон у приміщенні не було. Не було більше жодних входів-виходів, через які можна було б утекти, окрім того, через який я сюди увійшла. Посеред кімнати стояло велетенське ліжко. Простирадла були шовкові й чомусь чорного кольору. Меблів зовсім небагато. Я не побачила ні покинутого одягу, не було і книжок, не кажучи вже про зброю. Таке відчуття, що господар кімнати взагалі ніколи не спав на цьому ліжку. Я опустилася на коліна перед каміном і спробувала вгамувати шалене биття серця.

У мене завжди був гострий зір. Я згадала, як виглядала кроликів, що ховалися в гайку. І не лише кроликів. Не так уже й складно знайти розсипану в золі сочевицю. Гірко зітхнувши, я нахилилася над купою попелу біля самого каміну й узялася за роботу.

***

Я помилялася.

За дві години по тому очі в мене сльозилися, спина боліла, і попри це я продиралася вже в сотий раз крізь кожен сантиметр попелу і знаходила дедалі більше, більше й більше насінин сочевиці, яких я не помітила, коли вперше пройшлася по всій купі. Охорона не сказала, коли саме повернеться власник цієї кімнати, тож клацання годинника на камінній полиці звучало для мене, як поминальний дзвін, кожні кроки за дверима змушували мене хапати залізну коцюбу і притулятися до стіни так, щоб мене не було видно. Амаранта ніколи не говорила, чи можу я оборонятися або атакувати у відповідь на атаку… Жодного разу вона не сказала цього. Принаймні я помру весело й у битві.

Я знову перевіряла увесь попіл… знову і знову. Руки в мене стали чорними і вкрилися плямами, бо попіл на долонях змішався з потом. Одяг став брудним. Я щоразу була впевнена, що більше насінин сочевиці не буде, і щоразу переконувалася, що зібрала не все…

Клацнув замок, я потягнулася за коцюбою, підхопилася на ноги і притулилася до стіни. Коцюбу сховала за спиною.

До кімнати нараз увійшла темрява, змусивши танцювати полум’я на свічках від легенького холодного вітерця. Я міцніше стиснула коцюбу і сперлася на камін. Потім ця темрява всілася на ліжко й набула знайомих форм.

— Як приємно тебе тут бачити, Фейро, золотце, — мовив Різенд, лягаючи на ліжко й спираючи голову на руку. — Чи можу я дізнатися, що ти намагаєшся знайти в моєму каміні?

Я напружилася, ладна тікати, відбиватися, робити що завгодно, щоб дістатися дверей, які були далеко, так далеко від мене.

— Мені наказали знайти сочевицю в попелі й відчистити її, інакше ти здереш із мене шкіру живцем.

— Звідки вони знали? — І знову ця котяча посмішка.

— За таку чудову ідею мені слід подякувати тобі? — не сказала, а просичала я.

Убивати мене Різенду не дозволено. Принаймні зараз, поки діє наша умова з Амарантою. Проте є чимало інших способів ускладнити мені й без того нелегке життя.

— О ні, — промуркотів Різенд, ліниво розтягуючи слова. — Про нашу невеличку угоду ще ніхто не знає. Я мовчу. Ти теж тримаєш язичок за зубами. Чи тобі дошкуляє сумління?

Я звела на нього погляд і підборіддям показала на камін, досі тримаючи в руці коцюбу.

— Я вже достатньо очистила камін від сочевиці?

— Почнімо з того, звідки взагалі з’явилася сочевиця в моєму каміні?

Я презирливо поглянула на нього:

— Напевно, це входить до моїх обов’язків з хатньої роботи.

— Гм-м, мабуть, вона чи хтось із її слуг гадають, що я добре з тобою розважусь, — мовив він, роздивляючись свої нігті.

Я прикусила губу.

— Або ж вона тебе перевіряє, — наважилася сказати я. — Ти сказав, що поставив на мене гроші під час першого мого завдання. Амаранті це могло дуже не сподобатися.

— А чому це Амаранта повинна мене перевіряти?

Я не здригнулась від пильного погляду його фіалкових очей. Підстилка Амаранти, колись Люсьєн так назвав Різенда.

— Ти збрехав їй. Про Клер. Ти добре запам’ятав мене.

Різенд знову сів на ліжку граційним невловимим рухом, сперся ліктями на стегна. Така грація, така м’якість за такої могутньої статури. «Я різав та вбивав на полях битв іще до твого народження», — одного разу сказав він Люсьєну. Я ні на мить у цьому не сумнівалася.

— Амаранта веде свою гру, — дуже просто відповів він, — а я граю у свою. Тут, у Підгір’ї, один день нудніший за другий.

— Вона відпустила тебе на Ніч Вогнів. А ще ти якось вибрався звідси, щоб принести ту жахливу голову в сад Темліна.

— Це вона попросила мене залишити ту голову в саду. А стосовно Ночі Вогнів…

Він обдивився мене з ніг до голови й мовив:

— У мене були свої причини бути там тієї ночі. І навіть не думай, Фейро, золотце, що мені це нічого не коштувало. — Він усміхнувся, однак ця усмішка аж ніяк не пасувала до його сумних очей. — Ти врешті покладеш ту залізяку чи мені чекати твоєї атаки?

Я проковтнула свої прокляття на його адресу й витягла з-за спини коцюбу, однак не поклала її на місце.

— Героїчна спроба, проте геть марна, — резюмував він.

Правда… це правда. Йому навіть не знадобилося виймати руки з кишень, щоб заволодіти розумом Люсьєна.

— Як сталося, що в тебе досі такі могутні сили, коли в інших їх майже не залишилося? Я гадала, що вона відібрала силу в усіх верховних правителів.

Він скинув догори охайно підстрижену темну брову.

— О, вона забрала мої сили. А це…

І знову ті кігті почали пестити мій розум. Я відсахнулася від нього на крок, втискаючись у камін. І тут одразу ж тиск на мій розум припинився.

— Це залишки від того, що було раніше. Залишки, якими я час від часу граюся. У твого Темліна залишилася груба сила й уміння змінювати подобу. Мій арсенал більш… смертельний.

Я усвідомлювала, що він не блефує, — але не тоді, коли я відчувала його кігті у своєму розумі.

— Тож ти не вмієш змінювати подобу? Це не якесь загальне вміння для всіх Вищих Лордів?

— О, всі Вищі Лорди — свого роду перевертні. У кожному з нас живе справжній звір, який рветься на волю. Твій Темлін надає перевагу хутру, мені більше подобаються крила.

Мороз пройшов моєю спиною.

— А зараз ти можеш перетворитися на крилату істоту чи вона відібрала в тебе цю здатність?

— Так багато запитань від однієї маленької дівчини.

Однак темрява, яка огортала його весь час, почала рухатися, кружляти, мерехтіти, коли він звівся на ноги. Я зморгнула, але цього було достатньо.

Я міцніше стиснула залізну коцюбу.

— Неповноцінне перевтілення, як бачиш, — промовив Різенд, клацаючи чорними, гострими мов бритва кігтями, які замінили йому пальці. Нижче колін темрява також оповила його шкіру — і замість ступень також поблискували довжелезні кігті.

— Мені не подобається перетворюватися повністю. Ставати звіром.

І справді, на мене досі дивився Різенд, залишилось і його могутнє тіло фейрі. Але позаду нього… були велетенські чорні перетинчасті крила, як у кажана, такі, як у Аттора. Різенд щільно притиснув їх до спини, залишивши над кожним плечем по гострому кігтю. Це приголомшувало, було неймовірно і водночас прекрасно, ще й обіцяло десятки, якщо не сотні кошмарних снів. Крила були досить прозорі. Вони пропускали світло від свічок, і я стала, що було геть недоречно, розглядати візерунки на крилах, обриси кігтів та їх похитування.

Різенд покрутив шиєю — і все зникло: крила, кігті, залишився чоловік, вишукано вбраний.

— Невже ти не спроможешся бодай на один маленький комплімент?

Я припустилася великої, дуже великої помилки, уклавши з ним угоду, подумала я, а вголос сказала:

— Ти й так надто хорошої думки про себе. Сумніваюсь, що комплімент від смертної дівчини матиме для тебе якесь значення.

Він тихо засміявся, і цей звук пронизав мене до кісток, зігріваючи кров.

— Я й досі не вирішив, як тебе сприймати — чарівною чи дурненькою. Адже ти так грубо і навіть нахабно поводишся з верховним правителем — із Вищим Лордом.

Схоже, лише з ним мені важко було тримати язик за зубами. Тож і тепер я наважилася запитати:

— А ти знаєш відповідь на її загадку?

Він схрестив руки:

— Ти жартуєш?

— У її умовах не було заборони на допомогу інших.

— Але ж після того, як наказала побити тебе до напівсмерті, вона заборонила нам усім допомагати тобі.

Я чекала. Проте він лише похитав головою.

— Навіть якби мені захотілося допомогти тобі, я не зміг би цього зробити. Вона наказує, і ми всі зобов’язані виконувати її накази.

Він здмухнув невидиму пилинку зі свого чорного одягу.

— Добре, що я їй подобаюся, еге ж?

Я відкрила рота, щоб наполягати… ні, благати його. Відповідь означала миттєву свободу…

— Навіть не починай, — сказав Різенд. — Ні я, ні будь-хто інший не підкаже тобі відповідь. Якщо Амаранта раптом звелить нам не дихати, ми будемо зобов’язані виконати і такий її наказ.

Він нахмурив брови і клацнув пальцями. І ось увесь пил, увесь попіл, бруд та зола… усе зникло з моєї шкіри, з одягу, і знову з’явилося відчуття, ніби я щойно вийшла з ванної.

— Ну ось. Так краще. Подарунок. За те, що тобі стало хоробрості запитати.

Я відповіла йому важким поглядом. Він же показав порухом руки на камін.

Камін був бездоганно чистий, а моє відро повне сочевиці. Двері відчинилися самі собою, а за ними стояли охоронці, які притягнули мене сюди.

Різенд ліниво змахнув до них рукою:

— Вона виконала своє завдання. Відведіть її назад.

Вони простягнули до мене руки, однак тієї ж миті він вишкірив на них зуби, і вони вклякли на місці.

— Більше жодних хатніх робіт, досить завдань.

Його голос зазвучав чуттєвою ласкою. Жовті очі охоронців оскляніли, вони порозкривали роти, і їхні гострі ікла заблищали на світлі від свічок.

— Іншим також скажіть. Тримайтеся подалі від її камери, і щоб ніхто її й пальцем не торкнув. А хто торкне, той нехай візьме кинджал і розпоре собі черево. Зрозуміло?

Охоронці заціпеніло кивали. Потім заморгали, немов прокидаючись зі сну, і розправили плечі. Я намагалася не показувати, що вся тремчу. Звісно, Різенд вдався до магії. Може, і до їхніх мізків навідався.

Різенд усміхнувся до мене.

Я вже була біля дверей, коли він кинув мені навздогін:

— Завжди радий тебе бачити.

Розділ 39

Відтоді щоранку й щовечора мені в камеру почали приносити свіжу гарячу їжу. Я жадібно ковтала її, однак не забувала при цьому проклинати Різенда. На роботу мене більше не ганяли, і я, застрягши в камері, ламала голову над загадкою Амаранти, що зазвичай закінчувалося нестерпним головним болем. Я повторювала загадку знову й знову, знову й знову, але розгадати її не могла.

Минали дні, а я не бачила ані Темліна, ані Люсьєна, і навіть Різенд не приходив, щоб чимось дошкулити мені. Я була сама… зовсім сама, зачинена у тиші… А крики в темниці лунали і вдень, і вночі. Коли ж вони ставали геть нестерпними й від них треба було якось відволіктися, я дивилася в котяче око на своїй лівій долоні. Я намагалася зрозуміти, навіщо Різенд зробив мені це татуювання. Чи не для того, щоб нагадувало воно мені про Джуріана? Надто жорстокий ляпас. А може, нагадування про те, що рано чи пізно я належатиму йому, як той стародавній воїн зараз належить Амаранті?

І щоразу, коли зверталася до цього ока із кількома словами, я потім проклинала себе за дурість. Або ж проклинала Різенда. Однак я могла заприсягтися, що, прокинувшись однієї ночі, помітила, що око блимнуло.

Якщо я правильно стежила за ходом часу, відзначаючи його за сніданками та вечерями, дня через чотири після моєї зустрічі з Різендом до мене в камеру завітали дві Вищих Фе.

Вони проникли крізь щілину між дверима та стіною, у тоненькій смужці срібного світла, точнісінько так, як поставав переді мною Різенд. Проте він по тому перетворювався на істоту із плоті й крові, вони ж більше нагадували істот, створених із тіней, їхні риси обличчя можна було хіба що ледь розгледіти, і вбрані вони були у вільні сукні, які, здавалося, були зіткані з павутиння.

Вони не промовили ані слова, доки наближалися до мене. Я навіть не стала супротивитися їх наближенню, усе одно тікати не було куди. Руки, якими вони обхопили мої зап’ястя, були холодні, проте доволі тверді, так ніби цей ореол тіні навколо них був таким собі вбранням, маскуванням, другою шкірою.

Певно, їх послав до мене Різенд… І вони були служницями з його Двору Ночі. Мабуть, німими, бо не пустили ані пари з вуст, коли притислися до мого тіла і провели — фізично провели — крізь зачинені двері, ніби тих узагалі там не було. Ніби я також перетворилася на тінь. Коліна в мене тремтіли від потрясіння та подиву. Поки ми йшли темною, сповненою криків в’язницею, по спині в мене, здавалося, бігала сила-силенна павуків. Жоден із охоронців не зупинив нас, навіть не подивився в наш бік. Тож ми були зачаровані, були плямою темряви на краєчку зору.

Фейрі вели мене запиленими сходами й давно забутими коридорами, поки ми не дісталися непримітної кімнати, де вони роздягнули мене догола, викупали, а потім стали фарбувати все моє тіло, що викликало в мене огиду.

Їхні пензлі були надто холодні й лоскотали мене, але примарні руки тримали міцно, хай як я пручалася. Усе стало іще гірше, коли вони почали фарбувати мої найінтимніші місця, і мені довелося неабияк приловчитися, щоб копнути одну з них в обличчя. Вони не пояснили, навіщо коять таке зі мною. Напевно, це було наступним завданням від Амаранти або ж її покаранням. Навіть якби я втекла від них, нікуди було мчати далі, до того ж це могло накликати на Темліна ще гірші випробування. Тож я не розпитувала в них ні про що і більше не пручалася, дозволивши чинити їм наді мною свої дії.

Від шиї й вище у мене був вигляд королеви: обличчя мені прикрасили макіяжем, червоною помадою на губах, золотим пилом на повіках, очі обвели чорним контуром, а волосся заплели навколо невеличкої золотої діадеми з украпленням у ній темно-синього лазуриту. А от нижче шиї я була ритуальною забавкою давно забутих богів. Вони аж до самого плеча домалювали до мого татуювання візерунки, і, коли нарешті чорно-синя фарба висохла, надягли на мене майже прозору білу сукню. Якщо, звичайно, це можна було назвати сукнею. Насправді це були лише два довгі шматки прозорої, наче хмаринка, тканини, що ледве прикривали мої груди, а на плечах вони трималися завдяки двом золотим брошкам. Тканину підперезував укритий коштовним камінням пасок, затягнутий у мене на стегнах, а далі вона спадала до самої підлоги. Ця «сукня» ледве вкривала мене, а те, як обвівало холодом спину, підказувало, що вона взагалі оголена.

Цього холодного доторку було задосить, щоб роздмухати мою лють.

Дві Вищі Фе не звертали уваги на мої прохання вдягнути на мене щось іще. Вони відвертали від мене вкриті тінями обличчя, та коли я спробувала зірвати із себе сукню, міцно перехопили мої руки.

— На твоєму місці я так не поводився б, — пролунав від дверей глибокий веселий голос.

Різенд стояв біля стіни, схрестивши руки на грудях.

Я повинна була одразу здогадатись, що це його витівка. Досить було порівняти візерунки в мене на руці й на тілі.

— Іще не настав час для початку нашої угоди, — гнівно нагадала я.

Ті інстинкти, які колись підказували мені бути мовчазною, тримати язик за зубами, коли поряд зі мною були Темлін і Люсьєн, геть зникали, коли біля мене опинявся Різенд.

— Отже, золотце, мені потрібна компанія для вечірки. — Його фіалкові очі виблискували міріадами зірок. — Тож коли я подумав, як ти на самоті проводиш усі ночі в камері…

Він махнув рукою, і двоє служниць-фейрі зникли. Вони розчинились у дверях позаду нього. Я здригнулася, коли вони знову спокійно пройшли крізь дерев’яні двері. Певно, такою здатністю володіли всі при Дворі Ночі. Різенд, побачивши моє здивування, засміявся.

Десь із глибинного павутиння моїх спогадів спливло те, що… колись одного разу Темлін прошепотів мені на вухо.

— Це справді обов’язково? — спитала я, вказуючи на фарбу та вбрання.

— Звичайно, — холодно відповів він. — А як іще я дізнаюсь, чи хтось торкатиметься тебе?

Він підійшов, а я ледь напружилася, коли він пальцем провів по моїх плечах, розмазуючи фарбу. Утім, щойно його палець відірвався від моєї шкіри, фарба знову утворила візерунки.

— Сукня не пошкодить фарби, так само як і твої власні рухи. — Його обличчя було надто близько до мого. А зуби зовсім поруч з моїм горлом. — І я добре пам’ятатиму, де опиняться мої власні руки. Однак, якщо хтось інший торкнеться тебе — скажімо, певний Вищий Лорд, якому дуже подобається весна, я про це дізнаюся.

Він дав мені щиглика по носі.

— І, Фейро, — додав він, його голос знову перетворився на муркотіння, на пестощі для слуху та всього тіла, — я не люблю, коли хтось торкається моєї власності.

У мене всередині все похололо. Він володів мною протягом одного тижня щомісяця. І, певно, гадав, що це триватиме до кінця моїх днів.

— Ходімо. — Порухом руки Різенд звелів іти за ним. — Ми вже спізнюємося.

***

Ми йшли довгими коридорами. Звуки веселощів і свята лунали дедалі ближче. Моє обличчя палало від сорому, і я тихенько проклинала надто прозору сукню, що була на мені. Вона перед усіма відкривала мої груди, фарба геть нічого не залишала для уяви, а від холодного повітря печери мене обсипали сироти. Ноги, стегна й більшу частину мого живота вкривала лише тоненька тканина, і я змушена була зціпити зуби, щоб вони не цокотіли. Босі ноги так змерзли, що я мріяла тільки про величезний камін, перед яким погріла б їх.

Дивна немелодійна музика лилась у велетенські двійчасті двері, які я одразу впізнала. Тронна зала. О ні. Куди завгодно, аби лиш не туди.

Фейрі та Вищі Фе звернули на нас погляди, коли ми зайшли в залу. Одні вклонялися Різенду, інші просто дивилися на нас. Я помітила кількох зі старших братів Люсьєна біля самісіньких дверей. Їхні посмішки були геть вовчі.

Різенд не торкався мене, однак ішов доволі близько, щоб усі розуміли, що я супроводжую його… що я належу йому. Я не здивувалася б, якби він мені на шию начепив нашийника зі шворкою. Може, колись він так і зробить, позаяк ми були пов’язані тією клятою угодою із підписом на моїй плоті.

Шепіт змією вповз у святкування, і навіть музика стихла, коли натовп розступився й утворив прохід до трону Амаранти. Я високо підвела голову під вагою діадеми.

Я виконала її перше завдання. Виконала її завдання з хатньої роботи. І могла дозволити собі так тримати голову.

Темлін, як завжди, сидів поруч із нею, на тому самому троні, у своєму звичайному одязі, без натяку на зброю. Різенд казав, що хоче обрати слушну мить, щоб якомога сильніше вразити Темліна. Негідник. Хитрий, підступний негідник.

— Веселого свята Середліття! — привітався Різенд і низько вклонився Амаранті.

Вона була вдягнена в розкішну сукню кольору лаванди й пурпурової орхідеї, на подив, достатньо скромну. У мене був вигляд дикунки порівняно з її елегантною красою.

— Що ти зробив із моєю полонянкою? — мовила вона, однак посмішка не дісталася очей.

Обличчя Темліна було наче з каменю… Лиш пальці побіліли на підлокітнику трону. Кігтів не було. Принаймні він панував над собою.

Я зробила надзвичайно поганий вчинок, коли пов’язала себе із Різендом. Різендом, з крилами та кігтями, що ховався під бездоганною красою, Різендом, який міг зламати будь-який розум. Я зробила це заради тебе, хотілося кричати мені.

— Ми уклали угоду, — сказав Різенд.

Я здригнулася, коли він прибрав з мого обличчя пасмо волосся. А потім провів по ньому пальцями, дуже ніжно. Уся тронна зала замовкла, коли він звернувся до Темліна:

— Один тиждень зі мною при Дворі Ночі щомісяця в обмін на лікування після першого завдання.

Він підвів мою ліву руку і продемонстрував усім татуювання, яке, порівняно з розмальованим тілом, не так сильно вирізнялося на мені.

— І так до кінця її днів, — додав він таким буденним тоном, ніби взагалі нічого не трапилось.

Однак тепер він дивився просто в очі Амаранті.

Самопроголошена королева Прифії випросталась, і тієї миті мені здалося, що навіть око Джуріана було прикуте до мене й до Різенда.

До кінця моїх днів. Він це сказав так, ніби це має статися ген як нескоро.

Тож він був певен, що я впораюся і з іншими її завданнями.

Я вдивлялась у профіль Різенда: досконалої форми ніс, чуттєві губи.

Ігри… Різенд полюбляв грати в ігри, і мені здавалося, що я була ключовою фігурою в цій грі, хай би яка вона була.

— Насолоджуйтеся моєю вечіркою, — тільки й відповіла Амаранта, перебираючи пальцями фалангу Джуріана на своєму ланцюжку.

Ми могли йти, і Різенд поклав руку на мою оголену спину й повів геть, подалі від Темліна, який досі стискав руками кам’яний трон.

Придворні трималися від нас на відстані. Я намагалася на них не дивитися, побоюючись, що мені знову захочеться поглянути на Темліна або пошукати очима Люсьєна. Я уявила, як здивується його друг, коли його єдине око побачить мене в такому вбранні.

Та я не опускала голови, тримала її дуже високо. Ніхто не побачить моєї слабкості, не дізнається, що мене вбиває вбрання, у якому я походжаю тут напівоголена, ці візерунки Різенда на моєму тілі. Про те, як болісно Темліну спостерігати за мною в такому приниженому стані, я намагалася не думати.

Різенд зупинився біля столу з вишуканими стравами. Вищі Фе притьмом покинули це місце. Можливо, поміж них і були представники Двору Ночі, однак я не побачила, щоб когось оповивала темрява, як-от Різенда та його служниць. А може, вони просто не насмілювалися наблизитись. Музика лунала гучніше — напевно, подумала я, десь у цій великій залі почалися танці.

— Вина? — Різенд запропонував мені кубок.

Перше правило Ейсіл. Я похитала головою.

Він посміхнувся і знову протягнув кубок.

— Пий. Тобі це не завадить.

Пий, відлунням розлилося в мене в голові, і моя рука потяглася до кубка. Ні. Ні, Ейсіл казала не пити вино тут, вино, яке відрізнялося від радісного легкого вина на святі Дня Сонцестояння.

— Ні, — мовила я, і дехто з фейрі, що споглядали за нами з безпечної відстані, засміявся.

— Пий, — наказав Різенд, і мої зрадницькі пальці обхопили кубок.

***

Я прокинулась у своїй камері. На мені досі була та носова хусточка, яку Різенд назвав сукнею.

Усе навколо кружляло й оберталось із такою швидкістю, що я ледве дісталася кутка камери, де мене знудило. І знову. І ще раз. Коли ж у моєму шлунку стало зовсім порожньо, я відповзла до протилежної стіни і впала на солому.

Я майже відразу заснула, але й уві сні продовжувала кружляти. Я бачила себе прив’язаною до колеса, яке невпинно оберталося.

Годі й казати, що більшу частину наступного дня мене нудило.

Щойно я сіла за гарячу вечерю, яку принесли кілька секунд тому, як раптом двері заскрипіли і в щілину між ними та стіною проглянула золота лисяча маска, у якій світилося примружене металеве око.

— Чортова робота, — вилаявся Люсьєн. — У тебе тут справжнє крижане королівство.

Так воно й було, однак мене надто нудило, щоб зважати на це. Я ледве тримала голову й ледве ковтала їжу, з великим зусиллям змушуючи її проповзати стравоходом. Люсьєн зняв плащ і накинув мені на плечі. Мене огорнуло приємним теплом.

— Ти ба! — здивовано проказав він, роздивляючись візерунки на моїй шкірі.

Дякувати небу, візерунки пошкодилися лише на талії. В інших місцях вони збереглися в первісному вигляді.

— Наволоч.

— Що сталося? — спитала я, сумніваючись, що хочу почути відповідь.

У пам’яті не збереглося нічого, крім уривків дикої музики.

— Не думаю, що ти справді хочеш це знати, — відповів він, повторивши мої думки.

Я розглядала змазані місця на талії. Схожі на сліди чиїхось рук. Візерунок порушений. Такого не приховаєш.

— Хто це зробив? — тихо спитала я.

— А ти як гадаєш?

Я втупилася в підлогу й затамувала подих.

— Темлін?

Люсьєн кивнув.

— Різ це вчинив, щоб його помучити.

— І це спрацювало?

Я не могла дивитися в очі Люсьєну. Принаймні я знала, що мене не торкались у найінтимніших місцях. Фарба наочно це підтверджувала.

— Ні, — зізнався Люсьєн.

Я гірко посміхнулась.

— А що я робила там увесь час?

«Порушувала правила, про які говорила Ейсіл», — відповіла сама собі.

Люсьєн шумно видихнув, потім провів рукою по своєму рудому волоссю.

— Більшу частину вечора він змушував тебе танцювати для нього. Решту ти просиділа в нього на колінах.

— Як саме танцювати? — наполягала я.

— Ці танці не схожі на ті, які ти танцювала з Темліном на святі Сонцестояння.

Я густо почервоніла. Згадалися фіолетові очі поруч з моїми, які лукаво поблискували.

— Ми танцювали на очах у всіх?

— Так, — відповів Люсьєн значно м’якше, ніж я взагалі від нього колись чула.

У маєтку він поводився зовсім по-іншому. Але зараз я не потребувала його жалості. Зітхнувши, Люсьєн узяв мене за ліву руку і став розглядати татуювання.

— Про що ти думала? Невже ти не вірила, що я прийду відразу ж, як зможу?

— Я помирала! — вигукнула я, висмикнувши руку. — У мене був жар, почалася лихоманка…. Я майже втрачала свідомість! Звідки я могла знати, що ти прийдеш? Ти хоч розумієш, що люди влаштовані по-іншому? І від зараження крові вони вмирають значно швидше, ніж ти думаєш. Ти сам сказав, що того разу із нагами ти вагався, йти мені на допомогу чи ні. Вирішив, що я впораюся з нагами і без тебе.

— Я поклявся Темліну…

— У мене не було вибору! Ти гадав, що я тобі сліпо довірятиму після всього, що ти мені наговорив там, у маєтку?

— Я ризикував головою, допомагаючи тобі, коли ти виконувала завдання. Хіба це ні про що не свідчить?

Його металеве око тихенько дзижчало.

— Ти назвала своє ім’я, щоб зберегти мені життя… Після всього, що я наговорив тобі, усього, що вчинив проти тебе, ти усе ж таки назвала своє ім’я, щоб урятувати мене. Хіба ти не усвідомлювала, що після цього я завжди допомагатиму тобі? Клявся я чи ні, це не важить.

Мені й на думку не спадало, що це взагалі може мати для нього якесь значення.

— Ти хіба не розумієш, що таке Різ?

— Розумію! — гаркнула я, а потім зітхнула. — Розумію, — повторила, дивлячись на око в себе на долоні. — Але що зроблено, те зроблено. Тобі більше не треба дотримуватись клятви, яку дав Темліну. І не думай, ніби ти мені завинив за те, що я врятувала тебе від Амаранти. Я бачила, як посміхалися твої брати, і зігнала посмішку з їх фізіономій. Навіть заради цього мені варто було назвати своє ім’я.

Люсьєн клацнув язиком. Його живе око спалахнуло.

— Я радий бачити, що ти все ж таки не продала Різу свій людський характер і впертість.

— Лише тиждень щомісяця протягом усього мого життя.

— Так, ну… щодо цього ми ще побачимо, на все свій час, — прогарчав він, а металеве око скосилося на двері. Він підвівся. — Я мушу йти. Зараз змінюватиметься охорона.

Він уже ступив крок до дверей, коли я сказала:

— Мені дуже шкода, що вона покарала тебе іще раз за те, що допоміг мені під час завдання. Я чула… — голос мій зірвався. — Я чула, що карати тебе вона змусила Темліна.

Він хитнув головою, однак я додала:

— Дякую за те, що допоміг мені.

Він рушив до дверей, і я тільки тепер помітила, як скуто він рухається.

— Ось чому я не міг прийти раніше, — сказав він хрипко. — Вона використала свою… використала нашу силу, щоб не давати загоїтися моїй спині. Я навіть рухатися не міг до сьогодні.

Дихати ставало дедалі важче.

— Ось, тримай, — сказала я, знімаючи із себе його плащ і простягаючи йому.

Від холоду, який зненацька поглинув мене, я вся вкрилася сиротами.

— Залиш собі. Я поцупив його в охоронця, який задрімав, коли йшов сюди.

У тьмяному світлі я побачила вишитий символ — дракон, що спить, герб Амаранти. На обличчі в мене з’явилася гримаса відрази, однак я все ж таки надягла його.

— До того ж, — додав Люсьєн із самовдоволеною посмішкою, — крізь твою прозору сукню я вчора побачив достатньо. На все життя стане спогадів.

Я зашарілася.

Він відчинив двері.

— Стривай, — зупинила я його. — Із Темліном… із ним усе гаразд? Я маю на увазі… Я маю на увазі те закляття, яке на нього наклала Амаранта, щоб змусити його оніміти…

— Немає ніякого закляття. Він не хоче, щоб вона знала, яке з її знущань над тобою сильніше б’є по ньому.

Мені таке й на думку не спадало.

— Темлін веде небезпечну гру, — сказав Люсьєн, відчиняючи двері. — І не тільки він. Усі ми.

***

Наступного вечора мене знову викупали, знову розфарбували і знову повели до тієї клятої тронної зали. Цього разу не на бал, а на звичайні вечірні розваги.

Головною з яких, як виявилося, стала я. Після келиха вина мені залишалося дякувати богам, що я не пам’ятаю і не усвідомлюю того, що відбувалося.

Щовечора мене вдягали в різні прозорі сукні і змушували супроводжувати Різенда до тронної зали. Отак я перетворилася на іграшку Різенда, на повію Амарантиної підстилки. І щоразу я прокидалась із уривками спогадів… Як танцювала між ногами Різенда, а він сидів у кріслі й голосно сміявся; як його руки ставали блакитними від фарби в тих місцях, де він торкався моєї талії, рук, але, на диво, — нічого більше. Він змушував танцювати мене, допоки мене не починало нудити, а одного разу я навіть виблювала на підлогу. Та після цього він усе одно наказав танцювати далі.

Щоранку, прокидаючись, я почувалася хворою й виснаженою, і хоч наказ Різенда, що його він дав охоронцям, залишався чинним, нічні розваги випивали з мене останні сили. Удень я відсипалася після вина фейрі й уві сні шукала прихистку від пережитого. А коли була здатна на те, намагалася відгадати загадку Амаранти, прокручувала у голові кожне слово… Однак відгадати не могла.

І коли я знову заходила до тронної зали, мені було дозволено тільки краєчком ока подивитися на Темліна, перш ніж отруйне вино подіє на мене. Та щоночі мій погляд по вінця був сповнений кохання й болю, і цього я навіть не намагалася приховати.

***

Мене закінчили фарбувати й саме мостили на окремі ділянки тіла прозорі клаптики так званої сукні кольору кривавого помаранча, коли до кімнати увійшов Різенд. Служниці, що були схожі на тіні, пройшли, як завжди, крізь стіни й зникли.

Однак замість того, щоб повести мене до тронної зали, Різенд зачинив двері.

— Виконання твого другого завдання призначено на завтрашній вечір, — сказав він.

На його чорній туніці у світлі свічок виблискувало золото та срібло шитва. Я ніколи не бачила на ньому інших кольорів.

Мені ніби пожбурили в голову камінь. Я збилася з плину часу.

— І що? — спитала я, відчуваючи, що Різенд щось замовчує.

— Воно може стати останнім, — попередив він, а потім сперся на одвірок і схрестив руки на грудях.

— Якщо ти маєш намір втягнути мене в якусь нову гру, то лише гайнуєш час.

— Невже ти не попросиш, щоб я подарував тобі ніч із твоїм коханим?

— У мене буде така ніч, і не одна, коли я виконаю останнє її завдання.

Різенд скинув бровою, а потім легенько усміхнувся і попрямував до мене.

— Цікаво, із Темліном ти теж була така колюча, коли він тримав тебе в маєтку?

— Він ніколи не поводився зі мною як з полонянкою чи рабинею.

— Звісно. Його досі гнітить сором за жорстокість, яку чинили його батько і старші брати. До того ж бідолаха обтяжений благородством. Мені його дуже шкода. Але якби він потрудився розібратися в природі жорстокості, якби дізнався, які якості потрібні справжньому верховному правителю, він би уберіг Двір Весни від падіння.

— Але ж і твій Двір упав.

Смуток промайнув у фіалкових очах. Я навіть цього не помітила б, якби сама… не відчула його глибоко всередині. А потім я перевела погляд на те магічне око на своїй долоні. Яким же татуюванням він насправді мене нагородив? Однак замість цього я мовила:

— Коли вільно вештався Двором Весни в Ніч Вогнів і Ритуалу, ти сказав, що це дорогого тобі коштувало. Ти був одним із Вищих Лордів, який присягнув у вірності Амаранті навзамін того, щоб не бути змушеним сидіти тут довічно?

Хай би який смуток з’явився в його очах, він ураз зник, і в них залишився тільки холодний мерехтливий спокій. Я могла б заприсягтися, що тінь велетенських чорних крил відбилася на стіні позаду нього.

— Усе, що я зробив чи роблю заради свого Двору, тебе аж ніяк не стосується.

— А що вона взагалі робила останні сорок дев’ять років? Проводила світські раути, обертала всіх на рабів і катувала, коли їй того заманеться? І задля чого?

Розкажи мені про загрозу, яку вона становить для світу смертних. Розкажи мені, що взагалі це все означає, чому так багато жахливих речей повинно було статися?

— Леді Підгір’я не повинна пояснювати свої вчинки.

— Однак…

— Свято чекає на нас.

Він жестом запросив мене до дверей позаду себе.

Я знала, що торкаюся небезпечної теми, але не зважала:

— Чого ти хочеш від мене? Окрім того, щоб познущатися над Темліном.

— Знущатися над ним — моє найбільше задоволення, — сказав він і, глузуючи, вклонився. — А стосовно твого запитання… нащо чоловікові привід, щоб насолодитися присутністю дами?

— Ти врятував мені життя.

— А врятувавши твоє життя, я врятував Темліна.

— Навіщо?

Він підморгнув, провівши рукою по синьо-чорному волоссю.

— Оце, Фейро, і є найголовнішим запитанням?

І після цих слів він вивів мене з кімнати.

Ми дійшли до тронної зали, де я знову дозволила напоїти себе й осоромитися. Однак погляди всього натовпу були звернені на Різенда. Саме за ним стежили брати Люсьєна. Чистий голос Амаранти заглушив музику, вона покликала його до себе.

Він зупинився, зиркнув на братів Люсьєна, які вже наближалися до нас, тепер уже зосереджені на мені. Жадібний, зголоднілий… лихий погляд. Я відкрила була рота, щоб попросити Різенда не кидати мене із цими виродками наодинці, доки він розмовлятиме з Амарантою, та гордощі завадили мені це зробити. Проте він сам поклав мені руку на спину і звелів іти з ним.

— Будь поруч. А ще стули свого ротика, — промуркотів він мені на вухо й узяв мене під руку.

Натовп розступився, як від пожежі, і ми побачили, що на нас чекає.

Не на нас, виправилася я, а на Різенда.

Вищий Фе із брунатною шкірою ридав на підлозі перед троном. Амаранта посміхалася до нього, наче змія… Вона так зосередилася на ньому, що на мене навіть не глянула. Поруч із нею сидів Темлін. Як і досі, він був спокійний на вигляд і мов закам’янілий. Звір без кігтів.

Різенд скосив на мене очі — мовчазний наказ залишитися на краю натовпу. Я послухалася його. А коли звела очі на Темліна, сподіваючись, що він подивиться на мене, лише подивиться, зрозуміла, що мої сподівання марні. Вся його увага була прикута до королеви та Вищого Фе, який ридав перед її троном. Я зрозуміла натяк.

Амаранта ніжно гладила свою каблучку, стежачи за кожним кроком Різенда, який наближався до неї.

— Цей нікчемний лордик із Двору Літа, — мовила вона, киваючи на бідолашного біля своїх ніг, — намагався втекти звідси крізь вихід до земель Двору Весни. Тож я хотіла знати, з якою метою.

Неподалік від мене стояв високий вродливий Вищий Фе. Волосся в нього було майже біле, очі пронизливо-сині, а шкіра — соковитого відтінку червоного дерева. Він стояв, щільно стуливши губи, дивлячись то на Різенда, то на Амаранту. Верховний правитель Двору Літа. Я бачила його й раніше, у день свого першого завдання. Тоді він весь світився, я б навіть сказала — був просотаний золотистим сяйвом. Зараз цього сяйва не було. Його зовнішність уподібнилася похмурому дню. Схопивши його підданого, Амаранта немов відібрала в нього останні крихти магічної сили.

Різенд засунув руки в кишені й неквапом підійшов до впійманого втікача.

Фейрі з Двору Літа весь стиснувся, його обличчя блищало від сліз, під ногами розпливалася калюжка. Відчувалося, що він смертельно боїться Різенда. Мені й самій стало непереливки від страху та сорому. Таке цілком могло статися й зі мною.

— Б-б-будь ласка, — задихнувся фейрі.

Здавалося, що натовп навіть не дихав, так тихо стало в кімнаті.

Різенд стояв спиною до мене, розслабивши плечі, ідеально вдягнутий, як завжди. Однак я знала, що його невидимі кігті вп’ялись у розум фейрі — цієї миті Вищий Фе припинив тремтіти.

Вищий Лорд Двору Літа також завмер… А потім у тих неймовірних блакитних очах з’явився біль, справжній лютий біль і страх. Літо — один із дворів, які повстали проти Амаранти, як я пам’ятала. Тож переді мною був новий молодий Вищий Лорд, який ще не навчився приймати рішення, що коштуватимуть багатьох життів.

Після секунди мовчання Різенд поглянув на Амаранту.

— Він хотів утекти, — сказав він. — Хотів дістатися земель Двору Весни, а потім перетнути Стіну, після чого розчинитися на півдні територій смертних. У нього не було спільників, ніхто його до цього не підштовхував, лише його власна жалюгідність та слабкість.

Він кивнув у бік калюжі сечі під Вищим Фе на підлозі. Однак краєчком ока я побачила, що Вищий Лорд Двору Літа трохи послабив плечі, аж так, що я почала гадати… гадати, який саме вибір зробив тієї миті Різенд, коли вдерся у розум фейрі.

Однак Амаранта тільки закотила очі під лоба й посовалася на своєму троні.

— Можеш побавитися з ним, Різенде.

По тому вона змахнула рукою в бік Вищого Лорда Двору Літа.

— Після цього з тілом можеш робити що хочеш.

Вищий Лорд Двору Літа вклонився так, ніби був вдячний за подарунок, — і подивився на свого підданого, який завмер нерухомо, обіймаючи свої коліна. Хвиля страху вляглася. Відчувалося, він прийняв те, що неминуче мало статися.

Різенд вийняв руку з кишені. Вона повисла, як повисає звичайна рука, але мені здалося, що я бачу примарні кігті. І вони з’явилися, коли він злегка зігнув пальці. Він приготувався — і навіть радів невідворотному.

— Мені стає нудно, Різенде, — зітхнула Амаранта, знову граючись з тією своєю клятою кісткою, що висіла в неї на шиї.

На мене вона не дивилася, бо була надто зосереджена на новій здобичі.

Пальці Різенда стиснулись у кулаки.

Очі чоловіка-фейрі збільшилися, потім заскляніли, і він завалився в калюжу своєї сечі. З носа, з вух у нього потекла кров, стікаючи на підлогу.

Так швидко, так легко, так незворотно… Він був мертвий.

— Я наказала знищити його розум, а не його мізки! — невдоволено гарикнула Амаранта.

Натовп навколо мене зашепотів, заворушився. Понад усе мені хотілося втекти звідси, сховатись у своїй камері й випалити з пам’яті ці спогади. Темлін навіть не змигнув, не здригнувся. Яких же жахів він надивився протягом свого довгого життя, щоб це видовище не похитнуло його відстороненості й самоконтролю?

Різенд незворушно стенув плечима, а руки його знову ковзнули в кишені.

— Перепрошую, моя королево.

Різенд розвернувся й пішов собі геть, не дочекавшись, коли Амаранта його відпустить. Навіть не поглянув на мене, коли проходив повз. Він попрямував до віддаленої стіни тронної зали, а я рушила назирці, стримуючи тремтіння й намагаючись не думати про тіло, простягнуте біля помосту. Труп Клер досі висів на стіні. Думки про неї я теж відганяла.

Натовп розступався, відходив до стін, коли ми проходили тронною залою.

— Підстилка, — тихо, щоб не почула Амаранта, прошипів хтось із натовпу. — Підстилка Амаранти.

Однак багато хто запопадливо посміхався й казав:

— Добре, що ти вбив його. Добре, що ти вбив зрадника.

Різенду було байдуже, він ішов повільно й легко, ледь опустивши плечі. Чи знав хтось, окрім нього самого і верховного правителя Двору Літа, що це вбивство стало жестом милосердя? Убитий мав намір утекти не через те, що боявся. Напевно були й інші, причетні до його втечі. Можливо, що й сам верховний правитель Двору Літа.

А може, навпаки. Різенд не мав найменшого наміру допомагати, просто це якимось чином збіглося з його інтересами. Після «струшування мозку» утікач цілком міг перетворитися на недоумкувату істоту, здатну лише пускати слину. І для Різенда це не було жестом милосердя — лише черговий прорахований хід.

Різенд жодного разу не зупинився. Біля столів із їжею та напоями в самому кінці зали він подав мені кубок із вином, налив другий для себе і випив нахильці. Різенд мовчки дивився на мене, аж поки вино фейрі не віднесло мене у країну забуття.

Розділ 40

Настав день для виконання мого другого завдання.

Аттор шкірився на мене своїми страшними іклами, коли мене поставили перед Амарантою. Іще одна печера, менша за тронну залу, однак доволі простора. Напевно, колись тут теж влаштовували свята. Жодного оздоблення, лише визолочені стіни, і жодних меблів. Амаранта сиділа не на троні, а на різьбленому стільці. Темлін стояв поруч. Я намагалася не дивитися на Аттора, який стовбичив з іншого боку. Його довгий тонкий хвіст ритмічно бив по підлозі. Все це було навмисно, щоб вибити мене з рівноваги.

І це працювало. Я знайшла інший спосіб заспокоїтися: перестала дивитися на Темліна, що допомагало. Я стиснула руки в кулаки, коли Амаранта посміхнулася:

— Ну що ж, Фейро, настав час виконати твоє друге завдання.

Тон у неї був зверхній — надто впевнений. Відчувалося, вона не сумнівалася, що смерть уже підкралася до мене. Вперше за цей день мені стало моторошно. Може, я даремно не погодилася на смерть у пащі хробака? Чуття підказувало: друге завдання буде важче за перше.

Амаранта сперлася підборіддям на руку. Око Джуріана розвернулося і в тьмяному світлі печери втупилося в мене розширеною зіницею.

— Ти ще не розгадала моєї загадки?

Я не мала наміру відповідати на це запитання.

— Шкода, — мовила вона з невдоволеною гримасою, — однак сьогодні я хочу бути щедрою.

Аттор захихотів, а декілька фейрі позаду мене зашипіли й засміялися, і від їхнього шипіння й сміху в мене по спині наче змії проповзли.

— Як щодо невеличкої практики? — спитала Амаранта.

Я ледве втримала на обличчі вираз байдужості. Якщо Темлін грає у байдужість, щоб урятувати нам обом життя, тоді і я вдамся до цього.

Я все ж таки наважилася подивитись на свого Вищого Лорда і зустріла його важкий погляд. О, якби ж то я могла обійняти його, відчути його шкіру бодай на якусь мить, відчути запах, почути, як він промовляє моє ім’я…

Тихе шипіння відлунням прокотилося кімнатою, і я перевела погляд.

Амаранта похмуро дивилася на Темліна. Я навіть не усвідомила, що, поки ми дивилися одне на одного, у печері запала тиша. На очах у мене бриніли сльози, але я зуміла їх стримати. Амаранта і її свита хочуть бачити мене зломленою. Але вони не дістануть такого задоволення.

Несподівано Амаранта щось тихо прошипіла й похмуро глянула на Темліна.

— Починаймо! — наказала Амаранта.

Підлога піді мною здригнулася. Не встигла я оговтатися, яка вона стала опускатися, занурюючи мене у велику прямокутну яму. Хтось із фейрі хихотів. Я знову зловила погляд Темліна й не відпускала його доти, доки його обличчя не зникло за краєм підлоги.

Я опинилася серед чотирьох стін. Дві були вирубані в камені й відполіровані до дзеркального блиску. Я мимохіть завважила, що піднятися ними в разі чого просто неможливо. Третя стіна була навіть не стіною, а залізними ґратами, і вона розділяла приміщення надвоє. В іншій його частині… У мене перехопило подих.

— Люсьєне… — прошепотіла я.

Він був прикутий до підлоги посеред другої половини. Його живе око так широко розплющилося, що видно було склеру. Металеве око несамовито крутилося. Страшний шрам став помітнішим на блідій шкірі. Він знову став іграшкою Амаранти для жахливих тортур.

Дверцят у ґратах не було. Я не мала жодної можливості дістатися його, хіба що перелізти через ґрати на його бік. Там були доволі широкі отвори, і я, певно, змогла б влізти нагору й зістрибнути з його боку. Утім, я не наважилась.

Фейрі почали шепотітися між собою, і знову я почула, як золоті монети дзвенять у них в руках. Цікаво, чи Різенд знову поставить на мене? У натовпі промайнули вогняно-руді плями — чотири рудоволосі голови, від яких у мене заціпило спину. Брати Люсьєна з’явилися подивитися на його муки, розраховуючи, що разом зі мною загине й він. Але де ж його мати? Де батько? Верховний правитель Двору Осені напевно ж повинен бути присутнім на моєму випробуванні. Я вдивлялася в натовп, але не побачила його батьків. Зате Амаранта й Темлін стояли біля самого краю ями. Нахиливши голову, вона кивнула мені й елегантним рухом вказала на стіну під своїми ногами.

— Саме тут, Фейро, золотце, твоє завдання. Воно навряд чи здасться тобі складним. Тільки й того, що треба відповісти на запитання, правильно вибравши важіль, і тоді перемога за тобою. Неправильний вибір прирече тебе на загибель. Позаяк важелів лише три, гадаю, я дала тобі величезну перевагу.

Амаранта клацнула пальцями, і щось металеве заскреготіло у відповідь.

— Звісно ж, — додала вона, — якщо ти встигнеш вчасно розгадати загадку.

Зі стелі повільно спускалися велетенські ґрати, вкриті гострими металевими шипами, ті, на які я спочатку не звернула особливої уваги, сприйнявши їх за старовинні канделябри.

Я повернулася до Люсьєна. Тепер зрозуміло, чому це приміщення розділили навпіл. Гинучи сам, кожен із нас бачитиме, як гине інший. Я бачитиму, як Люсьєн стікатиме кров’ю в той час, коли мене чавитимуть. Шипи, на яких трималися свічки й смолоскипи, були червоні — навіть звідси мені було видно, як від жару миготить повітря.

Такі махини вмить розплющать наші тіла. Можливо, колись ці дивні предмети справді правили за канделябри і в них вставляли свічки або смолоскипи, але Амаранта перетворила їх на знаряддя тортур. Без якихось там факелів, тільки силою своєї магії вона дочервона розжарила всі прути. Навіть здалеку я відчувала жар, що йде від них.

Я важко задихала. Люсьєн сіпнувся, дзвякнувши ланцюгами, але вони тримали міцно. Смерть, що нависла над нами, не буде швидкою й безболісною. Але жах перед жаровнями відсунувся, коли я повернулася до стіни, зазначеної Амарантою.

На рівній поверхні був вирізаний широкий напис. Нижче з пазів висовувалися руків’я трьох кам’яних важелів, позначених номерами I, II і III.

Мене охопила паніка. Я впізнавала лише прості слова — геть не потрібні «це», «але» та «пішло». Решта здавалася мені плямами літер, яких я не знала, літер, які я навіть вимовити не була здатна і задля розуміння яких мала б піти ціла вічність.

Можливо, в тиші бібліотеки Темліна я б і згадала їх значення й навіть склала б у слова, але тут усе вирішували лічені хвилини.

Я дихала уривчасто. Жаровні повзли вниз. Тепер вони висіли на рівні голови Амаранти. Ще трохи — і я вже не зможу вибратися з ями. Мене придавить розпеченим куполом. Я не встигала витирати піт з чола. У мене змокла спина. Хто сказав Амаранті, що я майже не вмію читати?

— Щось не так? — Брови Амаранти в подиві злетіли догори.

Я знову подивилася на написи, намагаючись угамувати шалене биття серця.

Адже вона жодним словом не обмовилася про читання. Напевно, якби знала, яка я безграмотна, вона відверто глузувала б. Доля… дуже жорстокий кровожерливий поворот долі.

Знову брязнули і напнулися ланцюги. Побачивши напис на стіні, Люсьєн вилаявся. Я повернулася до нього, але зрозуміла: він лежав надто далеко від стіни і навіть своїм пильним металевим оком не міг прочитати написане. Якби він це якимось чином зробив і я почула б запитання, у мене з’явився б шанс… Утім, я ніколи не вирізнялася з-поміж інших умінням розгадувати загадки.

Друга жаровня зависла. Напевно, вона правила для залякування Люсьєна. Та, що висіла наді мною, опускалася.

Мене наштрикнуть на розпечені ґрати, спочатку підсмажать, а потім розчавлять, як виноградину.

Ґрати пройшли на рівні країв ями, затуляючи вихід, — ані куточка, де можна було б сховатися. Якщо я не відповім на запитання, доки ґрати не дістануться важелів…

Горло перехопило, а я все намагалася читати, читати, читати… Однак жодного слова не впізнавала. Повітря загуснуло від металевого запаху… Не магії, а розпеченої безжальної криці, яка сантиметр за сантиметром наближалася до мене.

— Відповідай! — відчайдушно вигукнув Люсьєн, і його голос зірвався.

Мені жалило очі. Слова залишалися скопищем літер, вони знущалися з мене своїми вигинами та формами.

Метал застогнав, дряпаючи гладке каміння стіни, а шепіт фейрі ставав дедалі голоснішим. Крізь отвори у ґратах я побачила, як старші брати Люсьєна хихочуть. Спекотно… нестерпно спекотно.

Це буде боляче — прути були товсті, без загострених кінців. Мої муки скінчаться не відразу. Це буде повільно. І знадобиться якийсь час, щоб прохромити моє тіло. Піт смужками стікав шиєю на спину, а я все дивилась на літери, на I, II та III, які мали перетворитися на мій порятунок. Два варіанти з трьох — уб’ють мене, а один — зупинить ґрати.

Я знайшла цифри в написі на стіні… Тож, певно, це загадка-крутиголовка зі слів, гірша за будь-якого хробака та його смертельний лабіринт.

— Фейро! — вигукнув Люсьєн, задихаючись і не відводячи погляду від розпечених шипів.

Наді мною схилилися повні зловтіхи обличчя Вищих та нижчих Фе.

Три… коми… кони…коники…

Ґрати не зупинялися, а відстань між моєю головою та шипами вже була менша за мій зріст. Я могла заприсягтися, що розпечений метал випивав усе повітря із ями.

…по… ла… лану… стри… стриб… али… стрибали…

Мені хотілося заплющити очі, закричати, благаючи про помилування. Я повинна була попрощатись із Темліном. Просто цієї миті. Негайно. Моє життя закінчувалося просто тут — це були мої останні хвилини, останні подихи, останні удари мого серця.

— Обери будь-який! — крикнув Люсьєн, а хтось у натовпі зареготав найголосніше — безсумнівно, його брати.

Я простягнула руку до важелів і подивилася на три цифри під пальцями з татуюваннями… Пальці дрижали.

I, II, III.

Звичайні цифри. Вони нічого не означали, лише були межею між життям і смертю. Шансом на порятунок, але…

Два. Два було щасливим числом, бо два — це ніби як Темлін і я, лише двоє людей. Один — я впевнена, було числом поганим, бо один — це як Амаранта або Аттор — поодинокі дуже лихі створіння. Один було гидким числом, а три — це забагато… Три нагадувало мені трьох сестер, які змушені жити в маленькій хатині, де кожна ненавидить двох інших. Ненависть їх поглинає, і вони, отруєні нею, починають задихатися.

Два. Хай буде два. Я була ладна фанатично повірити в Котел, у Долю, у будь-що, здатне мені допомогти. Я вірила у два. Два.

Я потягнулася до другого важеля, але пекельний біль опік мені руку, перш ніж я торкнулася каменю. Я зашипіла й відсмикнула пальці. Подивилася на свою долоню з татуйованим оком. Воно примружилося. Певно, від спеки в мене почалися галюцинації.

Ґрати вже почали закривати собою написи, менше від двох метрів залишалося між моєю головою та ними. Я не могла дихати, я не була здатна думати. Було так спекотно, і метал шипів уже майже в мене над вухом.

Я знову потягнулася до середнього важеля, і знову біль паралізував мої пальці.

Око повернулося до свого звичайного стану. Я простягнула руку до першого важеля. І знову біль.

Я потягнулася до третього. Болю не було. Торкнувшись важеля, я подивилася вгору, на ґрати, що висіли за якийсь метр або й того менше У просвітах між прутами я піймала погляд фіолетових очей із цяточками зоряного блиску.

Я потягнулася до першого важеля. Знову біль. А біля третього…

Обличчя Різенда залишалося спокійним і непорушним. Піт збігав бровами, заливав очі. Я могла тільки довіритись йому, знову піддатись, змушена визнати свою малість та безпорадність.

Шипи були велетенські, і вони наближались. Піднявши руку над головою, я б уже залишилася без плоті.

— Фейро, будь ласка! — застогнав Люсьєн.

Я тремтіла так сильно, що ледве трималася на ногах. Згори наближався нестерпний жар.

Кам’яний важіль був холодний і приємний на дотик.

Я заплющила очі, не в змозі дивитися на Темліна, готуючись до нестерпного болю й агонії… І потягнула вниз третій важіль.

Тиша.

Вогнедишні ґрати припинили наближатись. А по тому — глибокий вдих. Люсьєн.

Я розплющила очі й побачила свої бліді пальці в кільцях татуювання, судомно зчеплені на третьому важелі. Шипи застигли менше як за пів метра над головою.

Вони не рухалися… зупинились.

Я перемогла… я пере…

І тут грати заскреготіли, бо знову почали рухатися — нагору, до стелі. Прохолодне повітря почало наповнювати кімнату. Я майже пила його, глибоко дихаючи.

Люсьєн забурмотів якусь молитву, знову і знову цілуючи підлогу…

Підлога піді мною рушила вгору, змусивши випустити рятівний важіль. Я знову відчула повітря та простір печери. Коліна в мене підгиналися.

Я не вміла читати, і це мало не вбило мене. Перемога була нечесна. Я впала на коліна, даючи кам’яній платформі змогу піднімати мене нагору, і тремтливими руками затулила обличчя.

Сльози обпалили мені очі за мить до того, як руку прохромив розпечений біль. Мені не впоратись із третім завданням. Я ніколи не звільню Темліна та його підданих. Біль знову пронизав мої кістки, і крізь приплив істерики я почула в голові голос, від якого заклякла.

Не давай їй змоги побачити свої сльози.

Опусти руки й підведися.

Я не могла. Не могла навіть поворухнутися.

Вставай. Не даруй їй насолоди бачити, що ти зламалася.

Мої коліна та спина почали виправлятися геть супроти моєї волі, і коли нарешті платформа припинила рухатись, я глянула на Амаранту сухими очима.

«Гаразд, — озвався у мене в голові Різенд. — Спопели її поглядом. Жодної сльозинки, доки не повернешся до своєї камери».

Обличчя Амаранти стало блідим, оніксові очі блищали. Я перемогла. Але ж я повинна була померти. Мене мала розчавити ота махина, випустити з мене всю кров.

Полічи до десяти. Не дивися на Темліна. Дивися тільки на неї.

Я послухала його. Голос Різенда був єдиним, що утримувало мене від ридань, які калатали у грудях і от-от мали вихопитися назовні.

Я змусила себе зустрітися поглядом із Амарантою. Він був крижаний, бездонний, сповнений прадавньої злості, але я його витримала. Я полічила до десяти.

Ти моя розумнице. А тепер іди. Повернися на підборах. Гаразд. Прямуй до дверей. Тримай голову високо піднятою. Нехай натовп розступиться. Крок за кроком.

Я слухала його, дозволила йому утримувати свій розум холодним та байдужим, допоки охорона вела мене до моєї камери, тримаючись на відстані. Слова Різенда відлунням розливалися в голові, підтримували мене.

Однак коли двері камери зачинились і голос замовк, я впала на підлогу й заридала.

***

Я ридала протягом багатьох годин. Оплакувала себе, Темліна, той факт, що я мала померти сьогодні, але залишилася живою. Я оплакувала те, що втратила, усі свої рани — кожну, тілесну й душевну. Частина мене, колись сповнена світла і радості, тепер була похмура й порожня. Я оплакувала і її.

Я не могла зупинитися. Не могла дихати. Мене добивала свідомість власного безсилля. Мені не перемогти Амаранту. Попри те що сьогодні я залишилася живою, вона, сама того не знаючи, здобула перемогу.

Вона перемогла. Насправді я її обдурила. Амаранта це зрозуміє і поквитається зі мною. Темліна я ніколи не зможу звільнити, а на мене чекає найжахливіша смерть, яка тільки існує. Я безграмотна людська дурепа. Так чи інак, мої вади й недоліки наздогнали мене. Ці підземелля стануть моєю могилою. Я більше не напишу жодної картини й ніколи не побачу сонця.

Стіни тиснули на мене, стеля давила. Я хотіла, щоб мене розчавило, щоб мене знищили просто тут. Усе кружляло, придушувало, не давало дихати. Я не могла втриматись у своєму тілі, стіни вичавлювали мене з нього. Я намагалась утриматися у своєму тілі, але щоразу, коли силкувалась налагодити зв’язок між розумом і тілом, мене проймав біль. І все, чого я раніше хотіла, все, чого я лише наважувалася хотіти, було тихе та просте життя. І нічого більше. Нічого, окрім цього. Нічого надзвичайного, нічого дивовижного. Однак зараз… зараз…

Я відчула легенькі хвилі темряви, навіть не підводячи голови, і не ворухнулася, коли тихі кроки наблизились. Я навіть не сподівалася цього разу, що це Темлін, про таке я не дозволяла собі навіть мріяти.

— Ти досі не наплакалася?

Різенд.

Я не відвела рук від обличчя. Двері піднялися назустріч стелі, що опускалася. От-от мене сплющить. Навколо не залишилося ані кольорів, ні світла.

— Ти щойно перемогла. Ти виконала друге завдання. У сльозах немає ніякої потреби.

Я заридала іще сильніше, а він засміявся. Здавалося, що кам’яна підлога завібрувала, коли він опустився переді мною на коліна. І хоча я намагалася пручатися, його хватка була міцна, коли він ухопив мене за зап’ястки й відвів руки від обличчя.

Стіни припинили рухатись, а кімната стала просторою. Жодних кольорів, лише тіні, відтінки беззоряної ночі. І лише ті фіалкові очі, які блищали міріадами зірок і були сповнені кольору та світла. Він ліниво усміхнувся мені, перш ніж нахилитися ближче.

Я відсахнулась, однак його руки були мов кайдани. Я не могла нічого вдіяти, коли його губи торкнулися моєї щоки і він злизнув сльозинку. Його язик обпік мені шкіру, а Різенд злизав другу солону доріжку, третю. Моє тіло напружилось і розслабилося водночас, мені було гаряче, й водночас я дрижала від холоду. І лише коли його язик затанцював на мокрих віях, я нарешті відсахнулася.

Різенд знову засміявся, коли я забилась у куток камери, витерла обличчя й подивилася на нього. Він усміхнувся й сів, притулившись до стіни.

— Я вгадав, як зупинити твої ридання.

— Це було огидно. — Я витерла обличчя.

— Хіба?

Він скинув бровою і вказав на свою долоню, те місце, де було моє татуювання.

— Цікаво. Під густим шаром гордині і впертості я відчув щось зовсім інше.

— Геть від мене!

— Твоя вдячність, як завжди, вражає.

— А ти хочеш, щоб я тобі ноги цілувала за те, що ти допоміг мені виконати завдання? Щоб дарувала тобі ще один тиждень свого життя?

— Ні, лише тоді, коли ти сама цього захочеш, — мовив він, сяючи зоряними очима.

Мені задосить і того, що частина мого життя належить цьому Лорду фейрі… Однак мати із ним зв’язок, завдяки якому він міг вільно читати мої думки, відчуття, спілкуватися зі мною…

— Хто б міг подумати, що ця самовпевнена та зухвала смертна дівчина не вміє читати?

— Тримай язика за зубами щодо цього.

— Я? Я навіть і не мріяв про таке розповісти комусь. Навіщо мені витрачати подібну інформацію на жалюгідні плітки?

Якби мені стало сили, я б його на шматки розірвала.

— Ти неймовірно мерзенний покидьок, — резюмувала я.

— Я неодмінно перепитаю в Темліна, чи не такими лестощами ти завоювала його серце.

Різенд пружно встав, видавши дивний звук, схожий на стогін, який відгукнувся у всьому моєму тілі. Наші очі зустрілися. Різенд усміхнувся. Я вищирила зуби.

— Завтра дам тобі перепочинок, звільню тебе від обов’язку супроводжувати мене до тронної зали, — сказав він, прямуючи до дверей камери. — А післязавтра сподіваюся побачити тебе красунею.

Його посмішка свідчила про те, що вигляд у мене геть не красуні.

Різенд зупинився перед дверима, однак не поспішав розчинятись у темряві.

— Я ось про що подумав. Якщо мені захочеться помучити тебе, коли ти з’явишся у мене при Дворі, то кращих мук для тебе я не зможу вигадати, як змусити тебе вчитися читати. Якщо це завдає тобі стільки мук, я непогано розважуся. Мені стало цікаво: якщо я вчитиму тебе читати, це буде так само болісно, як було сьогодні?

І він розчинився у темряві, перш ніж я змогла накинутися на нього.

Я стала ходити камерою, вдивляючись в око на своїй долоні. Я лаяла його на всі заставки, однак відповіді не дочекалася. Око мовчало.

Тільки потім я зрозуміла: Різенд оберігав мене, врятував мене від повного зриву.

Можливо, він це знав. А може, й ні.

Розділ 41

Після другого завдання все злилося в одноманітний плин днів, яких я навіть не пам’ятала. Я тонула в обіймах темряви і навіть стала чекати того дня, тієї миті, коли Різенд дасть мені кубок вина і я зможу забути про все на світі бодай на кілька годин. Я припинила думати над загадкою Амаранти — це вже було понад мої зусилля. Особливо для такої, як я, смертної дурепи.

Коли я починала думати про Темліна, мені ставало тільки гірше. Я здобула перемогу у двох завданнях Амаранти, проте глибоко в душі знала, що третє завдання мене вб’є. Після того, що трапилось із її сестрою, після того, що вчинив Джуріан, вона не дозволить мені залишитися живою. І я навіть не могла звинувачувати її; я навіть сумнівалася, чи сама пробачила б подібну жорстокість до Нести чи Елейн, хай би скільки століть минуло. Я все одно мріяла б її знищити.

Майбутнє, про яке я так мріяла, залишилося для мене мрією нездійсненною. Я б постарішала й померла, а він залишався б навіки молодим… сотні, а може, й тисячі років. У кращому разі на нас чекає лише кілька десятків років спільного життя. А тоді я помру.

Десятиліття. Ось за що я боролася. Якась мить для них усіх… краплина в озері їхньої вічності.

Тож я жадібно пила вино. Я вже не переймалася й собою, і тим, що було для мене найважливіше. Я припинила думати про кольори, світло, смарагди очей Темліна… Про всі ті речі, які досі хотіла намалювати і що більше мені судилося зробити.

Мені не вибратись з-під цієї гори. Амаранта не випустить мене звідси живою.

***

Я прямувала до кімнати, де мене зазвичай вдягали служниці Різенда, що були подібні до тіні. Нічого навкруги не помічала, ні про що не думала. Аж раптом з-за найближчого повороту пролунало шипіння і я почула удари крил.

Аттор. Фейрі позаду мене напружились, проте голови тримали високо піднятими.

Певно, я ніколи не звикну до Аттора, попри те що з його присутністю я вже встигла змиритися… Але побачивши, як напружилися служниці, я відчула доторк давнього остраху. Горло обпекло, коли ми завернули за ріг. І хоча нас вкривала вуаль темряви й тіней, кожен крок наближав мене до того крилатого демона. Ноги налилися свинцем.

А потім низький грудний голос гиркнув у відповідь на зміїне шипіння Аттора. Кігті зацокали підлогою, служниці перезирнулися і штовхнули мене до невеличкої ніші в стіні. Гобелен, якого іще секунду тому не було, затулив нас від поглядів, тіні стали густішими. Я підозрювала, що якби хтось підняв цей гобелен, то побачив би лише темряву й кам’яну стіну.

Одна зі служниць затулила мені рукою рот, притискаючи до себе, тіні з її руки зміями поповзли на мою. Вона мала аромат жасмину, чого я ніколи раніше не помічала. Після стількох ночей я навіть не знала їхніх імен.

Аттор та його супутник вийшли з-за рога, перемовляючись приглушеними голосами. І тільки розібравши, я зрозуміла, що ми не ховаємося — ми підслуховуємо.

— Так, — говорив Аттор, — добре. Вона буде дуже задоволена, почувши, що Вищі Лорди нарешті готові.

— Однак чи поділяться вони своїми силами? — висловив сумнів низький голос, схожий на свиняче рохкання.

Вони підходили дедалі ближче, не знаючи про нашу присутність. Служниці так сильно притислися до мене, що я зрозуміла: вони затамували подих. Служниці й водночас шпигунки. Дуже зручно.

— Вищі Лорди зроблять усе, що вона їм накаже, — прокрякав Аттор, виляскуючи хвостом по підлозі.

— Я чув балачки солдатів у Гайберні. Король невдоволений цією ситуацією зі смертною дівкою. Амаранта знову уклала дурну угоду. Останнього разу королю це коштувало перемоги у Війні, коли вона збожеволіла через Джуріана. Якщо таке станеться знову, він їй не пробачить. Украсти його закляття й загарбати собі землі Прифії — це одне. І геть інше — вдруге відмовитися йому скоритися.

Потім пролунало довге шипіння, і я затремтіла, коли Аттор клацнув щелепами на свого супутника.

— Міледі ніколи не укладає угод без зиску для себе. Вона залишила надію, за яку вони можуть чіплятися. Коли Амаранта розтрощить надію, зламаються й вони.

Певно, ця лиха пара саме проходила повз гобелен.

— Тобі краще сподіватися, що так і є, — відповів другий голос.

Що ж воно за істота, яка не боїться Аттора? Рука служниці ще міцніше затиснула мені рот. Мабуть, обидві боялися, щоб я не закричала.

«Не довіряй своїм відчуттям», — згадала я пораду Ейсіл. Одного разу Аттор уже піймав мене, коли я думала, що мені вже не загрожує небезпека.

— А тобі краще припнути язика, — попередив його Аттор. — Або ж Міледі і з тобою вчинить те саме. А її щипці пекельно гарячі й не налаштовані милувати.

Інша істота весело зарохкала.

— Я перебуваю тут під захистом короля. І якщо твоя леді вважає себе вищою за нього, бо править цією жалюгідною землею, вона невдовзі згадає, хто може позбавити її всіх сил, навіть без заклять та отрути.

Аттор нічого не відповів, а якась частина мене навіть хотіла, щоб він щось самовпевнено бовкнув. Однак у відповідь було мовчання; у шлунок мені немов хтось жарину вкинув.

Хай які страшні плани виношував би всі ці довгі роки король Гайберну, його кампанія спрямована на завоювання земель смертних, і, здається, він не збирається більше чекати. Можливо, Амаранта невдовзі отримає те, чого прагне: зруйнувати весь світ.

Мені стало так страшно, що я вся похолола. Неста… я довірила Несті забрати мою родину з наших земель, захищати їх.

Голоси почали стихати, і минуло не менше хвилини, перш ніж служниці розслабилися. Гобелен зник, і ми вислизнули назад до коридору.

— Що це було? — спитала я, поглядаючи на обох служниць.

Тіні навколо нас потроху світлішали.

— Хто це був? — уточнила я запитання.

— Біда, — промовили вони в один голос.

— Різенд знає про це?

— Скоро дізнається, — сказала одна зі служниць.

І ми пішли далі. Більше вони не промовили ані слова — ні в коридорі, ні в кімнаті, де мене одягали.

Правитель Гайберну був ще більш грізним противником, ніж Амаранта. Проти нього я відчувала себе комашкою. Та й що я вдію, замкнена в Підгір’ї? Я не могла звільнити Темліна, не кажучи вже про себе. Я тішилася тим, що вчасно попередила Несту. Більше попереджати мені нема кого.

Знову потягнулися дні, наближаючи моє третє завдання.

***

Я так замкнулася в собі, що повернути мене до реальності могло лише щось справді неймовірне. Я спостерігала, як світло танцює на вологому камінні стелі моєї камери. Мені здавалося, що то місячне сяйво міниться в нічній воді. Аж тут я почула звук, що пробивався до мене з-під підлоги.

Я вже так звикла до дивних барабанів і скрипок фейрі, що, почувши веселу мелодію, вирішила: у мене відновилися галюцинації. Іноді, коли я дуже довго дивилася на стелю, вона перетворювалася на зоряне небо, а я ставала маленькою пилинкою в обіймах вітру, що ніс мене невідомо куди.

Але я помилилася. Звуки долинали не з-під підлоги. У кутку стелі був невеликий отвір, у який надходило повітря. Напевно, зараз десь далеко від камери вчергове щось святкували. Найдивовижніше було те, що досить заплющити очі, як мелодія звучала голосніше. Я навіть… бачила музику. Так, ніби вона була велетенською картиною, живою фрескою.

У цій музиці звучала нота краси… Справжньої краси й добра. Музика лилася повільно, як масло з глечика, одна нота перетікала в іншу, вони змішувались, щоб поєднатися, утворивши цілісну прекрасну мелодію, яка наповнювала мене й пронизувала світлом. Не дика мелодія, але дика пристрасть, а з нею і радість, і смуток. Я підтягла коліна до грудей, щоб відчути справжність своєї шкіри, хай навіть вкритої плівкою олійної фарби.

Музика вимощувала шлях, щось подібне до сходів, — підйом, який вів до великих різнокольорових арок. Я йшла цим шляхом із камери вище й вище, поки не опинилась у полі волошок, пролетіла крізь крони дерев у відкрите безкрає небо.

Ритм музики був схожий на ніжні дотики, які здіймали мене крізь хмари дедалі вище, вище. Я ще ніколи в житті не бачила подібних хмар, пухнастих і м’яких, з обрисами сумних чарівних облич. Вони зникали раніше, аніж я могла їх роздивитися, тож я поглянула в далину… туди, звідки лунала музика. Вона кликала мене.

То був світанок. А може, й захід сонця. Воно забарвлювало хмари в багряні й пурпурові тони, а його помаранчево-золоті промені зливалися під моїми ногами у стрічку мерехтливого металу.

Я хотіла розчинитися у сонячному світлі, щоб сонце спалило мене, сповнило неймовірною радістю й перетворило на свій промінчик. Це не була музика, під яку хотілося б танцювати. Це була музика для магії, для чарів, вона лікувала душу, відносила мене до того місця, де не існувало болю.

Я не усвідомлювала, що плачу, доки вологе тепло сльози не торкнулося руки. Але й після цього я слухала цю музику. Я тягнулася до неї, хапалася за ноти, як за рятівний круг, щоб тільки втриматися й не шугнути вниз. Лише тепер я зрозуміла, як же мені не хочеться повертатися в темряву, як усе моє єство прагне залишитися тут, серед хмар, кольорів та світла.

Музика піднімала мене вище, ще вище — до небесного палацу, в залу зі стінами з алебастру й місячного каменю. Там було царство краси та спокою, і його близькість посилила потік моїх сліз. Я хотіла потрапити до палацу. Там було все, чого я хотіла. Там був той, кого я кохала.

Музика була пальцями Темліна, які пестили моє тіло; вона була золотими краплинками в його очах, усмішкою на його губах. Його приглушеним сміхом та тими трьома словами, які він сказав мені. І саме за це я билась із усіма ними, саме це я заприсяглася врятувати.

Музика залунала голосніше, урочистіше. Вона набирала сили, прискорювалася, стала хвилею, яка розірвала, розтрощила смуток моєї камери. Судомний схлип вихопився з грудей, коли музика стихла і зрештою розчинилась у повітрі. Я жалібно схлипнула і знову заплакала, тремтячи від сліз. Музика зламала всі мої захисні стіни, оголивши мене, від чого я знову стала вразливою. Але водночас музика повернула мені барви життя.

Сльози лилися недовго. І хоч музика змовкла поза стінами камери, вона і далі звучала всередині мене. Я лягла на солом’яну підстилку, прислухаючись до свого подиху.

Музика дісталася усіх куточків моєї пам’яті, з’єднуючи спогади в одне ціле, утворюючи з них покривало, у яке я загорнулася і воно мене зігріло. Я подивилася на око на своїй долоні, однак воно лиш витріщалось на мене, але було нерухоме.

За два дні я мала виконати останнє завдання. Якихось два дні, а потім я нарешті дізнаюся, що мені приготували Вихори Котла.

Розділ 42

Цю вечірку мало що відрізняло від попередніх — хіба що вона була моєю останньою. Фейрі навколо мене пили, веселилися, танцювали, сміялися й співали непристойних пісень упереміш із піднесеними. Навіть і натяку не було на те, що вони очікують на виконання мною завтрашнього завдання, з яким я повинна буду або впоратися, або, якщо цього не станеться, загинути.

Я притиснулася до стіни, забута тим натовпом, і чекала на Різенда, коли він покличе пити вино, а потім почнуться танці або інші розваги за його вибором. Я була вдягнена в уже звичний натяк на сукню і від горла до литок вкрита чорно-синьою фарбою. Сьогодні моя прозора сукня була кольору рожевого світанку, надто жіночного і ніжного для завитків грубої фарби, надто веселого й безтурботного з огляду на те, що мало відбутися завтра.

Сьогодні Різенд надто довго не кликав мене, — мабуть, через розкішну фейрі, яка сиділа в нього на колінах і гладила його по голові довгими зеленими пальцями. Скоро він утомиться від неї, я в цьому не мала сумніву.

Дивитися на Амаранту в мене не було найменшого бажання. Я вдавала, що її навіть не було у тронній залі. Люсьєн ніколи не розмовляв зі мною у присутності інших, а Темлін… Останніми днями мені ставало дедалі тяжче дивитися на нього.

Я просто хотіла, щоб усе нарешті скінчилося. Хотіла, щоб вино понесло мене крізь цю ніч і випустило вже завтра. Ніколи ще я не чекала кивка Різенда з таким нетерпінням, як сьогодні. Я вся перетворилася на очікування й не відразу помітила, що поруч зі мною хтось стоїть, допоки жар від його тіла не обпік мене.

Я застигла, коли відчула запах дощу й весняної землі, і довго не наважувалася повернутись до Темліна.

Його пальці торкнулися моїх, і мене прошило вогняною блискавкою аж до самих очей, на яких одразу виступили сльози. Я хотіла… хотіла, щоб він не торкався моєї татуйованої руки, щоб його пальці не пестили обрисів того клятого татуювання.

Однак я жила тією миттю… Моє життя знову стало прекрасним, коли його пальці торкнулися моїх.

Я намагалася вберегти на обличчі маску байдужості. Він опустив руку і так само швидко, як з’явився, пішов геть, протискаючись крізь натовп. І тільки коли він через плече обернувся на мене і ледь помітно нахилив голову, я все зрозуміла.

Моє серце калатало сильніше, ніж під час виконання завдань. Удавши байдужість, я відштовхнулась від стіни і повільно пішла за ним. Звісно, я обрала геть інший шлях, проте достеменно знала, куди йти. Темлін зупинився біля непримітних дверей, прихованих за гобеленом, де він сперся на стіну й чекав. Невдовзі Різенд почне шукати мене, однак навіть миті наодинці з Темліном мені буде достатньо.

Я ледве дихала від збудження, допоки йшла до тих дверей — повз трон Амаранти, повз групи фейрі, що голосно сміялися, випивши вина. Темлін зник за дверима швидко, наче блискавка, а я уповільнила кроки. Останніми днями ніхто не звертав на мене уваги, доки я не перетворювалася на сп’янілу іграшку Різа. Нарешті я опинилася біля дверей, і вони безшумно відчинилися переді мною, пропускаючи всередину.

Мене поглинула темрява. Я побачила тільки спалах смарагдового світла та золота, а потім тепло тіла Темліна затопило мене. Наші губи зустрілися.

О невблаганний час! Ми не встигнемо націлуватися, наобніматися. Нам не буде коли пестити одне одного. Але й ці миті — дивовижний подарунок, якого ніхто з нас не чекав.

Нам не потрібні були слова. Я рвонула на ньому сорочку, поспішаючи востаннє відчути його тіло. Темлін стиснув мої груди. Я зціпила зуби, щоб не застогнати від насолоди. Мені не хотілося, щоб він був ніжний тієї хвилини, бо те, що я відчувала до нього, геть не було схоже на ніжність.

Бажання, що спалахнуло, було дике, несамовите й пекуче, і Темлін відчув мій стан.

Він відірвав свої губи від моїх і вкусив за шию, так само як у Ніч Вогнів. Я стиснула зуби, щоб не застогнати, що могло викрити нас. Це був останній раз, коли я торкалася його, останній раз, коли ми могли бути разом. І я не втрачу цього шансу.

Пальцями я почала розстібати пасок на його штанях, а його губи знову зустрілись із моїми. Наші язики танцювали шалений танок… То був не вальс чи менует. Це бойовий танець, танець смерті під бій кістяних барабанів і завивання скрипок.

Я хотіла його… Тут. Негайно. Іншого місця, іншого разу може не бути.

Я обхопила ногами його стегна, щоб бути якомога ближче, а він штовхнув ними вперед, притискаючи мене спиною до крижаної стіни. Я нарешті розстібнула пасок, потягла шкіряну стрічку геть, і Темлін загарчав від жаги мені у вухо — низьким грудним звуком, від якого в очах замерехтіли плями білого, чорного та рожевого. Ми обидва знали, що буде завтра.

Я відкинула пасок і взялася знімати з нього штани. І раптом поряд хтось закашляв.

— Який сором, — промуркотів Різенд.

Ми розвернулися до плями світла від прочинених дверей. Він стояв у тусклій смузі світла, що пробивалася крізь двері. Але чому він опинився за нашими спинами — з боку коридору? Він увійшов сюди не з тронної зали. З такими здібностями він, певно, ходив крізь стіни.

— Просто ганьба, — з тими самими інтонаціями промуркотів він.

Різенд рушив до нас. Темлін тримав мене в обіймах.

— Лишень поглянь, що ти наробив із моєю тваринкою.

Ми, задихаючись, мовчали. Однак повітря холодом поцілувало мої оголені груди.

— Амаранта буде дуже, дуже невдоволена, якщо дізнається, що її улюблений маленький воїн непогано проводить час зі смертною, — вів далі Різенд, схрестивши руки на грудях. — Цікаво, як вона покарає тебе. А може, їй звичніше буде покарати Люсьєна. У нього є ще одне око. Може, їй закортить зробити собі другу каблучку.

Темлін дуже повільно відпустив мене зі своїх обіймів.

— Радий бачити, що ти ще здатний мислити. — Коли Різенд це сказав, Темлін тихо загарчав. — А тепер будь розумним, Вищий Лорде, застібни свій пасок і позбудься фарби на одязі, перш ніж виходити.

Темлін подивився на мене і, на мій превеликий жах, зробив усе, що наказав йому Різенд.

Мій Вищий Лорд не зводив з мене очей, коли поправляв туніку й пригладжував волосся, а потім узяв і застібнув пасок. Фарба на його руках та одязі… фарба від мене… зникла.

— Насолоджуйся вечіркою, — промуркотів Різенд і вказав на двері.

Смарагдові очі Темліна заблищали, він продовжував дивитися на мене, а коли виходив із кімнати, тихо сказав:

— Я кохаю тебе.

І, не глянувши на Різенда, вийшов із кімнати.

Я примружилася від яскравого світла, що увірвалося до кімнати, коли він виходив із дверей. Темлін не озирнувся, і темрява знову оповила кімнату.

Різенд гмикнув:

— Якщо тобі конче потрібні плотські розваги, слід було звернутися до мене.

— Свиня, — гримнула я, закриваючи оголені груди прозорою тканиною своєї сукні.

Кількома легкими кроками він здолав відстань між нами, вхопив мене за руки та притиснув до стіни. Аж кістки застогнали. Я могла б заприсягтись, що зіткані з тіней кігті уп’ялись у стіну позаду мене.

— Тобі що, набридла моя допомога? Чи ти й справді така дурепа?

Гнів Різенда не був удаваний. Ба більше, у його гніві я відчула ревнощі.

— Я не твоя рабиня, — заявила я.

— Ти геть дурна, Фейро. Ти хоч уявляєш наслідки, якби замість мене тут опинилася Амаранта й побачила вас удвох? Темлін відмовляється бути її коханцем, але вона вперто тримає його при собі, сподіваючись, що рано чи пізно заволодіє ним. А вона любить панувати над чоловіками.

Я мовчала.

— Ви обоє дурні… неймовірні дурні, — прошепотів він, часто дихаючи. — Ти справді гадала, що ніхто не помітить вашого зникнення? Дякувати Котлу, що ти не потрапила на очі братикам Люсьєна.

— А тобі не все одно? — огризнулася я, коли його хватка на моїх зап’ястках стала нестерпною. Здалося, що от-от — і кістка трісне.

— Мені? — важко видихнув він, і на його обличчі спалахнув гнів, а за спиною, ніби зіткані з тіні, з’явилися неймовірні перетинчасті крила. — Що мені до цього?

Однак продовжити він не встиг. Різенд поглянув на двері, потім знову на мене. Крила зникли так само швидко, як і з’явилися. А потім він припав губами до моїх губ. Його язик змусив їх впустити туди, де я досі відчувала смак Темліна. Я пручалася й відбивалася, але Різенд тримав мене дуже міцно, заволодівши моїм ротом, зубами і язиком.

Двері навстіж розчахнулися, впускаючи граційну постать Амаранти. Темлін… Темлін стояв позаду неї, і очі в нього розширились, а плечі напружилися, коли він побачив, що ми цілуємося.

Амаранта засміялася, дуже голосно, а на обличчі в Темліна знову з’явилася кам’яна байдужість. Жодних емоцій, нічогісінько не залишилося від того Темліна, який палко цілував мене кілька хвилин тому.

Різ дуже повільно відірвався від мене, на останок провівши язиком по моїх губах, коли натовп Вищих Фе з’явився позаду Амаранти і приєднався до її сміху.

Різенд нагородив їх ледачою самовдоволеною посмішкою і вклонився. Але в очах самопроголошеної королеви щось промайнуло. Побачене вразило її. Недаремно Різенда називали підстилкою Амаранти.

— Я знала, що це було лише питанням часу, — сказала вона й поклала руку на плече Темліна, а другу підвела так, щоб око Джуріана в каблучці могло також усе бачити. — Ви, люди, усі однакові.

Я нічого не відповіла, хоча й була ладна померти від сорому, навіть якщо бажала впасти на коліна перед Темліном і все пояснити. Повинен же він розуміти, що я не зі своєї волі цілувалася з Різендом.

Але дізнатися, як це зрозумів Темлін, мені не довелося. Амаранта презирливо клацнула язиком і пішла. Свита подалася за нею.

— Людське сміття не міняється. Зрадливість у них в крові. І серця товстошкірі. Люди здатні лише базікати про кохання, — сказала вона, розмірковуючи вголос.

Вона була схожа на задоволену кішку.

Стежачи за ними, Різ ухопив мене за руку й потягнув назад до тронної зали. І лише тоді, коли світло впало на мене, я побачила плями… навколо грудей та на животі… А ще фарбу, яка загадковим чином з’явилась на руках Різенда.

— Я вже втомився від тебе сьогодні, — сказав Різ, підштовхуючи мене до виходу з тронної зали. — Повертайся до своєї камери.

Позаду нього Амаранта та її Двір посміхалися, побачивши розмазану фарбу на мені та її ж на руках Різа.

Я озирнулася на Темліна, але він піднімався на свій трон, і я побачила лише його спину. Здавалося, йому нестерпно на мене дивитися.

Я добрела до камери й повалилася на підстилку. Хотілося заснути, але сон тікав від мене. Переді мною стояло обличчя Темліна, коли він побачив Різенда, який цілувався зі мною.

***

Я не знала, котра година і скільки часу минуло. Я прокинулася від кроків біля камери й хотіла підхопитися на ноги, але встигла лише сісти. З тіні вийшов Різенд.

Я досі відчувала на губах його гарячі губи й дотик його язика, хоча після повернення в камеру тричі полоскала рот крижаною водою з відра.

Верхні ґудзики його туніки були розстебнуті. Як завжди, провівши рукою по чорному аж до синяви волоссю, Різенд мовчки сів навпочіпки біля стіни.

— Чого ти хочеш? — спитала я.

— Хвилину спокою й тиші, — мовив він, потираючи скроні.

Я затнулася:

— Від чого?

Він потирав бліду шкіру на скронях, змушуючи куточки очей підійматись та опускатися.

— Від усього цього бруду, — важко видихнув він.

Я сіла подалі від нього на соломі. Він іще ніколи не був такий щирий.

— Ця клята курва геть мене заїздила. — Він опустив руки, притулившись потилицею до холодної стіни. — Ти ненавидиш мене. Уяви тільки, як би ти почувалася, коли б я змушував тебе вдовольняти мене весь час ще й у спальні? Я Вищий Лорд Двору Ночі, а не її підстилка.

Тож усі плітки були правдою.

І я добре уявляла, як би ненавиділа його і що б зі мною сталося, якби мене утримували в подібному рабстві.

— Навіщо ти мені це розповідаєш?

Пиха й нахабство Різенда кудись раптом поділися.

— Бо я втомлений і самотній. А ти єдина людина, з якою я можу поговорити, не ризикуючи нічим.

Він хрипко засміявся.

— Треба ж такому: Вищий Лорд Прифії і…

— Тобі краще піти звідси, якщо надумав ображати мене.

— А я ж майстер у цьому!

Він послав мені одну зі своїх звичних посмішок. Я відповіла похмурим поглядом.

Різ зітхнув:

— Один лише неправильний рух завтра, Фейро, — і ми всі приречені.

Ця думка, ці слова пробудили в мені такий жах, що я навіть не могла вдихнути.

— Якщо ти програєш, — вів далі він, звертаючись скоріше до себе, а не до мене, — Амаранта правитиме вічно.

— Якщо вона колись уже одного разу позбавила Темліна всіх сил та магії, то хто сказав, що вона не зможе зробити це ще раз?

Це було запитання, яке я не наважувалася поставити вже дуже тривалий час.

— Його тепер нелегко обдурити, — сказав Різ, вдивляючись у стелю. — Її найстрашніша зброя — це наша сила, яку вона утримує. Доступу до відібраної силі в неї майже немає, а ось керувати нами вона може за допомогою нашої ж сили. Ось чому я ніколи не міг вдертись у її розум… Ось чому вона й досі жива. Тільки-но ти зруйнуєш її прокляття, гнів Темліна вирветься назовні і стане нездоланним. Амаранта з ним не впорається. Зате Темлін розмаже її по стінах.

Холод пройняв мене.

— Як ти гадаєш, заради чого я все це затіяв? — усміхнувся він і махнув рукою в мій бік.

— Тому що ти чудовисько.

Він засміявся.

— Так і є, однак я іще й прагматик. Темлін у стані сліпої, нестримної люті — найкраща наша зброя проти Амаранти. Коли він бачив, як ти уклала божевільну угоду із Амарантою — це одна річ, однак коли він побачив моє татуювання в тебе на руці… Я не можу розповісти тобі про свої відчуття. Із цим треба народитися, щоб відчути ту лють та гнів, які струменіли з нього.

Мені не хотілося думати про його можливості.

— А хто сказав, що він і тебе не розмаже по стінці?

— Можливо, він спробує, але, підозрюю, спочатку він усе ж таки вб’є Амаранту. Все зводиться до неї: навіть твоє служіння мені… У цьому теж можна звинуватити її. Тож завтра він уб’є Амаранту, і я буду вільний ще до того, як він почне зі мною битву, що рознесе цю колись священну гору на друзки. — Він утупився поглядом у свої нігті. — А в мене є ще приховані карти, якими я можу зіграти й виграти.

Я скинула бровою в німому запитанні.

— Фейро, присягаюся Котлом, я не аж такий мерзотник, яким ти напевно мене вважаєш. Я змушую тебе пити фейське вино, туманю тобі мізки. Але тебе не дивує, що я завжди торкався тільки твоїх рук і талії?

До сьогодні… До того клятого поцілунку. Я зціпила зуби. Лють закипала в мені, але все ставало на свої місця.

— Насправді це єдине, чим я можу довести свою невинність, — сказав Різенд, дивлячись просто мені у вічі, — єдине, що може змусити Темліна подумати двічі перед тим, як стати зі мною на прю, що призведе до катастрофічної втрати невинного життя. Єдине, чим я можу переконати його, що насправді весь час був на твоєму боці. Повір, я залюбки подарував би тобі насолоду, але ставки зависокі, щоб тягти смертну жінку до ліжка.

Я знала і все одно не стримала запитання:

— Наприклад?

— Мої землі, — відповів Різенд.

Він дивився не на мене, а кудись дуже, дуже далеко. Такий погляд я бачила в нього вперше.

— Мої піддані, що потрапили в рабство до самопроголошеної королеви-тиранки. Їй нічого не варто обірвати життя кожного з них. Не так подивився, не те слово сказав. До речі, Темлін міг би сказати тобі те саме. У нього теж болить душа за Двір Весни.

Ні, Темлін не сказав би мені нічого. Різенду Амаранта залишила більше свободи. Темліна вона тримала на повідку свого прокляття.

— А чому Амаранта обрала саме тебе? — наважилася спитати я. — Чому вона саме тебе зробила своєю підстилкою?

— Окрім очевидної причини? — Він показав на своє бездоганне обличчя, а коли я не посміхнулася, важко зітхнув. — Мій батько вбив батька Темліна і його братів.

Я завмерла. Темлін ніколи не казав… ніколи не розповідав, що саме Двір Ночі був винен у цьому.

— Це дуже довга історія, і мені справді не хотілося б зараз заглиблюватись у минуле, але скажу просто: коли Амаранта вкрала наші землі, їй закортіло особливого покарання для сина вбивці одного з її друзів. І тоді вона вирішила, що ненавидить мене достатньо сильно, щоб за гріхи батька відповідав саме я.

Я могла б простягнути до нього руку, сказати, як мені шкода, що я була така груба з ним… Але всі думки зникли. Те, що Амаранта з ним зробила…

— Отак, Фейро. Усі ми тепер перед тобою, і доля всього світу тепер у руках простої неосвіченої смертної, — мовив Різенд трохи втомлено.

Він невесело засміявся, обхопивши голову й заплющивши очі. Його сміх був неприємний і лихий.

— Яке ж лайно.

З одного боку, я шукала слова, які могли б болюче вжалити його в такому відкритому стані, але, з другого, я згадала все, що він говорив, усе, що зробив, як його обличчя повернулося до дверей перед тим, як він почав цілувати мене. Він знав, що Амаранта наближалася до нас. Можливо, він зробив це, щоб викликати в Амаранти ревнощі, однак, можливо…

Якби він мене не поцілував, якби не з’явився й не перервав наше з Темліном шаленство, я б повернулася в тронний зал зі змазаним візерунком. Усі бачили б, де саме змазана фарба. І всі, особливо Амаранта, здогадалися б, чому фарба змазана. Вона помітила б фарбу на Темлінові і швидко зрозуміла б, з ким я була… Я навіть уявляти не хотіла, яким було б покарання.

Попри мотиви й методи Різенд весь час рятував мені життя. І зробив це ще до того, як я ступила на землю Підгір’я.

— Я розповів тобі надто багато, — сказав він і звівся на ноги. — Треба було спочатку тебе напоїти. Якби ти була розумніша, ти знайшла б спосіб використати це проти мене. Якби ти була жорстокіша, то пішла б до Амаранти й розповіла всю правду про її підстилку. За це вона навіть могла б віддати тобі Темліна.

Він занурив руки в кишені своїх чорних штанів, однак, навіть зникаючи в тінях, був у такому розпачі, що я не втрималася.

— Коли ти зцілив мою руку… Тобі не потрібно було укладати угоду зі мною. Ти міг вимагати кожен день кожного тижня року.

Я нахмурилася, коли він повернувся до мене, уже напівтінню.

— Кожен тиждень мого життя, і я би відповіла «так».

Це не було запитанням, однак я потребувала відповіді.

Легенька усмішка з’явилася на його чуттєвих губах.

— Я знаю, — сказав він і зник.

Розділ 43

У день виконання мого останнього завдання мені повернули старі штани й туніку, брудні, розідрані та смердючі, але попри сморід я йшла до тронної зали із високо піднятою головою.

Двері були відчинені навстіж, а тиша, яка панувала в залі, вразила мене.

Я чекала на сміх та крики, на золоті монети тих, хто закладався, але цього разу фейрі лише мовчки дивилися на мене, особливо пильно ті, хто був у масках.

Доля їхнього світу залежала від мене, як і сказав Різ. Однак на їхніх обличчях я бачила не лише тривогу й занепокоєння. Я ковтнула клубок у горлі, коли дехто з фейрі торкнувся пальцями своїх губ, а потім простягнув руку до мене — жест ушанування полеглих, прощання з померлими воїнами. У цьому жесті не було глузування. Більшість цих фейрі належала до Дворів Вищих Лордів — раніше належала, доки Амаранта не вкрала їхні землі та життя. І якщо Темлін та Різенд грали у свої ігри, щоб залишити усіх нас живими…

Я простувала живим коридором із фейрі — прямісінько до Амаранти. Королева посміхнулася мені, коли я зупинилася перед троном. Темлін, як завжди, сидів поряд із нею, однак я не дивилась на нього… Іще зарано.

— Два завдання залишились у минулому, — підсумувала Амаранта, знімаючи невидимий пил зі своєї криваво-червоної сукні. Її волосся сяяло, поглинаючи блиск золотої корони на голові. — І лише одне залишилося попереду. Мені цікаво, чи прикро тобі буде програвати зараз, коли до завершення так близько.

Вона закопилила губу, і ми обидві чекали почути сміх фейрі.

Утім, лише мої охоронці з шипінням захихотіли. Усі інші мовчали. Навіть жалюгідні брати Люсьєна. Навіть Різенд, хай би де він був серед цього натовпу.

Я закліпала запаленими очима і раптом зрозуміла: як і Різенд, ці фейрі і фейці грали свої ігри з Амарантою. Усі їхні клятви вірності та ставки на моє життя були лише виставою.

І може, зараз… саме зараз, коли кінець був неминучий, вони вирішили зустріти мою можливу смерть з усією гідністю, що в них іще залишилася.

Амаранта спопелила їх поглядом, але потім знову зосередилася на мені, посміхаючись іще ширше, ще миліше.

— Ти казатимеш останні слова перед смертю?

Я могла б вивалити на неї купу проклять та лайки, однак натомість поглянула на Темліна.

Він ніяк не відреагував і був наче вирізьблений із каменю. Мені було прикро, що не можу побачити його обличчя без маски… Бодай на мить. Однак я була втішена і його смарагдовими очима.

— Я кохаю тебе, — мовила я. — Хай би що вона казала, я кохаю тебе всім своїм смертним серцем. Навіть якщо вони спалять мене живцем, я кохатиму тебе.

Губи затремтіли, перед очима все попливло, і теплі сльози полилися моїми крижаними щоками. Я не стала їх витирати.

Він не зреагував… Навіть не вхопився за підлокітники трону. Мабуть, це був його власний спосіб витримати це, хай навіть від цього у мене в грудях стало порожньо. Хай навіть його мовчання вбило мене.

Амаранта м’яко промовила:

— Тобі пощастить, моє золотце, якщо нам бодай щось залишиться, щоб потім спалити.

Я відповіла довгим важким поглядом. Однак її слова не викликали ні криків, ні посмішок, ані оплесків. Саму лиш тишу.

Це був дарунок глядачів, який надав мені хоробрості, змусив стиснути кулаки, змиритися з татуюванням на руці. Я перемагала її до сьогодні, чесно чи ні, і я не почуватимуся самотньою, помираючи. Я не помру самотньою. Про більше я й просити не могла.

Амаранта сперлася підборіддям на руку.

— Ти так і не розгадала моєї загадки?

Я не відповіла, а вона лише посміхнулася.

— Шкода. Відповідь така мила.

— Закінчуй із цим, — гиркнула я.

Амаранта подивилася на Темліна.

— Ніяких прощальних слів? — в’їдливо спитала вона, вигинаючи брову.

Коли він нічого не відповів, вона посміхаючись звернулася до мене:

— Ти хотіла швидше? Тоді почнімо.

Вона двічі поплескала в долоні.

Двері розчахнулись, і охоронці затягли до зали трьох Фе з мішками, зав’язаними на голові, — дві чоловічі постаті та одну жіночу. Полонені крутили головами, намагаючись розрізнити шепотіння, яке хвилями котилося тронною залою. Коли їх підвели, у мене підігнулися коліна.

Штурханами і грубою силою червоношкірі охоронці змусили трьох фейрі стати на коліна перед троном Амаранти, але обличчям до мене. Тіла полонених та одяг на них ні про що мені не говорили. Я не могла знати, хто вони.

Амаранта знову поплескала в долоні, і поряд із трьома незнайомцями з’явилася трійка слуг, вдягнених у все чорне. У довгих блідих руках кожного була оксамитова подушка. А на кожній з подушок лежало по відполірованому дерев’яному кинджалу. З ясеневим лезом. Ясеневим, бо…

— Твоє останнє завдання, Фейро, — майже проспівала Амаранта, вказуючи рукою на фейрі, що стояли на колінах. — Встромити кинджал у серце кожного із цих бідолах.

Я вирячила на неї очі, то відкриваючи, то закриваючи рот.

— Вони ні в чому не винні… хоча навряд чи для тебе це важливо, — вела вона далі, — тобі ж було геть байдуже того дня, коли ти вбивала бідолашного посланця Темліна. Як байдуже було милому Джуріану, коли він катував і вбивав мою сестру. Однак, якщо це проблема… можеш відмовитися. Звичайно, в такому разі я візьму твоє життя замість їхнього, однак угода є угода, хіба не так? Проте, як на мене, з твоєю історією вбивств мого народу початкову пропозицію можна вважати подарунком.

Відмовитися — і померти. Вбити три невинні душі — й вижити. Троє невинних в обмін на власне майбутнє. Моє власне щастя. Темліна і його Двір, і свободу всієї Прифії.

Дерев’яні леза гострих як бритва кинджалів були відполіровані бездоганно. Вони блищали, відбиваючи світло люстр із кольорового скла.

— Ну? — спитала Амаранта, підводячи руку, щоб око Джуріана могло добре роздивитися мене і ясеневі кинджали.

— Я не хотіла б, щоб ти пропустив це видовище, старий друже, — озвалася вона до нього.

Я не могла їх убити. Не могла цього скоїти. Це геть не нагадувало полювання, тут не було потреби виживати чи захищатися. Це було холоднокровне вбивство… Їхніх і водночас моєї душі. Однак заради Прифії… заради Темліна, заради всіх, хто зібрався тут, заради Ейсіл та її хлопчиків… Хотіла б я знати імена одного з наших забутих богів, щоб було кого благати втрутитися і було в кого просити поради та прощення.

Однак я не знала молитов, не знала імен забутих богів… Я знала тільки імена тих, хто навіки залишиться рабами, якщо цього не зроблю. Я подумки повторювала їх, навіть коли жах тих, хто стояв переді мною на колінах, почав поглинати мене зсередини. Заради Прифії, заради Темліна, заради їхнього світу та мого… Ці смерті не будуть марними… навіть якщо я буду проклятою до кінця своїх днів.

Я зробила крок до першого фейрі, який стояв переді мною на колінах… Найважчий і найдовший крок у моєму житті. Три життя в обмін на визволення Прифії… Три життя, втрата яких не буде марною. Я могла зробити це. Могла, навіть на очах у Темліна. Я могла принести цю жертву… Я могла.

Пальці тремтіли, але перший кинджал уже лежав у моїй руці, його руків’я було гладке і прохолодне. Дерев’яне лезо виявилося важчим, ніж я очікувала. Було всього три кинджали, бо вона хотіла, щоб я відчувала агонію щоразу, коли простягатиму за ними руку. Вона хотіла, щоб я відчула.

— Не поспішай, — захихотіла Амаранта, і охоронець, який тримав першого невільника на колінах, зірвав мішок із його голови.

Це був прекрасний і зовсім юний Вищий Фе. Незнайомий, я ніколи раніше його не бачила, однак його блакитні очі благали мене.

— Отак уже краще, — мовила Амаранта, знову змахуючи рукою. — Розпочинай, Фейро, золотце. Насолоджуйся.

Очі фейрі були кольору неба, якого я більше ніколи не побачу, якщо відмовлюся вбити його, кольору, який мені вже ніколи не викинути з голови, не забути, хай би скільки разів його намалювала. Він захитав головою, його небесні очі розширилися від паніки. Він також ніколи більше не побачить неба. Як і всі інші, якщо мені забракне рішучості.

— Благаю, — прошепотів він, переводячи погляд з мого обличчя на ясеневе лезо і назад. — Будь ласка.

Кинджал затремтів у моїй руці, і я сильніше стиснула пальці. Три фейрі… Оце й усе, що стояло між мною та свободою, перш ніж Темлін зможе звільнитися від Амаранти. І якщо він зможе знищити її… Не марно, казала я собі. Не марно.

— Не вбивай, — благав юний фейрі, коли я звела над ним кинджал. — Не треба!

Я вхопила ротом повітря, і губи в мене затремтіли. Я не могла. Сказати: «Мені шкода»… буде недостатньо. Я вже ніколи не зможу сказати цього Ендрасу… а тепер… тепер…

— Будь ласка! — мовив він, і його очі засріблилися сльозами.

Хтось у натовпі заплакав. Я забирала його життя в когось, хто кохав його, як я — Темліна.

Я не могла більше думати про те, ким він був, про колір його очей, про все решта.

Амаранта посміхалась хижою тріумфальною посмішкою. Вбити фейрі, закохатись у фейрі, а потім бути змушеною вбити фейрі, щоб уберегти те кохання. Це було геніально й жорстоко, і вона це добре знала.

Темрява закружляла біля трону Амаранти, і з’явився Різенд. Руки в нього були схрещені на грудях. Здавалося, підійшов, щоб краще бачити. На обличчі застигла маска байдужості, але мою руку наче вкололо голками. «Зроби це», — наказувало відчуття.

— Не треба, — заплакав юний фейрі.

Я похитала головою. Не можна слухати його стогони і благання, бо я піддамся на них.

— Будь ласка! — Його голос зірвався на крик.

Від цього крику мені стало так боляче, що із судомним схлипом я увігнала кинджал у його серце.

Він закричав, забився в руках охоронців, коли лезо простромило плоть та кістки. Увійшло воно легко, наче було зі справжньої криці, а не з ясена. А потім кров, гаряча й липка, залила мою руку. Я заплакала, висмикнувши кинджал, і вібрація кісток навколо леза відгукнулася в моїй руці.

Його очі, сповнені шоку й ненависті, невідривно дивилися на мене. Фейрі осів на підлогу, проклинаючи мене, а з натовпу долинуло чи то виття, чи то плач.

Мій скривавлений кинджал вдарився об червону мармурову підлогу, а я зробила кілька кроків назад.

— Дуже добре, — промовила Амаранта.

Мені хотілося втекти зі свого власного тіла; мені треба було втекти від споглядання того, що я скоїла… Я не могла дивитися на кров на своїх руках, відчувати її липке тепло між пальцями.

— Відпочила — й годі. О, Фейро, не вдавай із себе нещасну. Невже тобі не весело?

Я підійшла до другої жертви, обличчя якої ховав мішок. Цього разу жінка. Фейрі в чорному простягнув мені подушечку із чистим кинджалом, а охоронці, які тримали полонянку, зірвали мішок у неї з голови.

Її обличчя було геть звичайним, а волосся золотаво-брунатним, як і моє. Сльози вже текли її щоками, а бронзові очі невідривно стежили за моєю закривавленою рукою, яку я простягла до другого ножа. Чистота відполірованого дерева глузливо контрастувала з кров’ю в мене на пальцях.

Мені хотілося впасти на коліна і благати про прощення, сказати, що її смерть не буде даремною. Хотілося, але в мені пролягла така глибока тріщина, що я майже не відчувала власні руки й понівечене серце. Те, що я зробила…

— Котел, врятуй мене, — зашепотіла фейрі голосом чарівним, наче музика. — Мати, обійми мене, — продовжувала вона, промовляючи молитву, схожу на ту, що я вже колись чула, коли Темлін намагався полегшити біль того нижчого фейрі, який помер у холі маєтку. Іще одна жертва Амаранти. — Спрямуй мої кроки…

Мені несила було підняти кинджал, зробити крок, щоб скоротити відстань між нами.

— Дозволь пройти мені крізь ґрати; відчути аромат безсмертної землі із молока та меду.

Сльози текли моїми обличчям, шиєю, падали на брудний комір туніки.

Вона говорила, а я розуміла, що мені ніколи не буде місця на тій безсмертній землі. Мати, до якої вона зверталася, ніколи не візьме мене у свої обійми. Рятуючи Темліна, я проклинала себе.

Я не могла цього зробити… Не могла знову вдарити кинджалом.

— Хай я не знатиму зла, — видихнула фейрі, дивлячись на мене… У мене. Просто мені в душу, яка розривалася на шмаття. — Дозволь мені не відчувати болю.

З моїх губ зірвався тихий схлип.

— Пробач мені, — простогнала я.

— Дозволь увійти у вічність, — видихнула вона.

Я плакала, бо розуміла. «Убий мене зараз, — казала вона. — Зроби це швидко. Визволи мене від болісної смерті. Убий одним ударом».

У бронзових очах був спокій і сум. І це гнітило більше, ніж стогони і благання вбитого фейрі.

Я не могла.

Вона тримала мене поглядом — упіймала його й кивнула.

Коли я звела над нею кинджал, всередині мене щось розбилося вщент, без жодної надії на відновлення.

Плач у натовпі глядачів став гучнішим. Я чула кілька голосів. Напевно, її рідні та друзі. Другий кинджал здався мені важчим за перший. Я не могла дивитися на свою руку, блискучу від чужої крові.

Певно, було б благородніше відмовитися… померти, аніж забирати життя невинних. Але… Але…

— Дозволь увійти у вічність, — повторила вона, підводячи підборіддя. — Не бійся зла, — прошепотіла вона вже до мене. — Не відчувай болю.

Я стиснула її худеньке плече і встромила кинджал їй у серце.

Вона зойкнула… і кров закрапала на підлогу червоним дощем. Її очі закрилися, коли я знову подивилася їй в обличчя. Вона сповзла на підлогу й більше не рухалась.

Я полинула, втекла від себе кудись далеко, аж надто далеко.

Натовп заворушився, фейрі перешіптувалися і плакали, дехто переступав з ноги на ногу.

Я впустила кинджал, і стук ясена об мармурову підлогу вдарив мені у вуха. Чому Амаранта й далі посміхається? Адже між мною і волею залишився тільки один фейрі? Я скосила очі на Різенда, однак він пильно дивився на Амаранту.

Один фейрі — і нас буде звільнено. Іще один удар моєї руки.

Чи, може, два. Другий — угору й потім у себе, простісінько в серце.

Це буде полегшенням… смертю від власної руки, смертю як покарання за те, що накоїла.

Слуга фейрі запропонував мені останній кинджал, і я вже майже встигла взяти його, коли охоронець зняв мішок із голови останнього фейрі, що стояв переді мною на колінах.

Мої руки безсило впали. Знизу вгору на мене дивилися смарагдові очі з бурштиновими крапинками.

Мені здалося, що світ шар за шаром руйнується і зникає. Я дивилася на Темліна… Цього не могло бути. Мені навмисне підсунули марево. Зараз я повернуся в бік трону…

Я різко обернулася. Ось він, мій Вищий Лорд, сидить поруч із Амарантою. Перехопивши мій погляд, Амаранта посміхнулася і клацнула пальцями. Темлін поряд із нею перетворився на Аттора. Той подивився на мене і в’їдливо вишкірився.

Омана — мене знову зрадили власні відчуття. Душа повільно відривалася від тіла, а я знову повернулася до Темліна. В його очах були лише провина і смуток, і я раптом позадкувала від них.

— Щось не так? — спитала Амаранта, схиляючи голову до плеча.

— Це… це нечесно, — ледь вичавила я із себе.

Обличчя Різенда було бліде — надто, надто бліде…

— Нечесно? — повторила Амаранта, граючись із кісткою Джуріана на своєму ланцюжку. — А я й не знала, що ви, люди, знайомі з таким поняттям. Ти вб’єш Темліна — і він буде вільний.

Її посмішка була огидна.

— Потім ти зможеш забрати його собі.

Мені забило подих.

— Або ж, — вела далі Амаранта, — може, ти гадаєш, що благородніше буде забрати власне життя. Врешті-решт, який сенс? Вижити заради того, щоб втратити його?

Її слова були отрутою.

— Уявляєш, минають роки, які ви мріяли провести разом, а ти… самотня. Сумно. А за мірками короткого людського життя — ще дужче сумно. Утім, якихось кілька місяців тому ти смертельно ненавиділа нас і наш світ. У тебе не здригнулася рука, коли ти вбивала Ендраса. Згадай той стан, і ти легко до кінця впораєшся з останнім своїм завданням.

Амаранта погладила каблучку.

— Смертна коханка Джуріана саме так і вчинила.

Темлін досі стояв на колінах, але смарагдові очі сяяли непокорою.

— Отже, Фейро, яким буде твоє рішення? — спитала Амаранта.

Я навіть не поглянула на неї.

Убити його — врятувати його Двір і власне життя. Або ж убити себе й дозволити їм жити рабами Амаранти, а королю Гайберну розпочати останню війну проти людства. І не існувало ніякої угоди, яка б допомогла мені виплутатися із цього… Жодного виграшного варіанта. І нікому продати душу за можливість уникнути вибору.

Я глянула на ясеневий кинджал на темній подушці. Ейсіл мала рацію, коли багато тижнів тому казала: жодна людина, що потрапила сюди, не повернулася. І я не виняток. Якби я була мудріша, то встромила б кинджал у власне серце, перш ніж вони мене схоплять. Принаймні тоді я померла б швидко, не зазнавши тортур, які вочевидь на мене чекали. І я тоді уникнула б долі Джуріана. Ейсіл мала рацію. Однак…

Ейсіл… Ейсіл щось казала… казала про те, що повинно мені допомогти. Остання частина прокляття, про яку вони не могли мені розповісти, частина, яка могла стати в нагоді… Ейсіл змогла лише сказати, щоб я слухала. Справді слухала, наче я вже знала все необхідне.

Я повільно розвернулася до Темліна. Спалахами прийшли спогади, ціла низка слів та кольорів. Темлін був Вищим Лордом Двору Весни… Як це могло мені допомогти?

Коли відбувався Великий Ритуал… Ні.

Він брехав мені все… І про те, навіщо привіз мене до маєтку, і що відбувається з його землями. Прокляття не давало йому змоги сказати правду, але він і не робив вигляду, ніби все прекрасно. Ні. Темлін брехав, пояснюючи все як міг, а мені з кожним днем і кожною подією ставало чимдалі більш зрозуміло: на землі Двору Весни насувається щось страшне й невідворотне.

Аттор у саду. Ми не бачили одне одного. Темлін сховав мене і наказав залишатися на місці, а потім підвів Аттора ближче, щоб я могла підслухати їхню розмову.

І тоді, коли вони з Люсьєном говорили про прокляття, він залишив відчиненими двері обідньої зали. Та я тоді цього ще не розуміла. Він говорив голосно у присутності інших. Він хотів, щоб я все чула.

Отже, йому було потрібно, щоб я знала, щоб почула — бо це знання…

Я згадувала всі розмови, осмислюючи кожне слово. Ту частину прокляття, про яку вони не могли мені розповісти прямо, але Темлін хотів до мене донести…

Міледі ніколи не укладає угод, які могли б нашкодити їй.

Вона ніколи не вбила б того, кого найбільше у світі жадала… не вбила б, якби жадала Темліна так само сильно, як я. Однак, якщо я вб’ю його… Або вона знала, що я не зможу цього зробити, або ж вона грала в дуже, дуже небезпечну гру.

Розмова за розмовою відлунювала в моїй пам’яті, допоки я не почула слова Люсьєна і все навкруги закам’яніло. Завмерло. І ось тоді я все збагнула.

У мене перехопило подих, коли я нарешті натрапила на потрібний спогад і відтворила в голові розмову, яку випадково почула одного дня. Люсьєн і Темлін були в обідній залі, двері були відчинені, і всі могли чути… Це я передусім повинна була почути.

«Мені боляче бачити, як ти зашпортуєшся щокроку. Де твоє кам’яне серце? Чи не стало воно м’яким як віск?»

Я подивилася на Темліна, погляд упав на його груди, і з пам’яті виринув ще один спогад. Аттор у саду, сміється: «У тебе кам’яне серце, Темліне. Але і всередині кам’яного серця може гніздитися страх».

Амаранта не ризикувала його життям, бо знала, що я не зможу його вбити.

Не зможу, бо його серце неможливо прохромити лезом. Не зможу, бо його серце перетворили на камінь.

Я вдивлялася в його обличчя, шукаючи доказів правди. Однак у його очах я бачила лише неприкритий бунт.

Можливо, я помилялась і це були лише образні вислови, вживані фейрі. Утім, увесь цей час, коли я була поруч із ним, обіймала його, мені нечутно було його серцебиття. Я була така сліпа до всього, до всіх підказок Долі. Тепер годі. Я нарешті все збагнула.

То ось як контролювала вона Темліна та його магію. І не лише його. Вона контролювала всіх Вищих Лордів, домінуючи над ними, тримаючи на повідку, так само як душу Джуріана тримала прикутою до ока й кістки.

Ейсіл радила не довіряти нікому. Однак я вірила Темліну… Ба більше, я довіряла собі. Я вірила, що почула все вірно… Я вірила, що Темлін був значно розумніший за Амаранту. Я була певна, що всі ці жертви не були марні.

Уся тронна зала стихла, однак моя увага була прикута тільки до Темліна. Осяяння, певно, якось відбилося на моєму обличчі, бо в Темліна прискорилось дихання й він гордо підніс голову.

Я зробила крок до нього, потім іще один. Я не помилялась. Інакше просто не могло бути.

Я знову глибоко вдихнула й узяла кинджал з оксамитової подушки.

Я могла помилятися… Я могла трагічно, болісно помилятись.

Ні, я все правильно зрозуміла. Інакше не повинно бути.

На губах у Темліна з’явилася легенька усмішка, коли я стала перед ним із кинджалом у руці.

Певно, й справді існувала така річ, як Доля… Це вона сприяла тому, що я почула його розмову з Люсьєном. Це Доля прошепотіла Темліну, що холодна наїжачена дівчина, яку він привів до маєтку, буде тією, хто розірве прокляття. Доля зберігала мені життя аж до цієї секунди, позаяк хотіла пересвідчитися, що я правильно зрозуміла її знаки і що впораюся з її повелінням.

І ось він був переді мною… мій Вищий Лорд, мій коханий, стояв переді мною на колінах.

— Я кохаю тебе, — сказала я і встромила кинджал йому в груди.

Розділ 44

Темлін скрикнув, коли лезо прохромило його плоть, ламаючи кістку. На якусь жахливу мить, коли його кров потекла мені на руку, я подумала, що ясеневий кинджал проштрикне його наскрізь.

Однак лезо з ледь чутним звуком — і болючою вібрацією, що відгукнулася аж у мене в руці — натрапило на щось тверде, непроникне. Темлін похилився вперед, його обличчя пополотніло, і я висмикнула кинджал із його грудей. Кров стекла з полірованого дерева, і я підняла лезо.

Кінчик вищербився, увігнувся.

Темлін тримався за груди, хапаючи повітря ротом. Його рана на очах гоїлася.

Різенд, стоячи за кілька кроків від помосту, широко усміхався. Амаранта схопилася на рівні ноги.

Фейрі приглушено гомоніли. Я впустила кинджал, і той задзвенів, ударившись об мармурову підлогу.

Мені кортіло гримнути на Темліна: «Вбий її, зараз». Але він не рухався, затуляючи рану, кров з якої досі сочилася. Надто повільно… Рана в нього загоювалася надто повільно. І маска не впала в нього з обличчя. «Убий її, ну ж бо».

— Дівчина перемогла, — сказав хтось із натовпу.

— Звільни їх, — підхопив інший голос.

Обличчя Амаранти стало блідим, риси його загострилися, як ніколи раніше нагадуючи зміїні.

— Фейра ж не запитала, коли я це зроблю. Їй було важливо почути від мене про звільнення. А коли? Фейро, це може статися, коли закінчиться твоє коротке людське життя.

Амаранта огидно посміхнулася.

— Напевно, ти погано слухала. Миттєве звільнення я обіцяла лише в тому разі, якщо розгадаєш загадку. А ти ж, мабуть, вирішила, що це стосується і моїх завдань? Яка ж ти дурна! Утім, чого можна ще чекати від людей?.

Я позадкувала, коли вона почала спускатись сходинками помосту. Її пальці загнулися кігтями… Око Джуріана шаленіло в каблучці, зіниця то розширювалася, то зменшувалася.

— А ти, ти… — зашипіла вона на мене. Її зуби зблиснули й загострилися. — Тебе я просто вб’ю. У мене для переможців і переможених одна нагорода — смерть.

Хтось скрикнув, однак я не могла поворухнутися, навіть спробувати ухилитися від того, що вдарило мене швидше за блискавку. Мене кинуло на підлогу.

— Я змушу тебе заплатити за твою нахабну самовпевненість, — гарчала Амаранта.

Я зірвала горло криком від раптового болю, якого досі навіть уявити собі не могла.

Моє тіло знову вдарилося об мармур підлоги. Невидима сила змусила мене встати, потім знову жбурнула на підлогу, вдаривши третьою хвилею нестерпного болю. Мені здалося, що всі мої кістки розтрощило вщент.

— Зізнайся, що ти його не кохаєш, і я звільню тебе, — видихнула Амаранта, і крізь плями перед очима я побачила, як вона хижо прямує до мене. — Признайся, що ти лишень боягузливе, брехливе, мінливе людське сміття.

Я не стала б… я не говоритиму такого, навіть якщо вона розмаже мене по підлозі.

Мене ніби роздирали зсередини якісь невидимі кігті, я билася на мармуровій підлозі, не здатна викричати свій біль.

— Фейро! — загримів хтось. Ні, не хтось… Це був Різенд.

Проте Амаранта наближалася.

— Ти вважаєш, що гідна його? Вищого Лорда? Ти справді вважаєш, що гідна бодай чогось, людино?

Мою спину вигнуло, мої останні ребра затріщали, одне за одним.

Різенд покликав мене на ім’я… Отже, йому було не все одно. Я втратила свідомість, але Амаранта миттю повернула мене до тями, насолоджуючись тим, щоб я відчувала кожну мить тортур, кричала, коли ламали ще і ще одну кістку.

— Хто ти є? Купка гною й кісток, хробачий корм! — лютувала Амаранта. — Хто ти є порівняно з нами, щоб вважати себе достойною нас?

Фейрі почали кричати про нечесну гру, вимагаючи звільнити Темліна від прокляття, називаючи її підступною брехухою. Крізь серпанок болю я бачила, як Різенд присів навпочіпки біля Темліна. Не для того, щоб йому допомогти, а щоб підвести…

— Усі ви свині, усі ви — підступні брудні свині!

Мене душили крики, коли вона копнула ногою мої зламані ребра. А потім знову. І знову.

— Ваші людські серця для нас — ніщо.

А Різенд уже звівся на ноги з моїм скривавленим кинджалом у руці. Він швидкою тінню кинувся на Амаранту, намагаючись дістатися ясенем її горла.

Вона навіть не озирнулася: просто звела руку — і стіна білого світла відкинула Різенда назад.

Однак біль на мить відступив, достатньо, щоб я побачила, як Різенд падає, підводиться і знову атакує — з руками, які тепер закінчувалися довгими пазурами. Він врізався в невидиму стіну, яку Амаранта створила навколо себе, але подарував мені ще кілька дорогоцінних секунд без нових тортур.

— Ти, зрадливий шматок лайна, — шипіла вона на Різенда, — непотріб, не кращий за смертних тварин.

Один за одним, наче під тиском чужої волі, пазури ховалися в його пальці, лишаючи по собі цівки крові. Різенд вилаявся, тихо й люто.

— Ти весь час планував зраду.

Її магія кинула Різенда на підлогу, — його череп хруснув, ударившись об мармур. Ніж випав із безсилої руки. Ніхто навіть не ворухнувся, щоб допомогти йому.

Амаранта знову вдарила своєю магією. Червоний мармур розколовся під Різендом, павутиння тріщин поповзло аж до мене. Амаранта била його — хвиля за хвилею своєї сили. Різ застогнав.

— Зупинися, — видихнула я, ледве володаючи язиком у роті, наповненому кров’ю. Я марно намагалася дотягнутися до її ноги. — Будь ласка.

Руки Різенда підігнулися, коли він спробував на них спертися, кров заюшила з носа на розтрощений мармур. Наші погляди зустрілися.

І зв’язок між нами став сильнішим. Я наче перелетіла зі свого тіла до його, побачила себе очима Різенда — скривавлену, скалічену, заплакану.

А потім знов ковзнула у власний розум, коли Амаранта розвернулася до мене.

— Зупинитися? Зупинитися? Не вдавай, ніби тобі не байдуже, людино, — протяжно відповіла вона й зігнула палець.

Мене одразу вигнуло так, що хребет затріщав і я майже втратила свідомість. Але наостанок почула, як Різенд знову волає моє ім’я.

І прийшли спогади… Добірка найжахливіших моментів мого життя, літопис темряви й відчаю. На останній його сторінці я заплакала, не відчуваючи навіть агонії свого тіла — я побачила маленького кролика на лісовій галявинці і як своїм ножем перерізала пухнасте горло. Моє перше вбивство — перше життя, яке я увірвала.

Я помирала від голоду, у нас не залишалося надії. І все ж таки після того, як моя родина наїлася кролятини, я втекла назад до лісу і проплакала кілька годин, розуміючи, що перетнула межу, заплямувала свою душу.

— Скажи, що не кохаєш його! — пронизливо скрикнула Амаранта, і кров на моїх руках стала кров’ю того кролика… Кров’ю того, що я втратила.

Я б нізащо не сказала такого. Кохання до Темліна було єдине, що в мене залишалося, єдине, чим я не могла поступитися.

Чорно-червона каламуть перед очима раптом розступилася. Я побачила Темліна — він повз до Амаранти. Широко розплющені смарагдові очі дивилися, як я помираю. Він не міг урятувати мене, рана загоювалася надто повільно. Амаранта ж і досі володіла його силами.

Вона ніколи не мала наміру залишити мене живою, ніколи не збиралася дарувати йому волю.

— Амаранто, пощади її, — благав він, затискаючи рукою рану на грудях. — Зупинися. Я зроблю все, що ти хочеш. Будь ласка…

— З тобою я поквитаюся потім, — проігнорувала Амаранта його благання і пустила в мене черговий згусток болю.

Я намагалася не зводити з Темліна очей. Його ж очі були такі зелені, як лани навколо його маєтку. Відтінок, який змив криваві спогади, відштовхнув зло, що ламало мене зсередини, трощило мої кістки. Я знову застогнала від болю в колінних чашках, які, здавалося, ось-ось розколються навпіл. Але перед очима знову виник зачарований ліс, той день, коли ми поруч лежали на траві, той ранок, коли спостерігали за світанком, і я на мить — усього лиш на мить — відчула справжнє щастя.

— Зізнайся, що ти його не кохаєш! — плюнула Амаранта, і моє тіло почало скручуватися, поволі ламатися. — Визнай мінливість свого серця.

— Амаранто, будь ласка, — простогнав Темлін. Його кров заливала підлогу. — Я зроблю все, що ти мені накажеш.

— З тобою я розберусь потім, — повторила вона і знову кинула мене в пекельні обійми болю.

Я ніколи не сказала б того, що вона так хотіла почути, навіть якщо це мене вб’є. Якщо й справді вб’є, то й по всьому. Якщо саме це — слабкість, яка мене зламає, я готова прийняти її всім серцем. Якщо ж…

Хай кожен мій змах непоборний і сильний,

Та вбиваю тихцем я, повільно…

Такими для мене були ці три місяці — повільною, жахливою смертю. Тому що я кохала Темліна. Ніщо не в змозі було це змінити — ні біль, ні те, що його не було поряд, ні примарне щастя.

А зневажена стану чудовиськом,

здатним трощити й ламати.

Амаранта могла як завгодно знущатися над моїм тілом, але їй не зруйнувати моїх почуттів до Темліна. Він ніколи не жадатиме її. Жало його відмови завжди колотиме її в саму душу.

Біль від тортур поволі втрачав гостроту.

Але я прихильна до всіх, хто завзято не вірить в поразку.

Як же довго я від цього тікала! А коли відкрилася Темліну, своїм сестрам, то це стало перевіркою на сміливість, так само болісною, як і будь-яке з моїх завдань.

— Говори, мерзенна тварино! — просичала Амаранта.

І нехай вона збрехала про умови нашої угоди, щодо загадки вона присягалася у геть іншому — свобода тієї ж миті, незалежно від її волі.

Кров залила мені рота, теплими цівками потекла з губ. Я востаннє подивилася на вкрите маскою обличчя Темліна.

— Кохання, — ледь чутно видихнула я в нескінченну темряву.

Я відчула паузу в магії Амаранти.

— Відповідь на загадку… — спромоглася я, давлячись власною кров’ю, — це… кохання.

Очі Темліна розширилися, а ще за якусь мить щось зламалося у моїй спині.

Розділ 45

Я була десь дуже-дуже далеко, однак усе ще могла бачити… Не своїми очима, а очима того, хто повільно підводився з розтрощеного, закривавленого мармуру підлоги.

Бачити раптом знесилене обличчя Амаранти. Своє неживе тіло — з головою, вивернутою під жахливо неправильним кутом. Рудий спалах у натовпі.

Люсьєн.

У його живому оці стояли сльози, коли він підвів руки і зняв з обличчя лисячу маску.

Спотворене, воно все одно було прекрасне, з чіткими гарними рисами. Але той, чиїми очима я бачила, зосередив погляд на Темліні, який повільно розвертався до мого мертвого тіла.

Обличчя Темліна, досі вкрите маскою, стало суто вовче, коли він підвів очі на королеву й загарчав. Видовжилися ікла.

Амаранта позадкувала… подалі від мого тіла. І встигла прошепотіти лише: «Будь ласка», — перед вибухом золотого світла.

Королеву відкинуло аж до дальньої стіни. Від ревіння Темліна здригнулася вся гора, коли він кинувся на неї. Він змінив подобу так швидко, що я взагалі не помітила переходу — хутро й пазури, могутні смертоносні м’язи.

Не встигла Амаранта відлетіти до стіни, як він ухопив її за шию й ударив пазуристою лапою так, що каміння під нею потріскалося.

Амаранта пручалась, однак була безсила проти могутніх лап. Там, де вона зуміла послати магію на його руку, проступила кров, немов від кігтів.

Аттор та охоронці кинулися до королеви, однак кілька фейрі та Вищих Фе заступили їм шлях, атакуючи мучительку. Амаранта хрипіла, відбиваючись від Темліна руками, ногами, темною магією, проте стіна із золотого світла обіймала його хутро, немов друга шкура. Вона навіть доторкнутися до нього не могла.

— Теме! — закричав Люсьєн у загальному хаосі.

У повітря падучою зіркою сталі злетів меч.

Велетенською лапою Темлін упіймав його. Крик Амаранти урвався, коли лезо прохромило їй голову й застрягло у стіні.

А потім він зімкнув щелепи на її горлі — і вирвав його.

На залу упала несподівана тиша.

Тільки зараз, знову побачивши своє покалічене тіло, я зрозуміла, хто дарує мені зір. Але Різенд не наблизився до мого трупа. Почувся важкий стукіт кігтів по мармуру. Новий спалах — і Темлін повернувся до своєї колишньої подоби.

Кров Амаранти зникла з його туніки й обличчя. Темлін упав на коліна. Він підхопив моє обм’якле нерухоме тіло і, колисаючи, притиснув до грудей. Маску він так і не зняв. Але я бачила сльози, що капали на мою брудну подерту туніку, чула його судомні ридання. Темлін колисав моє тіло, гладив мене по голові.

— Ні, — видихнув хтось…

Це був Люсьєн. Він опустив руку з мечем.

Чимало Вищих і нижчих Фе дивилися на Темліна і моє тіло в його обіймах. Очі його набрякли від сліз.

Я хотіла пригорнутися до нього щільніше. Хотіла погладити його обличчя, вибачитися за те, що накоїла, за те, що вбила невинних і тепер їхні тіла лежали на підлозі… Але я була так далеко.

Хтось з’явився позаду Люсьєна… Дуже схожий на нього, високий і вродливий чоловік із брунатним волоссям. Люсьєн не озирнувся на батька, але напружився, коли Вищий Лорд Двору Осені підійшов до Темліна і простягнув йому руку, стиснувши пальці в кулак.

Темлін підвів очі, лише коли Вищий Лорд розкрив пальці й перевернув долоню. Мерехтлива іскра впала на моє тіло. Спалахнула і зникла, коли торкнулася грудей.

Підійшло ще двоє фейрі. Обидва молоді і вродливі. Крізь очі свого «носія» я одразу їх впізнала. Темношкірий ліворуч, одягнений у блакитно-зелену туніку, мав вінок із троянд на сніжно-білому волоссі. Вищий Лорд Двору Літа. Його білошкірий супутник, вдягнений у біле й сіре, носив корону з мерехтливої криги. Вищий Лорд Двору Зими.

Звівши вгору підборіддя, вони теж впустили на моє тіло маленькі вогники, і Темлін опустив голову на знак подяки.

І ще один Вищий Лорд подарував мені краплю світла. Він сяяв сильніше за інших, а золоте з рубінами вбрання підказало мені, що він Вищий Лорд Двору Світанку. За ним Вищий Лорд Двору Дня, вбраний у біле та золоте, з темною шкірою, яка сяяла світлом, подарував мені той самий подарунок і сумно усміхнувся Темліну на прощання.

Різенд вийшов уперед, підносячи уламок моєї душі ближче, і я побачила, що Темлін дивиться на мене — на нас.

— За те, що вона віддала, — Різенд простягнув руку, — ми віддячимо тим, що в прадавні часи дарували лише кільком обраним.

Він зупинився.

— Зрівняємо рахунки, — додав він, і я відчула лоскотання його гумору, коли Різенд відкрив долоню й дозволив зернятку світла впасти на мене.

Темлін обережно прибрав з мого обличчя скривавлене волосся. Його рука сяяла, як вранішнє сонце, а в центрі долоні з’явився так само сяйливий дивний пуп’янок.

— Я кохаю тебе, — прошепотів він і поцілував мене, опускаючи долоню мені над серцем.

Розділ 46

Усе довкола було темне, тепле й густе. Чорнильне, але на межі із золотом. Я пливла, намагаючись виринути на поверхню, де на мене чекав Темлін, де на мене чекало життя. Вгору і вгору, шалено бажаючи ковтнути повітря. Золоте сяйво набирало сили, темрява перетворилася на ігристе вино, пливти стало легше, навколо затанцювали бульбашки…

І я захлинулася повітрям, яке полилося в горло.

Я лежала на холодній підлозі. Жодного больового відчуття, крові на мені немає, кістки цілі.

Я часто закліпала. Наді мною висіла велика люстра. Я ніколи раніше не помічала, як майстерно вирізьблена її кришталева оздоба, як від цієї люстри луною відбивається тихий зойк натовпу. Натовпу… Тобто я досі була у тронній залі, а отже… не померла. Тобто я… справді… я справді вбила тих… Я… Кімната закружляла навколо мене.

Я застогнала, спираючись руками на підлогу, готуючись підвестися — і вклякла на місці, побачивши власну шкіру. Вона сяяла дивним світлом, а пальці на мармурі здавалися довшими. Я підхопилася на рівні. І що дивно — почувалася… почувалася сильною, швидкою, граційною. Отже…

Я перетворилася на Вищу Фе.

Я завмерла, коли відчула, що Темлін стоїть позаду, відчула його запах — запах дощу й весняних ланів — так чітко, як ніколи раніше. Я не могла розвернутись і подивитися на нього… Не могла… поворухнутися. Вища Фе… безсмертна. Що вони зробили?

Я чула, як Темлін затамував подих… І як зітхнув. Чула дихання, шепотіння, плач і тиху радість усіх у цьому залі, усіх, хто дивився на нас. На мене. Чула вдячні молитви на честь магічних сил, які повернулися до їхніх Вищих Лордів.

— Це був єдиний спосіб урятувати тебе, — тихо пояснив мені Темлін.

Я поглянула на стіну, і моя рука злетіла до горла. Я геть забула про натовп, що, приголомшений подіями, з’юрмився довкола нас.

Амаранта висіла під зотлілим тілом Клер — на мечі, який прошив її очницю. Горла в неї не було, сукня просякла червоною кров’ю.

Амаранта була мертва. Вони були вільні. Я була вільна. Темлін був…

Амаранта мертва. Але, перш ніж вона померла, я вбила двох Вищих Фе. Я… струснула головою.

— А ти… — почала була я, і мій голос прозвучав надто голосно для власних вух, коли я відштовхнулася від тієї темряви, яка загрожувала знову поглинути мене.

Амаранта була мертва.

— Сама подивися, — промовив Темлін.

Я вп’ялася поглядом у підлогу, коли розверталася до нього. Там, на червоному мармурі, лежала золота маска, вдивляючись у мене порожніми отворами для очей.

— Фейро, — сказав Темлін, обережно повертаючи моє обличчя до себе.

Я побачила знайоме підборіддя, потім губи, а тоді…

Він був саме такий, як я собі й уявляла.

Він усміхнувся мені, сяючи від тихої радості, яку я встигла так сильно полюбити. Темлін знову відкинув пасма мого неслухняного волосся. Я насолоджувалася теплом його пальців, які ніжно гладили мої щоки. Потім сама погладила його, провівши рукою по високих вилицях, його прекрасному прямому носі, широкому чолу, вигнутих бровах над зеленими очима.

Але перш ніж встати, звикаючи до нового тіла й нового життя, я…

І знову я відігнала ті страшні думки. За хвилину, за годину, за день — я подумаю про це потім, змушу себе усвідомити все, що накоїла-наробила. Усе, що вчинила.

Я поклала руку на груди Темліна й відчула долонею впевнений ритм його серця. Те биття, той дивовижний звук хвилею відлунював у мені.

***

Я сиділа на краєчку ліжка й гадала, що безсмертне буття мало б означати і вищий больовий поріг, і пришвидшене зцілення. Однак мені довелося раз по раз здригатися, коли Темлін обдивлявся і зцілював залишки моїх ран. У нас не було ані хвилинки на самоті в перші години після смерті Амаранти… і смерті тих двох невинних фейрі.

Однак зараз, у тиші цієї спальні, я не могла ховатися від правди, яка звучала у мене в голові з кожним подихом.

Я вбила їх. Зарізала. І навіть не побачила, як хтось забрав їхні тіла.

Бо після того, як я повернулася до життя, у тронній залі розпочався справжній хаос. Аттор та слуги Амаранти одразу ж кудись зникли, так само як і брати Люсьєна, що було досить розумним вчинком, бо не тільки Люсьєн жадав з ними поквитатися. Зник і Різенд. Частина фейрі покинула Підгір’я, інші святкували звільнення. Були й ті, хто стояв живими стовпами або відчужено походжав залою. Я бачила їхні бліді обличчя й відсутні погляди. Здавалося, вони не вірили в реальність того, що сталося.

Один за одним ставали на коліна перед Темліном Вищі Фе та нижчі фейрі з Двору Весни, плачучи, сміючись від радості. Або ж обнімали його, цілували… Дякували йому… дякували мені. Я трималася віддалік, відступивши на кілька кроків, і лише тихо кивала у відповідь на подяки, бо не мала слів у обмін на вдячність за вбитих заради них фейрі.

А потім були перемовини тут же, у тронній залі… Швидкі напружені домовленості між Вищими Лордами, з якими Темлін укладав альянси задля наступних важливих дій, і кількома Вищими Фе з Двору Весни, котрі назвалися емісарами Темліна. Однак кожне слово, кожний подих були надто гучні, кожний запах — надто сильний, а світло — надто яскраве. Стояти непорушно було легше, ніж рухатися, звикаючи до нового, дивного, сильного тіла, яке стало моїм. Я навіть до волосся не могла доторкнутися, не помітивши зміни чутливості пальців.

Далі й далі, хвилина за хвилиною загострені відчуття краяли мені душу. Я відчула, що готова заснути тут, просто на підлозі. Темлін нарешті помітив, яка я втомлена, найперше від напружених думок, узяв за руку й повів мене з тронного залу. Ми йшли лабіринтом тунелів та коридорів, поки не опинилися в цій кімнаті. Я й гадки не мала, які великі підземні володіння Амаранти.

— Фейро, — промовив Темлін, відводячи погляд від моєї ноги, до якої придивлявся, щоб пересвідчитися, що на ній немає ран.

Я так звикла до його золотої маски, що мене щоразу дивувало прекрасне обличчя.

Ось… ось заради чого я вбила тих фейрі. Їхні смерті не були даремні, однак…

Кров відхлинула від мого обличчя, коли я прокинулась… Наче те, що я стала безсмертною, що вижила, що врятувала всіх, якимось чином дарувало мені право змити їхню кров з моїх рук.

— Що це? — спитала я.

Мій голос був дуже тихий. Порожній. Слід було намагатися змусити свій голос звучати трохи веселіше, заради нього, заради того, щоб усвідомити, що відбулося, але…

Він відповів мені слабкою усмішкою. Якби він був людиною, я б сказала, що йому трохи за двадцять. Але людиною Темлін не був… як і я тепер.

Я навіть не розуміла, тішитися цим чи ні.

Безсмертям я переймалася не в першу чергу. У першу ж я мала благати його про прощення, благати родичів та друзів убитих фейрі пробачити мене за те, що я скоїла…

Я повинна була повзати на колінах, ридати від сорому та благати пробачити мені за все, що я накоїла…

— Фейро, — знову промовив він, стаючи переді мною на коліна. Він погладив мою щоку пальцями. — Чи зможу я колись розплатитися з тобою за те, що ти зробила для мене?

— Ти не повинен, — спромоглася я лише на ці слова.

Нехай буде так… нехай та темна волога камера зникне назавжди, а обличчя Амаранти зітреться з пам’яті. А тих двох померлих фейрі… їхні обличчя я не забуду ніколи. Якщо я коли-небудь зможу знову почати малювати, у відтінках кольору і мінливості світла все одно передусім бачитиму їхні обличчя.

Темлін тримав моє обличчя в долонях, нахиляючись до мене, однак раптом відсахнувся і схопив мою ліву руку… татуйовану руку.

Його брови вигнулися, коли він роздивлявся візерунки.

— Фейро…

— Я не хочу про це говорити, — пробурмотіла я.

Угода, яку я уклала із Різендом, мало що значила порівняно з плямою на моїй душі, безоднею всередині. Однак я не сумнівалася, що знову побачусь із Різендом.

Пальці Темліна ковзали по візерунках мого татуювання.

— Ми знайдемо спосіб цього позбутися, — прошепотів він, і його рука ковзнула вище, лягла мені на плече.

Він розкрив рота, і я вже знала, що він зараз скаже, знала, яку тему спробує порушити.

Я не могла говорити про це, про них… не зараз. Тож я видихнула:

— Пізніше. — І обхопила ногами його тіло, притягуючи його ближче до себе.

Я поклала руки йому на широкі груди, відчуваючи, як там, усередині, б’ється його серце.

Ось чого… саме цього мені зараз бракувало. Це не може змити все, що я накоїла, однак…

Мені потрібно було відчувати його тепло, його запах, його смак, нагадати собі, що він реальний — усе це реально.

— Пізніше, — погодився він і нахилився поцілувати мене.

Поцілунок був ніжний, солодкий, геть не схожий на шалені голодні цілунки в кімнаті за тронною залою. Він знову торкнувся губами моїх губ. Я не хотіла вибачень, не хотіла жалю й догоджання. Я вхопила його за туніку й потягнула ближче, розкриваючись назустріч.

Темлін тихо загарчав, і цей звук лісовою пожежею опік мене, наростаючи й розпалюючи мене до самого єства. Я дозволила цій пожежі спалити ту дірку в моїх грудях, у моїй душі. Дозволила знищити темряву, яка почала душити мене з усіх боків, дозволила спопелити фантомну кров на своїх руках. Я віддалася вогню й Темліну, його рукам, які мене роздягали.

Я трохи відсахнулася, перериваючи наш поцілунок, щоб подивитися йому в обличчя. Очі в нього були яскраві… зголоднілі… однак руки його одразу ж припинили свої блукання, просто лягли мені на стегна. З хижою непорушністю він чекав і споглядав, як я проходила пальцями по контурах його обличчя й цілувала кожне місце, якого торкалася.

Уривчасте дихання було єдиним звуком. Та нараз і його руки знову торкнулися моєї спини й ребер, пестили, дражнили, роздягали мене. Для нього. Коли ж мої пальці торкнулися його губ, він прикусив один і обережно взяв у рота. Не боляче, але достатньо сильно, щоб змусити мене знову зустрітися з ним поглядом. Зрозуміти, що він уже не може чекати. Як і я.

Темлін повалив мене на ліжко, шепочучи моє ім’я мені в шию, у вухо, у кінчики пальців. Я жадала його… скоріше, сильніше.

Його губи вивчали мої груди, спускалися животом, між стегон.

По цілунку за кожний день, який ми провели не разом, цілунок за кожну рану та кожний жах, який ми пережили, цілунок за кожний викруток на моєму татуюванні, і за всі дні, які ми проведемо разом. Дні, яких я, певно, більше не заслуговувала. Однак я знову віддалася тому полум’ю, шугонула з головою в нього й дозволила собі згоріти.

***

Я прокинулася від внутрішнього поштовху, від глибокого жаху, що гніздився всередині.

Темлін спав, стомлений учорашнім днем і нашою ніччю. За кілька годин ми покинемо Підгір’я й повернемося додому. Мені не хотілося будити Темліна завчасно. Я благала забутих богів, щоб і надалі спати так само міцно й безтурботно, як сьогодні.

Я знала, хто кликав мене, задовго до того, як відчинила двері до коридору й вийшла, затинаючись і хитаючись від незвичного нового тіла, нового відчуття рівноваги й ритму рухів. Поки що мої кроки були повільні. Я довго піднімалася вузькими сходами й нарешті побачила промінчик світла на верхніх сходинках. Сходи вивели мене на балкончик посеред гірського схилу.

Сонце вдарило в обличчя, і я замружила очі. Мені здавалося, що іще ніч. За три місяці, що їх провела в підземеллі, у темряві цієї гори, я геть втратила відчуття часу.

Різенд, якого я ледве розгледіла, тихенько стояв біля кам’яних перил. Побачивши мене, він усміхнувся:

— Я й забув, як давно ти не бачила сонця.

Очі в мене сльозилися, і я нічого йому не відповідала, поки вони звикали до сонця — не могла поглянути на околиці, не відчуваючи гострого болю в очах і в голові. Мене зустріла земля із пурпуровими засніженими горами, серед яких лише наша була сіра й гола — ані травинки, ані кришталика криги.

Я нарешті змогла подивитись на нього. Перетинчасті крила майоріли за спиною — однак руки й ноги були звичайні, без кігтів.

— Чого тобі треба? — І це не пролунало трохи грубувато, як я того хотіла б.

Не можна було так поводитися з ним після того, як він знову і знову підводився й атакував Амаранту, щоб урятувати мене.

— Просто попрощатися.

Теплий вітерець грав із його волоссям, грав із закрутками темряви над плечима.

— Перш ніж твій коханий забере тебе назавжди.

— Не назавжди, — промовила я й поворушила татуйованими пальцями. — Хіба тобі не належить один тиждень щомісяця?

Ці слова, на щастя, пролунали трохи холодно.

Різ ледь помітно усміхнувся й поворушив крилами.

— Хіба я міг про це забути?

Я дивилася на його ніс, з якого іще якусь годину тому фонтанувала кров, у його фіалкові очі, які були сповнені невсипущого болю.

— Чому? — спитала я.

Він зрозумів, що я мала на увазі.

— Тому що, коли про це напишуть легенди, я не хочу увійти в них як той, хто пас задніх. Я хочу, щоб мої нащадки знали, що я був там і що бився проти неї до самого кінця, хай навіть і не вчинив чогось дуже серйозного.

Я закліпала очима, цього разу вже не від яскравого сонця.

— Тому що, — вів далі він, не відпускаючи мого погляду, — я не хотів, щоб ти билася сама. Або помирала на самоті.

Тієї миті я згадала фейрі, який помирав у холі маєтку, і як я сказала Темліну такі самі слова.

— Дякую, — промовила я; горло в мене перехопив спазм.

Різ спокусливо усміхнувся, однак очі залишилися сумними.

— Сумніваюся, що ти подякуєш мені, коли я заберу тебе до Двору Ночі.

Я не зреагувала, розвертаючись до краєвиду. Гори здавалися нескінченними, блискучими та вкритими тінями, неоглядними під розкритим блакитним небом.

Однак нічого всередині не ворухнулось, не вхопилося за відтінки й кольори.

— Ти збираєшся летіти додому? — спитала я.

Він тихо засміявся.

— На жаль, у мене немає стільки часу. Колись згодом я знову випробую небо.

Я поглянула на крила, які почали зникати в його могутньому тілі, і хрипко заговорила:

— Ти ніколи не казав, що любиш свої крила… що любиш літати.

Ні, він змусив усіх вважати, що його вміння перевтілюватися було… нудне, низьке й непотрібне.

Він знизав плечима:

— Усе, що я коли-небудь любив, зазвичай відбирали в мене. Я мало кому розповідав про крила. Або польоти.

На його щоках — блідих, з легким блакитним відтінком — з’явився рум’янець. Може, колись у нього було засмагле обличчя. Вищий Лорд, який любив літати, але був замкнений у лабіринтах Підгір’я. Важко придумати більш витончені тортури. Фіалкові очі Різенда досі оповиті тінями, що не мали нічого спільного з його рукотворною темрявою. Чи зникнуть коли-небудь ці тіні?

— І як ти почуваєшся в тілі Вищої Фе? — спитав він тихо й зацікавлено.

Я знову подивилася на гори, обмірковуючи це запитання. І, можливо, через те, що окрім нас більше нікого не було навкруги, а може, тому, що такі самі тіні напевно ж залишаться і в моїх очах, сказала:

— Я безсмертна, яка раніше була смертна. Це тіло… — Я подивилась униз на свої руки, такі чисті та блискучі, ніби німий докір за те, що я вчинила. — Тіло стало іншим, а тут, — я поклала руку на груди, — моє серце залишилося смертним. Можливо, воно таким і буде завжди. Але напевно ж мені було б легше, якби… — мені забракло повітря, — моє серце також змінилося. Можливо, я переймалася б менше, змогла б переконати себе, що їхні смерті не були марні. Можливо, вічність зможе стерти це з моїх спогадів. Утім, я не знаю, чи хочу про це забути.

Різенд дивився на мене довго й пильно, так проникливо, що я повернулася до нього обличчям.

— Радій, що твоє серце залишилося смертним, Фейро. І пожалій тих, хто взагалі нічого не відчуває.

Я не могла розповісти йому про ту діру, що вже сформувалася й зяяла в моїй душі, — не хотіла. Тому просто кивнула.

— Ну що ж, поки що я прощаюся, — промовив він, розминаючи шию, наче розмова йшла про дрібнички.

Різенд вклонився мені, і його крила розгорнулися, а сам він став розчинятися в найближчій тіні.

Аж раптом він завмер.

Його очі — широко розплющені і сповнені не зрозумілих мені емоцій, що переповнювали його, — пильно вдивлялися в мої. Ніздрі в нього роздималися, а на обличчі відбився невдаваний жах. Він позадкував і навіть зашпортався. По-справжньому, а не бажаючи мене потішити.

Справді зашпортався.

— Що з тобою… — розтулила я рота.

Але він зник… просто зник, ані тіні не лишивши у кришталево чистому повітрі.

***

Разом із Темліном ми покидали Підгір’я тим самим шляхом, яким я прийшла сюди. Крізь ту печеру в надрах гори. Перш ніж покинути це місце, семеро Вищих Фе — по одному від кожного Двору — зруйнували тронний зал і всі покої Амаранти, а тоді запечатали проходи туди. Ми йшли останніми. Темлін змахнув рукою, і вузьку щілину, через яку я три місяці тому протискувалася в Підгір’я, геть завалило.

Я досі не могла знайти слів, щоб запитати про тих двох фейрі. Можливо, одного дня я наважуся на це, можливо, дуже скоро дізнаюся, ким вони були, як їх звали.

Тіло Амаранти, як я чула, забрали, щоб спалити, — однак фаланга та око Джуріана загадково зникли. У мені не вщухла ненависть до неї. Я шкодувала, що не змогла плюнути на її тіло. Та хай би які почуття вирували в мені, я розуміла, що рухало нею. Не всієї Амарантою, а зовсім маленькою частиною її особистості. І хоч як дивно, цю частину я розуміла.

Темлін міцно тримав мої руки, коли ми йшли крізь темряву тунелю. Жоден із нас не промовив ані слова, коли попереду з’явилося сонячне світло, забарвлюючи срібним блиском сирі стіни печери. Ми прискорили ходу, коли воно стало яскравішим і в тунелі стало тепліше, й вийшли на весняно-зелену траву, яка вкривала пагорби й лани його земель. Наших земель.

Теплий вітерець і аромат квітів вразили мене, і я, попри ту велетенську діру в грудях і заплямовану душу, не втрималася, щоб не всміхнутися, коли ми піднімалися пологим пагорбом. Мої нові ноги фейрі були значно сильніші за ноги звичайної людини. Діставшись верхівки, я вже не хапала повітря, як раніше. Подих перехопило, і серце забилося швидше, коли я нарешті побачила маєток, що потопав у кущах троянд.

Наш дім.

В усіх своїх мріях у темниці Амаранти я ніколи не дозволяла собі навіть уявляти цю мить… Але я здійснила те, про що боялася навіть мріяти. Ми з Темліном поверталися додому.

Я стискала його руку, доки ми обоє дивилися на маєток із його прекрасними садами та стайнями. Звідкись долинав двоголосий дитячий сміх. Із саду на поле вибігли дві фігурки. Вони випромінювали сяйво. Хлопчаки заливчасто сміялися, тікаючи від жінки, яка наздоганяла їх. Вона теж сміялася. Ейсіл та її племінникам не треба було ховатися. Вони були в безпеці.

Темлін пригорнув мене до себе й нахилив голову, щоб торкатися щокою моєї маківки. Уста в мене затремтіли, але рукою я обійняла його за талію.

Ми стояли на верхівці пагорба в тиші, аж поки сонце, сідаючи, не визолотило пагорбів і дахів. Аж поки Люсьєн не покликав нас вечеряти.

Я звільнилася від обіймів Темліна й ніжно його поцілувала. Завтра… завтра я погляну у вічі тому, що скоїла, і подумаю про те, що шматувало мою душу, коли я жила в Підгір’ї. Але не зараз… не сьогодні…

— Ходімо додому, — сказала я й узяла Темліна за руку.

ПРО ВИДАННЯ

2021

ISBN 978-966-982-534-6 (epub)

Перекладено за виданням:

Sarah J. Maas. A Court of Thorns and Roses / Sarah J. Maas. — New York: Bloomsbury, 2015. — 432 p.

Опубліковано за домовленістю з Bloomsbury Publishing Inc.

Переклад з англійської Олени Ларікової

Електронна версія створена за виданням:

Маас С. Дж.

М12 Двір шипів і троянд / Сара Дж. Маас; пер. з англ. О. Ларікової. — Х.: Віват, 2021. — 560 с. — (Серія «Художня література», ISBN 978-966-942-826-4).

ISBN 978-966-982-133-1 (укр.)

ISBN 978-1-61963-444-2 (англ.)

УДК 821.111(73)

© Sarah J. Maas, 2015

© ТОВ «Видавництво “Віват”», видання українською мовою, 2021

ПОДЯКИ

Правду кажучи, я навіть не впевнена, з чого саме слід почати дякувати, бо ця книжка існує завдяки великій кількості людей, котрі тяжко працювали над нею протягом багатьох років. Тож мою безмежну подяку та любов хочу виказати:

Сьюзан Деннард, моєму другому пілоту, снайперу помилок, рідній душі й Леонардо для мого Рафаеля, Гаса для мого Шона, Блейка для мого Адама, Скотта для Стайлза, Арагорна для мого Леголаса, Ізольди для моєї Сафі, Шмідта для мого Дженко, Шеннет для моєї Кіри, Ельзи для моєї Анни, Сейлор Юпітер (або Луни!) для моєї Сейлор Мун, Мосс для мого Роя, Мартіна для мого Шона, Алана Ґранта для мого Яна Малкольма, Бреннана для мого Дейла, а ще Скелето для мого Начо — я справді не знаю, що б і робила без тебе. Або без суто наших жартів. Наша дружба — це визначення Епічного Епіку, і я впевнена, що вона написана долею та зірками. (За тисячі років до появи динозаврів, як пророцтво.)

Дивіться також: Імготеп, Маленькі горнятка для маленьких ручок — Оооооо, чи правда? — Кріссалс, Генрі Кевілл, Сем Г’юен, Класииииична Пег і геть усе з Суперначо.

Сарузен навічно (Сара — Сьюзан)!

Алекс Брейкен, яка була найпершою моєю найліпшою подругою в цій сфері і яка залишається нею донині. Є такі моменти, коли я досі почуваюся випускницею, з першими нашими контрактами на книжку й роздумами, що ж на нас чекає… Я така щаслива від нашої подорожі життям! Дякую тобі за всі ті неймовірні фідбеки, різноманітні вичитки (цієї книжки та безлічі інших), за те, що завжди прикривала мені спину. Я передати не можу, як багато це для мене важить.

Дякую за те, що протягом стількох років вірила в цю історію.

Біляна Лікіч, яка читала це майже одночасно з тим, як я писала, допомагала вигадувати загадки й лімерики, змусила мене саму повірити, що ця історія чогось варта, що вона не вкриватиметься пилом у шухлядці столу до кінця моїх днів.

Дуже пишаюся твоєю крутістю й вигадливістю, кралю!

Моїй агентці, Тамарі Ріджинські, яка ризикнула й поставила на двадцятидвохрічну авторку без жодної виданої книжки й назавжди змінила моє життя одним телефонним дзвінком. Ти неймовірна. Дякую за все.

Кет Ондер, з тобою так приємно працювати, і я пишаюся можливістю називати тебе своєю редакторкою.

Лоро Берньє, дякую за те, що допомогла перетворити цю книжку на щось, чим я неймовірно пишаюсь. Я ніколи цього не зробила б без твоїх дорогоцінних фідбеків.

Дякую міжнародній команді «Bloomsbury»: я навіть передати словами не можу, як я шокована та щаслива, що ця серія знайшла свою домівку саме у вашому видавництві. Усі ви найкращі. Дякую вам за тяжку працю, ентузіазм і за те, що втілили мої мрії в життя. Я навіть не можу собі уявити, що опинилась би у кращих руках.

Дякую, дякую, дякую.

Ден Крокос, Ерін Бовмен, Менді Габбард та Дженніфер Арментраут, дякую вам, що були завжди поруч, у горі й радості. Я навіть не знаю, що б я робила без усіх вас.

Бріджит Кеммерер, Андреа Маас та Кет Чжан, які прочитали різноманітні варіації моїх ранніх рукописів, надавали життєдайні фідбеки й дарували неймовірні порції ентузіазму. Я ваша одвічна боржниця.

Єлені з «NovelSounds» та Алексі з «AlexaLovesBooks», Лінні з «Linneart» та всім представникам і шанувальникам «Скляного Трону»: дякую вам усім за підтримку й віру в мене. Дізнатися, що ви були у захваті від нового проєкту, було неймовірною втіхою для мене.

Мої батьки, дякую вам. У мене забрало багато часу, щоб це зрозуміти, однак певно якісь вищі сили благословили мене мати таких фанатів № 1, а ще таких дивовижних батьків. Усій моїй родині дякую за щиру любов та підтримку.

Дякую Енні, найвеличнішій та найпрекраснішій подружці зі світу чотирилапих, ти найкраща собака у світі. Люблю тебе на віки віків.

І наостанок дякую моєму чоловікові, Джошу. Ця книжка для тебе. І вона завжди була твоєю, так само як і моє серце було твоїм з першої миті, коли я тебе побачила на зібранні першокурсників у коледжі. І зважаючи на те, як наші життя загадковим чином пов’язались між собою ще до того, як ми взагалі побачили одне одного, гадаю, що це була Доля. Дякую, що довів мені, що справжнє кохання існує. Я найщасливіша жінка в цілому світі, бо проведу все життя саме з тобою.

Content

Маас Сара Джанет Двір шипів і троянд

Сара Джанет Маас Двір шипів і троянд

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Розділ 33

Розділ 34

Розділ 35

Розділ 36

Розділ 37

Розділ 38

Розділ 39

Розділ 40

Розділ 41

Розділ 42

Розділ 43

Розділ 44

Розділ 45

Розділ 46

ПРО ВИДАННЯ

ПОДЯКИ