Демчук Стефания

Доба постів і карнавалів. Як жили, пили і кохалися у середньовіччі

ДЕМЧУК СТЕФАНІЯ

ДОБА ПОСТІВ І КАРНАВАЛІВ

Як жили, пили і кохалися у середньовіччі

ВСТУП

ТЕМНЕ ЧИ СВІТЛЕ?

Що таке середньовіччя та як його зрозуміти

Другий рік місто косить чума.

Не працюють навіть борделі й тюрма.

Скінчився хліб, скінчилась вода.

З культурного життя — лише хресна хода.

Ходимо, кличемо святих отців.

На зворотному шляху підбираємо мерців.

Папське ім’я втрачає силу і міць.

Відьми звільняються з робочих місць.

Сенс ворушити цю каламуть?

Що тут гадати? — Всі й так помруть.

Яка різниця, що скажуть зірки?

Середні віки такі Середні віки.

Сергій Жадан. «Другий рік місто косить чума…»

«Nomen atque omen[1]», — казав персонаж комедії Плавта «Перс». Щодо середніх віків це твердження також справедливе. У людини десь на підсвідомому рівні закладене бажання ділити власне життя й історію загалом на періоди, щоб віднайти сенс у хаосі пережитого, побачити логіку за випадковостями. Так і італійський гуманіст Франческо Петрарка (1304–1374), відомий своїм коханням до Лаури, назвав добу, що настала після падіння Західної Римської імперії в 476 році, «темними віками» («saeculum obscurum»), розширивши потім цей термін на весь час, до Данте й себе. Він назвав їх так передусім через стан літератури. Занепад класичної латини турбував Петрарку значно більше, ніж загальна якість тодішнього життя.

Інший гуманіст Флавіо Бйондо теж міркував, як Петрарка, визначивши період між V століттям і відродженням класичної мови та літератури як «середні віки» (medium aevum). Цю назву ми вживаємо й сьогодні. В інтерпретації Петрарки та Бйондо середні віки були часом занепаду між двома блискучими епохами — античністю й Ренесансом. Така назва цього періоду виявилася визначальною для його подальшої академічної «кар’єри». Доки в європейську культуру не прийшов романтизм із «Собором Паризької Богоматері» Віктора Гюго чи прерафаелітами, середньовіччя було синонімом релігійного фанатизму, примітивного мистецтва та майже повної відсутності науки. Не вірите — почитайте Вольтера, Руссо й інших просвітників XVII–XVIII століття.

Назва псувала «репутацію» цього періоду аж доти, доки люди втомилися від раціональності та сухості просвітництва. До того ж у суспільстві зростало зацікавлення історією не тільки стародавніх греків і римлян, а й власних країн. Настав час обтрусити пил з батьків-засновників і довести, що національні мови нічим не гірші за латину. Отже, на межі ХІХ — ХХ століть музейні колекції нарешті починають поповнювати артефактами доби середньовіччя, а історики мистецтва заново відкривають мініатюри середньовічних манускриптів, живопис братів ван Ейків чи Ієроніма Босха. Середньовічна релігійність та естетика перестають бути спотворенням античних форм і набувають власної ваги.

Утім для багатьох середньовіччя й досі не втратило слави «темних віків». Плавт справді знав, про що писав. Хай як старалися дослідники середніх віків (медієвісти) називати свої праці «світлим середньовіччям», стереотипи все одно виявилися сильнішими. З іншого боку, художня література — від Умберто Еко до Джорджа Мартіна — з різним ступенем наближення до справжньої історії відтворює «живе» середньовіччя, користуючись неабияким попитом.

Коли ж усе-таки починається й закінчується середньовічна доба, хай що про неї думали та писали? Найпоширеніші дати — згаданий вище 476 рік як початок і 1492-й (відкриття Христофором Колумбом Америки) як завершення цього періоду. Отже, середні віки тривали від кінця Римської імперії, що була основою античного світу, до світанку нової, яка принесла відчутні зміни й розпочала так званий Новий час. Звісно, існує купа інших версій. Наприклад, можна розпочинати відлік середніх віків з ІІ—ІІІ століть, коли нова релігія — християнство — поширювалася Римською імперією, щоб урешті здобути легітимність у 313 році з Міланським едиктом імператора Костянтина. Середньовіччя неможливо уявити без християнства, про що ще йтиметься нижче. Закінчити цю добу також можна не межею XV–XVI століть із їхнім Ренесансом, Великими географічними відкриттями та Реформацією, а 1648 роком, коли закінчилася Тридцятилітня війна, визначивши нові кордони держав, або 1789-м — роком Французької революції, яка змінила звичний суспільний устрій — монархію, тобто форму влади, характерну саме для середньовіччя.

Для зручності пропоную прийняти традиційну хронологічну схему, трохи посунувши кінцеву дату. Отже, середні віки тривали з V по XVI століття. Зрештою, для багатьох країн Європи саме XVI століття у всій його протяжності стало часом ламання старих структур і появи нових. Той самий Босх був сучасником Леонардо да Вінчі, залишаючись водночас не ренесансним, а пізньосередньовічним художником.

У межах цих одинадцяти століть виокремлюють такі періоди:

— раннє середньовіччя (V–IX століття);

— розвинене, або високе чи класичне середньовіччя (Х — середина XIV століття);

— пізнє середньовіччя (середина XIV–XVI століття).

Період раннього середньовіччя характеризується Великим переселенням народів і формуванням першої імперії на чолі з Карлом Великим, засновником династії Каролінгів. У 814 році він помер, а вже у 843-му за Верденським договором його імперію поділили між трьома синами, що заклало основи державності багатьох сучасних європейських країн (Франції, Німеччини, Нідерландів, Італії тощо).

У цей самий період формується Русь із центром у Києві — держава, консолідована в Х столітті новоприйнятим християнством східного обряду, що відразу зробило її частиною візантійського світу. Візантія, утворена на рештках Римської імперії, вважала себе спадкоємицею імператорів, витонченішою та цивілізованішою державою, ніж варварські королівства Західної Європи. Русь мала в собі й західні, і східні риси, балансуючи на цивілізаційному перехресті. Мудра політика шлюбних союзів з візантійськими та європейськими спадкоємцями (згадаймо дочок Ярослава Мудрого) укріплювала статус цієї держави як нового гравця на середньовічній політичній арені та сприяла культурним обмінам. Історія європейського середньовіччя дає нам змогу усвідомити другу частину самих себе та нашої історії, яка зазвичай залишалася в тіні візантійського спадку.

Високе середньовіччя недаремно також називають класичним. Саме в цей період відбулася низка визначальних подій, за якими ми здебільшого й знаємо добу середніх віків. Передусім це розкол християнської церкви на католицизм і православ’я, так звана «Велика схизма» (1054), а також хрестові походи, які тривали протягом ХІ—XV століть, зіштовхуючи християнський і мусульманський світ, що, попри ворожість, збагатило обидві культури. І, зрештою, «Чорна смерть» (1346–1353), якою цей період завершується, адже вона змінила не лише економіку та суспільство середньовічних країн, а й саму свідомість, породивши нову культуру та óбрази.

Пізнє середньовіччя — час розквіту куртуазної культури, поезії трубадурів і вагантів, появи університетів, перфекції схоластики як методу пізнання, опису й пояснення світу, виникнення та розповсюдження станкового мистецтва й нових його жанрів. Нідерландський дослідник Йоган Гейзинга поетично назвав цей період «осінню середньовіччя», яке завершується відкриттям Нового світу, появою іншої релігії (протестантизму), зародженням капіталізму та занепадом феодального ладу.

Якби довелося визначити три характерні ознаки середньовіччя, я назвала б християнство, феодалізм і схоластику. Християнство не тільки стало релігією, яка глибоко увійшла в життя кожної людини цієї доби, а й дало легітимацію монархіям та імперіям, створивши водночас противагу світській владі в образі Папи Римського (оскільки ми говоримо про західноєвропейський світ). Канонічне право регулювало відносини середньовічного суспільства разом з римським і місцевим звичаєвим.

Феодалізм прийшов на зміну рабовласницькому ладу Римської імперії. Змінювалися стосунки між власниками землі й тими, хто працює на ній. Основні терміни для розуміння структури тогочасних економічних відносин — сюзерен, васал і феод. Сюзерен (наприклад, король) наділяв феодом (він же лен чи ф’єф) підлеглого, тобто васала, на знак вдячності та в обмін на військову службу. Завдання лицаря-васала — за потреби стати під знамена свого сюзерена під час війни, адже середньовічні правителі не мали постійних військ. Феод можна було передавати в спадок, але не дозволялося ділити. Зазвичай усе отримував старший син, а для його молодших братів залишався варіант духовної кар’єри.

На землі жили селяни, чий статус варіювався. Існували раби, яких продавали й купували, серви (вілани), яких могли продавати й передавати разом з маєтком, але не індивідуально, та які відробляли повинність на користь своїх феодалів, і вільні селяни (фригольдери), що платили фіксовану ренту за земельний пай, який могли передавати в спадок і ділити. Останні також могли вільно одружуватись і мали право на апеляцію до рішень маєткового (маноріального) суду, який контролював їхній сюзерен. Нюансів усередині селянства насправді було більше, але цей потрійний поділ дає можливість усвідомити загальну картину.

Отже, класичне феодальне суспільство складалося з трьох верств: ті, хто воює (аристократія), ті, хто працює (селянство), і ті, хто молиться (духовенство). Однак із піднесенням міст у період високого середньовіччя структура феодального суспільства зазнала змін. Міста прагнули дістати так зване Магдебурзьке право, що робило їх автономними політичними утвореннями. Утім були й міста, що належали світським або духовним правителям — князям, архієпископам тощо. Міста мали свою аристократію, так званий патриціат, чий статус вимірювався не кількістю землі у власності, а політичною та економічною вагою. Саме в містах із їхньою соціальною мобільністю та заохоченням торгівлі зародився капіталізм.

У цій книжці мені хотілося зануритись у повсякденний світ середньовічної доби, залучаючи якнайбільше джерел, що дають уявлення про свідомість і досвід тогочасних людей від народження й до смерті. Тож я структурувала її не за хронологією, як посібники з політичної історії, де автори переходять від одного володаря до іншого, часто нехтуючи життям інших 99 відсотків населення, а тематично. Географія книжки обмежується західноєвропейськими країнами з фокусом на Франції, Італії та Німеччині, чому сприяла не тільки культурна подібність, а й репрезентативність, кількість і доступність джерел.

Перший розділ цієї книжки присвячено світу середньовічного дитинства, другий — коханню та шлюбу, третій — медицині, у четвертому йтиметься про їжу та напої, у п’ятому — про освіту, у шостому — про свята. Останній, сьомий, розповідатиме про смерть у середньовіччі, реальну та уявну. Деякі герої (наприклад, П’єр Абеляр чи Христина Пізанська) з’являтимуться в кількох розділах, залишивши глибокий слід у різних сферах тогочасного життя.

Книжка не вичерпує всього багатства середньовіччя, та, сподіваюся, дозволить скуштувати від різних його плодів, щоб ви змогли обрати той, що найбільше смакуватиме, яким насолодитеся, коли перегорнете останню сторінку мого скромного доробку.

РОЗДІЛ 1

СТРАШНО, ВАЖКО, НЕБЕЗПЕЧНО?

Як жилося дітям у середніх віках

Пеленання Дитяти Ісуса. Франція (ХІІІ століття), Екс-ан-Прованс, Bibliothèque municipale, ms. 15, fol. IXr

Студентів-істориків уже на першому курсі навчають: усі твердження мають підкріплюватися фактами. Найкращі джерела — це не лише ті, що належать епосі, яку досліджуємо, а й інші, написані людьми, що жили приблизно в той самий період. Опосередковані свідчення — наприклад, записи промов звинувачених під час відьомських процесів — мають піддаватися критиці. Формулювання належать самим селянам або містянам чи за них каже писар? Важливо й те, якою мовою все зафіксовано. Якщо латиною, то не варто сподіватися на автентичність висловів і промов, коли ж місцевою, то є надія, що слова передали досить точно.

Із дітьми ситуація така сама, як і з малоосвіченими пізньосередньовічними відьмами: їхнє мовлення майже не фіксувалося, не кажучи вже про мрії, емоції, сподівання. Ми знаємо про середньовічних дітей лише те, що хотіли про них розповісти дорослі — словами чи óбразами. Деякі скептично налаштовані історики стверджують, що ми взагалі можемо говорити про тодішнє дитинство як конструкт, створений зусиллями теологів, педагогів, художників. Останні розповідали більше про те, якими хотіли б бачити тогочасних дітей, використовували дитинство як риторичну фігуру для змалювання невинного або нерозумного стану дорослих.

Завдяки поодиноким, хоча й опосередкованим, свідченням ми можемо побачити відбитки середньовічної реальності. Через іграшки, знайдені археологами на місці тогочасних сіл і міст, маємо змогу доторкнутися до справжнього дитинства середніх віків. Почути його також можливо у віршиках і піснях, що вціліли на сторінках манускриптів. Ось так, складаючи, як пазл, уламки дитинства п’ятисотлітньої (а подекуди й більше) давнини, я писала цей розділ.

Що таке дитинство й скільки воно тривало? Вікова періодизація людини

Сьогодні ми визначаємо дитинство як час від народження малюка до його підліткового віку (до 12–13 років). Про середньовічні стандарти ж звикли чути як про жахіття: ранні шлюби (дітей заручали ледь не з колиски), важка фізична праця, пиво та вино як щоденні напої. Ні соків, ні йогуртів — нічого не перепадало тогочасній малечі з продуктів, які сьогодні вважаємо корисною їжею. Невже й справді середньовічні люди вбачали в дітях лише маленьких недолугих дорослих, які не потребують особливої уваги, дієти чи просто турботи?

То коли ж починалося й закінчувалося середньовічне дитинство? Як і в багатьох інших речах, тодішня наука тут покладалася на античність, часто сприйняту через арабські переклади. Люди середньовіччя, як і давні греки та римляни, вважали нерозривно пов’язаними макрокосм (усесвіт) і мікрокосм (людину). Саме тому зміни, що переживав усесвіт, мали обов’язково вплинути й на окрему особу. Ключем до аналізу цих змін часто ставали числа. Наприклад, якщо світ створений із чотирьох елементів (вода, вогонь, земля та повітря), то вони мають утворювати й людське тіло, але вже у вигляді рідин-гуморів[2]. Так само, якщо існують чотири пори року, то вони мають бути присутні й у житті людини. Однак, як зауважив Арістотель, на відміну від рослинного світу, що буквально залежить від зміни сезонів, зима і літо, весна й осінь людини визначаються її віком. Отже, за цією логікою, людське життя також має поділятися на чотири частини. Їхня назва й тривалість змінювалися від одного філософа до іншого. Звісно, не варто абсолютизувати вплив представників так званої «високої» культури на суспільство загалом, однак віднайти в їхніх трактатах певні патерни широкого вжитку, на мою думку, усе-таки можливо.

Анонімний «Tractatus de quaternario» (Gonville and Caius College, MS 428) датують ХІІ століттям. Він дотримується поділу життя людини на чотири частини, імовірно, запозиченого з «Ізагогу» («Isagoge ad Tegni Galieni») арабського лікаря ІХ століття Йоганніціуса (про нього йтиметься в розділі, присвяченому медицині). «Ізагог» переклали латиною наприкінці ХІ століття, і його відгомін спостерігається майже в усіх трактатах, дотичних до теми людської природи.

«Перший період — юність (adolescentia), яка, на думку декого, має теплу та вологу природу й триває від народження до 25 чи 30 років. На думку тих самих, молодість (iuventus) має гарячу й суху природу та триває до 45 чи 50 років. Старість (senectus) же холодна й суха та тягнеться до 55 чи 60 років. Наступною йде дряхлість (senium), за природою холодна й волога, і триває до кінця життя»[3].

Доповнює текст малюнок (fol. 28v), де вікова періодизація людини (aetas) зображена у вигляді чотирьох варіантів жінки, адже в латинській мові слово «вік» жіночого роду. Зображення намальоване не надто вмілою рукою (можливо, самого скриптора, а не художника), однак заняття різного віку впізнавані. У верхньому секторі представлено дитинство (pueritia), тепле й вологе, яке сидить, схрестивши ноги, піднявши ліву руку. Далі йде молодість (iuventus), гаряча та суха, з гілкою в руках, яка, вочевидь, мала вказувати на процес росту й цвітіння в цьому віці. За молодістю в лівому секторі слідує старість (senectus), холодна й суха: вона намотує нитку на котушку. Завершує життєвий цикл дряхлість (decrepitas), холодна й волога, розміщена внизу, під дитинством. Вона пряде за допомогою прядки та веретена, підсумовуючи в такий спосіб роботу старості. Підписи на малюнку також указують на відповідні певним циклам гумори — флегму, кров, жовту та чорну жовч[4].

Якщо ця чотиричастинна схема ґрунтується на поглядах лікарів, то іншу, яку наводить автор трактату, уклали філософи, зауважує він. Замість чотирьох періодів життя, подібних до пір року, або чотирьох стихій, мислителі пропонують ще одне магічне (як для піфагорейців, так і для християн) число — сім. Зважаючи на пов’язаність макро- та мікрокосму, логічним видається співвіднесення семи планет і семи періодів життя людини, які перебувають під впливом цих небесних тіл. Ідея, знову-таки, не середньовічна, а запозичена — цього разу в Птолемея, якого якраз тоді переклали латиною. Отже, на думку філософів, людина проходить сім етапів у житті: раннє дитинство, дитинство, юність, молодість, старість, дряхлість і немічність (infantia, pueritia, adolescentia, iuventus, senectus, senium та decrepitas). Раннє дитинство триває від народження й до чотирьох років і перебуває під впливом Місяця та має холодну й вологу природу. Дитинство (4–14 років) наділене покровительством Меркурія та мінливою природою, що коливається між сухим і вологим, гарячим і холодним (ні риба ні м’ясо, сказали б ми). Юність (до 22 років) керується Венерою та гаряча (тут не заперечиш!) і менш волога. Молодість (до 41 року) суха й гаряча та перебуває під покровительством Сонця. Не дивуйтеся! Сонце й Місяць вважали тоді за планети. Старість (до 56 років) асоціюється з Марсом, вона вже не така гаряча, але все ще суха. Дряхлість (звучить трохи депресивно, триває від 56 до 68 років) перебуває під впливом Юпітера, ще суха, але вже то гаряча, то холодна. Немічність (після 68 років і до смерті) — під покровительством Сатурна, холодна й суха[5].

Gonville and Caius College, MS 428, fol. 28v

Що ж означає це покровительство планет? Місяць передавав людській природі свою непостійність, несформованість, нестабільність. Саме такими сприймали дітей — чимось на зразок work in progress, незавершеним творінням, чиї розум і тіло ще не збалансовані. Лише після чотирьох років Меркурій починає активувати розум дитини, роблячи її придатною до навчання. Юність стає періодом кохання — саме тоді укладалася більшість шлюбних союзів. Сонце молодості вселяло в людину жагу слави та кар’єри, тоді як Марс — бажання встигнути звершити щось велике перед сутінками життя. Юпітер робить старих людей поміркованими та сповненими гідності, а Сатурн своєю чергою «обдаровує» лише слабкістю та поганим характером.

Чотири виявилося найпопулярнішим числом для позначення періодів у житті людини. Саме до нього вдається більшість авторів трактатів і малюнків. Гійом Коншський також звернувся до питання про чотири періоди життя людини у «Філософії світу» («De Philosophia mundi», ХІІ століття). Він не лише охарактеризував їх, а й оцінив з погляду інтелектуального розвитку особи. Дитинство (pueritia) для нього гаряче й вологе. Надмір флегми призводить до появи шкідливих для ясності розуму випарів, і тому цей вік не підходить для навчання. Однак спожита їжа дуже швидко засвоюється. Наступний період, молодість (iuventus) — гарячий, але сухий, тож шкідливі випари виробляються в значно меншій кількості й, відповідно, настає час для навчання. Зрілість (хоча термін Гійома Коншського радше означає «старість» — senectus) суха, але холодна (ви ж пам’ятаєте про шкідливість флегми?). Саме тому пам’ять ще сильна, проте тіло починає слабшати. Останній період життя — дряхлість (senium), холодна й волога, тож і пам’ять слабшає, і людина ніби повертається розумом у дитинство.

Псалтир Робера де Ліля (1310), from Arundel 83, f.126v

Траплялися й інші поділи, також часто представлені у вигляді малюнків (rotae), що нагадували колесо Фортуни. На мініатюрі з Псалтиря Робера де Ліля (1310) ми бачимо колесо, поділене на десять секторів, кожний з яких проілюстрований сценкою-уособленням певного віку людини з текстом по контуру. Усе починається з немовляти на руках у матері, яке гріється перед вогнищем і ніби каже: «Я сумирне й покірне, живу на чистому молоці». Надалі сценки переплутані, але текст дозволяє відновити задуманий порядок. Після немовляти бачимо старшу дитину з вагами в руці та підписом: «Я ніколи не спотикнуся, моє життя врівноважене». Потім перед нами постає юнак, який поправляє волосся, дивлячись у ручне люстерко («Життя, гідне світу, проходить перевірку дзеркалом»). Наступний образ демонструє молодого чоловіка на коні із соколом, бо, як прояснює підпис, уже «не віддзеркалення, а саме життя приносить насолоду». «Я — король, правлю світом, увесь світ мій», — стверджує чоловік із короною та на троні. Після цього життя поступово втрачає яскравість, що добре ілюструє чоловік із ціпком: «Я беру для себе ціпок, бо вже на порозі смерті». Далі не краще — чоловік уже покладається не лише на ціпок, а й на дитину: «Дряхлію, смерть на мене чекає». Наступна ілюстрація показує старого вже в ліжку, а лікар споглядає уржарій (спеціальну скляну посудину) із його сечею: «Слабшаю, починаю спотикатися». На жаль, медицина не допомогла, і замість нашого героя постає священник, що служить заупокійну месу. «Я думав, що ще поживу, однак життя мене надурило», — констатує нещасний. Усе завершується труною та словами: «Я став порохом, життя надурило мене». Отже, фактично життя людини пройшло вісім етапів, адже протягом двох останніх вона вже не суб’єкт, а радше об’єкт дій.

Що ж ми дістаємо від цих різнорідних свідчень? Дитинство триває десь до 14 років, організм перебуває в процесі становлення й тому не вирізняється стабільністю. Розум дитини так само ще слабкий і несформований, але приблизно в сім років набуває потрібної для навчання гостроти. І, що важливо, ці тексти й образи демонструють, наскільки відмінними від дорослих вважали дітей. Ні лікарі, ні філософи чи теологи, чиї голоси особливо сильні в середньовічних текстах, не сприймають дітей як маленьких дорослих — радше як особливий період в житті людини, що потребує дбайливого ставлення та турботи.

Народження дітей та їхнє вигодовування

Зараз мало хто сперечатиметься, що дієта малюка починається ще до його народження: усе, що їсть і п’є вагітна жінка, так чи інакше позначається на дитині в її утробі. Середньовіччя, безумовно, мало свої уявлення про це. Деякі з них нас шокують, інші змусять усміхнутися, проте трапляються й такі, що нагадують сучасні рекомендації. Що казати про дивні забаганки вагітних, зафіксовані вже тоді! Навіть через шість століть це лишається приводом для жвавих дискусій.

Середньовіччя довгий час черпало уявлення про дієту для вагітних із творів Гіппократа, зокрема з його трактату «Про хвороби жінок». Давньогрецький лікар описав усім відомі симптоми вагітності й те, як вони змінюють раціон майбутніх матерів: «Коли жінка вагітна, вона повністю блідне, тому що найчистіша кров щодня сочиться з її тіла й опускається до плода, а плід росте в ній. У її організмі стає менше крові, ніж потрібно, вона бліда й під час вагітності завжди бажає дивної їжі. Навіть у невеликій кількості їжа змушує її відчувати нудоту та нездоров’я, і жінка слабне, оскільки кількість крові зменшується»[6].

Також Гіппократ увів певні харчові табу. Він застерігав від споживання занадто гострої, кислої та важкої для травлення їжі, адже це могло спровокувати викидень поряд з недоїданням і переїданням.

Дивні харчові забаганки, поповнення кількості крові в організмі та небезпечність гострої чи важкої їжі — саме такі основні тренди дієти для вагітних середньовіччя успадкувало від античності. Один з ранніх порадників для жінок загалом і вагітних зокрема з’явився в межах найвідомішої в середніх віках Салернської школи медицини. Ідеться про трактат «Про стани жінок» («Liber de Sintomathibus Mulierum», ХІ століття) — частину найавторитетнішої збірки середньовіччя про жіноче здоров’я «Тротула». У ньому окремий розділ має назву «Про режим для вагітних» («De Regimine Pregnantium»).

Найперше авторка трактату застерігає: «Відзначте: коли жінка на ранньому терміні вагітності, не варто, щоб у її присутності згадували речі, які вона не зможе отримати, бо якщо їх забажає, а їй не дадуть, це може спричинити викидень. Однак якщо жінка забажає глини, чи крейди, чи вугілля, то нехай їй приготують бобів із цукром»[7].

Якщо перші латинські трактати призначалися для акушерок, то пізніші (XIV–XV століття), написані народною мовою, адресувалися звичайним людям, не втаємниченим у лікарську справу. Звідси — доступність викладу й конкретність рекомендацій. Своєю кількістю та розповсюдженістю трактати «Regimen» для вагітних завдячують не в останню чергу «Чорній смерті», яка лютувала в Європі в 1350-х. Тоді всі, як ніколи, піклувалися про виживання мам і їхніх дітей. Одним із таких трактатів (і дуже популярним) став астрологічно-медичний «Regimen sanitatis» (1429) німецького ченця Генріха Лауфенберга. У ньому, окрім гіппократівських порад уникати важкої або сирої їжі, переїдання чи спраги, можна було зустріти розширений перелік бажаних продуктів — телятина, козенята, дичина, курятина, куріпки, некруто зварені яйця тощо[8].

Звідки ж такі точні знання про потрібну для вагітних дієту? Чому вона завжди містила цукор і м’ясо птиці? Тут варто згадати уявлення Гіппократа, значною мірою запозичені середньовічними медиками. Згідно з ними, вагітна жінка втрачає багато крові, якою живить плід. Саме тому дієта мала компенсувати нестачу доброї крові. Птиця, цукор і м’ясо молодих тварин, відповідно до гуморальної теорії, сприяли продукуванню цього гумору в організмі.

Чи терпіли тогочасні чоловіки забаганки та дієти дружин? Важку долю тих, хто марно намагався вдовольнити гастрономічні примхи своїх вагітних жінок, із сумнівним за сьогоднішніми стандартами гумором описує один з найпопулярніших сатиричних творів середньовіччя «П’ятнадцять радощів шлюбу» (кінець XIV — початок XVI століття). «Це також буде чудом, — стверджує автор, — коли йому (чоловікові. — Прим. ред.) вдасться знайти їжу, що сподобалася б їй (дружині. — Прим. ред.), зазнавши, однак, багатьох труднощів, щоб знайти й купити це. Адже таке трапляється нерідко — чи внаслідок різноманіття їжі, яку вона вимагає, чи через розпещеність її існування, чи, можливо, просто тому, що жінка знуджена повсякденною їжею. Тоді вона втрачає апетит, стає розбірливою та вимагає нових екзотичних страв»[9].

Утім навіть вчасно знайдений делікатес не гарантує чоловіку вагітної жінки спокою, запевняє автор «П’ятнадцяти радощів шлюбу» та розповідає жалісну історію. Якось чоловік після цілого дня, проведеного в дорозі через харчові забаганки дружини, повертається додому й там з’ясовує, що вона почувається погано, адже нічого не їла, поки його не було поруч. Він у розпачі питає: «Люба, чого ж ти не попросила слуг зробити тобі того доброго бульйону із зацукрованої курки?». У відповідь жінка пояснює, що вони так не вміють готувати, бо лише чоловік варить його правильно. Бідоласі не залишається нічого іншого, як після важкого дня готувати дружині той бульйон[10].

«Я сумирне й покірне, живу на чистому молоці» — пам’ятаєте ці слова з мініатюри Псалтиря Робера де Ліля? Вони вказують на основу дієти немовляти — материнське молоко. Проте цей природний процес мав для середньовічних жінок і негативні наслідки, підтверджені біоархеологічними даними. У віці 32–35 років жіночі кістки ставали крихкими через постійне виведення кальцію з організму, яке не могла компенсувати здебільшого вкрай скромна дієта[11]. Якщо зважати на той факт, що діти народжувалися одне за одним, то протягом приблизно десяти років жінка не переставала годувати грудьми, тож відсутність у середньовіччі вітамінних комплексів для вагітних могла стати вироком для багатьох матерів. За даними кладовища Гілдхол Ярд у Лондоні (кінець ХІ—ХІІ століття), більшість дорослих скелетів у віці 26–35 років (пік фертильності) належала саме жінкам[12].

Коли ж відлучати дитину від грудей? Достатньо написати про це пост у соцмережі, щоб розпочати новий етап «великої молочної війни». Археологічні дані щодо середньовічної доби, утім, абсолютно одностайні: дітей відлучали у віці до двох років (найчастіше у 12–18 місяців), що відповідає періоду повного прорізування більшості зубів у малюка. Коли ставалася ця знаменна подія, звичайна «доросла» їжа мала поступово входити до дитячого меню.

Прикорм починався в 7–9 місяців із появою в малюка перших зубів. До молока матері чи годувальниці немовля додатково отримувало м’яку суміш із борошна, молока та яєць і панаду — розмочений у бульйоні хліб з маслом чи олією[13]. Каші, хліб з маслом і грюель (про нього читайте далі в розділі про їжу) — типові продукти раннього дитячого раціону, який, за свідченнями археологів, був біднішим на білки, ніж у дорослих.

Трактат Вальтера Біббесворта (ХІІІ століття) радить давати juvene enfaunt, тобто дворічній дитині, коли вона просить або «коли ви вже не маєте молока», шматочок хліба вранці, яйця — на вечерю[14], до того ж тільки жовток. Білок як флегма, вочевидь, вважався шкідливим для нестабільного дитячого організму[15] Окрім того, можна було давати яблука, очищені від шкірки та серединки.

«Дитячими» вважалися й ті страви, які кулінарні книжки радили хворим, — наприклад, бланманже чи ячмінний відвар. З гуморального погляду страви для дітей мали бути теплими та вологими, що сприяло продукуванню доброї крові. Мигдальне молоко, курка, цукор — основа бланманже — ідеально відповідали цим критеріям. Саме так, вам не почулося. Цукор у середньовіччі вважався корисним і для дітей, і для дорослих, проте його ціна, яку легко можна було порівняти з вартістю золота, ставала на заваді для сімей зі скромним прибутком.

Найбільші зміни в раціоні малюків ставалися, вочевидь, між чотирма й вісьмома роками. Аналізуючи рештки тіл з поховання біля Кентербері, археологи встановили, що в цьому віці діти починали споживати більше м’яса, частіше проводячи час у дорослій компанії[16]. Залучення до світу дорослої їжі завершувалося в шість-вісім років, коли хлопчики й дівчатка починали працювати, тобто виконувати нескладні завдання за межами дому, допомагаючи батькам у господарстві або ремеслі. Сліди на емалі вказують, що основою дитячого раціону була вже «жорстка», абразивна їжа[17].

Як щодо напоїв? Чи справді середньовічні діти вживали алкоголь? Медичні рекомендації вказують, що це могло траплятися, хоч і не зовсім так, як ми собі уявляємо. Німецький лікар Бартоломеус Шерренмюллер у 1493 році радив: «Коли надходить час і малюку виповнюється пів року чи рік […] годувальниці слід якомога скоріше відлучати його від вина. Вона має дати йому чистої води або з медом, щоб пити, і якщо не зможе відлучити дитину від вина, то повинна давати їй біле, легке, добре розведене водою»[18]. Цей чудний пасаж формує наше уявлення про вигодовування навіть найменших крихіток за допомогою розведеного водою вина, без якого однорічна дитина вже не могла уявити свого існування, як і без молока годувальниці. Шерренмюллер представляв загальну медичну думку, що вино разом з молоком не зашкодить малюку. Беручи до уваги алкоголь, який дитина до того ж споживала з молоком матері або годувальниці, це було не таке вже й мале навантаження.

Однак не всі приймали це твердження, успадковане від Гіппократа чи Галена. Зокрема Рамон Люль у трактаті «Doctrina pueril» (1274–1276) зауважував, що надто міцне вино, випалюючи гумори та вдаряючи в голову, руйнує природне тепло, вкорочуючи дитині віку[19]. Так само й Егідій Римський, його сучасник, виступає проти введення в раціон малюків вина, бо вони від цього хворіють і ризикують підхопити проказу[20].

Згаданий вище Генріх Лауфенберг у трактаті «Regimen sanitatis» заявив, що вважає молоко найкращою їжею, проте якщо дитина хоче пити вино, то варто давати їй його потроху, однак лише зрідка й добре розведене водою[21].

Споживання дітьми пива не стало предметом обговорення в трактатах шановних лікарів. Пиво, не бувши настільки престижним напоєм, як вино, ніколи не мало достатньо високого статусу для згадки в наукових працях, які передусім призначалися для читання аристократією. Однак це не свідчить про те, що діти не вживали пива. Зрештою, так зване столове пиво, чия міцність обмежувалася одним-двома відсотками алкоголю, іноді було кращим вибором, ніж тогочасна вода.

Незважаючи на різність думок щодо споживання дітьми алкоголю, усі лікарі й теологи погоджувалися, що такий напій має бути добряче розведений водою. Так само не йшлося про міцне вино чи пиво. Чи радив би хтось таке сьогодні? Дуже сподіваюся, що ні. Утім то було середньовіччя, і люди тоді виживали, як могли!

Іграшки та ігри

Якщо вам доводилося стикатися з дітьми, то можете уявити, яку проблему становить дослідження їхніх іграшок з однієї простої причини: завдяки невтомній дитячій цікавості ці речі швидко ламаються. Довговічності не сприяли й матеріали, з яких виготовляли забавки. Різниця між іграшками дітей із заможних і бідних родин була мінімальною. Дерево, біла глина, тканина, шкіра — саме ці органічні матеріали найчастіше використовували для виготовлення цих речей. Усі, хто колись цікавився археологією, добре знають, наскільки погано все це зберігається за звичайних умов. Саме тому дослідникам часто доводиться звертатися до візуальних джерел у пошуках відповідних зображень.

Брязкальця, мабуть, стали першими іграшками для дітей. Складно сказати точно, коли вони з’явилися. Мені до душі грецька свинка-брязкальце з колекції Ґетті, яку датують ІІІ століттям до н. е. Вона виготовлена з теракоти, тобто обпаленої, але не глазурованої глини. Звісно, тарахкотіння у свинки в животику мало розважати маля, але водночас і відлякувати злих духів, адже, на жаль, дитяча смертність була високою не лише в середньовічні часи. Справжніх свиней приносили в жертву грецьким хтонічним богиням Деметрі й Персефоні, які в обмін на це мали захищати дітей[22]. Свинка як традиційна форма брязкальця мала справді довге життя. Інші зразки такої іграшки датуються І—ІІ століттям (археологічний музей Університету Джона Гопкінса, Балтімор, США) та ІІ століттям (колекція музею Метрополітен у Нью-Йорку).

Свинка-брязкальце (ІІІ століття до н. е.), колекція Ґетті, Лос-Анджелес

Звісно, язичницькі свинки мали отримати свою середньовічну заміну. Нею став висушений надутий міхур свині, у який насипали насіння, кісточки, мушлі та інші дрібні предмети. Окрім того, з’явилися знайомі нам брязкальця круглої форми на видовженій ручці: вони могли бути дерев’яними або металевими — навіть позолоченими, як на портреті малого Едварда, принца Вельського (1539, Національна галерея мистецтва, Вашингтон).

Ганс Гольбейн Молодший і майстерня. «Портрет Едварда, принца Вельського» (середина XVI століття), Денверський художній музей

Інший тип іграшок мав таку саму ручку, але литу голівку, на якій прикріплювали брязкальні елементи, як, наприклад, на мініатюрі з «Книги одягу» Маттеуса Шварца (Schwartz Trachtenbuch, 1561).

Утім брязкальце на мініатюрі Шварца може здивувати вас менше, ніж пристрій, у якому переміщається хлопчик. Ходунки — це, звісно, не зовсім іграшка, але невіддільна частина дорослішання середньовічних дітей. Дерев’яна система з маленькими колесиками, не надто відмінна від сучасної, зустрічається на мініатюрах пізньосередньовічних часословів. Ідеться про метафоричне зображення періодів життя людини, де малюк у ходунках уособлює, як неважко здогадатися, раннє дитинство, за яким уже настає підлітковий вік, юність, зрілість і старість. Такі самі ходунки використовує Дитя Ісус на мініатюрі з нідерландського часослова XV століття.

Маттеус Шварц. Schwartz Trachtenbuch (1561)

Дерев’яні коники — ще одні завсідники середньовічних зображень. Будьмо відверті, це не повноцінні конячки, а палиці з чимось віддалено схожим на голову коня, на яких за умови гарної фантазії ви можете скакати куди завгодно. Найдивнішим контекстом, у якому мені довелося побачити цю іграшку, було «Розп’яття» (1425) з Історичного музею Франкфурта-на-Майні. Прямо під хрестом, біля групи вояків, що кидають жереб, щоб розділити хітон Ісуса, і фарисеїв, які спостерігають за цим процесом, на дерев’яній паличці з головою качки скаче хлопчик. Власне, його місія подвійна: не лише скакати, а й тицяти гілочкою в одного з бородатих фарисеїв. Як це часто буває в середньовічному мистецтві, зображення дітей наділене символічним підтекстом. У цьому разі, на мою думку, ідеться про «немудрих», які посунуть «мудрих» на шляху до спасіння. Імовірно, художник тим самим натякав на слова з Євангелія від Марка: «Бачивши Ісус те, виявив незадоволення і сказав їм: Пустіть дітей приходити до Мене, не бороніть їм: таких бо Царство Боже. Істинно кажу вам: Хто Царства Божого не прийме, як дитина, — не ввійде до нього» (Мр 10:14–15).

«Віки людини». BNF, Français 134

А як щодо ляльок? Що ж, вони відомі ще з римських часів, тому середньовічні діти не мали стати винятком. Знову-таки, органічні матеріали та активна гра завадили збереженню тих ляльок. Проте відколи дітей почали зображувати на портретах у період зміни середньовіччя Ренесансом, ми дістали змогу роздивитися попередників барбі та кенів. На триптиху Стоунлі (The Stoneleigh Triptych, 1506) англійської школи перед нами три дитини з іспанської королівської родини — майбутній Карл І (1500–1558) та його сестри Елеонора (1498–1558) й Ізабель (1501–1526). П’ятирічна Ізабель тримає в руках неймовірно гарну ляльку, одягнену за останньою модою, як і її маленька власниця.

«Розп’яття» (фрагмент із коником) (1425), Історичний музей у Франкфурті-на-Майні

Якщо дівчатка на портретах граються ляльками-прекрасними дамами, то хлопці на середньовічних мініатюрах ведуть бої іграшковими лицарями. Наприклад, у «Hortus deliciarum» (XII століття) юнаки змагаються лицарями-маріонетками біля трону Соломона (р. 31). Мініатюра потрапила в цей манускрипт невипадково: він призначався для навчання дівчат, які поступали до монастиря. Абатиса Геррада Ландсберзька (1130–1195), авторка цієї збірки про все на світі, зважаючи на вік послушниць, які збиралися стати монахинями, вочевидь, була зацікавлена в утриманні їхньої уваги на сторінках манускрипту, чому ігри та іграшки точно сприяли.

Іграшкові фігурки з білої глини, на відміну від ляльок, не можна було одягати й роздягати. У всьому іншому вони подібні. Однак якщо ляльки (принаймні на відомих нам зображеннях) уособлюють світських чоловіків і жінок, то серед фігурок з білої глини (з неї почали робити в Нідерландах одноразові трубки в XVII столітті) трапляються й члени Святої Родини (святий Йосиф, Марія, Ісус), інші учасники різдвяного вертепу або ченці й черниці. Їхній маленький розмір та ігровий потенціал, утім, зовсім не означають, що ці фігурки призначалися лише для дітей. Дитятко Ісус разом зі своїми батьками та іншими учасниками Різдвяного дива було частиною приватної релігійної практики жінок та інколи мало дуже вартісне ліжечко з дзвіночками. Наприклад, колиска з колекції музею Метрополітен у Нью-Йорку, яку датують XV століттям, демонструє витончене різьблення. На ній з обох боків зображене Різдво Христове й поклоніння волхвів. Також заслуговує на увагу розкішне покривало з родинним деревом Христа (так зване дерево Єссея). Цю колиску, куди можна було покласти маленького глиняного Ісуса, подарували молодій жінці, яка вступала до Великого Бегінажу в Левені, підкреслюючи, що вона обирає піклуватися про Христа, а не про земне — народження власних дітей.

Вироби з білої глини надзвичайно крихкі: вони змушують ставитися до них з великою обережністю. Якщо інтерпретувати з огляду на релігійні практики, то це не можна вважати недоліком, радше перевагою. Такі речі ніби наголошують, що Божественне вимагає до себе особливого ставлення, тож ви маєте контролювати кожен свій рух.

Вітрячки, здається, не особливо змінились із середньовічних часів, адже навіщо покращувати те, що вже добре працює? На мініатюрі «Віки людини» з манускрипту кінця XV століття хлопчик, осідлавши дерев’яну конячку, тримає в руці вітрячок на довгій ніжці — scopperel, як його називали середньовічні англійці. Вітряк з його рухливістю та мінливістю ніби уособлює дитинство, тому часто з’являється на зображеннях у символічному контексті. На картині Ієроніма Босха «Фокусник» (1480-ті, Муніципальний музей, Сен-Жермен-ан-Ле) хлопчик тримає scopperel, із посмішкою дивлячись не на штукаря, а на дорослого чоловіка, якому обрізають гаманець, доки той, роззявивши рота, стежить за рухами фокусника. Дитина бачить правду краще за дорослого, повертаючи нас до євангельських слів Христа.

А що ж з іграми? Чи існують джерела, за якими можна реконструювати дитячі ігри середньовіччя? Це знов-таки мініатюри з манускриптів. У самих текстах не йшлося про ігри. Це могли бути часослови з молитвами на кожну годину або «Роман про Александра», де зображувалися міфічні звершення й походи Александра Македонського. Проте маргіналії (поля сторінок) «заселяли» дорослі й діти, які ніби проживали окреме від тексту життя.

На маргіналіях однієї зі сторінок Псалтиря королеви Марії (1310–1320) знаходимо юнаків, що грають у «вкуси яблуко» (англ. bob-cherry), намагаючись гризнути підвішений на мотузці плід, не доторкаючись до нього руками (fol. 166v). На іншій сторінці два хлопці грають у кеглі (фр. quilles), які в XIV столітті почали набувати популярності. Дев’ять конусів і ціпок — основні елементи ранніх кеглів, що відрізняє їх від сучасного боулінгу. Не важко здогадатися, що ціпком кидали в конуси, намагаючись збити якнайбільше з них.

Найвідоміше та найповніше джерело — картина Пітера Брейгеля Старшого «Дитячі ігри» (1560). Вона належить до своєрідного триптиха, де «Нідерландські прислів’я» ілюструють мову, а «Битва між Карнавалом і Постом» — календарний цикл. Мова, календар та ігри — три основні складники культури будь-якого народу. Завдяки художнику ми маємо уявлення про традиції його рідних Нідерландів. Ви можете зауважити, що середина XVI століття, — то вже якось не зовсім середньовіччя. Утім тут я погоджуюсь із французьким істориком Фернаном Броделєм: історії бувають різної тривалості, і повсякденна культура належить до довгої (longue durée), тобто змінюється значно повільніше, ніж стрімка політична історія.

І справді, значна частина ігор на Брейгелевій картині не потребує дешифрування та занурення в джерела. Ми впізнаємо їх моментально, бо самі в таке грали, тож я тут не розповідатиму про стійку на голові, збирання квіточок, крутіння обруча, піжмурки, ходулі чи копирсання паличкою в лайні. Усе мало свої особливості: кульки видували з міхура свині, і той самий надутий міхур допомагав іншій дитині в плаванні річкою.

Серед давніх ігор, перейнятих середньовіччям, є астрагал, або гра в кості. Я не про гральні кубики, які ми добре знаємо! Ідеться про справжні таранні кістки суглобів задніх кінцівок парнокопитних тварин, які, власне, і подарували грі цю назву. Хоча в XVI столітті, коли Брейгель писав свою картину, в азартних іграх використовували гральні кубики сучасного зразка, діти бавилися астрагалами, підраховуючи кількість балів залежно від сторони, якою впаде кістка. В античну добу, коли ця гра була популярна, астрагали могли також вибивати битком[23].

Середньовічні правила гри в кульки (англ. marbles), якою бавляться діти в правому верхньому куті картини Брейгеля, нам достеменно не відомі, однак можу запропонувати кілька варіантів. Кульки, які тоді були не скляними, а глиняними, могли вибивати з умовного кола за допомогою іншого шару або, як у нашому випадку, потрібно було влучити кулькою в лунку[24].

Іншим типом ігор, які зобразив Брейгель на своїй картині, були імітаційні. Середньовічні діти грали в «хрещення», «весілля» й навіть служили «месу»! Світські активності також не залишилися без уваги: у лівій частині картини, на середньому плані, двоє дітей розігрують лицарський турнір, «змагаються» вітрячками на довгих ніжках.

Пітер Брейгель Старший. «Дитячі ігри» (фрагмент із марблз), Віденський музей історії мистецтв

«Дитячі ігри» Брейгеля нерідко інтерпретують як уособлення людської глупоти та марноти всіх учинків, згадуючи Перше послання святого апостола Павла до Коринтян: «Як комусь із вас здається, що він мудрий у цьому віці, хай дурним стане, щоб зробитися мудрим; бо мудрість цього світу — глупота в Бога. Написано бо: “Він ловить мудрих їхніми хитрощами”» (1 Кор 3:18–19) Тобто перед Богом ми наче діти, що грають у свої ігри. Проте не варто за інтерпретацією втрачати напрочуд точне бачення світу пізньосередньовічного дитинства з його забавами — веселими, брудними, тихими й голосними, командними та одиночними, лагідними й часом трохи жорстокими, яке нам подарував художник.

Як виховати дитину: середньовічні рекомендації

Ранні керівництва з навчання дітей писали для знаті, проте в пізньому середньовіччі почали з’являтися праці, орієнтовані на звичайних містян. Цьому, звісно, дуже посприяло друкарство, що зробило книжки доступними для багатьох і пришвидшило їхнє розповсюдження. Настанови містили правила, молитви, поради — усе, що могло знадобитися дитині від шести років і старше. Дуже рідко їх писали самі батьки, особливо якщо йшлося про аристократів. Здебільшого вони замовляли це «професійним» ученим, як-от Вінсент із Бове.

У період пізнього середньовіччя дедалі більше містян починають писати дидактичні трактати для дітей вернакулярними мовами, тобто латину витісняють твори англійською, іспанською, італійською тощо, які з кінця XV століття активно ширяться Європою завдяки друкарству. Я розгляну тут лише деякі з них, щоб продемонструвати наскільки людей цікавили проблеми виховання й у середні віки.

П’єр Абеляр (1079–1142), герой мого розділу про кохання, з яким ви скоро познайомитеся, проявив себе й на педагогічній ниві, написавши дидактичну поему «Вірші до Астралябія» («Carmen ad Astralabium»), присвячену його єдиному синові. Вона довга та насичена різними афоризмами, які не втратили значення й до сьогодні.

Розпочинає Абеляр з настанов щодо навчання, яке вважає найважливішим у житті. «Твоєю турботою має бути навчання, а не викладання»[25], — пише він, бо викладати потрібно тоді, коли людина вже навчилася всього й осмислила цей досвід, а не якщо вона має вигадувати все на ходу. Стосунки з учителями Абеляр рекомендує вибудовувати з належною повагою, але без поклоніння, намагаючись водночас розгледіти сутність за гарними словами та не боячись поставити під сумнів авторитети:

Тебе має хвилювати, не хто, а що було сказано,

Добре сформульована думка зробить ім’я своєму автору.

Ні ти не маєш клястися словами улюбленого вчителя,

Ні вчитель утримувати тебе на прив’язі своєю любов’ю.

Плодами, не листями яблука харчується людина,

Тому й сенсу маєш віддавати перевагу над словами.

Далі Абеляр присвячує увагу покірливості Богу та скромності, що проходить червоною ниткою через усю поему. Він навіть згадує історію з античності, щоб указати на згубність бажання слави та висот: «Дедал повернувся до батьківщини, рухаючись безпечним шляхом; Ікар, шукаючи висоти, стрімко впав до безодні»[26]. Поради щодо скромності, «золотої середини» та необхідності шукати Божої слави, а не своєї[27] трохи дивно звучать від Абеляра, який був суперзіркою за тодішніми масштабами й не проминав нагоди публічно розгромити своїх супротивників — навіть колишніх учителів — у теологічних диспутах. Конфліктність і прямолінійність неодноразово вартувала йому дружби й зрештою призвела до звинувачень у єресі. Утім, можливо, саме знання того, куди веде цей шлях, підштовхнуло теолога до порад синові бути в житті Дедалом, а не Ікаром.

Протягом поеми, без очевидного порядку, Абеляр звертається до всіх важливих у житті тем: дружби, стосунків із жінками, законів і справедливості, навіть їжі: «Справжній друг перевищує всі інші Божі дари»[28]; «Нема нічого кращого за добру жінку й нічого гіршого за погану»[29]; «Якщо небагато їси та помірно спиш, то життя буде довгим і безпечним для тебе»[30]. Гадаю, кожен упізнає обридлий репертуар порад, якими нас обдаровували батьки й родичі, ніби султан — запліснявілими крекерами папугу Яго в мультфільмі «Аладдін».

Утім були й фрагменти, коли особиста історія Абеляра виходила на поверхню. У тих словах він найщиріший і найбільш вражає. Так, говорячи про потребу покаяння, Абеляр згадує Елоїзу, свою кохану й матір Астралябія як приклад людини, що не може покаятися:

Є ті, кому звершені гріхи принесли стільки задоволення,

Що вони ніколи до кінця в них не розкаються,

Бо насолода була настільки великою,

Що жодної виконаної за це покути не буде досить.

Це часта скарга нашої Елоїзи,

Яку вона щоразу проговорює мені й собі:

«Якщо, коли не покаюся за те, що я було вчинила,

Не зможу спастися, то для мене не залишається надії:

Настільки сильними були радощі від того, що ми вчинили,

Що ті речі, які принесли найбільше задоволення тоді,

Допомагають, коли я про них згадую»[31].

На перший погляд, це дуже неетичні рядки, що радше змусять Астралябія почервоніти, ніж навчитися чогось доброго. Хто бажає читати про лібідо своєї матері? Проте дослідниця творчості Абеляра Хуаніта Ферос Руїс запропонувала іншу інтерпретацію цих рядків. На її думку, теолог наводить їх як прояв материнської любові Елоїзи, якої Астралябія позбавили. Мати змушена була віддати сина ще маленьким на виховання й перебувати в монастирі, доки він дорослішав. Не маючи поряд ні батька, ні матері, Астралябій міг (і досить виправдано) засумніватися, що вони його люблять. Однак і звертання до нього Абеляра на початку («Астралябію, мій сину, відрада батьківського життя»[32]), і рядки Елоїзи свідчать, що батьки не розкаялись у своєму зв’язку та плоду, який він приніс.

Поема Абеляра повна штампів і водночас справжнього голосу автора. Таку подвійну природу досвідчуємо й в інших дидактичних творах. Коли йдеться про середньовічні джерела, маємо, ніби з цибулини, зняти формальну шкірку, щоб побачити справжніх людей за тими настановами.

Шевальє Жоффруа де Ла Тур Ландрі написав книжку, що стала моїм улюбленим прикладом дидактичної поеми, зверненої до дівчат. Цей текст створений уже не латиною, як праця інтелектуала Абеляра, а вернакулярною, французькою мовою. Турбуючись про трьох дочок, які народилися від першого шлюбу з Жанною де Руже, лицар вирішив допомогти їм досягти в житті найбільшого щастя, а саме — вдало вийти заміж, підтримувати цей шлюб у гідному вигляді, ростити дітей і поводитися благочестиво.

До справи батько підійшов серйозно. У вступі він пише, як «запросив священників і кліриків читати Біблію, історії про королів, французькі та англійські хроніки та інші дивні історії, з яких і зібрав цю книгу»[33].

Умовно трактат лицаря можна розділити на дві частини: про божественне та земне. Спочатку батько довго й ґрунтовно наставляє доньок у молитві, постуванні, покаянні та регулярному відвідуванні меси. Він наводить приклади — історії жінок, які не постували чи не ходили до меси й закінчували своє життя погано. Ці рядки Жоффруа нагадують недільні проповіді середньовічних священників. Казання завжди підкріплювалися так званими «екземплами» (exempla), тобто історіями з життя, що допомагали переконати вірян дотримуватися біблійних настанов.

Щоб довести важливість постування та сповіді, Жоффруа розповідає історію повії з Риму, яка, попри свій фах, не забувала постувати щоп’ятниці й щосуботи, аби вшанувати страждання Христа та Богородицю. Якось ця жінка впала до колодязя. Коли вона летіла вниз, то закликала на допомогу Діву Марію, і вода стала ніби камінь, тож повія не потонула. Вранці до колодязя прийшли люди й здивувалися з того, що жінка лишилася живою.

Урятована повія поклялася відтоді вести благочестиве життя. Якось їй наснився сон про срібне блюдо з чорними плямами на ньому. Наприкінці голос сказав жінці піти й очистити це блюдо. Вранці колишня повія рушила до священника на сповідь. Той послухав її та витлумачив сон. Тіло людини — це купа лайна. Увесь бруд, тобто гріхи, які вона чинить, залишає плями на осяйній душі. Їх можна очистити тільки хрещенням і сповіддю. Під час останньої треба казати абсолютно все, нічого не приховуючи[34].

У «земній частині» трактату йдеться про вибір чоловіка, заміжжя, гарні манери, моду та виховання дітей. На думку Жоффруа (і, вочевидь, багатьох чоловіків цього прошарку), жінка не повинна вертіти головою, а має бути «як заяць, тварина, що завжди дивиться лише поперед себе, не повертаючи голови туди й сюди»[35]. Також потрібно одягатися без екстравагантності («Прекрасні дочки, я благаю вас не бути першими, хто буде пробувати нові моди»)[36]. До заміжжя не вартувало й сильно закохуватися: «Жінка, утім, не має бути настільки закохана, щоб любов панувала над нею та змушувала віддатися нечистій і ганебній насолоді, хоча б законній (так-так, шлюб ще нічого не гарантував!) чи незаконній. Люди дивитимуться на цей ганебний вчинок, і безчестя та плітки не зникнуть так швидко, адже обмовники радше говоритимуть про зле, ніж про добре. Так репутація багатьох добрих жінок була знищена»[37].

Після заміжжя жінка, звісно, має бути покірливою дружиною. Грізельда, яка зносила всі знущання свого чоловіка без заперечень (завів коханку — нехай і уявну, відібрав дітей, вигнав із замку) і була зрештою винагороджена його любов’ю, — найкращий приклад цьому. Зараз такі стосунки назвали б токсичними!

Не всі поради були передбачувані. Наприклад, Жоффруа наполягав на потребі базової освіти для дівчат, що, виходячи з тексту, не було настільки типовим: «Деякі люди кажуть, що не хочуть, щоб їхні дружини й дочки мали якусь освіту та вміли писати. Я їм відповідаю: щодо писемності, то це не має жодного значення, чи знає жінка щось про це, але читати добре й корисно для всіх жінок. Адже жінка, яка вміє читати, буде краще розумітися на небезпеках для її душі й спасіння, ніж та, яка не вміє, що вже було доведено»[38].

Говорячи про середньовічну дидактичну літературу, варто згадати й «Повчання» Володимира Мономаха, яке він почав писати в 1099-му й закінчив (на це вказують події в атобіографічній частині) в 1117 році. Твір абсолютно вписується в тогочасний європейський контекст. «Повчання» зберіглося лише в одному джерелі — Лаврентіївському списку «Повісті минулих літ». У першій його частині князь цитує різні місця з Псалтиря та коментує їх. Вони вибрані внаслідок ворожіння — Володимир Мономах розгортав книгу навмання, коли мав щось вирішити чи коли на серці було важко, та роздумував над словами, що кидалися йому в очі.

Мономахові поради дітям не вирізнялися оригінальністю, утім, це не робить їх менш релевантними. Князь заохочує бути милосердними: «А найголовніше — убогих не забувайте, а скільки можете по змозі годуйте і подайте [милостиню] сироті, і вдовицю оправдуйте самі, а не давайте сильним погубити людину. Ні правого, ні винуватого не вбивайте і не веліть убивати його. Якщо навіть заслуговуватиме смерті, і то не погубляйте жодного християнина»[39]. Як і Абеляр, Володимир Мономах говорить про важливість навчання: «Не забувайте того доброго, що вмієте, а чого не вмієте, тому навчайтеся, як батько мій, дома сидячи, вивчив п’ять мов, у тому честь мав від інших країн. Лінь-бо — мати всьому: що уміє, те забуде, а чого не вміє, того не навчається»[40].

Після «божественної» частини, Мономах переходить до автобіографії. Він розповідає про свої походи на половців та інші діяння як державця, тобто «про труд свій, який сповняв, шляхи верстаючи і на ловах із тринадцяти років»[41]. Наприкінці автор додає листа («грамотку») до Олега Святославича. У «грамотці» знову звучать слова про потребу мирно домовлятися та не робити ворожнечі «між братами», що продовжує думки, викладені в самому «Повчанні». Імовірно, Мономах і додав листа до свого трактату, щоб знову вказати дітям на ненасильницький шлях дипломатії у внутрішній державній політиці. «Грамотка» тим більше вражає, що була написана після того, як у битві з Олегом шостого вересня 1096 року загинув син князя Володимира Ізяслав.

Отже, середньовічні виховні трактати передусім апелювали до моральних якостей і релігійності, що їх мали з молоком матері й із цими сторінками всотати діти. Повчання, орієнтовані на хлопчиків, містили поради, що ґрунтувалися на загальнолюдських цінностях: більшість з них усе ще звучить актуально. Трактати для дівчаток натомість у наших очах наповнені гендерними стереотипами та порадами, як краще догоджати чоловікові та залишатися в аб’юзивних стосунках з ним. Жінкам знадобиться п’ятсот років, щоб стати повноцінними особистостями в очах чоловіків та у власних.

Селянське дитинство: робота від колиски?

Порадники й трактати, згадані в попередньому підрозділі, стосуються дітей знаті та містян. Про них ідеться також у розділі, присвяченому освіті. У вісім-дванадцять років дитина або ставала учнем у майстерні батька, родича чи іншого ремісника, обраного за покликом серця, або «поступала на службу» як паж чи фрейліна при дворі феодала чи навіть монарха. До того діти навчалися вдома, спостерігаючи та допомагаючи комусь із батьків. Звісно, дівчата були біля матері, хлопчики — біля батька, адже розподіл роботи та вмінь за гендером був дуже суворий. Найзаможнішим підліткам наймали вчителів. Тут можна знову-таки згадати випадок Абеляра та Елоїзи, про продовження освіти якої турбувався її дядько, канонік Фулбер.

Селянські діти мали трохи інше дитинство, але воно все-таки не було сумним і безпросвітним, як погоджуються історики. Олівер Твіст і весь цей світ дитячої праці належать періоду промислової революції XIX століття — Середньовіччю пощастило обійтися без експлуатації дітей. Десь від шести років їх починали залучати до хатніх справ, доручаючи щось достатньо просте й безпечне, як-от збирання хмизу[42].

Коли ж діти підростали, у вісім-десять років хлопців відправляли пасти овець чи кіз. Дорослішаючи, юнаки ставали дедалі ближчими до батька та вчилися виконувати «чоловічу роботу», яка переростала в справжній фах пастуха чи землероба. Це був випас худоби, отари овець, яка могла налічувати до двохсот голів, або праця на полі. Останнє не оминало й дівчат, якщо до того спонукала скрутна фінансова ситуація в родині.

На мініатюрі «Вересень» (Ms. 65, fol. 9v) із «Розкішного часослова герцога Беррійського» (1412–1416) авторства братів Лімбургів ми бачимо, як на збиранні винограду, що традиційно відбувається у Франції в цьому місяці, працюють чоловіки та жінки, одна з яких вагітна. Волами, що везуть діжки з гронами винограду з поля, керує юнак.

Дівчатам тоді доручали глядіти молодших братів і сестер, адже дорослим жінкам часто доводилося працювати нарівні з чоловіками в полі. Окрім того, дівчатка мали допомагати з городництвом, садівництвом, птахівництвом, прибиранням, шитвом, приготуванням їжі, прядінням, ткацтвом — усім, що належало до хатнього господарства та вважалося жіночою відповідальністю.

Діти могли ставати слугами в інших господарствах, щоб зняти фінансовий тягар з власної родини завдяки утриманню за кошт працедавців, і навіть робили до спільної сімейної скарбниці якийсь внесок.

Коли родина була достатньо заможною, хлопець міг стати учнем у майстерні в місті, особливо якщо мав до чогось справжній хист. Тут доречно згадати історію італійського художника Джотто ді Бондоне (прибл. 1267–1337). Він походив з родини коваля із села Веспіньяно. Як стверджував Джорджо Вазарі, якось, коли хлопець пас худобу поблизу річки Сьєве й знічев’я малював вуглем вівцю на камені, мостом проїжджав відомий художник Чімабуе. Він звернув увагу на талановитого пастуха й запросив до себе в майстерню у Флоренції, де Джотто швидко досяг рівня свого вчителя й навіть перевершив його.

На жаль, не всім так щастило, як Джотто ді Бондоне. Особливо ситуація загострилася після «Чорної смерті», коли низка регіонів Європи знелюдніла. Тоді, наприклад, в Англії, ухвалили закони, що спочатку забороняли юнакам із села, старших за 12 років, поступати учнями до майстерень, а потім, коли селяни почали віддавати хлопчиків молодшими, зовсім заборонили таку практику для всіх, чия родина була бідною[43].

Дівчата із селянських родин майже не мали шансів увійти до міських майстерень. Гільдії ремісників, від яких залежало, чи отримаєш ти ліцензію працювати за фахом у конкретному місті (так-так, саме в місті, не в країні), не приймали до себе жінок. Виняток становили дівчата, які вчилися в батька та надалі працювали або з ним, або зі своїм чоловіком.

Звичайно, історія пастуха-генія здається легендою, однак її існування свідчить про можливу соціальну мобільність за умови наявності таланту та/або засобів, щоб платити за своє навчання в майстерні. Відомості щодо селянського побуту належать до найрідкісніших, адже селяни, хоч і становили абсолютну більшість середньовічного населення, залишалися «німими» для істориків. Археологічні дані, поодинокі згадки в наративах чи деталі мініатюр, а також судові документи, які більше представляють виняткові випадки, аніж норму, — це все, чим володіють фахівці.

Дитячий хрестовий похід: міф і середньовічна реальність

Дитячий хрестовий похід, який обріс міфами не гірше за діяння Жанни д’Арк чи короля Артура, ніби уособлює ставлення середньовіччя до дітей загалом — відсутність будь-якої сентиментальності та низьку оцінку їхнього життя. Треба віддати належне й ідейному середовищу, яке живило уявлення про дітей як про особливо близьких до Бога осіб, наділених не властивими дорослим силами. Згадайте лише фрагмент із Євангелія, де Христос закликає допускати дітей до Нього: «Приносили й малих дітей до нього, щоб до них доторкнувся. Побачивши те, учні їм докоряли. Ісус покликав їх, кажучи: “Пустіть дітей, нехай ідуть до Мене; не бороніть їм: таких бо Царство Боже. Істинно кажу вам: Хто Царства Божого не прийме, як дитина, той не ввійде до нього”» (Лк 18:15–17). Доповнювало євангельські настанови вшанування 28 грудня святих Невинних немовлят, мучеників, убитих у Вифлеємі. У цей день вибирали хлопчика-єпископа. Діти протягом різдвяних свят отримували виключні повноваження — такий собі варіант «дитячого» карнавалу, коли світ перевертався догори дриґом і останні ставали першими.

Як бачимо, ґрунт, на який «упали» проповіді двох юнаків з Німеччини та Франції, був насправді плодючим, і їхня підтримка серед населення не має нас дивувати. Утім про все послідовно. Початком дитячого хрестового походу традиційно визначають проповіді в Північній Франції та Німеччині хлопчиків-пастухів, які нібито незалежно один від одного почали розповідати про свої видіння в період між Великоднем і П’ятидесятницею 1212 року[44].

Ніколас із Рейнського регіону переконував, що мусульман можна перемогти лише їхнім мирним наверненням у християнство. Для цього потрібно зібратись у Кельні й вирушити до італійської Генуї. Коли ж люди туди прибудуть, то море розступиться, як перед євреями під час їхньої втечі з Єгипту (тут варто пам’ятати, що подія була відразу після Великодня, коли читаються відповідні фрагменти з книги Виходу). Ніколас і справді зібрав велику кількість охочих. Зважаючи на значні втрати та повернення частини учасників додому, усе-таки наприкінці серпня до Генуї добралися 7000 людей. Після того як море не розступилося, частина розчарованих повернулася додому, інші залишилися в Генуї, де їм запропонували громадянство. Сам Ніколас подався до Пізи разом зі своїми найвірнішими послідовниками. Декілька дітей або юнаків (до проблематичності терміна puer я зараз звернуся) змогли-таки відплисти до Святої землі, але їх продали в рабство в Тунісі. Ніколас пішов до Папської держави, де зустрівся з Інокентієм ІІІ, який закликав хлопця повернутися додому[45]. Ослухатися Папу було немислимо: Ніколас справді спробував повернутися, але загинув під час переходу Альп.

Якого віку був Ніколас і його сподвижники? Яків Ворагінський, говорячи про цього юнака, не змальовує його дитям, однак зазначає, що серед учасників походу були «навіть діти». Слово puer у середньовіччі могло вказувати як на дитину, так і на підлітка чи неодруженого юнака. Ми не знаємо точно, чи хроністи, вживаючи цей термін, казали про вік, чи про соціальний (залежний) стан героїв оповіді.

Другий хлопчик, Етьєн із Клуа, також був пастухом. Як розповідає Ланський анонім (його хроніка сягає 1219 року), підлітку явився Христос у вигляді паломника й дав листи, які Етьєн мав віднести королю Франції. Сучасний історик Гері Діксон намагався реконструювати шлях, яким поширювалася проповідь пастуха, і визначити причини, чому вона була на початку настільки успішною[46]. Перша причина — час, коли все сталося. Це було свято П’ятидесятниці, зішестя Святого Духа, джерела різноманітних дарів. Так, апостоли почали розмовляти різними, не відомими їм до того мовами й без жодного страху відтоді проповідували Добру Новину. Під час святкової меси на П’ятидесятницю в Шартрському соборі, який, імовірно, мав нагоду відвідати й Етьєн, окрім звичної пишноти із хорів на вірян сипалися пелюстки троянд, що мали символізувати язички полум’я.

Другою причиною успіху був командний дух. Пастухи не лише разом доглядали за худобою, а й часто жили поряд. У ХІІІ столітті хлопчаки переважно пасли овець своєї родини, не кажучи про те, що були приблизно одного віку — від восьми до чотирнадцяти років. Гуртова праця й обіди, вік і сусідство творили з них сильну спільноту. Саме тому, коли Етьєн вирішив іти до Сен-Дені, щоб передати чудесні листи королю, його друзі-пастухи теж пішли з ним. Ланський анонім говорить про 30 000 людей, з яких половина була саме pueri, що врешті зібралися під проводом Етьєна в Сен-Дені. Причин довіряти цій статистиці немає: 30 000 з успіхом могло бути цифровим вираженням поняття «величезна юрба». До того ж час прибуття юнака та його послідовників до Сен-Дені збігся з традиційним щорічним ярмарком Ленді. Це було ідеальне середовище для демонстрації різних див, які, відповідно до розповіді Ланського аноніма, творив Етьєн.

Король консультувався з теологами Паризького університету. Хоч ми не знаємо, що саме вони порадили монарху, але закінчення ярмарку (24 червня) повинно було стати завершенням влади Етьєна над юрбою. Усі мали повернутися додому. Ланський анонім пише: «І ось це хлоп’яче відродження (puerilis illa devocio) завершилося так само легко, як почалося. Однак багатьом здавалося, що за допомогою невинних, зібраних з власної волі, Господь зробив би щось велике й нове на землі, що виявилося далеко не так»[47]. Існують окремі згадки про pueri, що зрештою дісталися середземноморського узбережжя Франції, але вони датуються вже 1230-ми, отже, не сучасні цим подіям. Зрештою, можливо, що одна з груп колись великого руху не втратила проповідницького натхнення й частково досягла своєї мети.

Чому взагалі цей спонтанний і короткочасний рух назвали хрестовим походом? Можливо, на відвоювання Єрусалима як кінцевої мети цієї юрби хроністів навели пісні, що виголошували учасники, проходячи селищами та містечками: «Боже, спаси християн! Поверни нам істинний хрест!». Наштовхнути на думки про «бойовий дух» сподвижників Етьєна могло й перебування юрби в Сен-Дені, де, окрім поховань Капетингів, зберігалися реліквії, здобуті під час справжніх хрестових походів.

Пов’язаність німецьких і французьких pueri також залишається недоведеною. Французький рух згадується в німецьких хроніках, але жоден французький чи англійський хроніст не говорить про німецьких хлопчаків. Це підводить до висновку, що діяльність Етьєна могла стати джерелом натхнення для його німецького послідовника. Можливо, хтось із французьких юнаків приєднався до кельнського зібрання, але це залишається недоведеним.

Отже, дитячий хрестовий похід 1212 року на перевірку виявився одним з багатьох популярних рухів ХІІІ століття нарівні з флагелантами. Вочевидь, заклику пастухів піддавалися здебільшого найвразливіші верстви, чиє життя й так було важким і потребувало божественного втручання. Звісно, «дитячими» ці походи були більше з огляду на своїх лідерів та активне ядро, а не на переважну частину учасників. Міф про дитячий хрестовий похід створили пізніші хроністи. Так, невідомий автор додав рядки до хроніки Матвія Паризького про те, що учасники походу прибули до Марселя, при цьому їхній лідер їхав на колісниці в оточенні озброєної варти та вважався настільки святим, що кожний, «хто міг забрати із собою хоча б нитки чи волосини з його одягу, був щасливим»[48].

Варто ще раз наголосити, що войовничий Папа Інокентій ІІІ, «батько» хрестових походів, цього разу не мав жодного стосунку до ініціативи хлопчаків. І він, і французький король Філіп ІІ закликали учасників цих імпровізованих «походів» повернутися по домівках. І світський, і релігійний лідери не сприйняли всерйоз ці починання, не кажучи про те, щоб покладати на них реальні надії. Однак Папа й король дуже добре усвідомлювали, що блукання різними країнами загрожує учасникам походу голодом, холодом, полоном або смертю.

Безперечно й те, що саме юний вік лідерів цих двох рухів робив їх цікавими для дорослих: останні відчували, що відбувається щось нечуване, коли недосвідчені ведуть за собою бувалих, і вважали це Божою волею. Проте розуміння цього підводить нас до висновку: люди середньовіччя добре знали, що таке дитинство та як діти мають його проживати.

Середньовічні діти: інші й водночас такі самі

Отже, дітям у середніх віках насправді жилося небезпечно, адже за різними оцінками кожна третя або четверта дитина помирала до п’ятнадцятирічного віку. Відмінності в раціоні вказують не стільки на нерозуміння дитинства як окремого періоду в житті (численні схеми щодо різного віку людини доводять протилежне), скільки на вади середньовічної дієти як такої.

Споживання алкогольних напоїв дітьми радше було неминучим наслідком, з одного боку, обмеженого подекуди доступу до чистої води, а з іншого, обережного ставлення до води загалом як до чистої флегми, холодної й вологої, що може шкодити травленню. Постійні поради розбавляти вино водою, утім, свідчать про усвідомлення шкоди, яку може завдати алкоголь дитячому організму. Рекомендована дієта на основі молока, хліба та м’яса птиці (така сама, як для хворих), указує на бажання підтримати розвиток малюка, якого сприймали як слабшого та вразливішого за дорослу людину. Це збігається із сучасними рекомендаціями, окрім теперішнього захоплення свіжими овочами й фруктами, якого середньовіччя не знало.

Міфи на зразок дитячого хрестового походу постали якраз із уявлення, ніби середньовіччя воліло використовувати «дитячу силу», не маючи до «маленьких дорослих» ні жалю, ні співчуття. Проте ніщо не свідчить, що малюків у середньовіччі любили по-іншому, ніж тепер. Забавки, пісні, ігри переконують, що дітям дозволяли пережити ці роки відповідно до їхнього віку.

Як щодо дражливого питання про використання дитячої праці? Тут усе залежало від належності до певної соціальної верстви та місця проживання. Діти селян, містян і нащадки аристократів мали, звісно, різні умови для життєвого старту та неоднакові обов’язки. Якщо початковий період у них не надто відрізнявся (приблизно до восьми років малюки були в домі та вчилися у своїх батьків), то з дорослішанням наставав час кар’єрного вибору, який безпосередньо залежав від походження та здібностей. Селянські діти обирали (або обирали за них) між роботою в полі, пастухуванням та іноді — ремісничим фахом у місті. Міська молодь могла здобути освіту, навіть в університеті, що відкривало шлях для найпрестижніших професій юриста, теолога чи лікаря. Також можна було піти в ремісники й досягти непоганих статків і статусу. Більше про можливості середньовічного навчання читайте в розділі «Освіта “білих” і “синіх комірців”: від майстерні до університету».

Дитинство нащадків феодалів важко було назвати надто простим і привілейованим. Ще до підліткового віку вони мали покинути своїх батьків, щоб стати пажем або фрейліною при дворі інших представників знаті. Навіть діти монархів не були винятком, перетворюючись часто на заручників, яким, однак, забезпечували гідні умови життя.

Середньовічне дитинство, звісно, було іншим, але таким самим, як і життя дорослих, позбавлених матеріальних благ, доступу до медицини та якісної їжі, на що в ХХІ столітті можуть розраховувати жителі розвинених країн. Малюків любили та розважали різноманітно, як ми робимо це й зараз. Ні п’ятсот років тому, ні тепер немає єдино правильного способу виховати дитину.

РОЗДІЛ 2

У СЕРЕДНЬОВІЧЧІ СЕКСУ НЕ БУЛО?

Кохання, шлюб і родинні взаємини

«Роман про Александра» («Talbot Shrewsbury book»), Руан (1444–1445), Британська бібліотека, Royal 15 E VI, fol. 6r

Мало в кого доба середньовіччя асоціюється з чуттєвими насолодами. Ми уявляємо собі суворість церковних обмежень, кохання лише в шлюбі та виключно задля продовження роду. І самі шлюби, як здається, не були проявом почуттів. Батьки обирали тобі партнера, який примножив би статки й не принизив соціального статусу. Десь там вигулькує думка про оспіваних Шекспіром Ромео та Джульєтту, але їхня доля, зрештою, була так собі, на любителя. Тим більше, що Шекспір — то вже не середньовіччя.

Утім варто лише копнути глибше — і всі ці стереотипи ламаються, як крига навесні. Отже, якщо ви гадали, що в середньовіччі, як і в Радянському Союзі, сексу не було, то мініатюра на початку цього розділу має змусити засумніватися в цьому.

Середньовічний художник старанно виписав ліжко з дорогезним пологом (ми бачимо точно не сільську хату), пару, яка сумлінно віддається коханню, та їхнього кімнатного дракончика. Митець не бачив нічого сороміцького в тому, щоб подібна сцена з’явилася на сторінках манускрипту — вельми коштовної книги, зробленої з добре вичиненої шкіри теляти (чи корови, чи кози — обирайте по своїй кишені). У наші дні на обкладинці такого видання точно з’явилося б маркування «18+».

І це зовсім не сексуальні фантазії майстра. Він усього лише ілюстрував історію життя Александра Македонського — славетного давньогрецького полководця, який до тридцяти років завоював пів світу. За однією з легенд, його батьком був змій, на якого перетворився єгипетський бог Амон, щоб приємно провести час із царицею. Звучить, як поганий фанфік на історичну тематику, правда ж? Однак цьому існує пояснення. Знахар, маг і за сумісництвом фараон Нектанеб ІІ через проблеми в рідному Єгипті втік до Македонії, де зайнявся астрологією. Як видатний астролог він зустрічається з тамтешньою царицею Олімпіадою, дружиною Філіпа й майбутньою матір’ю Александра, переконуючи її, що вона зачне від бога сонця Амона, якого побачить уві сні. Пару магічних трюків — і Олімпіада справді «бачить» змія, а Нектанеб у цей час «розважає» зачаровану царицю. Результатом цієї ночі омани й кохання став Александр. Принаймні в цьому нас переконує давньогрецький історик під кодовим ім’ям Псевдо-Каллісфен[49]

Уся ця дивна історія викладена в надзвичайно популярному в середні віки «Романі про Александра», який завжди був проілюстрований мініатюрами, схожими на нашу — із ліжком, коханцями та драконом. На них зображена мати Александра Олімпіада, якій увижається під дією магії змій, поки з нею в місіонерській позі кохається Нектанеб. Ця мініатюра не унікальна. Усі художники, які ілюмінували манускрипти із цією історією, старанно зображували кохання цариці з «Амоном».

І це ще не найдивніша історія про секс у середньовіччі. Так само часто, як змія й Олімпіаду, ми зустрічаємо на сторінках манускриптів старозаповітного Йосифа, якого тягне до ліжка підступна дружина Потіфара (спойлер: він відмовиться!), ченців і черниць, що кохаються в різних позах, і навіть просто дерево з прутнями. Насправді сексуальних сцен у середньовічних книжках більше, ніж у сучасних. Утім що саме ми можемо з них зрозуміти, окрім неперехідної цінності місіонерської пози? Чи дізнаємося щось про сексуальне життя звичайних людей? І, зрештою, де ж той дозволений, шлюбний секс?

Пенітенціали, або яке кохання дозволене?

Де ще можна почути від людей правду про їхнє статеве життя, як не під час сповіді, коли вони мають бути особливо відвертими? Саме тому в пошуках відповідей на численні запитання я звернулася до пенітенціалів — керівництв для священників-сповідників. Ці настанови мали допомогти якнайкраще сповідати та призначати відповідні покарання за звершені гріхи. Кожний з гріхів, у якому зізнається людина, мав бути конкретизований — де, коли, як саме? І гріх хтивості (лат. luxuria) не став винятком.

Керівництва з покарань за гріхи з’являються дуже рано, ще на зорі середньовічної доби. Мабуть, вони були потрібні, як жодні інші трактати. Теологія може зачекати, а ось грішити люди не перестають ніколи. Ранньосередньовічна валлійська «Книга Давида»[50], датована першою чвертю VI століття, піднімає завісу над найчастішими плотськими гріхами. У ній згадується секс із монахинями та заміжніми жінками, тваринами, іншими чоловіками (пожиттєве покаяння), незаміжньою дівчиною чи вдовою (усього лише один рік покаяння за умови грошової компенсації чи три роки без неї) та навіть полюції, що трапляються уві сні[51]. За останні слід проспівати сім псалмів і постувати на хлібі й воді в той день, якщо тільки це сталося зумисне. Така заувага, відверто кажучи, збила мене з пантелику. Як людина може робити щось зумисно уві сні? Якщо ж ви таємно поцілували дівицю, то маєте покутувати лише три дні.

Найповнішим з ранніх керівництв уважається ірландський пенітенціал Фінніана. У ньому вже розмежовані покарання для кліриків і світських осіб — перші мають покутувати довше й важче. Окрім повторення покарань за популярні гріхи, як-от секс із дружиною чи дочкою сусіда, автор дає поради щодо статевого життя в шлюбі. Переважно, правда, щодо утримання від нього. Можна брати ручки й записувати! Не варто віддаватися коханню навіть із власною дружиною (чоловіком), якщо це вечір суботи чи неділі або якщо дружина вагітна. Також слід утримуватися від сексу протягом трьох сорокаденних періодів на рік, щоб був час «на молитву за спасіння їхніх душ»[52]. Відсутність статевого життя — необхідна частина покути за подружню зраду: на вас чекає рік без сексу, якщо ви чи ваш партнер згрішите. Як кажуть, хай там що вибрали, ви не виграєте.

У пізніших пенітенціалах ми дедалі більше спостерігаємо «темний» бік сексуальних бажань середньовічних людей, що змушувало священників накладати суворіші покарання. Так, на початку пенітенціала ісландського єпископа, майбутнього святого Торлака Торгальссона (1133–1193) одразу визначається покарання, яке варто накладати на винних у смертних гріхах: дев’ять чи десять років покаяння, що полягатиме в трьох сорокаденних постах на рік (перед Великоднем, Днем святого Михаїла (29 вересня) та Різдвом). Постувати також доведеться у відповідні дні тижня. Крім того, під час Різдвяного посту треба сто разів преклоняти коліна щодня й стільки ж промовляти «Отче наш»; у часи Великого посту й Адвенту носити лише грубий, цупкий одяг; шмагати себе пліткою чи різками п’ять разів (до першої крові) щоп’ятниці під час Великого посту та три роки бути позбавленими причастя[53].

Що ж треба було зробити, щоб дістати такий довгий список покарань, які мають тривати аж десять років? Усе просто: кохатися з людиною тієї самої статі або твариною чи зґвалтувати жінку. Натомість подружня зрада, яка трапилась один чи два рази, за умови, що про неї ніхто не дізнався й учасники не планують продовжувати заборонені стосунки, не вважалася достатнім гріхом, щоб позбавляти причастя (після сповіді). Головне, щоб шлюб не розпався, а винуватець відбув звичайне покарання за свій учинок[54] (утримання від сексу, вина та м’яса на певний час).

Найважчим сексуальним проступком уважався інцест із родичами першого чи другого ступеня споріднення. За нього на винуватця чекало чотирнадцять років виснажливих постів, позбавлення їжі, заборони їздити верхом і слухання служб, не заходячи до церкви (за винятком кількох днів на рік у найбільші свята)[55].

Отже, була тисяча й одна можливість грішно віддатися коханню. «Ангельський Доктор» Тома Аквінський у «Сумі теології» роз’яснив остаточно, який секс засуджується, указавши цього разу й заборонені пози. Після дискусії щодо мастурбації, скотолозтва та гомосексуальності (цікаво, що він згадує й про зносини між двома жінками, а не обмежується чоловіками) теолог засуджує також «недотримання природного способу злягання або через невпорядкованість, або через інші монструозні чи тваринні способи злягання» («Сума теології», Т. ІХ, питання 154). Отже, навіть із дружиною можна згрішити, якщо зайнятися коханням невчасно чи не в тій позі.

Гріх Содому й Гоморри: одностатеве кохання

Сексуальність, як бачимо, сама по собі вже вважалася достатньо гріховною. Тим гірше було, коли вона ставала ще й «протиприродною» — саме так називають одностатеве кохання в пенітенціалах і теологічних трактатах. Можна було зустріти й інший термін — «гріх Содому й Гоморри», що відсилало читача до старозавітної історії про знищення вогнем Божественного гніву двох міст, які загрузли в гріху (не уточнюється, у якому саме). Відповідно до ранньохристиянської традиції, цим гріхом був якраз гомосексуалізм.

Що ж ми можемо прочитати про одностатеві стосунки в середньовічних джерелах?

До проблеми гомосексуальності в монастирях звертався італійський богослов, реформатор Церкви Петро Даміані (1007–1072). У трактаті з промовистою назвою «Книга Гоморри» він засуджує цей гріх «проти природи» у всіх його видах. Даміані налічує чотири його варіанти: «Хтось грішить наодинці із собою; хтось грішить руками чи між стегон інших, хтось звершує повний акт проти природи» (розділ І). Такий поділ не був винаходом теолога. Він зустрічається вже в канонах Синоду VI століття (Luci Victoriae), де кожен із цих гріхів слід було спокутувати різну кількість років: «Хто не вчинив би чоловічий злочин, подібно до содомітів [має спокутувати] чотири роки; хто між стегон — три роки; хто [згрішив] рукою іншого чи власною — два роки».

На думку Даміані, винних у цих гріхах слід було виводити за межі орденів чи не допускати туди, коли йшлося про послушника (розділи ІІ—ІІІ). Якщо спіймана на цьому людина вирізняється особливою любов’ю до молитви, веде активне релігійне життя та має бездоганну репутацію, вона може дістати відпущення свого гріха, але не повинна призначатися на жодну церковну посаду. Важко сказати, наскільки результативними були заклики теолога, однак відомо, що тодішній Папа визнав ці вимоги надто жорсткими.

Чи було місце жіночій гомосексуальності в настільки чоловічому суспільстві середньовіччя? Подібних свідчень зовсім обмаль. Так, пенітенціал 730 року, чиє авторство приписують англосаксонському ченцю Беді, призначає трирічну покуту за розпусту жінки з жінкою та семирічну (!) — за секс монахині з монахинею за допомогою «інструмента». Суворість покарання за останній гріх може бути пояснена лише одним: річ не лише в розпусті як такій, а в тому, що одна з жінок перебирає на себе «чоловічу» функцію активного партнера. Мало що сприймалося в середньовіччі настільки негативно, як інверсія соціальних (і сексуальних) ролей.

Найкраще підтвердження цього — випадок Катерини Гетцельдорфер. Документи судового процесу, що тривав над нею в 1477 році в Шпаєрі, були віднайдені та опубліковані істориком Гельмутом Паффом[56]. Вони містять свідчення кількох жінок про способи, якими звинувачувана кохалася з ними. Ельза Мутер розповідає, як Катерина прийшла до неї, доки чоловіка не було вдома, і «намагалася спокусити її та оволодіти нею по-чоловічому»[57].

На допомогу «коханню по-чоловічому», звісно, приходив «інструмент»: «Вона [Ельза] взяла його [пеніс] і відчула, наскільки він великий, у половину руки. Вона подумала, що він був схожий на ріг — звужений на кінці та ширший в основі. Вона ледь зігнала її [обвинувачену] із себе. Потім, коли вона [Ельза] розкричалася, та, хто на лаві підсудних, вистрибнула з вікна. Вона [Ельза] також каже, що коли та прийшла до неї, то показала свій пеніс і намагалася оволодіти нею й запропонувала вісім флоринів. Вона також каже, що та мочиться крізь ту штуку». Далі в документі описується те, яким чином був зроблений сам «інструмент»: «…із червоної шкіри, спереду наповнений бавовною та з дерев’яним стрижнем в основі, у якому була дірочка з пропущеною крізь неї мотузкою, щоб прив’язувати його [до стегон]».

Окрім Ельзи та інших випадкових жінок, у Катерини протягом двох років була постійна партнерка, яку жінка видавала за свою сестру. Хоча сам злочин у документах судового процесу не називається, вирок був суворий. Катерину втопили, а її коханок вигнали з міста[58].

Кастрований Ромео, або Перипетії кохання Абеляра та Елоїзи

Наявність численних обмежень і відповідних покарань за їхнє порушення натякають, що середньовічні люди були далекі від бажаної Церквою цнотливості. Окремі покарання за повторні переступи ще більше стверджують нас у цій думці. Утім це все — абстрактні роздуми. Настав час розповісти про найромантичнішу та, хай вони мене вибачать, найхтивішу пару середньовіччя — П’єра Абеляра й Елоїзу Фулбер.

Життя П’єра Абеляра (1079–1142) — гарне підтвердження того, що за кожним успішним чоловіком стоїть терпляча жінка. Правда, цього опису недостатньо, щоб пояснити шлях від викладача філософії в Сорбонні до кастрованого, але дуже впливового єретика. Ми блукали б у темряві здогадок, якби Абеляр не записав і не пояснив усе, що з ним трапилось, у творі з промовистою назвою «Історія моїх страждань»[59].

Історія П’єра Абеляра спочатку нагадувала типову розповідь із книжки «Стань успішним за п’ять кроків». Народжений у лицарській родині, юнак рано зрозумів, що філософія, а не війна — його справжнє покликання. Одинадцятирічним він починає вчитися в славетній Шартрській школі, здобуваючи знання в гігантів схоластичної теології, як-от Росцелін і Гійом де Шампо. Як і всі талановиті студенти, Абеляр вирішив виступити проти своїх учителів і заснував власну школу в Мелені. Так розпочалася його кар’єра видатного полеміста. Він переходив з одного місця на інше, вступав у конфлікти й зрештою очолив у 1113 році школу при Соборі Паризької Богоматері. Непогано для молодого, але досвідченого (йому було 34 роки) й амбітного теолога!

І тут, у зеніті слави, Абеляр зустрів Елоїзу. Вона була незвичайною сімнадцятирічною дівчиною. Позашлюбна дитина батьків з найвищої аристократії, Елоїза жила із своїм дядьком Фулбером, каноніком собору Сент-Єтьєн. Вона розмовляла латиною, грецькою та гебрейською, що було доступно далеко не всім освіченим чоловікам того часу, не кажучи вже про жінок. До того ж Елоїза отримала дозвіл навчатися вільним мистецтвам — можливість, доступну тоді виключно юнакам. Абеляр, який мав стати її вчителем, оселився в будинку Фулбера.

На П’єра Абеляра чекала стрімка церковна кар’єра, на Елоїзу, імовірно, теж, однак кохання виявилося для них привабливішим за науку. Ось що сам філософ писав про той час: «Отже, під приводом навчання ми повністю віддавалися любові, і старанність у студіях давала нам таємне усамітнення. І над розкритими книгами більше звучали слова про любов, ніж про вчення; більше було поцілунків, ніж мудрих висловів; руки частіше тяглися до грудей, ніж до книг, а очі частіше відбивали любов, ніж стежили за написаним»[60].

Їхнє кохання навіть перетворило звичну тоді в навчальних закладах практику биття учнів різками на щось схоже на «П’ятдесят відтінків сірого»: «Щоб збуджувати менше підозр, я завдавав Елоїзі ударів, але не з гнівом, а з любов’ю, не в роздратуванні, а з ніжністю, і ці удари були приємнішими за будь-який бальзам. Що далі? Охоплені пристрастю, ми не упустили ніяких любощів з додаванням і всього того незвичайного, що могло придумати кохання»[61]. Навряд Абеляр та Елоїза думали тоді про покарання з пенітенціалів чи про настанови Томи Аквінського. Їхня пристрасть стала надто палкою й почала виходити за межі кімнати для навчання. Абеляр втрачав лекторський запал. Як сам зізнавався, йому більше хотілося писати вірші про кохання, ніж поринати в таємниці філософії. Студенти Абеляра, звісно, сумували, аудиторія позіхала — усі здогадалися, що відбувається з колись блискучим ученим. Усі, окрім людини, що перебувала в епіцентрі цього кохання, — дядька Елоїзи. Він довше за інших залишався в приємному мороці незнання. Утім правда все-таки дійшла до нього. Канонік вигнав Абеляра з власного дому, але не зміг зробити того самого з думками своєї племінниці. Коханців розлучили, проте їхнє почуття лише ставало палкішим.

Згодом Елоїза зрозуміла, що вагітна, і повідомила про це Абеляра. Тоді коханець допоміг їй утекти від сорому й перевіз до своєї малої батьківщини в Пале. У 1118 році в дівчини народився хлопчик, якого назвали П’єром Астралябієм, а наш герой одразу після повернення до Парижа як чесний чоловік побрався з Елоїзою з благословення її дядька. Жити б їм і горя не знати, але молода дружина не була рада шлюбу: вона прагнула, щоб чоловік продовжив свою кар’єру філософа й теолога. Однак, будучи одруженим, Абеляр не міг розраховувати на високу посаду, тож Елоїза вирішила заперечувати факт їхнього шлюбу.

Абеляр був не проти цього, адже зовсім не прагнув родинного затишку. В «Історії моїх страждань» він пише про таку можливість майже з відразою: «Далі, хто ж, маючи намір присвятити себе богословським або філософським роздумам, може виносити плач дітей, тужливі пісні годувальниць, які їх заспокоюють, і гомін натовпу домашніх слуг і служниць? Хто в змозі терпляче дивитися на постійну неохайність маленьких дітей?»[62]. Канонік Фулбер був розлючений: сором Елоїзи виявився не прикритим шлюбом. Тоді він замислив помститися Абеляру та зруйнувати його кар’єру. Останньою краплею стала втеча Елоїзи до монастиря в Аржентеї (століття по тому Клод Моне писатиме там свої знамениті водяні лілії).

Дядько, упевнений, що Абеляр змусив його племінницю стати монахинею, надуривши всю родину, перейшов до активних дій. Він підкупив слугу П’єра та, узявши кількох спільників, пробрався вночі до його житла й оскопив філософа. Це був найбільший сором! Абеляр тепер не міг претендувати ні на що серйозне в церковній ієрархії, адже канонічне право забороняло кастратам обіймати високі пости. З туги за втраченим П’єр постригся в ченці. Те саме зробила й Елоїза.

Кар’єра Абеляра, утім, на цьому не закінчилася. Він і далі писав трактати, брав участь у дискусіях. Його навіть проголосили єретиком, а «Вступ до теології» присудили до спалення на соборі в Суассоні в 1121 році. У 1125-му Абеляр збудував каплицю, названу Параклетом (гр. «утішитель», одне з імен Святого Духа), де викладав охочим учитися в нього юнакам. Ті тягнулися до філософа та його каплиці посеред Шампані, як вівці до пастиря.

У 1129 році Елоїза знову стала близькою Абеляру — тепер уже як монахиня. Абат Сугерій (його ім’я пов’язують із поширенням готичного стилю у Франції) виселив черниць із Аржантея. Елоїза, яка стала абатисою, забрала своїх підопічних і заснувала спільноту Параклет на чолі з Абеляром. Вважається, що листи одне одному Абеляр та Елоїза писали якраз тоді.

П’єр Абеляр залишався бійцем до останнього. За рік до смерті, у 1141 році філософа навіть відлучили від церкви за єресь, у якій його звинувачував могутній супротивник Бернард Клервоський. Урятувати Абеляра від вироку Папи Інокентія ІІ зміг інший впливовий теолог, абат Клюні Петро Достоповажний (1092–1157). Він же допоміг Астралябію стати каноніком у Нанті. Петро переконав не дуже здорового Абеляра залишитися в одному з монастирів, що перебував під егідою Клюнійського абатства. Філософ, виснажений переслідуваннями, погодився. Петро Достоповажний зробив ще один героїчний учинок — примирив Абеляра з Бернардом Клервоським і Папою Римським.

П’єр Абеляр помер 21 квітня 1142 року в монастирі Сен-Марсель-сюр-Сон. Елоїза пережила його на 22 роки. Їхні останки були спочатку об’єднані в Параклеті, а потім, у 1817-му, поховані на кладовищі Пер-Лашез у Парижі. Там ви можете відвідати вічних закоханих і сьогодні.

Абеляр та Елоїза. «Роман про Троянду» (XIV століття), MS 482, Музей Конде

Закінчити цю розповідь хотілося б словами Елоїзи, яка, на відміну від Абеляра, не могла зануритися з головою в роботу, забувши про втрачені фізичні радощі: «І справді, любовні насолоди, яким ми обоє однаково віддавалися, були тоді для мене настільки приємні, що не можуть ні втратити принадність, ні хоч скільки-небудь згладитися з моєї пам’яті. Куди б не звернулася я, вони всюди з’являються перед моїми очима та збуджують у мені бажання. Навіть уві сні не щадять мене ці мрії. Навіть під час урочистого богослужіння, коли молитва повинна бути особливо чистою, грішні видіння цих насолод до такої міри опановують моєю нещасною душею, що я більше віддаюся цим мерзотам, ніж молитві. І замість того, щоб журитися про скоєне, я частіше зітхаю про те, що не здійснилося. Не тільки те, що ми з тобою робили, а й навіть місця і хвилини наших діянь нарівні з твоїм образом так глибоко закарбувалися в моїй душі, що я ніби знову переживаю все це і навіть уві сні не маю спокою від цих спогадів»[63].

Справа дійшла до весілля, та чи варто одружуватися? «П’ятнадцять радощів шлюбу»

Хтось може сказати, що любов П’єра Абеляра та Елоїзи стала безсмертною тільки тому, що вони не пізнали подружнього життя. Хоча шлюб у середньовіччі й був єдиним легальним способом для чоловіка та жінки віддаватися радощам кохання, його престиж у добу куртуазної любові виявився невисоким. Причина одна — жіноцтво! Можливо, у це важко повірити, але середньовіччя, яке породило культ Прекрасної Дами, страждало на мізогінію, тобто жінконенависництво.

Жінки вважалися слабкими, дурними, схильними до гріха значно більше за чоловіків; їм не можна було вірити. На сторінках книжок чи у творах мистецтва вони з’являються як спокусниці чи зрадливі дружини, вражені пихою, жадібністю та іншими смертними гріхами, у які втягують нещасних чоловіків. Віднайти першоджерело негативного образу жінок нескладно. Це Біблія, у якій тоді переважно черпали життєву мудрість. Спочатку, ще в Старому Заповіті, Єва спокушає чоловіка плодом з Дерева пізнання: Змій умовив її, а не Адама (стійкішого, як вважали середньовічні богослови). Отже, саме жінка стала причиною первородного гріха та вигнання перших людей з раю. Вона прирекла людство на загибель, завадити якій зміг лише Богочоловік — Христос. Як бачимо, чоловікові довелося виправляти жіночі хиби. Утім провина Єви — то не єдина проблема.

Учення Христа було революційним і мало підвищити статус жінок, адже останні відіграють у Новому Заповіті здебільшого позитивну роль (головне — не згадувати про Саломею та голову Йоана Хрестителя на блюді). Марія була матір’ю Христа, Марія Магдалина омивала Його ноги сльозами, змащувала миром і стала першим свідком Воскресіння. Апостоли, які ходили з Ісусом, може, і не були настільки прогресивними, як їхній Учитель, але все-таки виявилися толерантнішими за пересічних євреїв. Проте тут у жінок з’явився новий супротивник — святий Павло (колишній Савло, переслідувач християн). Саме його послання містять такі популярні в певних колах ідеї: «Жінки ж, як у всіх церквах святих, нехай мовчать, їм бо не дозволено говорити; нехай будуть у покорі, як і закон говорить. Коли хочуть чогось навчитися, хай спитають удома своїх чоловіків: бо непристойно в церкві жінці говорити» (1 Кор 14:33–35); «Жінка нехай учиться мовчки, в повній покорі. Навчати жінці я не дозволяю, ані коверзувати чоловіком, — їй бути тихомирною! Адам бо спершу був створений, а Єва потім. І Адам не був зведений, жінка ж, зведена, завинила» (1 Тим 2:11–14).

Хай як сумно, та саме ідеї святого Павла, а не Христа визначили жіночу долю на весь середньовічний період. Жінок вилучили з літургії, науки, освіти, і це ще не все. Від того самого апостола Павла бере початок і сумнівна репутація шлюбу: «А зв’язаний ти з жінкою? Не шукай розв’язатись. Розв’язаний від жінки? Не шукай жінки. Однак коли оженишся, ти не згрішив; і коли дівчина виходить заміж, не грішить, але такі зазнають тілесного горя, — мені ж вас жалко» (1 Кор 7:27–28). Після цього «оптимістичного» прогнозу, святий Павло додає ще рядки, що лягли в основу целібату (безшлюбності) усього католицького кліру та сформували ідеал чернечого життя: «Хто нежонатий, клопочеться про Господні справи, як подобатися Господеві; а хто жонатий, клопочеться про справи цього світу, як догодити жінці, і він поділений. Так само й жінка незаміжня, і дівиця клопочеться про Господні справи, щоб бути святою і тілом, і духом, а заміжня клопочеться про справи цього світу, як догодити чоловікові» (1 Кор 7:32–34).

Суворі, безапеляційні слова апостола Павла визначили долю багатьох жінок і чоловіків: краще залишатися без шлюбу, але якщо зовсім не можете утриматися від плотських радощів, тоді ліпше одружуйтеся, щоб не грішити ще гірше. Отже, шлюб — це не найкраще рішення, та бувають речі й гірші за нього — секс поза ним, наприклад. Ті ж, хто має піклуватися про Господнє (священники, ченці, монахині), повинні відмовитися від подружнього життя та будь-яких інших непристойних стосунків.

Так само впливовими виявилися й судження апостола Павла про «тілесні муки» шлюбу, які, звісно, відчувають чоловіки, а не ці брехливі спокусниці-жінки, спадкоємиці Єви. Не дивно, що найромантичніше кохання середньовіччя, оспіване трубадурами, — позашлюбне. На нього страждають неодружені чоловіки-лицарі, зітхаючи біля дружини свого суверена. Неможлива любов і до того ж без наслідків, безперечно, стане вічною на відміну від реальних почуттів у шлюбі.

Що ж залишається тим, хто таки потрапив у пастку шлюбу? «Радощі», на які чоловіки обертають знущання своїх дружин. Саме про них читаємо в характерному для мізогінного середньовіччя творі «П’ятнадцять радощів шлюбу» (прибл. 1400). Про автора достеменно нічого не відомо, тож історикам доводиться бавитись у Шерлока Голмса, будуючи припущення на зернятках правди, захованих у тексті. Спочатку автор каже, що має великі зобов’язання за межами шлюбу. Також у передньому слові читаємо, що він створив цю книжку, наслідуючи молитви-медитації про п’ятнадцять радощів Богоматері — так само розважаючи, але вже над подружнім життям[64]. Це наштовхнуло дослідників на думку, що автор був кліриком, вільним від шлюбу, і водночас багато знав про нього завдяки вислуховуванню сповідей.

Інша версія — автор був юристом, тож добре знався на процедурі розлучення (справі для середньовіччя далеко не банальній) і банкрутства. Імовірно, так він міг познайомитися зі шлюбними проблемами, адже юристам, як і лікарям чи священникам, доводиться вислуховувати найменші подробиці приватного життя, у якому щось пішло не так.

Як пояснює автор у вступі, його мета не віднадити неодружених від шлюбу, а лише попередити про те, що на них чекає: «Можливо, декотрі з них пошкодують про своє рішення [одружитися], коли стане вже занадто пізно, отже, вони назавжди залишаться із цими радощами, до кінця їхніх жалюгідних днів»[65]. Перераховувати всі «радощі» настільки ж методично, як це робить письменник, немає сенсу: коли читаєш його «медитації» над важкою чоловічою долею в шлюбі, то бачиш, що кпини автора мають кілька основних тем, до яких він повертається майже в кожному розділі.

Перша тема — фінансові втрати, яких неминуче зазнає той, хто вирішив зламати своє життя й одружитися. Уже в першій «радості» автор змальовує картину фінансового краху, до якого призводить спосіб життя дружини, що прагне відвідувати бенкети та весілля, зодягнена в найгарніші сукні та прикрашена коштовностями. Чоловік погоджується, витрачає більше, ніж має, сповзаючи в боргову яму. Кредитори в якийсь момент втрачають терпіння й відсуджують усе майно (і це ще добре, коли не накладають більших покарань). Поки чоловік борсається, щоб якось залишитися на плаву, дружина лише проливає сльози над своєю долею, «не думаючи про роль, яку сама відіграла в цьому, про сукні та дорогоцінності, яких вона жадала»[66] замість того, щоб зоставатися вдома.

Друга тема, нерозривно пов’язана з першою, — жіночі примхи, безглузді й нещадні. Як засвідчує автор у третій «радості», коли молоде подружжя наситилось одне одним, пізнавши всі можливі види любощів, дружина вагітніє (інколи не від чоловіка). Такий стан робить її перебірливою в їжі (про це докладніше можете прочитати у відповідному розділі цієї книжки). Вона змушує нещасного чоловіка ганятися день і ніч за різними делікатесами, які нарешті її звабили б[67]. Утім це ще добре, коли причина поведінки зрозуміла. У шостому розділі читаємо про іншого нещасного, який ніяк не може добитися від дружини відповіді на просте запитання, старе, як світ: «Що не так?». Та, як водиться, відповідає: «Усе гаразд», але по ній видно, що це брехня, і обідати жінка до нього не прийде[68]. «Чим більше він намагається підняти їй настрій, тим засмученішою вона стає, щоб ще сильніше дошкулити йому»[69].

Третя тема — жіноча невірність. До одного з її проявів (зрада як наслідок різниці у віці) я звернуся трохи згодом, зупинившись тут лише на звичайному перелюбі, до якого веде жіноча хтивість. Автор розповідає в останній (але не за значенням!) «радості» про дружину, що віддається земним насолодам без зайвих сумнівів. Одного разу її чоловік бачить, як коханець заходить у будинок, щойно господар вийшов звідти. Він повертається, щоб застати дружину «на гарячому», і бачить, як ті обіймаються. Жінка починає вмовляти чоловіка не робити чогось такого, про що той «потім пошкодує»[70], поки коханець збирає речі й швиденько тікає. Господар намагається його зловити, однак губить і з пустими руками повертається додому, де збирається щось таки зробити з невірною дружиною. Остання тікає до матері (чи сестри), де розповідає печальну історію про чоловіка, який увірвався до неї в кімнату, поки жінка спокійно спілкувалася з юнаком, що потрапив до неї випадково (чи якусь подібну, далеку від правди)[71]. Зрештою все місто знатиме, яка вона цнотлива і який він жорстокий. Найсумніше, підсумовує автор, «що хай там як дружина до чоловіка ставиться, вона його вже ніколи не полюбить»[72], а він «жалюгідно скінчить свої дні»[73].

Отже, хоч автор і переконує, що не має на меті віднадити когось від вирішального кроку, він робить усе можливе, щоб навіть найприємніші сторони шлюбу, як-от фізична насолода чи народження дітей, обернути на джерело скорбот. Секс приїдається, гроші зникають і не повертаються, діти кричать і не дають спати, дружина зраджує чи помирає молодою — «радощі» не скінчаються, виснажуючи чоловіка та заганяючи його в могилу.

Звісно, гіпербола — одна з основних стилістичних фігур, яких потребує сатира, тому не варто вірити, що середньовічний шлюб не давав радості обом партнерам. Проте це нагадувало тернистий шлях, сповнений небезпек, однією з яких була (і залишається на сьогодні, хіба ні?) фінансова залежність.

Що ж таке середньовічний шлюб? Правила, посаги й можливості жінки

Укласти шлюб у добу середньовіччя було простіше (і дешевше), ніж зараз. Вистачило б сказати заповітні слова: «Я беру тебе за свого законного чоловіка/свою законну дружину», бажано при свідках — і все. Тепер ви разом у щасті та недолі, доки смерть не звільнить від цієї непростої ноші. Церква й священник при цьому були зовсім не обов’язковими. Лише в пізньому середньовіччі ми бачимо, як зростає їхня роль у визнанні законності подружнього зв’язку[74]. Шлюб поступово стає подібним до інших таїнств Церкви, які має уділяти священник, хоча навіть у XVI столітті одружувалися не в самому храмі, а на його порозі (у притворі). Достатньо поглянути на гравюру «Селянський ярмарок» Ганса Зебальда Бегама (1535, Британський музей), щоб у цьому переконатися.

Це не означає, що будь-хто міг одружитися будь з ким на свій вибір. Як канонічне, так і звичаєве право накладало низку обмежень, за якими, утім, стояли раціональні міркування. Заклав підвалини християнського шлюбу Папа Олександр ІІІ. Побратися за його правилами було нескладно, усе зводилося до трьох вимог:

1. Теперішня згода (sponsalia de presenti, я беру тебе за дружину/чоловіка), надана вільно чоловіком і жінкою, здатними вступати в подружжя, створює дійсний шлюб, нерозривний протягом спільного життя сторін договору, окрім надзвичайних обставин.

2. Майбутня згода (sponsalia de futuro, я обіцяю взяти тебе за дружину/чоловіка), надана вільно чоловіком і жінкою, здатними вступати в подружжя, створює дійсний нерозривний шлюб, якщо супроводжується статевим актом між сторонами.

3. Будь-який християнин міг одружитися з будь-якою християнкою, якщо обоє досягли мінімального віку згоди (семи років у разі майбутньої згоди; чотирнадцяти для чоловіка й дванадцяти для жінки в разі теперішньої згоди), за умови, що жоден з них не був раніше одружений з кимось іншим, хто ще живий на момент цього шлюбу; якщо жоден з них не належав до чернечого ордену або не дав урочистої обітниці цнотливості; якщо сторони не були занадто близькими родичами одне одному[75].

Шлюб обов’язково мав укладатися за згодою обох сторін. Добровільність зв’язку робила його легітимним. Може здаватися, що вкрай обмежених у правах середньовічних жінок змушували погоджуватися на шлюб із чоловіками, яких їм вибирала рідня, проте не все було так просто. Резонансна справа «Медефельд проти Сендкрофта», яка потрапила до Королівського суду Англії в 1286 році, доводить, що жінка могла відмовитися від нареченого, не милого її серцю. Обставини цієї справи прості: Джеффрі Сендкрофт умовився щодо шлюбу з Мері де Медефельд, тобто вони уклали майбутню згоду — sponsalia de futuro). Коли чоловік забажав перейти до активних дій (для укладення шлюбу потрібно його консумувати), Мері раптово передумала виходити за нього заміж. Джеффрі звернувся з позовом до церковного суду, вимагаючи визнати непокірну дівчину його законною дружиною[76]. Суд задовольнив цей позов, утім Мері так і не погодилась перебратися до нелюбого чоловіка. Вона подала позов до іншого суду, щоб скасувати рішення про їхній шлюб.

Що ж зробив Джеффрі? Порадився з парафіяльним священником! Той підказав просто викрасти Мері й навіть позичив для цього свого коня, бо, бачте, її поведінка видалася їм нерозумною. Горе-наречений узяв двох друзів і поїхав до дівчини. Та була в гаю біля свого дому. Коли Мері зрозуміла, що відбувається, то вчепилася в деревце глоду. Чоловіки спромоглися віддерти її від нього (для дівчини це закінчилося численними подряпинами) та, перекинувши через коня (їхати верхи вона відмовилася), привезти до будинку одруженого брата Джеффрі. Там «молодят» замкнули на п’ять днів у кімнаті з ліжком, уважаючи, вочевидь, що Мері змириться. Даремно вони на це сподівалися. Щоразу, як Джеффрі доторкався до неї, дівчина кричала. Зрештою його родичі порадили відмовитися від спроб консумувати шлюб і від Мері теж. Дівчину випустили, змусивши підписати відмову від будь-яких позовів проти Сендкрофтів за викрадення. Мері погодилася на це й вийшла на волю. Перше, що вона зробила, — подала позов до Королівського суду. Дівчина добре знала, що відповідно до звичаєвого права жодні заяви, підписані під час таких ув’язнень, не мають юридичної сили[77]. За заподіяну моральну шкоду вона вимагала сто фунтів — суму, завелику для родини колишнього нареченого, про що він мав би подумати до викрадення. Якби дівчина програла свою апеляцію, то Сендкрофт виплачував би цю суму самому собі як її чоловікові, але цього не сталося. Вочевидь Мері визнали незаміжньою[78]. Залишається сподіватися, що сто фунтів були таки сплачені й відбили в Сендкрофта бажання викрадати наречених.

Отже, ми бачимо, що жінка в середньовіччі не була настільки безправною, як могло здаватися. Із цієї історії також можна зробити висновок, що словесної згоди між нареченими вистачало для визнання їх чоловіком і дружиною навіть у суді. Утім подружньому життю передували ще й інші домовленості — наприклад, щодо посагу. Родина нареченої зазвичай віддавала або певну частину свого рухомого майна (давати за дівчиною корів чи биків було нормою в сільській місцевості), або грошей (гарний варіант для містян), або землі. Останній подарунок, звісно, був найціннішим у феодальну добу. Родина нареченого не лише приймала дари. Як свідчать записи судів, вона також виступала дарувальницею майна майбутній сім’ї.

На цьому етапі теж слід було поводитися обережно, адже траплялося чимало охочих провернути оборудку й стати багатшими, уникаючи шлюбних обов’язків. Історик Роберт Палмер розшукав такий випадок в архівах Королівського суду Англії. Справа Насток — Ладгейл демонструє, що хай як чоловік цього бажав, але посаг дружини — то не його власність, коли щось піде не так. У 1276 році Едмунд де Насток вирішив одружитися з Елізабет де Ладгейл. Усе було б добре, але молоді прагнули покращити свою фінансову ситуацію[79]. Вони таємно одружилися, і з чистим серцем Насток почав шукати заможнішу наречену. І таки знайшов! Він почав перемовини з Річардом де Броком про шлюб із його дочкою Агнес. Едмунд ще до одруження в 1277-му отримав за дівчину посаг на шістдесят фунтів — коней, биків, корів з телятами, овечок з ягнятами, хатнє начиння, одяг, жито, пшеницю тощо. Усе це чоловік забрав до свого будинку в Ессексі, сказавши, ніби привіз додому власне майно. Після цього Насток одружився з Агнес.

Тут настала черга вступити в гру Елізабет де Ладгейл. Вона подала позов на Настока, щоб церковний суд «повернув» їй чоловіка, анулювавши шлюб з Агнес. Позов задовольнили. Насток, незважаючи на розлучення, не віддав посагу Агнес. Вона, вочевидь, зрозуміла, що її колишній чоловік веде брудну гру, і в 1290 році подала на нього позов у Королівський суд[80]. Спочатку Насток наполягав, що посаг має бути поділений порівну між ним та Агнес. Коли ж це не спрацювало, став переконувати, що те майно було йому передано зовсім не як посаг, отже, воно не має ділитися чи в інший спосіб передаватися колишній дружині. Насток навіть запропонував, щоб його клятву на знак правдивості цих слів підтвердило одинадцять чоловіків. У суду всі ці пропозиції викликали обґрунтовані сумніви, адже зрештою знайшлися ті, хто бачив, що майно передали як посаг. Насток програв. Він мав повернути Агнес 66 фунтів за посаг і 16 фунтів, як ми зараз сказали б, за компенсацію моральної шкоди[81].

Як бачимо, якщо подружжя не дотримувалося бодай однієї з умов укладення шлюбу, він анулювався. Це не розлучення в сучасному сенсі, а констатація, що шлюб узагалі не відбувся. У справі Насток — Ладгейл чоловік уже був одружений (sponsalia de presenti), тож його майбутня згода з Агнес виявилася недійсною. Дівчина своєю чергою могла спокійно вийти заміж удруге в разі такого «розлучення» (divortium a vinculo matrimonii). Так само недійсною була угода про укладення шлюбу в майбутньому, якщо консумація не відбулася й пара не має сексуальних стосунків, не кажучи вже про виявлення надто близької кровної спорідненості (інцесту).

Жінка також могла запросити ануляції шлюбу, якщо чоловік виявився імпотентом і не попередив її про це до укладення подружнього союзу). Так, 23 березня 1385 року паризький суд визнав недійсним шлюб Жанни ля Удурон де Ланьї-сюр-Марн і Жана Карре через чоловікову «холодність, неспроможність, імпотенцію»[82]. Скарга дружини ґрунтувалася на таких пунктах: 1) звіт трьох магістрів медицини та Мішеля де Пісіс, «нашого хірурга під присягою», які відвідали чоловіка та засвідчили, що він не може займатися сексом із жінкою; 2) клятва Жанни, яка заприсягнулася, що він імпотент і що вона намагалася зайнятися з ним сексом; 3) клятви шести чоловіків з Ланьї, які присягнули на Євангелії, що вірять клятві позивачки й що ніколи не чули, щоб Жан пізнав якусь жінку. У результаті Жанна дістала право вийти заміж ще раз і сплатила шість су за судові витрати[83].

Отже, навіть з безнадійної на перший погляд ситуації існував легальний вихід. Утім не всі законні та «нормальні» шлюби були вдалими. Цьому на заваді часто ставала нерівність подружжя, зокрема вікова.

Старі чоловіки та молоді дружини

У популярній культурі склалось уявлення, що в минулому нерівний шлюб був звичною справою — наприклад, дівчину з бідної, однак аристократичної родини віддавали за заможного, але старого кавалера. Насправді в середньовіччі дотримувалися переконання, що гарантія щасливого шлюбу — це рівність молодят за віком і соціальним статусом. Порушення цього загрожує різними проблемами в їхньому подальшому житті. Недаремно автор згаданих раніше «П’ятнадцяти радощів шлюбу» розпочинає п’яту «радість» такими словами: «Можливо, дружина знатніша чи молодша за нього, і це вже дві обставини проти чоловіка, немає бо надійнішого способу зруйнувати своє життя, ніж потрапити в ці дві пастки; ситуації, противні й природі, і розуму»[84].

Якими ж проблемами загрожує нерівність у подружжі? Дружина, як переконує автор «П’ятнадцяти радощів шлюбу», постійно нагадуватиме своєму чоловікові про неземне щастя, яке той дістав у її особі. Щоб утримувати це «щастя», він витратить силу-силенну грошей, не кажучи вже про постійне піклування та вдячність, що має сяяти в його очах. Інша потенційна загроза — подружня зрада. Щоб задовольнити молоду дружину, чоловік має докласти чималих зусиль, яких після досягнення певного віку вже може не мати.

Чи зупиняли молодих душею, але не тілом чоловіків такі загрози від одруження на гарненьких дівчатах? Усе передбачувано: якщо й стримували, то далеко не завжди, адже значна частина середньовічної сатири обертається навколо теми рогоносців. Вони улюблені герої французьких фабліо, німецьких шванків чи італійських фацецій — невеличких оповідань здебільшого на непристойні та/чи антиклерикальні теми. Це була література, розрахована на найширші кола читачів і слухачів, які, незважаючи на свою релігійність та інші чесноти, утомлювалися бути хорошими й з радістю розважалися походеньками хтивих ченців, невірних дружин і дурних чоловіків із цих гумористичних оповідок.

Так, у фабліо Марії Французької (ХІІ століття) немолодого селянина обманює кмітлива дружина. Одного разу він зазирнув у спальню й угледів, як його жінка розважається з незнайомим чоловіком. «О, що я побачив!» — заголосив селянин[85]. Дружина почала розпитувати з удаваним співчуттям, що ж такого жахливого йому привиділося. Чоловік пояснює, як побачив її в обіймах іншого. Можна було б очікувати, як жінка почне виправдовуватися чи просити вибачення, але ж ні! Вона стала переконувати селянина, що очі його обманюють і не варто їм довіряти. Щоб довести, наскільки все не так, як здається, дружина підвела чоловіка до діжки з водою, попросила зазирнути туди й сказати, що він бачить. Той слухняно відповів, що самого себе. На це жінка заперечила: «І все-таки тебе в тій діжці немає»[86], тож, мовляв, не варто вірити побаченому.

Сказав селянин: «Каюся!

Кожний має повірити і знати,

Що те, шо говорить дружина, правдивіше,

Ніж побачене слабкими очима,

Які так часто обманюють його зовнішніми речами»[87].

Рогоносців (особливо старих) можна було зустріти й на сторінках творів найвідоміших середньовічних і ренесансних письменників — у «Декамероні» (1353) Джованні Боккаччо, «Кентерберійських оповідях»[88] (1387–1400) Джеффрі Чосера чи в «Кораблі дурнів»[89] (1494) Себастіана Бранта.

Архетипний образ старого чоловіка, який забажав одружитися з молодою та гарною, хай і бідною, дівчиною, зобразив Джеффрі Чосер в «Оповіді купця». Головні герої мають украй промовисті імена Януарій і Майя, які вказують, що чоловік переживає «зиму» своїх літ, поки дівчина ще перебуває у «весні».

Квентін Массейс. «Нерівна пара» (бл. 1520–1525), Національна галерея мистецтва, Вашингтон

Не варто думати, що ніхто не намагався зупинити Януарія в його не дуже розумному задумі. Юстин, якому чоловік розповів про свої шлюбні мрії, намагався застерегти його: «Можливо, вона стане вашим чистилищем! Вона може бути знаряддям Божим і Божим бичем»[90]. Утім це було даремно. Януарій надто захопився мріями про земний рай, який подарує йому дружина, і не дослухався до застереження.

Чоловік одружився з Майєю та почав віддаватися насолодам плоті. Чосер змальовує не надто приємну картину цих «союзів»: Януарій у нічній сорочці та ковпаку шкрябає під час поцілунків ніжне обличчя дружини щетиною, виливає на неї потік непристойностей, годинами «грає» (як він сам це називає) і, втомлений своїми подвигами, хропе уві сні. Про відчуття Майї від цих сексуальних стосунків ми знаємо мало, але достатньо одного промовистого факту, щоб це зрозуміти. Дівчина закохується в Даміана, зброєносця Януарія, за перших же відвідин його під час хвороби. Недуга юнака має зрозуміле походження: він закохався в Майю, коли побачив її на шлюбному бенкеті.

Закохані починають обмінюватися листами, які миттю зціляють Даміана. Януарій нічого не знає про це, і далі віддаючись насолодам із Майєю не тільки в домі, а й у саду. Проте не завжди доля буде сприятливою для старигана: Раптово в нього стається удар, і він сліпне. Утративши зір, Януарій усвідомлює свою немічність і починає відчувати страшні ревнощі: нікуди не пускає дружину саму, що засмучує її та закоханого в неї Даміана. Утім любов робить людей якщо не розумнішими, то принаймні хитрішими. Майя передає Даміану відбиток ключа від саду на воску, щоб той зробив повноцінний дублікат.

Одного разу, коли Януарій забажав прогулятися з дружиною в саду, Майя попередила Даміана, щоб той теж прийшов туди й виліз на грушу. Коли подружжя йшло повз це дерево, дівчина «неочікувано» забажала груш і попрохала Януарія допомогти їй забратися нагору. Щойно Майя залізла на грушу, Даміан підняв сорочку й увійшов у неї[91] (тут Купець просить вибачення за прямоту висловлювання). Раптом стається диво: Януарій прозріває та бачить, як зброєносець кохається з його дружиною! Старий починає бідкатися, але Майя не втрачає глузду. Вона переконує чоловіка, що боролася з Даміаном, адже лише так могла повернути зір своєму Януарію. Секс ж йому лише привидівся, бо після періоду сліпоти він ще погано бачить. Стариган дає себе переконати й приймає зрадливу дружину з розкритими обіймами. На цьому оповідь Купця завершується, а історія зрад Майї, як розуміє читач, навряд. Чоловіки інколи раді обманюватися. Тут важко не помітити подібності із фабліо Марії Французької — улюблені сюжети знову поверталися до своїх читачів.

Якщо зазвичай жіноча зрада засуджується, то в шлюбі з великою різницею у віці — аж ніяк. Винним постає літній чоловік, який усупереч природі вирішує одружитися з молодою. У такому разі їй нічого більше не залишається, як знайти собі гарного зброєносця.

Чи можливий ідеальний шлюб? Три щасливі історії

Відчуваю, що змальована вище картина середньовічного шлюбу здається надто похмурою. І реалії, зафіксовані в біографіях, листах чи судових протоколах, і його образ у середньовічній літературі не дозволяє сподіватися на краще. Якщо кохання, то нещасливе (як у Абеляра та Елоїзи), а якщо шлюб, то або з корисливою метою, або між нерівними, що веде до зради й невдоволення з обох сторін. Невже немає хоч одного обнадійливого прикладу, де дружина вірна чоловікові й усе закінчується добре?

Що ж, варто розповісти кілька позитивних (принаймні майже таких) історій. Перша, літературна та вкрай популярна — про терплячу Грізельду. Спочатку вона з’являється в «Декамероні» Джованні Боккаччо (десята оповідка десятого дня), після чого починає своє «паломництво» іншими творами — «Кентерберійськими оповідями» Чосера, «Книгою про Град Жіночий» Христини Пізанської, «Господарем» невідомого паризького містянина тощо. Ба більше, навіть існує живописний цикл кінця XV століття з трьох картин умбрійського майстра, присвячений Грізельді (Національна галерея, Лондон).

Історія Грізельди вкрай щемлива. На бідній дівчині нешляхетного походження одружується Гвальтьєрі, маркіз Салуцький. Можна вважати, що їй пощастило — Попелюшка стає дружиною принца! Насправді їхнє подружнє життя було далеким від райдужного, бо чоловік вирішив випробувати покірність Грізельди. Коли в них народилися дівчинка й хлопчик, Гвальтьєрі сказав жінці, що їх треба вбити. Вона мовчки погодилась і віддала дітей. Звісно, маркіз не позбавив сина й дочку життя, а відіслав учитися в Болонью. Після цього він публічно оголошує, що розлучається з Грізельдою і навіть уже отримав спеціальний дозвіл від Папи Римського. Жінка знову не заперечує та повертається жити до батька. Зрештою, Гвальтьєрі каже, що одружується знову й колишня дружина має прислужувати йому на весільному бенкеті. Грізельда погоджується й із цим, зауваживши лише, що сподівається на більшу ніжність чоловіка до нової дружини, бо, мовляв, лише вона може зносити такі жорстокі речі. На це Гвальтьєрі відповідає, що нова «дружина» — то насправді їхня доросла дочка, а її брат — відповідно син. Після цього маркіз повертає Грізельду до свого палацу як законну дружину й матір їхніх дітей. Звісно, вони живуть довго й щасливо[92].

Сьогоднішні терапевти можуть немало розповісти нам про психічні розлади, притаманні головним героям цієї історії, але в середньовіччі Грізельда вважалася взірцем для всіх жінок. Саме такої покірності очікували чоловіки від майбутніх дружин. Хочеться сподіватися, що дожидали марно.

Друга історія королівська. Існує думка, що діти монархів не могли одружуватися за власним бажанням, а виключно з державних інтересів. Здебільшого так і було. Тим цікавіші винятки із цієї сумної статистики, як-от англійський король Едвард І Довгоногий (1239–1307) і його дружина Елеонора Кастильська (1241–1290). Вони, побравшись у віці п’ятнадцяти й тринадцяти років відповідно (він тоді був лише принцем), уже не розлучалися до її смерті.

За 36 років шлюбу Елеонора народила королю шістнадцять дітей, але була для чоловіка не тільки матір’ю спадкоємців. Едвард радився з нею, ухвалюючи важливі рішення. Елеонора супроводжувала його й у походах. У 1270 році вона відправилася з чоловіком у хрестовий похід, і в травні 1271-го в Акрі (сучасне Акко) народила дівчинку, названу Джоанна Аккська. Елеонора була поряд з його ліжком, коли в Акрі він був поранений у 1272 році отруєним кинджалом. Хірург відрізав уражену плоть, і Едвард одужав.

З Акри подружжя поїхало до Гасконі, де в 1273-му народився їхній син Альфонсо. Там вони дізналися про смерть батька Едварда, англійського короля Генріха ІІІ. Після цього повернулися до Англії. Едварда коронували 19 серпня 1274 року. Навіть ставши королевою, Елеонора не полишила чоловіка, і далі народжуючи дітей під час військових походів. Наступного разу це трапилося 25 квітня 1284 року, коли їй довелося народжувати сина (майбутнього Едварда ІІ) у недобудованому замку Карнарвон, бо король провадив воєнні кампанії у Вельсі.

Цей шлюб — той рідкісний випадок, коли допитливим історикам не вдалося відшукати в біографії короля слідів жодної коханки, не кажучи вже про позашлюбних дітей. У житті Едварда було місце лише для однієї жінки. Коли ж Елеонора померла, то дев’ять років він носив траур за своєю королевою. У пам’ять про неї Едвард побудував дванадцять кам’яних хрестів — щедро оздоблених пам’яток, які позначали місця «спочинку» її тіла на шляху до Вестмінстерського абатства, де Елеонору поховано. Спорудження хрестів тривало з 1291-го по 1295-й. Останній з них, поставлений на одному із центральних перехресть Лондона, дав назву цій місцевості — Чарінг-Кросс, яка до сьогодні присутня в міській топографії.

Щасливим, хоч і не таким довгим, був союз однієї з найвідоміших жінок середньовіччя Христини Пізанської (1364–1430) та нотаріуса Етьєна дю Кастеля (1354–1390). Цікаво, що статус «першої феміністської письменниці» зовсім не завадив її сімейному щастю. До того ж своєю творчістю Христина намагалася не тільки вщент зруйнувати образ нещасного життя чоловіків у шлюбі, а й захистити честь жіноцтва від нападок письменників-чоловіків.

Христина народилася 1364 року у Венеції, де її батько був придворним астрологом і лікарем. За чотири роки на запрошення Карла V Французького родина переїздить до Парижа, де дівчина здобуває унікальну як для середньовічної жінки освіту та отримує доступ до однієї з найкращих бібліотек. Там вона багато читає як античних класиків, так і Петрарку й Боккаччо. Останній надихнув її працею «Про славних жінок»[93] на «Книгу про Град Жіночий».

Христина вийшла заміж у п’ятнадцять років за нотаріуса та королівського секретаря Етьєна дю Кастеля. Він мав не менш унікальну освіту й ерудицію, ніж його дружина. Імовірно, саме інтелектуальна рівність і близькість стали запорукою щастя та кохання в цьому союзі. Однак уже в 1390 році Христина залишилася вдовою з трьома дітьми — чоловік помер від чуми. Щоб заробити на життя, вона починає писати балади, чим привертає увагу потенційних покровителів і покровительок, серед яких — Ізабелла Баварська, Марія та Жан Беррійські, Філіпп ІІ Сміливий. Для них виготовлялися персональні копії бажаних творів — Христина писала для кожного відповідний пролог. Вона працюватиме до самої смерті в монастирі Пуассі. Не дивно, що саме такою, завжди за роботою, її бачили та зображали всі мініатюристи.

Найвідоміший твір Христини Пізанської — «Книга про Град Жіночий». Це трактат-відповідь на жінконенависницькі пасажі середньовічної літератури, зокрема другу частину «Роману про Троянду». Христина пише, що їй стало сумно й соромно під час читання «Стогону Матеола» (кінець ХІІІ століття), де поет описує, яким жалюгідним стає життя чоловіків після весілля. Саме тоді авторці з’явилися три чесноти — Розум, Праведність і Справедливість / Правосуддя. Під їхнім керівництвом вона починає будувати «місто», кожна цеглинка якого — одна з видатних жінок античності, Старого та Нового Заповітів або середньовіччя.

Легко побачити, чим відрізнялися «ідеальний» шлюб літературної Грізельди та реальні щасливі союзи середньовіччя. У Боккаччо жінка в усьому підкорювалася своєму чоловікові, а в реальності ж, щоб стати справжньою power couple, подружжя мало бути рівним. Щастя в шлюбі наставало тоді, коли чоловік і дружина спілкувались і діяли як партнери.

РОЗДІЛ 3

У ХВОРОБІ Й ЗДОРОВ’Ї

Медицина та гігієна середньовіччя

Ієронім Босх і майстерня. «Видалення каменя глупоти» (1475–1480), музей Прадо, Мадрид

Середньовічна медицина — справжня страшилка для людини ХХІ століття. Немає сучасної техніки в кабінетах дантистів? Ну й середньовіччя!.. Відмовляються від щеплень, щоб не роздавати потім 6G-інтернет? Що за середньовічні уявлення! Здається, що гіршою, ніж у «темні віки», медицина не була ніколи. Вона уособлює все те, чого ми тепер так боїмося: непрофесійність, недоказовість і відсталість.

Ми уявляємо середньовічних лікарів чимось на зразок горе-хірурга з картини Ієроніма Босха, який обіцяє позбавити пацієнта неіснуючого каменя глупоти (ілюстрація на початку розділу). Звісно, і сьогодні багато хто не відмовився б від подібної операції, але чи обмежувалася цим середньовічна медицина? Чи справді не знала діагностики та лікування? Не мала ліцензованих лікарів різного профілю? У цьому розділі я спробую розглянути всі ці питання та показати детальнішу картину медичної практики доби, яка, можливо, не заслуговує на першість з найгіршого лікування всіх часів і народів. (Не)доказова медицина й античний слід

Знання й покладання на авторитети були головними для медичної практики середньовіччя, що радикально відрізняє її від сучасного світу, де медицина має бути доказовою. Лише це робить її фаховою, хай там що про те чи інше думали Гіппократ і Гален. Саме ці два античні лікарі заклали основи середньовічної медичної практики й теорії. Їм належить розробка й удосконалення теорії про чотири гумори, що керують організмом людини, — кров, флегму, жовту та чорну жовч. Кожна із цих рідин має свої характеристики: кров гаряча й волога, флегма холодна й волога, чорна жовч холодна й суха, а жовта — гаряча й суха. Домінантний гумор визначає темперамент людини, який відповідно може бути сангвінічним, флегматичним, меланхолічним і холеричним. Здоров’я залежало від балансу гуморів, тобто кожна хвороба спричинялася надміром чи нестачою одного з них. За допомогою лікаря людина мала допомагати собі загалом урівноважувати гумори зовнішніми засобами — дієтою, фізичними вправами та способом життя. Це стислий виклад того, що засвоїло середньовіччя з античної медицини[94]. Я ще неодноразово повертатимуся до цих тез протягом розділу.

Антична медицина повернулася на Захід через арабів, які добре засвоїли уроки греко-римських попередників і додали до них свої міркування. Прикладом синтезу східної та західної медичних традицій стала Салернська школа, з якої вийшли перші відомі середньовічні лікарі. Поштовхом для її виникнення могли стати переклади арабських трактатів латиною, здійснені в Італії в монастирі Монтекассіно, відомому своєю винятковою бібліотекою, в останню чверть ХІ століття. За ними стояв Костянтин Африканський — носій арабської мови, який, імовірно, походив з Тунісу та втрапив до монастиря завдяки рекомендації Альфана І Салернського, архієпископа та медика.

Салернська медична школа, незважаючи на популярність і статусність, не оформилася в університет аж до XVI століття. Однак уже в ХІІІ столітті вона надавала вчені ступені, а з XIV століття — винаймала викладачів для систематичного навчання[95]. Її випередили університети Болоньї, Парижа та Монпельє, чиї медичні факультети швидко здобули академічний авторитет. Ми не маємо уявляти ці ранні навчальні заклади як замкнені середовища. Студенти курсували між ними, змішуючи та збагачуючи свої альма-матер. Навчання медицини також не відрізнялось у своїй основі, будучи вірним via scolaris, тобто аналізу текстів і вченим дискусіям, орієнтованим на раціоналізацію проблем і знаходження оптимальних рішень.

Які тексти вивчали студенти медицини? Основною працею була «Articella» («Маленьке мистецтво») — збірник із шести найважливіших трактатів («Афоризми» та «Прогностика» Гіппократа, «Мистецтво медицини» Галена, «Ізагог» Йоганніціуса, «Про сечу» Теофіла й «Про пульси» Філарета[96]). З першими двома ми вже коротко ознайомилися, тож тепер поговорімо трохи про решту «класиків». За ім’ям Йоганніціуса стояв арабський перекладач і лікар, християнин-несторіанець Абу Зейд Хунайн ібн Ісхак аль-Ібаді (809–873), Для середньовіччя було типово латинізувати всіх, хто мав надто довгі прізвища. «Ізагог» перекладається як «Вступ», у цьому разі — до «Мистецтва медицини» Галена, що фактично було переказом античного трактату у форматі питань і відповідей[97]. Теофіл і Філарет представляли візантійську традицію. Теофіл Протоспатаріус, який жив у VII столітті, визнається автором низки трактатів про медицину, але жоден з них не оригінальний твір, а компіляція античних текстів, що, утім, не зменшило їхньої цінності для середньовічних студентів, якщо не навпаки. Компілюючи античні трактати, Теофіл зберіг відомості з джерел, які століття по тому виявилися втраченими. Так само мало знаємо про Філарета (теж VII століття), однак його твір «Про пульси» закріпився в освітній програмі, підсумовуючи знання античних медиків.

«Articella» була базою для навчання медицини в Салерно, однак і самі представники цієї школи написали твори, що стануть класикою. У їхніх трактатах наявна й теорія, й емпірика. Звідки походила остання? Відомо, що в Салерно, окрім власне лікарської практики, робили розтини, але не на людях, а на свинях.

Коли вже йдеться про розтини, згадаю один з найпопулярніших міфів про середньовічну медицину: Церква нібито забороняла розтин людського тіла, що значно сповільнювало розвиток науки. Проте вже в 1286 році можна прочитати рядки францисканця з Північної Італії Салімбене Пармського, у яких він, описуючи дії лікаря під час епідемії невідомої хвороби, зазначає: «У Кремоні, Пармі, Реджо та багатьох інших містах і дієцезіях Італії було багато померлих серед людей і курей за короткий період. Один лікар зробив розтин деяких з них і знайшов абсцес біля серця кожної курки. На серці була маленька везикула. Він також зробив розтин померлому чоловіку та знайшов там те саме»[98].

Ба більше: як з’ясувала історикиня Інес О’Нілл, сам Папа Інокентій ІІІ підштовхнув до нормалізації людського розтину як складника процедури розслідування вбивств. Науковиця згадує випадок, пов’язаний з розслідуванням смерті юнака, у якій був замішаний єпископ Сігуенси Родерік[99]. Історія така. Під час меси парафіяни почали поводитися невідповідно, і єпископ попросив своїх помічників утихомирити натовп. Зрештою йому довелося втрутитися самому: він роздавав удари патерицею особливо активним і, так сталося, влучив по голові одному юнаку. Той, утім, очуняв після цього. Протягом місяця поводив себе абсолютно нормально — їв, пив і працював у полі. Один хірург переконав його зробити операцію. На четвертий день після втручання юнак помер. Хоча хірург був старий і не особливо кваліфікований, пішов поголос, що удар єпископа таки виявився фатальним. Архієрея усунули від звершення меси. Інокентій ІІІ отримав запит на вирішення справи. Папа наказав розслідувати все детально. Два хірурги й один лікар, дослідивши рештки, засвідчили, що причиною смерті стала недбало проведена операція[100].

Це свідоцтво підводить нас до іншої ознаки середньовічної медицини — чіткого поділу між лікарями та хірургами. Лікар діставав ліцензію після успішного завершення навчання в університеті. Хірурги ж здебільшого залишалися за межами університетської освіти з її латиною, Гіппократом і Галеном, навчаючись і практикуючи виключно на основі емпіричних даних.

Насправді лікарями та хірургами все не обмежувалося. Були ще цирульники-хірурги й аптекарі. Справжніх лікарів могли дозволити собі заможніші містяни, хірурги переважно також обирали для практикування великі міста. Усім іншим залишалося задовольнятися послугами цирульників та аптекарів, частина з яких була звичайними шарлатанами. Серед цирульників також існував своєрідний поділ: ті, хто робив зачіски та флеботомію (кровопускання), і цирульники-хірурги, які вже могли здійснювати складніші операції, як-от видалення кісти, наростів і пухлин. Такий поділ зафіксовано 1308 року в їхніх гільдіях в Англії[101].

Аптекарі, як і хірурги чи цирульники-хірурги, не мали високого статусу лікарів, але були незамінні, адже лікарі не «опускалися» до продажу порошків, мазей, цілющих трав чи сумішей. Через специфіку цих матеріалів аптекарі здебільшого не мали своїх гільдій, належали до гільдій торговців перцем, парфумами та прянощами. Уже в 1180 році гільдія торговців перцем називає apothecarii серед своїх членів.

На жаль, розмитість професійної освіти для всіх, хто не був університетським доктором медицини, залишала простір для шарлатанства. Саме із цих зловживань народився один з найпопулярніших комедійних образів пізнього середньовіччя, «оспіваний» Босхом.

Лікарі-шарлатани

Шарлатанство супроводжує медицину, мабуть, від початку її практикування. В античності таких людей називали pharmacopola, маючи на увазі мандрівних аптекарів, які готували мікстури та зілля й обіцяли повне одужання від будь-яких хвороб[102]. Відомо, що вже Плутарх (бл. 45 — бл. 127) розрізняв професійного лікаря — ἰατρεύων та бродячого лікаря-шарлатана — τὰ φάρμακα ἢ τὰ μίγματ[103]. Римські автори перейняли цей образ і термінологію. Гален, один з найвпливовіших лікарів античності та середньовіччя (129/131 — бл. 200/219), як і Плутарх, поділяв лікарів на vero medicus (справжніх) і pharmacopolam quendam ex trivia — шарлатанів з площі[104]. Античні автори засуджували бродячий спосіб життя торговця зіллям і сам товар, який був у нього в розпорядженні. Поряд з мазями та сумішшями в шарлатана можна було придбати й отруту. Про такого торговця згадує Цицерон (106 до н. е. — 43 до н. е.) у промові «На захист Клуенція», називаючи того pharmacopolam circumforaneum («шарлатаном із ринкової площі») та розповідаючи, як він приготував отруту для Дінеї[105].

Отже, відзначимо чотири найважливіші характеристики, що відрізняють античного шарлатана від оточених повагою лікарів: мандрівний спосіб життя, обман потенційних покупців запевненнями в лікуванні всіх хвороб, продаж псевдолікарських засобів (зокрема мазей) за високими цінами, відсутність етичних норм (торгівля отрутами).

Одним із перших до образу лікаря-шарлатана в епоху між пізнім середньовіччям і Північним Відродженням звернувся гуманіст Себастіан Брант (1458–1521) у сатиричній поемі «Корабель дурнів» (1494). У розділі «Про лікарів-дурнів» він писав:

І зцілює всі вади (так пліткують),

Рани, переломи, порізи та пухлини —

Лікареві-блазню все під силу.

Той, хто використовує цілющу мазь на хворих і зморених,

Лікує очі, що сльозяться, запалені і втомлені,

І лікує без аналізу сечі,

Такий самий шарлатан, яким був Зухта.

Лікує очі, що течуть, запалені і втомлені [1, р. 188–189][106].

Як бачимо, з одного боку, гуманіст дотримується античного «канону» шарлатанства. Лікар, який запевняє у своїй здатності зцілювати всі хвороби, застосовує сумнівні мазі й ставить діагноз на око, на думку автора, цілком заслуговує називатися шарлатаном. З іншого, Брант розставляє нові акценти. Він називає подібного лікаря «дурнем» і потім надає йому сумнівну честь посісти місце у відповідному кораблі. Шарлатанство для Бранта стає одним з видів людської дурості.

Напевно, найвідомішою, але водночас і найбільш спірною репрезентацією шарлатана-медика залишається картина Ієроніма Босха «Видалення каменя глупоти» (бл. 1494). На ній напис: «Майстре, витягніть камінь. Моє ім’я Лубберт Дас». Власне, саме завдяки цим словам картина отримала свою назву, адже на ній «лікар» витягає з голови пацієнта не камінь, а квітку[107]. Перед нами чотири персонажі: пацієнт, хірург-шарлатан і двоє спостерігачів. На голові шарлатана перевернута лійка — символ, який не раз використовував Босх, щоб указати на дурість персонажа. Тут художник, як раніше Брант, переносить обман у площину глупоти й шарлатанства, створюючи художнє втілення «лікаря-дурня». Прямо за спиною останнього вдалині видніється шибениця, а поряд з нею — жердина з колесом (для колесування). Босх, хоч і розцінює шарлатанство як дурість, але, очевидно, вважає, що такого лікаря має наздогнати ще й земне правосуддя.

Двоє спостерігачів доповнюють постать самого шарлатана. Так, чернець тримає в руках посудину, схожу на рарен, — кухоль, що використовувався для пива чи вина. Пристрасть ченців до алкоголю неодноразово обігрується в сатиричному або моралізаторському ключі в пізньосередньовічній літературі (зокрема в Бранта[108]) і мистецтві. Нерідко подібні антиклерикальні мотиви з’являлися й у творчості самого Босха. Перш ніж оцінити роль ченця з рареном у цій сцені, розглянемо другого «спільника» шарлатана-хірурга.

Згорнута книжка на голові черниці своєю чергою може розцінюватися не тільки в контексті антиклерикальної полеміки як символ незнання[109], а й як атрибут шарлатанства, знову ж таки згадуваний Брантом:

Усяке пнеться в медицину,

А тільки й знає, що рицину

Та дещо там про всякі трави

(Баби цієї вчили справи!)[110].

«Травниками» називали книжки для лікарів, які, очевидно, були доступні навіть тим, хто не мав спеціальної підготовки.

Навіщо ж художник помістив ченця з рареном і черницю зі згорнутою книжкою біля фігури шарлатана? Вочевидь картина може тлумачитися в алегоричному ключі: шарлатан-хірург як уособлення Обману, його пацієнт — Глупоти, чернець — Пияцтва, а черниця — Незнання. Отже, Обман досягає успіху завдяки Глупоті, чому потурають Пияцтво й Незнання.

«Видалення каменя глупоти» зусиллями послідовників і копіїстів Босха стало однією з найпопулярніших тем у нідерландському світському живописі XVI століття. Його доповнював образ мандрівного «зубодера» — дантиста-шарлатана. Одним із перших до нього звернувся Лука Лейденський (1494–1533). Так, на гравюрі «Зубодер», що датується 1523 роком, перед нами постають лікар-шарлатан, його спільниця та пацієнт. Лука Лейденський використовує гумористичний і водночас моралізаторський сюжетний прийом, уперше застосований Босхом у «Фокуснику» (1475–1480): доки псевдолікар висмикує зуб, його спільниця «обчищає» гаманець пацієнта На дантисті-шарлатані капелюх, «прикрашений» зубами попередніх хворих, що свідчить про його «вправність» і «компетентність». На особливій жердині встановлена грамота, на столику розкладені інструменти, зуби, мішечок із якимось лікарським засобом, слоїки. Тут же невелика квадратна ємність із паличкою, що служить вочевидь для замішування мазей або мікстур.

Лука Лейденський. «Зубодер» (1523), Національна галерея мистецтва, Вашингтон

Шарлатан одягнений дорого: каптан із прорізами «за модою ландскнехтів», надзвичайно популярний у 1520–1530 роках, і плащ із хутряним коміром, що різко контрастує з лахміттям самого пацієнта. Цим протиставленням художник хотів підштовхнути глядача не так до засудження псевдодантиста, як до думки про те, що довіра до таких сумнівних лікарів збагачує їх, тимчасом як легковірні дурні загрузали у злиднях.

Бальтазар ван ден Босх. «Фокусник» (за картиною І. Босха, бл. 1550), Державне графічне зібрання, Мюнхен

Ця думка простежується й у гравюрі, виконаній за картиною Ієроніма Босха «Фокусник»: «Скільки спритних фокусів бачимо ми в цьому світі! Ті, хто завдяки баулам фокусника робить чудо, змушують людей обманним шляхом вивергати всякі дива на стіл. Саме так вони процвітають у своїх витівках. Не вір їм ніколи, адже якщо позбудешся власного гаманця, пошкодуєш про це».

Той факт, що саме пацієнт став об’єктом глузування на гравюрі Луки Лейденського, підкреслює гримаса страху й болю на його обличчі, яка в поєднанні із судомними рухами надає йому жалюгідного та приниженого вигляду, що викликає радше сміх, ніж співчуття глядачів.

Поради «Тротули»

Жіноче здоров’я в добу середньовіччя було темою окремих студій і трактатів. Найбільшим авторитетом у цьому вважалася жінка на ім’я Трота, яка в ХІІ столітті стала першою професоркою Салернської школи[111]. Хоча інформації про її життя майже немає, однак удалося встановити, що вона таки була авторкою популярного в середньовіччі трактату «Практична медицина за Тротою» («Practica secundum Trotam»).

Ім’я Троти отримала також збірка із трьох праць «Компендіум на ім’я Тротула» («Summa que dicitur “Trotula”»). Трактати, що туди увійшли, — «Про стани жінок» («Liber de sinthomatibus mulierum», також відомий як «Trotula major»), «Про лікування жінок» («De curis mulierum», також відомий як «Trotula minor») і «Про жіночу косметику» («De ornatu mulierum»). На думку дослідників, вони належать трьом різним авторам. Загалом збірка була такою популярною, що обростала новими доповненнями під час переписування, завдяки чому маємо п’ятнадцять версій, і виділити з них найдостовірнішу майже неможливо[112]. «Тротула» пройшла довгий шлях — від трактатів ХІІ століття до їхніх пізньосередньовічних копій, що відображає зміну медичної практики загалом.

Символічне зображення Тротули, London, Wellcome Library, MS 544 (Miscellanea medica XVIII, р. 65), Франція (поч. XIV століття)

Трактат «Про стани жінок» дозволяє зрозуміти, яким саме бачили організм жінки освічені верстви середньовічного суспільства та чому вслід за Арістотелем її вважали слабшою за чоловіка. Як пояснює авторка, текст був написаний через сором, що заважав жінкам ділитися своїми проблемами (особливо гінекологічними) з лікарями[113].

Ще по «Зодіакальній людині» братів Лімбургів можна було побачити, що жіночу природу вважали холодною, залишаючи жінкам меланхолійний і флегматичний темпераменти на противагу активнішим, «гарячішим» чоловікам. Цей «недолік», ідеться в трактаті, призвів до менструацій, які починаються найчастіше в тринадцять років: «Оскільки в жінках недостатньо тепла, щоб висушувати погані та надмірні гумори, і вони не здатні працювати настільки сильно, щоб Природа могла вигнати [надмір] у вигляді поту, як це відбувається в чоловіків, Природа встановила певне очищення спеціально для жінок, тобто менструації, щоб компенсувати їхню бідність на тепло. Прості люди називають їх “квітками”, адже як дерева не можуть приносити плід без квітів, так і жінки без цього позбавлені можливості завагітніти»[114].

Саме тому перша частина трактату присвячена проблемам, пов’язаним з менструацією: її надміром, відсутністю, порушенням регулярності. Відсутність уважалася утримуванням шкідливих гуморів в організмі, саме тому першою порадою була флеботомія — кровопускання, щоб уникнути застою крові в організмі[115]. Серед засобів проти мізерних місячних був секс (даремно вважають, що в середньовіччі його не було), а також поїдання цибулі порею, ріпчастої цибулі, перцю, часнику, кмину та риби з лускою (не впевнена, чи друге не перекреслює шанси на перше?)[116].

Причиною надмірних менструацій вважалися надлишкові гумори. Саме тому слід було придивитися до кольору виділень і вирішити, який саме з них — жовта чи чорна жовч, флегма чи кров — завинив. Після цього призначалося лікування. Якщо винна кров, то потребувалася флеботомія, щоб випустити її іншим шляхом, і легке проносне[117]. Якщо жовта жовч, тоді це означало проблеми з печінкою, які необхідно лікувати, приймаючи сік із фіалок, компасного салату з додаванням trifera saracenica[118] — лікарської суміші на основі цукру, анісу, фенхелю, мускатного горіха, кори касії, аличі й тамаринду[119], та rosata novella, до складу якої входили цукор, троянди, лакриця, кориця, імбир і мускатний горіх[120].

Надмір чорної жовчі або флегми лікували напоєм із hieras (лікарська суміш на основі алое), змішаного з водою чи вином[121]. Окрім лікарських засобів прописувалася дієта — пироги з куркою, свіжа риба, приготована у винному оцті, та ячмінний хліб[122]. Насправді цим список пропонованих ліків не обмежувався. Товчена яєчна шкаралупа, розведена у воді, товчена шкірка грецького горіха, розведена в морській воді, напій на основі соку подорожника — варіантів було на всі смаки[123].

Гіппократівсько-галенівська традиція обумовила своєрідний підхід до захворювань матки. Пізніші автори щиро вірили, що матка може рухатися тілом. І не тільки вниз, що насправді буває реальним опущенням матки, а й уверх, заважаючи печінці, серцю, органам дихання, а також убік[124].

У трактаті згадувалися й проблеми із зачаттям. Жінка не мала бути ні надто худою, ні надто повною, адже тоді «тіло оточує вхід до матки й перекриває його, тож сім’я не може потрапити всередину»[125]. Якщо, незважаючи на підхожу статуру, жінка не могла завагітніти, то існував спосіб з’ясувати, чия це провина — її або чоловіка. Потрібно було взяти дві ємності, в одну набрати урину чоловіка, в іншу — жінки та покласти в обидві пшеничні висівки. Після цього ємності залишали на дев’ять-десять днів. Далі наставав час перевіряти результати: «Якщо безпліддя — провина жінки, то в її горщику ви знайдете багато червів, і висівки смердітимуть. [Ви знайдете те саме] в іншому [горщику], якщо це вина чоловіка»[126].

Рекомендації для вагітних ми вже розглядали в розділі, присвяченому дітям, тому тут я їх пропускаю. Натомість наведу поради для тих, хто вагітніти не хоче. Майже всі вони передбачають кастрацію невинних тварин, тож настійливо раджу не розглядати їх усерйоз! «Якщо жінка не хоче вагітніти, то нехай носить близько до шкіри матку кози, яка ніколи не мала потомства. Чи нехай знайде камінь, що називають гагат, адже він, коли жінка його носить чи навіть пробує на смак, не дає їй завагітніти. Чи можна спіймати самця ласки та відрізати йому яєчка й відпустити живим. Нехай жінка носить ці яєчка в себе на грудях у мішечку з козячої чи іншої шкіри й ніколи не завагітніє»[127]. Існувала навіть окрема рекомендація для жінки, яка «жахливо порвалася при пологах і через страх смерті більше не хоче вагітніти»[128]. Така особа мала з’їсти після пологів стільки зерен молочаю горшкового чи ячменю, скільки років більше не хоче мати дітей[129].

Після цього йдуть поради щодо народження, вигодовування дітей, пошуку годувальниці тощо. Чоловічому безпліддю відводиться аж один абзац наприкінці трактату. Основними проблемами вважалися низьке лібідо та відсутність ерекції, що потрібно було лікувати намащенням відповідного органа товченим насінням руколи, змішаним з мускусною та м’ятною олією[130]. Третьою ймовірною причиною безпліддя вважалася недостатня кількість сперми, підвищувати яку доводилося спеціальною дієтою на основі цибулі та ріпи[131].

Праця «Про лікування жінок» переважно повторює попередній трактат, надаючи поради щодо регулювання менструацій, народження дітей та інших гінекологічних проблем. Різниця полягає в дедалі емпіричнішому тоні авторки: кожна порада не має жодного теоретизування, лише інструкції до дій. Трапляються й рекомендації для чоловіків, як-от про ліки проти набряку пеніса, або те, що підходить і чоловікам, і жінкам, — засоби проти геморою, запалення сечового міхура, каміння в нирках чи навіть вошей[132].

Загалом виклад другого трактату не структурований і нагадує збірку, до якої хаотично додавали описи ліків відповідно до згадування чи потреби. Обсяг матеріалу дозволяє зрозуміти популярність «Тротули» протягом усього середньовіччя. Вона поєднала античну традицію, арабську медицину з її витонченими вартісними рецептами на основі імпортованих прянощів і смол і народні рослинні лікувальні засоби, доступні широким верствам населення в різних країнах Європи. Отже, «Тротулу» можна вважати ідеальною амальгамою середньовічної медицини, орієнтованою, утім, на жіночу аудиторію, що й робить її винятковою.

Діагностика, або «Покажіть вашу сечу»

Без діагностики не буває успішного лікування. Це твердження визнавалося ще з античних часів. Середньовіччя, запозичуючи практики з гіппократівської чи галенівської традицій, звернуло увагу й на різні способи ідентифікації хвороб.

Огляд та опитування пацієнтів могли бути початком діагностики. Насправді діагностик існувало дві: гігієнічна та лікувальна[133]. Перша мала за мету надання рекомендацій щодо бажаного способу життя й підтримання гуморального балансу (здоров’я). Яку інформацію мав «зчитати» лікар для цього діагнозу? Вік, стать, домінування того чи іншого гумору загалом і в конкретний момент, спосіб життя, дієту тощо. Подібна діагностика лежить в основі «Regimen sanitatis» — кодексу здоров’я, що мав попереджувати хвороби.

Лікар мусив мати знання з астрології для встановлення як «гігієнічного», так і лікувального діагнозу. Як саме поєднувалося функціонування людського тіла із зорями, можемо побачити на мініатюрах із так званою «зодіакальною» людиною («Homo signorum»). Розгляньмо приклад із «Розкішного часослова герцога Беррійського», створеного братами Лімбургами — славетними художниками пізнього середньовіччя. Детальний опис кореляції знаків зодіаку з частинами людського тіла знаходимо у відомому трактаті елліністичного автора Марка Манілія «Астрономіка» (І століття): «Овен володіє головою, Тілець — шиєю; руками володіють Близнюки; на грудях царює Рак; плечі кличуть до тебе, Леве; живіт — до тебе, Діво; Ваги захищають поперек; Скорпіон — пах; Стрілець любить стегна, а Козеріг — коліна; обидві ноги захищає Водолій, а Риби володіють ступнями»[134]. Оточує «зодіакальну людину» мандорла (овальний німб) із розпорядком перебування Сонця в знаках зодіаку.

Чи суперечило католицькому благочестю це зображення та загалом вивчення людини через зодіак, що ґрунтується на елліністичній астрології? У ранньохристиянську епоху Отці Церкви палко, але марно протистояли язичницьким забобонам, до яких зараховували й астрологію. Однак ці уявлення були настільки поширені, що довелося з ними змиритися.

Вплив зодіаку та планет став частиною «науково обґрунтованої» медицини. Людина, згідно із середньовічними уявленнями, — це мікрокосм, що складається, як і макрокосм (навколишній світ), із чотирьох базових елементів (земля, вода, повітря, вогонь) і рідин-гуморів (кров, флегма, жовта й чорна жовч), співвідношення яких визначає її темперамент (сангвінік, холерик, флегматик чи меланхолік). На гумори та їхній рух в організмі впливає Місяць. Кожний середньовічний хірург знав: коли це нічне світило перебуває в одному із сузір’їв, не можна чіпати ту частину тіла, за яку відповідає цей знак зодіаку. Особливо не можна пускати кров, бо Місяць стимулюватиме надмірний її вилив із цього місця.

Брати Лімбурги. «Зодіакальна людина» («Homo signorum»), «Розкішний часослов герцога Беррійського» (1411–1416), Ms. 65, f.14v, Музей Конде

«Homo signorum» стоїть у трактаті поряд із близнюком, що розташований до глядача спиною. Це так звана «венозна людина» («Homo venarum»), на тілі якої вказані всі важливі вени.

Коли огляд здійснений, гумори визначені, а знак зодіаку встановлений, за потреби починалася інша діагностика. Вона спрямовувалася на лікування поточної хвороби. Знаки й симптоми мали допомогти лікарю поставити правильний діагноз. Найбільш помічними, окрім візуального огляду, були уроскопія та вимірювання пульсу. Уроскопія полягала в аналізі сечі, який здійснювався зовсім іншими методами, ніж сьогодні. Лікарі, наслідуючи Галена, вважали сечу відфільтрованою кров’ю (нагадую, що кров була головним гумором людини), що пояснює важливість цього аналізу. Відбувався ж він достатньо просто. У спеціальний слоїк (матулу), який виготовляли з прозорого скла без жодних домішок, збирали сечу пацієнта. Лікар оцінював її колір, консистенцію, наявність осаду, запах, інколи навіть смак! Допомогти у висновках йому мали спеціальні діаграми, що містилися в медичних трактатах. Біля кожного кольору були короткі пояснення щодо можливого діагнозу та прогнозу.

Разес, який тримає матулу із сечею (із трактату «Gerardus Cremonensis»). Зібрання медичних трактатів (Recueil des traités de médecine), 1250–1260

Найвідоміше «коло сечі» походить зі збірника шести середньовічних трактатів, надрукованих під назвою «Fasciculus Medicinae» («Жмут медицини») в 1491 році. На зображенні розміщено двадцять матул з уриною різного кольору. Їх розфарбовували вручну вже після друку, тому колір міг трохи різнитися в діаграмах різних примірників. У самому центрі зображення було сім менших кіл. У центральному написано: «Це спосіб оцінити урину за її кольором», а в шести інших наведено пояснення до кожного блоку матул, наприклад: «Ці [зразки] урини свідчать про перше травлення» або «Ці три урини свідчать про смерть». У чотирьох кутах представлені відповідні гумори з описом. Така діаграма урини була стислою сумою знань, зручною, щоб завжди тримати під рукою.

Діаграма для уроскопії, Epiphanie Medicorum (бл. 1506)

Проте однієї діаграми було, звісно, замало. На допомогу справжньому знавцеві сечі також приходили спеціальні трактати. Рекомендованим читанням з уроскопії в середньовічних університетах (зокрема в Паризькому в ХІІІ столітті) був трактат «Про сечу» Жиля де Корбея — французького лікаря, який навчався в Салернській школі. Він писав: «Лікар, який бажає здобути славу експерта з урини, має враховувати такі речі: якого роду, що це, що в ній, скільки, як часто, де й коли; якого віку [пацієнт/-ка], якого темпераменту, якої статі, їхні фізичні навантаження, гнів, дієту, страхи, голод, рухливість, бані, їжу, намащення, напої. Перші чотири найважливіші для правильного судження. Здоров’я чи хвороба, сила чи слабкість, нестача, надмір чи баланс визначаються з певністю таким дослідженням»[135].

Після цього Корбей переходив до описів різних кольорів (їх він виділяв аж двадцять) і консистенції сечі та їхнього значення. Вони мали повідомити, якого гумору в організмі людини надмір або нестача, що й спричинило відповідну хворобу. Наприклад, «урина білого кольору — знак спліну, водянки, інтоксикації, нефриту, марення, діабету, ревматизму, меланхолії, епілепсії, запаморочення, охолодження печінки; у старих людей — це знак слабкості розуму чи впадіння в дитинство; у тих, хто страждає від болю в шиї чи плечах, — це знак млості; у жінок — це знак проблем з утробою; також це може бути знаком геморою та кондилом»[136]. Один колір і стільки хвороб! Однак їх об’єднує надмір флегми, що надає білого забарвлення сечі, так само, як кров надає червоного різних відтінків. Зелена ж сеча, на думку Жиля де Корбея, — знак жовтухи, спазму, важкої лихоманки й урешті смерті[137].

Колір, як зазначає автор, може збивати з пантелику та вести до хибного діагнозу. Саме тому той, хто оцінює сечу, має покладатися не тільки на колір, а й на те, що в урині. Покликаючись на Гіппократа як на авторитет, Корбей наводить різні види домішок: «коло, бульбашки, піщинки, муть, піна, гній, жир, хімус, кров, пісок, волосся, висівки, грудки, вапно, цятки, сперма, зола, осад і випаровування, що здіймаються над нею»[138]. Про деякі позиції навіть не питайте: я такого не бачила й щиро сподіваюся не побачити.

Іншим засобом лікувальної діагностики було вимірювання пульсу. В анонімному трактаті XIII століття «Сумма пульсу» («Summa pulsuum») пояснюється, чому його значення настільки важливе, про що він свідчить, як вимірювати й що брати до уваги. Відповідно до галенівської фізіології, на яку покладається автор, серце й печінка настільки ж важливі для організму, як Сонце та Місяць — для земного життя[139]. Не забуваймо, що для середньовічних лікарів макрокосм (зовнішній світ) і мікрокосм (людина) пояснювали та прояснювали одне одного, поєднані великим Божим замислом. Якщо сеча прояснює те, що відбувається з печінкою, то пульс ілюструє роботу серця[140]. Стан серця ж показує, що людина переживає та думає, тож пульс автор називає важливішим за сечу[141].

Отже, пульс для середньовіччя — це «рух серця й артерій у діастолі та систолі для охолодження природного тепла та видалення пароподібних відходів»[142]. Це означає, що серцебиття мало підтримувати баланс тепла в організмі, щоб не доходило ні до лихоманки, ні до спліну. Водночас, керуючи диханням, серце служило запорукою того, що «випаровування» від гуморів виводитимуться з видихом. Під час вимірювання пульсу лікар мав ураховувати п’ять показників: рух в артеріях, їхній стан, тривалість діастоли і систоли, посилення чи послаблення пульсації та регулярність чи нерегулярність серцебиття.

Ритм і частота серцебиття були для лікаря не тільки показником конкретного стану людини, а й її характеру та темпераменту загалом. Хоча ця пов’язаність може здаватися аматорською в нашу добу доказової медицини, але як людина з пришвидшеним пульсом можу підтвердити такі характеристики з трактату: «За природою швидкий пульс указує на здатність до ухвалення рішень і регулярного охолодження тепла, як у людини зі швидким диханням чи мовою. Неприродно швидкий пульс указує на надмір, тоді як природно швидкий — на людину, яка спритна в завершенні всіх справ, за які береться»[143].

Отже, первинна й вторинна діагностики мали забезпечувати або підтримання здоров’я людини, або, коли воно вже було порушене, встановлення правильного діагнозу. Оскільки середньовічна медицина будувалася навколо теорії про чотири гумори, діагностика хоч і звертала увагу на знаки й симптоми хвороби, однак часто інтерпретувала їх хибно, через що лікування недуги тепер може здаватися нам дивним. Утім і тут не все однозначно, як ми зараз побачимо.

Медична допомога вдома й у лікарні

Коли хворобу діагностували, переходили до її лікування. Воно могло бути як консервативним, так і передбачати хірургічні втручання. Утім про все послідовно. Оскільки хвороба була наслідком порушення балансу гуморів, то лікування мало на меті його відновлення. Дієта й ліки становили базову терапію для хворого. Як і організм людини, їжа та всі компоненти для ліків мали в основі чотири елементи (вода, вогонь, земля й повітря) та стільки ж характеристик (гарячий, вологий, сухий, холодний), інтенсивність яких варіювалася від одного до чотирьох.

Протягом середньовіччя ця абетка фармакології, заснована на «Мистецтві медицини» («Ars medica») Галена та його арабських коментаторах, не раз діставала розвиток у трактатах лікарів-практиків. Одним з них був Бернар де Гордон (бл. 1270–1330) із Монпельє. У трактаті «Лілія лікарська» («Lilium medicinae») (1305) він наводив чіткі рекомендації для лікування тих чи інших розладів, залежно від їхнього гуморального походження. Візьмімо для прикладу його поради щодо проблем із травленням.

Однак якщо нестравність сталася через холодний гуморальний розлад, значить її треба лікувати так. Спочатку хай пацієнт прийме трохи часнику та міцного вина й триматиме своє тіло в теплі та покладе п’явок на шлунок. Потім візьміть аніс, стародуб, базилік, мірис, нард та алойне дерево й зробіть настоянку, додавши в неї мускатний горіх, diatrion piperion [аптекарська суміш на основі меленого перцю, тим’яну та анісу. — С. Д.] та імбир. Якщо ж холодність поєднується із сухістю, зменшіть споживання гарячої та леткої їжі; візьміть молоко, вівсяну воду з медом і вино з водою та застосуйте ці ліки. Рецепт: візьміть мастику, нард, зварені в олії та нанесіть на живіт. Чи розтопіть віск в олії, змішайте з невеликою кількістю пеку та використайте як пластир на живіт. Якщо холод поєднується з вологістю, то їжте варену їжу та пийте чорноморське вино, візьміть перець і корицю й використайте цей сироп: по три унції[144] гісопу, абсенту та каламінту; по одній унції анісу, фенхелю, базиліку, мірису, лемонграсу та андропогону; один фунт[145] меду та троянд. Зробіть сироп, а також із цими інгредієнтами можете зробити олію, мазь або змішати з воском і намастити живіт олією чи бальзамом. Якщо флегма чи чорна жовч панує над шлунком, нехай буде вигнана описаним способом»[146].

Що ж було робити з хворобами, які мали яскраві зовнішні прояви?

Рак, який залишається однією з найрозповсюдженіших і найтяжчих хвороб у світі, був також відомий середньовіччю. Злоякісні новоутворення пояснювали надміром чорної жовчі (меланхолії), вони зрідка піддавалися лікуванню. Не все, що тоді вважали раком, було ним, і навпаки. Наприклад, для тогочасних лікарів набряки, затвердіння та інші проблеми шкіри трактувалися як рак, хоча сьогодні медицина їх такими не вважає. Натомість пухлина мозку чи лейкемія в середньовіччі не сприймалася як онкологічне захворювання[147]. Судячи з описів, тогочасні лікарі розуміли, що хірургічне видалення пухлини не гарантувало одужання.

Показова історія з чудесним зціленням (вибачте за спойлер!) доньки лікаря Жана де Турнеміра, що сталося в 1387 році. Маргариті було вісімнадцять, вона вже вийшла заміж і чекала на первістка, коли батько повернувся з папського двору в Авіньйоні до рідного Монпельє та виявив у неї пухлину на грудях, яка вже далеко переросла розмір горіха (те, що було меншим, вважалося порівняно операбельним). Побачивши новоутворення, що розрослося вже на всю молочну залозу, він зрозумів: доньці залишилося жити недовго[148]. Лікар зміг порадити лише дві речі: дотримуватися дієти, яка полягала в униканні солонини, сиру, овочів, фруктів із твердою шкіркою, каштанів і груш (продуктів, що вели до збільшення чорної жовчі в організмі), та щодня двічі молитися до П’єра Люксембурзького (1369–1387) — молодого благочестивого кардинала, який щойно помер.

Наступного дня Жан де Турнемір пішов помолитися на могилу кардинала, а потім звернувся до єпископа з проханням дати шматочок туніки П’єра Люксембурзького. Архієрей відрізав клаптик із лляного одягу, у якому кардинал помер, і через наполегливі прохання Турнеміра також витяг дві нитки з плетеного пояса, на якому були сліди крові (вочевидь, через туберкульозний кашель, від якого страждав П’єр Люксембурзький). Ці реліквії батько загорнув у чисту лляну тканину, щоб передати додому. У доньки вже з’явилася виразка, тож Турнемір наказав уранці та ввечері терти пухлину шматочком тієї тканини та в рану вкладати нитки з пояса. На День усіх святих він знову відвідав дім. Маргарита втратила дитину й почувалася зовсім погано. Однак гній, що виходив із рани, вразив лікаря: він здавався звичайним, зовсім не нагадуючи гній з ракових пухлин[149].

Турнемір згадував ситуацію, описану перським ученим Разесом (865–925) у популярному в середньовіччі трактаті «Про благочестиве життя» («Continens liber»). У жінки, яка страждала на рак грудей, лікар видалив одну молочну залозу повністю, утім «коріння» недуги залишилося в організмі, і через рік хвора померла від раку другої молочної залози[150].

Саме тому зцілення Маргарити (вона одужала за п’ять тижнів після виходу доброякісного гною) було справжнім чудом, яке зафіксували для беатифікації П’єра Люксембурзького. Отже, по суті лікування раку зводилося до дієти й молитов, адже хірургічне втручання вважалося малоефективним у довгостроковій перспективі.

Якщо ситуація була серйозною або людина — надто бідною, щоб купувати ліки, оплачувати свою терапію, вона могла потрапити до лікарні. Першу таку лікарню заснував святий Бенедикт Нурсійський, батько середньовічного чернецтва, при монастирі Монтекассіно приблизно 543 року. Згодом вони починають виникати при інших обителях, керуючись правилами, установленими в Монтекассіно[151].

Динамічний розвиток міст у ІХ — ХІ століттях стимулював заснування публічних лікарень, адже збільшення населення означало зростання кількості бідних, які не мають можливості лікуватися самостійно. Однією з найстарших міських лікарень став Готель-Дьє (Божий дім, фр. Hôtel-Dieu) у Парижі. Вважається, що його заснували 829 року, хоча не підтверджена джерелами традиція каже про VII століття. До XVI століття ним опікувалася Католицька церква, адже лікування хворих було частиною релігійного обов’язку, доброю справою, що не приносить грошей, отже, не надто цікавить міських лікарів, які працювали із заможнішими клієнтами. У перших лікарнях піклувалися не тільки про хворих, а й про інших нужденних, що не мали їжі чи даху над головою, тому ці заклади часто були переповнені.

Готель-Дьє, Париж (бл. 1500)

«Книга про активне життя» Жеана Анрі, який виступав кимось на зразок зовнішнього аудитора Готелю-Дьє в 1471–1479 та 1482–1484 роках, хоч і сповнена алегорій, але дає уявлення про функціонування цього закладу. Лікарня та Церква ввижалися автору та його сучасникам нерозривно пов’язаними, адже фізичне зцілення не можна було уявити без духовного. Готель-Дьє тоді став місцем для здійснення справ милосердя — основи так званого активного життя (лат. vita activa), яке мало доповнювати споглядальне існування (лат. vita contemplativa) та приводити до спасіння. Жеан докладно описує процедуру, яка очікує на новоприбулих пацієнтів, що надходять до лікарні, хоч і перетворює реальних людей та їхні дії на алегорії. Якщо хтось був тяжкохворим, то його клали до ізолятора (щось на зразок сучасних палат інтенсивної терапії), де chevetaine Покаяння (медсестра, що опікувалася цією палатою) надасть ліки з «аптеки Благодаті»[152]. Її супроводжують дві інші «сестри», Розкаяння та Сатисфакція. Розкаяння мало надати очищувальні ліки, а Сатисфакція — відновлювальні електуарії (рослинні ліки на основі цукрового сиропу чи меду). Може статися, що хворий не затримається в цьому «Чистилищі» й відправиться відразу до Невинних[153] (на кладовище), зауважує автор.

Якщо хвороба пацієнта була легкою, то його розподіляли до холу Сен-Дені, де царює «палке Благочестя», яке лікує несмертельні недуги[154]. Третє приміщення призначалося для майбутніх незаміжніх матерів. Лікарню регулярно прибирали, а білизну після хворих прали в гарячій воді із золою (більше про прання читайте нижче, в окремому підрозділі)[155].

Як видно з мініатюр у самому трактаті, а також з інших зображень, ліжка в палатах не були розраховані на одну людину. Найчастіше пацієнти спали в них по двоє, що, звісно, не сприяло покращенню їхнього стану, коли йшлося про заразні захворювання, однак значно економило місце. Усі джерела свідчать, що зі стрімким зростанням кількості міського населення в добу пізнього середньовіччя подібні заклади були переповненими.

Також у трактаті знаходимо опис усього, що робили медсестри, і справедливий висновок Жеана: «Робота в цьому домі дуже важка, адже день переходить у ніч, а ніч переходить у день, коли хтось доглядає бідних хворих, миє їм ноги, стриже нігті та волосся, допомагає сходити в туалет, миє їх, допомагає йти, вкладає, купає, витирає, годує, дає їм пити, переносить з одного ліжка до іншого, укриває їх знову й знову, міняє постільну білизну, щодня пере їхню спідню білизну, підігріває лляну тканину, якою вкриває їм ноги, пере вісім чи дев’ять сотень простирадл щотижня, полоскає їх у чистій воді, виварює в діжці, збирає золу, підкидує дров у вогонь, промиває простирадла в Сені в мороз, вітер чи під дощем, розвішує їх сушитися в галереї влітку та над вогнем узимку, складає, ховає мертвих і робить ще незліченну кількість важких і складних справ…»[156].

Отже, незважаючи на неповні знання щодо процесів дезинфекції, медсестри в Готелі-Дьє (зауважте, лікарі в середньовіччі були чоловіками, а бідними хворими опікувалися переважно жінки) регулярно змінювали постільну білизну та навіть прали спіднє своїх пацієнтів.

Хоча процес лікування вдома чи в лікарні не можна було назвати ідеальним, однак медична система все-таки існувала й функціонувала. Лікарі прописували порошки, сиропи, пластирі, дієту, а лікарні забезпечували бідним верствам населення догляд, порівняно чисте ліжко та регулярну їжу — хай їй і було далеко до того, що могли дозволити собі заможні містяни.

Краще запобігти хворобі, ніж лікувати її: основи середньовічної гігієни

У всі часи люди знали: краще запобігти хворобі, ніж її лікувати. У цьому мала допомогти гігієна. Саме так! Людей середньовіччя теж турбувало це питання. Гігієну розуміли в найширшому сенсі: правильний сон, фізичні вправи й харчування були її складниками. Загальні поради можна було прочитати в спеціальних керівництвах — «Regimen Sanitatis» («Кодекс здоров’я»). Не дивно, що найвідоміший з них походив із Салернської школи або принаймні активно використовувався в її межах. У нього немає єдиного автора. Відомий у рукописній формі вже з ХІІІ століття, «Кодекс здоров’я» пережив піднесення й відродження в друкованому вигляді в XVI сторіччі. Переписувачі та редактори додавали до нього фрагменти, тож він постійно перебував у розвитку, стаючи продуктом справжньої народної лікарської творчості.

Одним із секретів популярності «Кодексу здоров’я» називають його віршовану форму. До того, як книгодрукування демократизувало галузь, читання книжок залишалося привілеєм вищих станів, однак віршована форма дозволяла легко запам’ятовувати й усно передавати рекомендації щодо дієти, кровопускання чи простих ліків. Структура «Кодексу здоров’я» відповідала (принаймні на початку) шести «неприродним» речам, визначеним Галеном[157]. Це повітря, їжа та напої, сон і прокидання, рух і відпочинок, екскреції та утримані речовини й урешті сни та афекти душі.

«Якщо ти хочеш досягти здоров’я й сили, уникай важких турбот і не гнівайся, від надмірної вечері та зайвого вина утримайся, не вважай даремним після гучного застілля піднятися з-за столу й пройтися. Уникай полуденного сну та не зволікаючи здійснюй відправлення за покликом Природи. Коли це робитимеш, то довго будеш жити». Арнальдо де Віланова (бл. 1240–1311), найвідоміший з редакторів цього трактату, додав: «Якщо лікарів тобі не вистачає, то нехай ці три речі стануть ними — добрий настрій, відпочинок і дієта»[158]. Можете вважати ці рядки не тільки вступом, а й підсумком усього «Кодексу здоров’я», адже він пропагує помірне життя.

Далі автор рекомендує, як саме варто починати день. Ці рядки, написані в ХІІІ столітті, буквально руйнують міф про «брудне» середньовіччя, що нібито не знало гігієнічних процедур: «На світанку, коли вперше встаєш з ліжка, умий холодною водою руки та очі. Розчеши волосся й почисть зуби, освіжившись у такий спосіб, розімни свої кінцівки»[159].

Будьмо відверті: опис різноманітних продуктів, страв і напоїв забирає в «Кодексі здоров’я» найбільше місця, так само, як і в нашому житті. Однак про це я вже багато писала в книжці «Від бобра до фазана», тому не буду тут повторюватися. Зауважу, що їсти рекомендувалося лише тоді, коли ви відчували, що шлунок уже звільнився від попередньої трапези й почав «співати» голодних пісень[160]. Дієта ж мала бути підібрана відповідно до теорії гуморального балансу, для чого автори описують докладно властивості більшості повсякденних продуктів — від м’яса до фруктів.

Далі йшла черга рослин, які не належали до раціону й чий гуморальний склад був надто інтенсивним, що вже переводило їх до розряду ліків. Наприклад, бугила, змішана з медом і накладена на вражену шкіру, могла стати спасінням від раку (спойлер: ні, навіть не намагайтеся!), а вимочена у вині та з’їдена рятувала від різних болів або навіть послаблювала[161]. Гісоп, чистотіл, верба, шафран, цибуля порей і не тільки розглядаються як засоби, здатні допомогти хворому, навіть без звернення до лікаря. Так працювала середньовічна домашня медицина. Іноді вона й зараз діє в такий спосіб. Знання про властивості квітів і цілющих рослин передавалися з уст в уста як між лікарями, так і між поколіннями жінок, що мали піклуватися про свою родину.

Далі детально описуються чотири пори року та їхній вплив на організм, достатньо передбачуваний для всіх, хто знайомий з гуморальною теорією, адже весна, літо, осінь і зима стимулювали збільшення крові, жовтої та чорної жовчі й флегми відповідно. Звісно, також ішлося про чотири темпераменти, їхні властивості й симптоми шкідливого домінування одного з гуморів. Завдяки детальному опису людина могла діагностувати хворобу самостійно та скоригувати свою дієту.

Закінчується трактат порадами з кровопускання, якому приписуються численні заслуги. Воно очищує тіло, покращує настрій, загострює зір і розум, активізує кишківник, повертає сон, покращує слух, додає силу й узагалі розганяє сум[162]. Кровопускання (флеботомія) також походить із традицій, закладених галенівською медициною в арабській інтерпретації.

Флеботомію лікарі практикували зрідка. Здебільшого вона була відповідальністю хірургів і цирульників, чий статус незрівнянно нижчий. Добрий хірург перед кровопусканням зважав на вік людини, пору року, місяць, день і розташування зірок. Для цього існували порадники на зразок «Кодексу здоров’я» чи календарі, схожі на згаданий вище в «Розкішному часослові герцога Беррійського».

Найкращими для флеботомії вважалися три місяці — вересень, квітень і травень, однак перше вересня й тридцять перше травня були під забороною[163]. Іншими перешкодами кровопусканню були «холодна природа», а також обмивання після коїтусу, малий чи надто великий вік пацієнтів або навіть переїдання[164].

Якщо перешкод не існувало, потрібно було прийняти ванну, натертися спеціальною маззю. Далі хірург перев’язував руку та робив невеликий надріз (не надто довгий чи глибокий). Після завершення процедури пацієнт мав уникати надмірної кількості вина та молочних продуктів, які вважалися холодними за природою[165].

Звісно, флеботомія надавала гарний простір для зловживань. Уже в Х столітті Ісаак Ізраелі (бл. 880–950), лікар-іудей, чиї роботи увійшли до середньовічних навчальних планів, писав: «Вони збираються сотнями біля будинку цирульника. Після того як той пустив їм кров, він запевняє, щоб отримати додаткову платню, що бачить, ніби їм потрібно пустити кров ще раз. І ці дурні повертаються до флеботоміста знову, і їхня кров ллється в його посудини, які виносять повними»[166]. Отже, флеботомією, як і сучасними зверненнями до лікарів, не варто зловживати!

Коли ви вже потурбувалися про здоров’я дієтою, різноманітними умащеннями та кровопусканням, наставав час подумати про тіло та його чистоту.

Лазні приватні й публічні

То чи милися в середньовіччі? А якщо милися, то лише на Великдень і Різдво чи частіше? Гостроту й палкість дискусій навколо цього можна порівняти лише із суперечками щодо хрестоматійного питання чистоти тодішньої води. Чому ж, гортаючи манускрипти чи роздивляючись гравюри, ми легко відшукуємо зображення купання або відвідування лазні?

Античні терми часто згадуються як приклад виняткової цивілізованості стародавніх римлян, які вже точно мали пахнути краще за середньовічних нащадків. Прохолодна кімната з басейнами з холодною водою (фригідарій), приміщення з басейнами з гарячою водою (кальдарій), чия температура підтримувалася геніальним у своїй простоті інженерним винаходом (гіпокауст), тепідарій із приємним теплом… Цей перелік можна продовжувати цілою купою специфічних термінів, якими описують архітектуру римських лазень.

Термінологічне багатство вказує, якою ритуалізованою та популярною справою був похід до лазні в античну добу. Прикрашені мозаїками, мармуром і навіть творами мистецтва терми постають справжніми центрами суспільного життя, де можна було не тільки пропаритись і вимитись, а й дістати насолоду від спілкування та споглядання.

Звісно, у первинному вигляді терми не могли вціліти після падіння Західної Римської імперії. Лише дуже сильна, багата (і рабовласницька) держава могла собі дозволити такі елементи розкішного життя. Ранньосередньовічне повсякдення мало обмежитися скромнішими способами підтримання чистоти.

Чомусь, коли починають говорити про миття середньовічних людей, то називають дивне число — один раз на рік. Саме стільки, на думку декого, милися тодішні люди. Це уявлення, вочевидь, склалося через читання біографій святих на зразок ірландського монаха-аскета Фінтана Клоненаського, який справді ходив до лазні раз на рік, напередодні Великодня, та мився там цілу добу. Він також змушував ченців свого монастиря харчуватися, як вегани, не споживаючи ні м’яса, ні молока, ні вершкового масла, однак ми чомусь не думаємо, що так жили всі середньовічні люди.

Протягом раннього середньовіччя загальні умови життя не відповідали всім вимогам, тому й миття не нагадувало античне з його кальдаріями та фригідаріями. Утім аристократії були до смаку терми попередньої доби, і найкращий доказ цього — Карл Великий (747/748–814). Він облаштував лазні на зразок античних у палаці в Аахені, куди ходив митися разом зі своєю родиною, друзями та навіть слугами, тож інколи у воді було до ста людей. Про це розповідає біограф короля Ейнгард.

Звісно, мати власні терми, як Карл Великий, чи принаймні індивідуальну ванну могли далеко не всі. Середньостатистичний містянин пішов би до публічної лазні, чия популярність тривала аж до початку XVI століття. Їх ліквідували зовсім не через те, що туди ніхто не хотів ходити. Це був перерваний політ, бо лазні закривали силоміць міські адміністрації, стурбовані неналежною поведінкою відвідувачів. Ви ж здогадалися, що роблять люди різної статі, коли збираються разом і роздягаються? Правильно, не тільки миються.

Отже, аристократія та міський патриціат могли розраховувати на приватні ванні кімнати з діжкою-ванною, балдахіном, запашними травами та слугами, які наносять і нагріють води для цього дива техніки. Балдахін, що з’являється на середньовічних мініатюрах, мав допомогти втримати тепло якнайдовше, що було актуально для прохолодного клімату чи сезону. Типову кімнату з ванною-діжкою бачимо на мініатюрі, де чоловік підглядає за дружиною-чарівницею Мелюзиною, що якраз приймає таку індивідуальну ванну. Як то кажуть, бідненько, але чистенько — просто кімната з діжкою, де фея купає свій хвіст. Однак наносити з колодязя воду для ванни, а потім над вогнищем нагріти її (та мати достатньо окропу для підтримання приємної температури й надалі) — справа вкрай енерго- та ресурсозатратна.

Для менш заможних існувала інша опція — публічні лазні. У ХІІІ столітті в Парижі їх було аж 32, у Лондоні — 18, а у вкрай компактному Шартрі — п’ять. Було з чого вибирати, хіба ні? І хоч едикт Папи Боніфація забороняв у лазнях митися разом чоловікам і жінкам, але як писемні, так і візуальні свідоцтва підтверджують зовсім іншу практику. Пенітенціал «Corrector Burchardi» (порадник для сповідників) єпископа Бурхарда Вормського радить запитувати в того, хто сповідається: «Чи ходив ти до лазні зі своєю дружиною та іншими жінками й бачив їх оголеними, а вони — тебе? Якщо так, то маєш постити три дні на хлібі й воді». Як бачимо, покарання не надто суворе, але все-таки присутнє.

Середньовічні мініатюри дозволяють нам зазирнути в такі публічні лазні. Звісно, малюнок — це не фотографія, тож точності очікувати не варто, але кілька деталей справді мали місце в реальному житті. По-перше, індивідуальна або розрахована на двох діжка — таке собі компактне джакузі, що виготовляли середньовічні бондарі. Усередині її застеляли лляним полотном, щоб убезпечитися від скіпок у чутливих місцях. Такі діжки бачимо на мініатюрі Антонія Бургундського (кінець XV століття). Чоловіки та жінки сидять навпроти одне одного в подвійних діжках. Між ними застелений скатертиною «стіл», тобто дощечка. На ньому — хліб, ягоди, келихи з вином. Хоча середньовічні кодекси здоров’я не рекомендували їсти під час купання або відразу після лазні, це не зупиняло коханців.

Середньовічна лазня (з трактату Валерія Максіма), Facta et Dicta Memorabilia (fol. 244) (бл. 1470), Державна бібліотека в Берліні

І справді, художник відводить правий бік мініатюри зображенню миття, тоді як на лівому напівголі чоловік і жінка вже готові впасти разом до ліжка, щоб завершити в такий спосіб банну процедуру. Це не вигадка Антонія Бургундського. Середньовічні публічні лазні, окрім діжок, надавали також і усамітнені ліжка для глибшого знайомства своїх відвідувачів. Ба більше, якщо чоловік приходив один, то міг розраховувати на партнерку зі слабкими моральними принципами в обмін на певну платню господареві лазні. Песик, який танцює на мініатюрі між цими двома сценами — ліжком і ваннами, символізує хіть і «неприрученість» тваринної природи зображених людей, які воліють піддаватися власним інстинктам.

Парова лазня — це особливий тип, який недаремно асоціюється в нас зі скандинавами. Саме в сагах бачимо описи середньовічних саун, які облаштовували прихильники чистоти — вікінги. В ісландській «Сазі про людей із Піщаного Берега» згадується подібна лазня: «Поки вони були зайняті своєю роботою, Стюр наказав підготувати біля підніжжя Лавової пустки баню; вона була вирита в землі, а вгорі над піччю зроблено отвір, щоб через нього піддавати жару. Спека всередині була страшна». Отже, можемо уявити дві камери, в одній з яких розташовувалася піч, а в другій — двері. Як і тепер, у печі лежало гаряче каміння, на яке зверху можна було лити воду, щоб підвищити температуру в самій сауні.

Прихильність вікінгів до миття нервувала інших. Так, Джон з Воллінгфорда (1200–1258), монах-бенедиктинець і хроніст ХІІІ століття, описуючи події ХІ сторіччя, із сумом констатує: «Данці, які проживали в Англії, завдяки своїй звичці щодня розчісувати волосся, митися щосуботи та регулярно міняти одяг, зуміли спокусити знатних англійських леді й навіть схилити до співжиття дочок вельможних осіб». Звичка митися щосуботи підтверджується навіть у скандинавських мовах, де назва цього дня тижня звучить як «банний день» (laugardagur ісландською, lørdag данською тощо).

Утім не вікінгами єдиними. У «Декамероні» Боккаччо читаємо: «У суботу ж, ізнов, жінки миють своїм звичаєм голову, щоб вимити з волосся весь порох і бруд, що за цілий тиждень назбирався; багато хто постує в сей день на славу Пречистої Діви-Богородиці, а потім опочиває од усіх трудів на честь неділі, що заходить. Тим і в суботу, я вважаю, ми не можемо йти заведеним трибом і гаразд учинимо, як і в сей день оповідати не будемо[167]». Отже, у XIV столітті й інші європейці (жінки, як завжди, постають охайнішими) прийшли до повноцінних банних процедур раз на тиждень.

Похід до лазні, як ми з’ясували, здебільшого асоціювався в середньовічних містян з еротичними пригодами. Утім так було не завжди. У трактаті 1514 року католицький теолог Томас Мурнер, майбутній опонент Мартіна Лютера, використав миття як метафору очищення від гріхів. Крок за кроком він описав весь процес — як приходите, роздягаєтеся, як лазник миє вам ноги, голову, шкребе спину, парить, дає накидку, а потім проводить у спеціальну кімнату з ліжком для відпочинку та навіть годує. Кожній з процедур присвячений окремий розділ, що розпочинається гравюрою та двома короткими підписами (римований — німецькою та прозовий — латиною).

Ось кілька прикладів таких підписів до гравюр:

Гріхи виганяються

Шкрябанням і тертям.

Погану кров пускають,

Щоб ти більше не грішив.

Тертя спини в лазні, «Eine andechtig geistliche Badenfahrt» Томаса Мурнера (1514)

Щоденне обмивання, «Eine andechtig geistliche Badenfahrt» Томаса Мурнера (1514)

Мурнеру вдається передати повсякденність відвідування лазень з їхнім тертям і кровопусканнями, наділивши ці не надто романтичні дії глибоким духовним символізмом. Як часто він радить ходити туди?

Ті, хто сильно не нагрішив,

Не потребують щоденної ванни,

Але короткого обмивання

Без занурення всього тіла

Звісно, Мурнер не радить паритися щодня — для цього існує аналог нашого душу. Однак навряд чи це означає відвідування лазні раз на рік, як стверджують адепти «немитого» середньовіччя. Якщо ми розвинемо метафору письменника, то зробимо висновок: коли сильно забруднився (нагрішив), іди до лазні відмиватися й відшкрябуватися (сповідь), а коли забруднення звичайне, щоденне, то обійдися коротким обмиванням (молитвою на ніч).

Таке непросте прання

«Отже, люби свого чоловіка. Ти маєш стежити, щоб у нього була чиста білизна, адже це твоя відповідальність, бо обов’язки й турботи чоловіків лежать поза межами дому; вони приходять і йдуть, бігають тут і там, під дощем, снігом і градом, інколи змоклі до нитки, інколи сухі, інколи пітніючи чи тремтячи, погано нагодовані, розміщені, взуті та відпочилі. Однак ніщо не буде надто важким для нього, бо думка про пильну турботу дружини, якою вона оточить його після повернення, втішає безмірно»[168]. Цими словами повчав свою юну дружину парижанин у трактаті XIV століття «Господар» («Le Ménagier de Paris»). Що тут скажеш? Турбота починається з білизни, що належить до жіночої відповідальності. Далі автор пише, що після повернення чоловікові мають запропонувати чисті шкарпетки та нічний одяг, білу постільну білизну та «інші радощі», а на ранок його чекатимуть свіжі сорочки[169].

Прання було в середньовіччі суто жіночою відповідальністю. Ченці й священники часто винаймали прачок (або заводили для цього конкубін[170]), а солдати возили таких жінок за собою в обозі. Податкові переписи в містах засвідчують, що прачка була однією з найрозповсюдженіших жіночих професій[171]. Хай як сумно звучить тепер сегрегація праці за гендерними ознаками, проте кількість жінок, задіяних у пранні одягу та постільної білизни, свідчить, що чистота була бажаним станом для середньовічних людей — так само, як і для сучасників. Утім викликів, з якими тоді доводилося стикатися на шляху до цього, було значно більше, ніж зараз.

Одним з викликів, звісно, була матеріальна база, якщо казати бюрократичною мовою. Для прання одягу використовували річки та інші найближчі прісноводні водойми, кам’яні або дерев’яні балії. Головними детергентами були лужне мило та попіл, однак для виведення стійких плям застосовували й інші засоби. «Господар» наводить багато рецептів, адаптованих для різних проблем і тканин. Наприклад, коли маєте забрудення чи просто зажирений одяг, то «візьміть сечу, нагрійте її та замочіть пляму на два дні. Потім, не викручуючи, потріть забруднену частину тканини»[172]. Якщо пляма після цієї операції не зникла, потрібно знову замочити її в сечі, до якої вже підмішана бича жовч, і залишити на два дні[173].

Якщо сеча як детергент вам не до душі, то візьміть землю Фуллера (особливу глину), замочену в лузі, та покладіть на пляму. Коли висохне, потріть, доки глина повністю не зійде. Раптом у вас немає під рукою потрібної суміші, то просто приготуйте попіл, вимочіть у лузі та нанесіть на пляму[174].

Рятівником делікатних тканин — шовку, сатину, камлоту — був вержус. Оскільки його виготовляють із соку свіжих недостиглих яблук чи винограду, то добра господиня мала запастися ним на зиму та ранню весну.

Окремими випадками були вигорілі плями на одежі. Якщо потребувалося відновити тканину блакитного кольору (ідеться про льон), то використовували ось такий рецепт: «Візьміть губку, змочіть її в прозорому чистому лузі, натискайте та легко тріть об одяг, витираючи пляму, і колір повернеться. Якщо ж це вигорілі плями на одязі будь-якого іншого кольору, то візьміть дуже чистий луг, який ще не використовувався для інших тканин, змішайте з попелом на плямі та дозвольте цьому висохнути. Із тертям оригінальний колір повернеться»[175].

Одягу було недостатньо чистоти, він мав ще й добре пахнути (але тільки якщо у вас були на це засоби). Білизну робили запашною за допомогою різноманітних пудр, які купували в аптекарів, а також свіжих квітів[176]. Наприклад, до обов’язків йоменів і пажів Едварда IV належало збирання квітів і коріння, які мали забезпечити, щоб речі короля пахли якомога «благотворніше та приємніше»[177].

Одяг міського патриціату чи аристократії, виготовлений з вартісних тканин і розшитий сріблом, золотом, перлами, дорогоцінним камінням, далеко не весь підлягав пранню. Тримати його чистим допомагали нижні сорочки — камізи, що були невіддільною частиною середньовічного «луку».

Як зі спідньою білизною? Її могли носити лише чоловіки, і це було принциповим питанням! Чоловіча білизна називалася бре, а її розмір варіювався від бікіні на зав’язках до бриджів.

Чим бідніша людина, тим важче їй було тримати себе чистою. Утім усе-таки середньовіччя не постає настільки брудним, як його вважають. Принаймні мені досі не доводилося стикатися з таким різноманіттям саморобних засобів для виведення плям!

Косметика від Тротули й не тільки

Як ви можете пам’ятати, трактат «Про жіночу косметику» зі збірки «Тротула» вважається першим у своєму роді. Він не містить жодної теорії — тільки конкретні рецепти, що робити з тією чи іншою проблемою в зовнішності. Трактат починається з депіляції. Авторка радить розпарити себе в лазні, а потім нанести на всі потрібні ділянки тіла відповідну суміш для видалення волосся. Рецепти додаються, але дуже прошу вас не повторювати їх у домашніх умовах! Основою для суміші мало стати негашене вапно з арсеніком (миш’яком), змішане на вогні[178]. Чесно попереджається, що суміш може обпалити шкіру, коли її перетримати. Якщо таке сталося, то слід було заспокоїти шкіру маззю на основі олії троянди чи фіалки або соку молодила[179].

Для жінок вищих станів існував інший рецепт, який водночас проливає світло на саму процедуру. Отже, починаємо з приготування суміші: «Візьміть сік із листя огірка та мигдалеве молоко; помістивши їх у посудину, обережно змішайте негашене вапно та арсенік. Далі [додайте] товчений гальбан, змішаний з невеликою кількістю вина, та залиште на день і ніч, а потім готуйте. Після того як це добре приготується, слід видалити гальбан і додати трохи олії або вина та ртуть. Зробивши відвар, зніміть його з вогню й додайте порошок трав. Візьміть однакову кількість мастики, ладану, кориці, мускатного горіха, гвоздики»[180]. Коли суміш була готова, жінка мала намаститися нею та піти в лазню, але не розтиратися там, щоб не пошкодити шкіри[181]. За якийсь час треба було спробувати «висмикнути волосся з лобка. Якщо воно не відпадає легко, то нехай на жінку виллють гарячу воду, і вона обережно обмиє себе, ніжно торкаючись рукою шкіри»[182]. Чесно кажучи, не знаю, як після користування арсеніком і ртуттю в жінок не вилізало абсолютно все волосся, але те, що краса вимагає жертв, у середньовіччі явно було не просто словами.

Коли зайве волосся прибране з тіла, саме час переходити до зачіски. Волосся на голові мало бути гарним і приємно пахнути. Щоб воно було «довгим і чорним» (тут ідеться не про фарбування, а про підтримання природного кольору), потрібно взяти «зелену ящірку й, відрубавши їй голову та хвіст, приготувати у звичайній [оливковій] олії»[183]. Після цього залишалося лише намастити голову цією сумішшю. Про всяк випадок скажу, що навіть просте втирання оливкової олії може допомогти пересушеному волоссю, тож помилуйте ящірок!

Якщо ви хочете стати платиновою блондинкою, «Тротула» готова допомогти й у цьому. Рецепт для фарбування волосся не містить ящірок, однак від цього не стає простішим: «Візьміть шкаралупу волоського горіха й кору самого дерева та зваріть у воді; із цією водою змішайте алюмінієві галуни й “дубові горішки” та намажте сумішшю голову (попередньо вимивши її). Потім покладіть на волосся листя й перев’яжіть мотузками та залиште на дві доби; так ви зможете пофарбувати його. І розчешіть, щоб позбавитися всіх надлишків, які пристали до волосся. Потім нанесіть фарбу, зроблену із шафрану, «драконової крові» [смоли драцени. — С. Д.] та хни (більшу частину якої було змішано з відваром фернамбукового дерева), і з цим жінка нехай ходить три дні, а на четвертий змиє все гарячою водою, і це [фарбування] не зійде легко»[184].

Після численних рекомендацій щодо фарбування, вкладання волосся та підтримки його природньої краси, авторка звертає увагу на обличчя, адже «якщо воно чудово доглянуте, то прикрасить і потворну жінку»[185]. Маска з кристалів «тартару» (бітартрат калію) мала стати частиною рутини, як і депіляція. Після цього можна було задуматися про відбілювання шкіри, адже засмага неминуче асоціювалася з нижчими верствами суспільства, змушеними щодня працювати під пекучим сонцем. Одразу після суміші відбілювання (cerato) наводиться рецепт рум’ян: «Доведіть до кипіння в глиняній посудині олію фіалки чи троянди з курячим жиром. Розчиніть у цьому дуже білий віск, а потім додайте білок і просіяний порошок свинцю та знову трохи поваріть. Процідіть через тканину, і до цієї холодної суміші додайте камфору, мускатний горіх і три чи чотири гвоздики. Загорніть усе в пергамент. Ми в жодному разі не наносимо суміші, доки вона не почне добре пахнути. Потім нехай жінка нанесе її на обличчя, а далі нарум’янить його. Візьміть тонкі шматочки фернамбукового дерева та помістіть у шкаралупу з невеликою кількістю трояндової води. Потім додайте трохи алюмінієвих галунів. Візьміть шматочок вати з невеликою кількістю цієї суміші та притисніть до обличчя, щоб нарум’янити його»[186].

Коли ваше обличчя вже й відбілене, і рум’яне, саме час згадати про губи, адже в трактаті написано: «Жінки так прикрашають своє обличчя, а отже, і губи можуть бути нафарбовані»[187]. Щоб зробити середньовічну помаду, ви мали б узяти доведений до кипіння мед, додати туди трохи білої та червоної бріонії, скаженого огірка й трошки трояндової води. Потім варити це все разом, доки об’єм суміші не зменшиться вдвічі. Коли вона охолоне й застигне, можете мастити нею губи (насправді ні, будь ласка, не робіть цього!), не забуваючи змивати на ніч гарячою водою[188].

Білі зуби — теж не сьогоднішня ідея. Середньовічні жінки мали відбілювати їх сумішшю з паленого білого мармуру, спалених і подрібнених кісточок фіги, соди, порошку з червоної плитки, пемзи та солі[189]. Щоб дихання було свіжим, варто полоскати рот гарним вином, витирати добре після цього серветкою та жувати протягом дня фенхель, петрушку чи любисток[190].

Завершальним акордом цього без перебільшення найвпливовішого трактату про косметику середньовіччя стали поради щодо імітації дівоцтва, коли воно вже було втрачене, та зменшення розмірів вагіни[191].

Цей трактат, який був частиною «Тротули», — найбільш знане та повне керівництво такого роду. Однак косметичні рекомендації можна було знайти й в інших працях. Наприклад, у «Фізиці» теологині та природознавиці Гільдеґарди Бінгенської (1098–1179) також бачимо корисні поради. На відміну від «Тротули», тут немає ризику отруїтися, коли виконуватимете їх. Приміром, Гільдеґарда пропонує маску для обличчя, яку можна безпечно накладати й сьогодні: «У кого шкіра на обличчі загрубіла та задубіла, втративши м’якість від вітру, ті мають зварити ячмінь у воді та, процідивши крізь тканину, вмивати обличчя цим із помірно теплою водою. Шкіра стане м’якою та ніжною й матиме гарний колір»[192].

Гільдеґарда пояснює в трактаті, яку користь може мати дорогоцінне та напівдорогоцінне каміння для краси зовнішності. «Людина, у якої плями на обличчі, має зволожити аметист своєю слиною та потерти ним їх. Також вона має нагріти над вогнем воду й потримати над нею камінь. Піт, який з нього вийде, треба змішати з водою. Потім слід покласти камінь у воду та вмити обличчя цією рідиною. Якщо робити це часто, то обличчя матиме гладку шкіру та прекрасний колір»[193].

Трапляються й поради для волосся: «Із кори та листя цього [сливового] дерева також роблять попіл. Із цього попелу зробіть луг, і якщо шкіра вашої голови або ряба, або надто суха, часто мийте її цим. Шкіра буде вилікувана й стане красивою, і з неї ростиме багато прекрасного волосся»[194].

Важко не помітити, що, на відміну від авторки трактату з «Тротули», Гільдеґарду Бінгенську більше цікавить здоров’я, ніж косметичні хитрощі. Це не дивно, адже як черниця вона не могла заохочувати прикрашання виключно заради власного марнославства або спокушання чоловіків.

Ставлення до косметичних хитрощів було неоднозначним. Сучасник Гільдеґарди Бінгенської, видатний теолог і засновник ордену цистерціанців Бернард Клервоський (1090–1153) переконував у листі благочестиву дівчину на ім’я Софія: «Не бажай суперничати з тими збоченими, хто позичає красу, коли вже втратив власну»[195].

Пізніше світський італійський письменник Балтазар Кастільйоне в ренесансному бестселері «Придворний» (1528) дуже по-сучасному хвалив природну красу: «Жінки завжди хочуть якщо не бути, то принаймні здаватися красивими. Тому коли природа завинила в цьому відношенні, вони намагаються компенсувати все штучними речами. […] Хіба не помітно, наскільки благородніша жінка, яка фарбується (якщо взагалі фарбується) зовсім трохи, так що кожний, хто її бачить, не може зрозуміти, чи вона нафарбована, чи ні, ніж жінка, настільки нафарбована, що здається, ніби в неї на обличчі маска, що вона навіть не може сміятися, щоб та не тріснула […]. Знову-таки наскільки приємніша за інших та (я маю на увазі не потворну), на обличчі якої не бачиш нічого. І це обличчя не дуже біле, не дуже червоне, але від природи трохи бліде, інколи зі справжнім рум’янцем через сором чи інший випадок; жінка з нехитро зачесаним волоссям, із жестами простими та вільними, без зайвих зусиль і бажання видаватися красивою! Саме ця безтурботна простота найприємніша в очах чоловіків, які бояться бути обманутими мистецтвом»[196].

Проте, хай там що писав Кастільйоне, трактатів про косметику значно побільшало в XVI столітті, коли навіть відомий своїми пророцтвами Нострадамус додав декілька рецептів у трактат «Про косметику та джеми» («Traité des fardemens et confitures», 1555).

Туалетне питання

Останнім (але не за важливістю!), звісно, було питання середньовічних туалетів. Який вигляд вони мали? Чи справді містяни викидали нечистоти просто на вулицю? Чи існували публічні туалети? Відповіді на ці питання часто стають предметом міфологізації «брудного» середньовіччя.

Туалет, як і все інше в середньовіччі, залежав від соціального статусу людини. Замки зазвичай мали так звані «гардеробні». Це була невелика кімната з місцем для сидіння — кам’яним виступом з дерев’яною кришкою, що дуже нагадує туалет у бабусі на подвір’ї, з яким ми всі, гадаю, добре знайомі. З гардеробної нечистоти потрапляли до чогось середнього між шахтою та каналізаційною трубою, яка виходила до рівчака, вигрібної ями або найближчої річки чи струмка. Туалет герцога Бургундії Жана Безстрашного (1371–1419) мав не тільки м’яке сидіння та вентиляцію, а й комин з відкритим вогнем для підтримання комфортної температури протягом усього року[197].

Використання гардеробних доповнювалося нічними горщиками, які вичищали (як і рівчаки) слуги. Такі горщики були й у міських будинках, що далеко не завжди мали гардеробну. Проте вже на початку XIV століття виливати екскременти на вулиці міста суворо заборонялося численними міськими регуляціями[198]. Повторюваність таких розпоряджень, звісно, вказує на їхню недостатню ефективність, однак водночас і на те, що такі речі не були нормою.

Міста по-різному розв’язували проблему зливання нічних горщиків. Так, наприклад, парижани мали розкіш просто виставляти їх на ґанок. Нічні горщики спустошували спеціально найняті містом працівники «нижчих справ» («les ouvriers des basses oeuvres»)[199]. На захист таких робітників навіть ухвалили спеціальний закон, який забороняв їх ображати. Незважаючи на добру оплату праці, бути майстром каналізаційних справ, вочевидь, не вважалося шанованим заняттям[200].

Особливо про гігієну міста почали піклуватися після Чорної смерті, коли бруд на вулицях і в будинках пов’язали в один логічний ланцюжок зі спалахами захворюваності. Саме густонаселені й далеко не чисті міста постраждали під час епідемії чуми найбільше. Через це в XV столітті Лондон, наприклад, мав не менше тринадцяти публічних туалетів[201]. Найбільшим був «Довгий будинок Віттінгтона» (Whittington’s Longhouse) в Гринвічі, названий на честь мера Діка Віттінгтона. Він мав аж 84 місця![202]

Монастирі мали так звані «нужники» (necessarium, або як їх потім почали називати, reredorter), що розміщувалися позаду дортуарів, де спали ченці. Цистерціанське абатство Ріво, побудоване в ХІІ столітті на півночі Англії, мало «нужник», розрахований на тридцять монахів[203]. Як і в міських публічних туалетах, «посадкові місця» не були відгороджені. У сільській місцевості переважав, звичайно, знайомий нам дерев’яний будиночок із діркою над вигрібною ямою[204].

Наявність різноманітних варіантів випорожнити міхур або кишківник не гарантувала, що кущі, поле, парки чи ліси не будуть використовуватися із цією метою. Зрештою середньовічний гумор ґрунтується на двох речах: сексі та випорожненнях, тож вигляд людини, яка не встигла добігти до публічного чи приватного туалету, нікого не шокував. Ба більше, такі особи навіть населяли маргіналії середньовічних манускриптів — наприклад, король на полях «Ланселота» (Prose Lancelot, France 1316 BL, Add 10294 1, fol. 1dr) чи чоловік, що вцілив у посудину, з Псалтиря Маклсфілда (бл. 1330–1340, Кембридж, Музей Фіцвільяма, MS 1–2005, fol. 236r).

Що можна сказати про туалетний папір чи радше його попередника? Ґарґантюа в шість років з’ясував, що маленькі гусачки найкращі для підтирання, однак залишмо це на совісті Франсуа Рабле з його буйною ренесансною уявою. Середньовічна аристократія використовувала чисті шматки лляної тканини, містяни та монахи — ганчір’я, шматки, вирізані зі старого одягу[205], а біднішим верствам залишалася трава, солома та листя деяких рослин, що було достатньо широким і м’яким.

То чи було середньовіччя хворим і брудним?

Сподіваюся, що після цього розділу середньовічна медицина здається вам трохи менш варварською. Принаймні вона нічим не гірша, а почасти й краща за свою античну попередницю. По-справжньому зміни сталися лише в ХІХ столітті, а доти поняття хвороби, гігієни та лікування не надто вирізнялися від середньовічних. Гуморальна теорія й далі живе в нашій уяві у формі вчення про чотири типи темпераменту.

Звісно, ні Чорної смерті, ні лепри (прокази) середньовічні лікарі подолати не могли. «Лікування» обмежувалося засобами, що намагалися запобігти цим недугам, та ізоляцією хворих. Саме тому в цьому розділі я вирішила не торкатися двох найбільших бичів середньовіччя. Обидва феномени мають символічний вимір, окрім чисто фізіологічного, і потребували б окремих розділів. Можливо, нагода для цього постане в майбутньому.

Збірники на зразок «Тротули» дозволяють нам зазирнути в повсякденність медичного середньовіччя й побут забезпеченіших верств. Розміщені в них поради звучать для нашого вуха дивно, жорстоко й навіть небезпечно, але навряд чи дикіше, ніж «рецепти» сучасних знахарів чи травниць. Народний вимір медицини залишається так само неочікуваним і сумнівним для будь-кого, знайомого з доказовою медициною, тож не думаю, що ми маємо надто суворо оцінювати наших пращурів. Навіть вони знали, що медицина приваблює шарлатанів і що не варто довіряти тим, хто обіцяє зцілення від усіх хвороб, починаючи з каменя глупоти й закінчуючи нещасним коханням. Перевіряйте дипломи та ліцензії, бо перед вами може виявитися типовий pharmacopola ex trivia!

Окрім диплома, про справжність лікаря свідчила вправна діагностика: аналіз урини, вимірювання пульсу й, що дуже важливо, уважний огляд пацієнтів. Проблемою були ескулапи, які воліли спиратися лише на результати уроскопії. Хоч антична гуморальна теорія й залишалася основою для призначення лікування та дієти, однак визначення властивостей рослин, прянощів і продуктів відбувалося завдяки спостереженням за їхньою дією на людину, тож сенс у цьому все-таки був.

Як бути щодо гігієни? Звісно, за нашими стандартами, важко назвати добу середньовіччя чистою. Проте, якщо судити одночасно за даними археології та за популярністю «Кодексу здоров’я», ранкові вмивання й чищення зубів, душ, походи в лазню, депіляції, навіть туалети були частиною повсякденної турботи про власне тіло, як і прання одягу та постільної білизни за допомогою лугу, гарячої води та попелу. Фізична чистота не стояла на заваді духовній, і відповідно це заперечує популярний міф про те, що в середньовіччі пишалися брудом і милися двічі на рік. Частково так могло бути на ранньому етапі, коли християни відчайдушно намагалися протиставити себе язичникам, які ставили піклування про тіло набагато вище за духовні потреби, та й лазні були не лише для миття. Утім з розвитком міст, медицини та середньовічної цивілізації загалом елементарна гігієна стала невіддільною частиною людського життя.

РОЗДІЛ 4

СМАЧНО ЇСТИ, СМАЧНО ПИТИ

Дух і серце середньовічної кухні

Брати Лімбурги. «Розкішний часослов герцога Беррійського». Січень (1411–1416), Ms. 65, f.1v, Музей Конде

Ще не так давно в кожної порядної родини у фотоальбомі обов’язково були світлини зі святкування Нового року: ялинка, заліплена «дощиком», довгий розкладний стіл, за яким зібралася велика чи мала сім’я (тут уже як пощастить). На столі олів’є, оселедець під шубою, варена картопелька, смажене м’ясце. Якщо час десерту, то мандарини, цукерки у вазочках і торт.

Середньовіччю теж було не чуже бажання зафіксувати новорічне святкування. Звісно, до винайдення фотоапаратів залишалося ще кількасот років, тож доводилось користуватися підручними засобами — звертатися до художників, які прикрасили б одну зі сторінок манускрипту зображенням такого бенкету.

Саме так учинив герцог Жан І Беррійський (1340–1416), коли замовив придворним художникам братам Лімбургам часослов. Цей молитовник став відомим під промовистою назвою «Розкішний часослов герцога Беррійського» («Très Riches Heures du Duc de Berry»), яку отримав за унікальні за своєю красою та багатством кольорів мініатюри. Над його створенням працювали не тільки Лімбурги — брати померли від чуми, як і герцог, не встигнувши завершити роботу, однак саме їхні повносторінкові ілюстрації подарували манускрипту безсмертя. Починається «Розкішний часослов» з річного календаря. Завдяки майстерності художників перед читачем постають дванадцять місяців аристократичних розваг і сільського повсякдення.

Січень уособлює новорічний бенкет герцога Беррійського. Звісно, у Європі ще не було єдності щодо дати святкування Нового року, але наприкінці середньовіччя перевагу віддавали першому січня[206]. Не варто думати, що герцог страждав на мегаломанію та порушив традиційну для січня іконографію, щоб показати власне торжество. Зазвичай для зображення різних місяців художники зверталися до найтиповіших для певного періоду занять («labours»). Якщо погортати інші манускрипти з календарними мініатюрами, то побачимо, що для січня найхарактернішим було грітися біля вогню та сидіти за заставленим стравами столом (наприклад, у Universitätsbibliothek Kassel 2° Ms astron 1 fol. 83r; BnF The Petites Heures of Anne of Brittany Nouvelle Acquisition Latine 3027 fol.1r; Da Costa Hours Morgan Library MS 399 fol. 2v). І завжди на зображенні ми віднайдемо статечного чоловіка. Він може бути сам або з жінкою, але жодних сумнівів не виникає — це господар. Інколи в нього два чи три обличчя, чого не треба лякатися. Це зовсім не через якусь хворобу, а тому, що його прообразом виступає римський Янус — справжнє січневе божество завершення й початку. Вважалося, що в нього було два обличчя: одне звернене до минулого, а інше — до майбутнього.

Отже, герцог Беррійський, що сидить за багатим столом, — спадкоємець давньоримського Януса. Водночас він щедрий господар, готовий прийняти когось зі своїх підданих, на що натякають виведені золотом поряд з ним французькі слова: «Підійди, підійди» («Approche, Approche»). Герцог сидить спиною до вогню (ще одне відсилання до традиційної січневої іконографії), що схований за плетеним екраном. Холодні стіни замку прикрашають килими із зображенням Троянської війни. Вибір сюжету невипадковий: родовід герцогів Бургундських бере початок від троянця Енея, який урятувався разом із сином і батьком з охопленого вогнем міста. Саме тому Троянська війна фігурує на численних килимах і мініатюрах з манускриптів, що належали або самим герцогам Бургундським, або комусь із їхнього кола.

Що ж ми бачимо на столі герцога Беррійського? Передусім кидається в очі золотий посуд: безумовно, саме він як не що інше свідчить про особливу розкіш цього бенкету. Золоті блюда з птицею (імовірно, куріпками), величезний золотий корабель ліворуч від герцога — так званий nef[207]. Такі кораблі могли служити й окрасою столу, і місцем зберігання начиння, і сільницею чи навіть ємністю для вина. Серед їжі та столового приладдя ходять ще одні завсідники середньовічних бенкетів — дві маленькі собачки, імовірно мальтійські болонки, улюблениці аристократії. Біля столу сидить гончак, якому слуга відрізає добрий шматок м’яса.

Ви можете спитати: якщо це бенкет (і до того ж новорічний!), то де вся їжа? Видно куріпок, якусь сумнівну зелену юшку, але це ж не може бути все?! Невже герцог Беррійський стільки витратився на посуд, що на нормальні страви нічого не залишилося? Чи насправді їжі на тих бенкетах було значно менше, ніж ми звикли вважати? Можу вас заспокоїти: ні герцог, ні його гості чи домашні не голодували. Просто ця мініатюра вчить нас найважливішого знання про середньовічний бенкет — він був зовсім не про страви, а про статус. Їжі на столі було вдосталь, але художники (до речі, двоє з них у чудернацьких чорних головних уборах стоять позаду герцога) обрали ті деталі, які допомогли б відобразити велич їхнього замовника та багатство його двору. Як розуміємо, це полягає не тільки в смаженині, а й у вишуканому одязі герцога, виконаному в гербових кольорах французьких монархів[208], у золотому посуді, вині, дорогих породах собак, кількох стравах, не доступних простолюдинам, — у всьому, що буквально кричить про розкіш. Їжа — лише один з її елементів.

Звісно, середньовічне харчування не обмежувалося бенкетами знаті. Воно пронизувало всі сфери людського життя — від таких високих матерій, як релігія та мистецтво, до банальності повсякденної кухні. Спробуймо тепер розплутати цей клубок смаків, дієт, рецептів і харчових настанов.

Середньовічні дієти

Ви можете прагнути підтвердити свій статус чи просто наїстися досхочу, однак це не означає, що маєте забути про здорове харчування. Так міркували заможні люди середньовіччя та їхні порадники. Чому саме багаті, спитаєте ви? Невже людина з меншою кількістю грошей не піклуватиметься про своє здоров’я? Відповідь проста: звісно, дбатиме, але, по-перше, можливості вибирати собі їжу в неї будуть значно обмеженішими, а по-друге, знання про дієти теж виявляться мізерними.

Середньовічна медицина, як ви пам’ятаєте, була зовсім не доказовою. Її засадничий принцип — довіра до визнаних авторитетів, зокрема до античних лікарів Гіппократа й Галена. Емпіричний досвід вочевидь відігравав-таки свою роль (зрештою уявлення про отруйність грибів чи деяких рослин походили саме з нього), але поважні лікарі найбільше зважали на славетних попередників і їхні настанови. Через це гуморальна теорія процвітала, незважаючи на численні сумнівні поради, відповідно до яких людині з подагрою могли порадити їсти більше смаженого м’яса.

Їжа як частина гуморального всесвіту також складалася, на думку середньовічних медиків і всіх, хто їм довіряв, із чотирьох основних елементів — вогню, води, повітря й землі. Отже, вона мала властивості, притаманні цим стихіям. Так, огірок, чиєю стихією, безумовно, була вода, вважався холодним і вологим (його гумор — флегма), і надмір споживання цього овоча міг призвести до порушення гуморального балансу організму через надлишок флегми, унаслідок чого виникали хвороби. Їжа мала допомогти людині залишатися здоровою, підтримуючи крихкий баланс гуморів. Саме тому дієти не були чужими середньовіччю.

Основним для підбору дієти був темперамент людини. Якщо вже визначилися, хто ви — сангвінік, холерик, меланхолік чи флегматик, знайти відповідну середньовічну дієту буде легше. Опис властивостей різних продуктів можна відшукати у керівництвах зі здорового життя — «Regimen Sanitatis», «Tacuinum Sanitatis» чи «Secretum Secretorum»[209]. Наприклад, в останньому з них «Арістотель» так наставляє Александра Македонського щодо їжі загалом і м’яса зокрема: «Це добре — знати природу різної їжі, бо одна жирна чи груба, а інша — легка та ніжна. Ніжна, як-от пшениця, курка чи свіжі яйця, продукує рідку та добру кров. Жирна їжа добра для тих, у кого [домінують] гарячі гумори, хто фізично працює, голодує, і для тих, хто спить після трапез. Помірна їжа, як-от м’ясо ягняти, поросяти тощо, гаряча та волога, але під час смаження стає твердішою, гарячішою та сухішою, не продукує надмірних гуморів. Це слід їсти після постування, і добре, коли її споживають з гарними спеціями. Така їжа, як м’ясо биків, корів і всіляке м’ясо, що грубе й сухе, продукує чорну жовч»[210]. Не важко помітити паралелі, які проводить автор цих рядків, між «грубістю» їжі та властивими їй гуморами: що ніжніше й дорожче м’ясо, то кориснішим воно визначається відповідно до гуморальної теорії. Що ж, важко не погодитися. Краще їсти куріпок, ягнят чи поросят, ніж намагатися пережувати м’ясо немолодої корови, яку довелося забити, бо вона вже не давала молока! Особливо якщо ви така ніжна квіточка, як меланхолік, котрому конче потрібно компенсувати холодну й суху чорну жовч чимось вологим і гарячим на зразок смаженого зі спеціями фазана.

«Погані» гумори, які продукує жирна їжа, не зашкодять лише людям фізичної праці чи дуже зголоднілим. Знаєте, яку мораль виводили із цих слів тлумачі «Secretum Secretorum» чи «Regimen Sanitatis»? Селяни можуть їсти грубу їжу — жорстку яловичину, ячмінний, а не пшеничний хліб, молодий, а не витриманий сир — без шкоди для здоров’я. Ніжна їжа їм просто ні до чого. Отак темпераменти й гуморальна теорія підводили основу під соціальну нерівність.

Вік людини також був одним з основних критеріїв підбору дієти. Юність, зрілість і старість потребували різних продуктів. Так, людям похилого віку, у чиєму організмі утворювався надлишок флегми (холодної та вологої), слід було їсти більше «зігріваючих страв», тоді як зрілі чоловіки й жінки з домінантною жовтою жовчю (гарячою та сухою) могли собі дозволити їсти більше «флегмогінних» продуктів, бо їхній «вогонь» спалить надлишки вологи.

Звісно, середньовіччя не було б собою без підкреслення різниці між чоловіком і жінкою. Чоловічими темпераментами вважалися «гарячі» — сангвінічний і холеричний, а жіночими відповідно — флегматичний і меланхолічний. Це уявлення не тільки про гумори: жінка за природою в очах середньовічних теологів і вчених була пасивним реципієнтом чоловічої волі та сімені. Вона не мала проявляти ініціативу чи намагатися домінувати.

Середньовічна дієта могла бути підібрана й відповідно до пори року. Звісно, кожен сезон мав свої характеристики в межах гуморальної теорії. Так, осінь вважалася сухою й холодною, отже, призводила до збільшення небезпечного, з погляду середньовічної медицини, гумору — чорної жовчі (меланхолії). Остання робила людину лякливою та сумною. Ба більше, надмір чорної жовчі загрожував здоров’ю мозку й призводив до епілепсії. Тут висновки середньовічних лікарів звучать напрочуд сучасно — образ осені як ідеальної пори для сезонної депресії знайомий нам усім.

«Паризький господар» («Le Ménagier de Paris»), XV століття (BNF Français 12477) f. 1r

Окрім меланхолії, осінь загрожувала застудами, адже її холод (як буквальний, так і гуморальний) і сухість призводили до лихоманок. Хвороби «висушували» найважливіший для людини гумор — кров, вологу й теплу. Саме тому рекомендації щодо осіннього меню для здорових і хворих полягали головним чином у компенсації браку крові.

Як же надолужити нестачу тепла й вологості в організмі? Тут прийде на допомогу «правильна» їжа, яка має потрібні характеристики. Довідатися, що саме варто з’їсти, щоб активно посприяти збільшенню потрібного гумору, можна, як ви пам’ятаєте, зі спеціалізованих трактатів («Regimen Sanitatis», «Tacuinum Sanitatis»). Вони радили виноград і гранат, лісовий горіх і мигдаль, м’ясо птиці й оливкову олію, вершкове масло та жовтки.

Якщо ж ви шукали не просто перелік «кровогінних» продуктів, а й відповідні рецепти, то варто було звернутися до посібників для добрих дружин. Один з таких — «Паризький господар» («Le Ménagier de Paris», 1393), написаний, за запевненням невідомого автора, на прохання його п’ятнадцятирічної дружини. Дівчина, як він пояснює, через свій вік і сирітство зовсім не знала, як бути гарною дружиною та вести господарство. Саме тому містянин узявся за цей порадник, теми якого варіюються від духовного життя до кулінарних тонкощів.

Їжі присвячений другий розділ трактату, з якого ми й запозичимо декілька рецептів для хворих.

«Фламандська юшка». Доведіть до кипіння казанок з водою, потім для кожної миски збийте чотири яєчних жовтки з білим вином і повільно вилийте це в казанок з окропом, ретельно перемішайте й додайте солі за смаком; коли ж суміш закипить, зніміть її з вогню. Зауважте: якщо готуєте лише одну миску для хворого, то покладіть до неї п’ять жовтків[211].

Курячий бульйон (і він вас здивує!). Готуйте курку, доки вона стане зовсім м’якою; потім розтовчіть її разом з усіма кістками в ступі, додайте бульйон (у якому вона варилася), процідить і додайте цукру[212]. Навіщо ж цукор у «м’ясному» рецепті? Відповідь дуже проста: він наділявся винятковими «кровогінними» якостями, а його дія за ефективністю дорівнювалася до справжніх ліків. Саме тому цукор присутній у кожному другому рецепті страв і напоїв для хворих чи ослаблених.

Солодкий відвар. Візьміть води та доведіть її до кипіння, потім на кожні чотири літри покладіть миску з верхом ячменю, і не важливо, чи він буде очищений, та лакриці на два паризьких деньє, також фіги. Варіть, доки ячмінь не розкриється, а потім процідить через два чи три шари лляної тканини, а в кожний кубок [перш ніж наливати напій] додайте значну кількість цукру-піску[213].

М’ясо чи риба? Їжа символічна й повсякденна

Ритм сучасного життя диктує зміна робочих днів вихідними. Ми живемо від понеділка до вечора п’ятниці, коли з полегшенням зітхаємо та готуємося до суботнього й недільного відпочинку. Лише зрідка асоціюємо певну їжу з конкретними днями тижня. Можливо, відкладаємо смачненьке на неділю, якщо сидимо на дієті, або бідкаємося, коли приготовану їжу з’їдають раніше, ніж ми очікували.

Їжа визначала тижневий і навіть річний ритм середньовічної людини так, як ми, звиклі зараз їсти що й коли забажаємо, не можемо собі уявити. Тоді кожний пам’ятав, що м’ясо може з’являтися на тарілках не частіше чотирьох разів на тиждень (і це ще дуже багато!), адже в середу, п’ятницю та суботу від нього варто відмовитися. Що вже казати про Різдвяний піст чи про повну відмову від тваринних продуктів під час Великого посту. А ще були індивідуальні постування — лише згадайте про покарання, що накладались на людину після сповіді в смертному гріху пожадання[214]. Позбавлення м’яса вважалось ефективним інструментом для морального росту людини, адже ніщо так не виховує характеру, як відмова від чогось смачненького заради високої мети.

Отже, коли середньовічна людина вибирала між м’ясом і рибою, це було духовне рішення. Однак самою духовністю все не обмежувалося. Вибір між рибою та м’ясом був також і фінансовим. Тут ситуація не така однозначна, ніж у релігійному вимірі. М’ясо було дороге та дешеве, свіже й засолене. Так само риба чи морепродукти могли бути їжею бідняків або багатіїв — варто взяти до уваги, як далеко розташовані від певного населеного пункту різноманітні водойми.

Пітер Брейгель Старший. «Кухня гладких» (1563), Музей Бойманса — ван Бенінгена, Роттердам

Гравюри за рисунками Пітера Брейгеля Старшого «Кухня гладких» (1563) і «Кухня худих» (1563) добре ілюструють уявлення про різні меню фінансово забезпечених бюргерів і бідняків на території старих Нідерландів[215]. Погляньмо на ці зображення, перш ніж реконструювати асортимент м’ясних і рибних продуктів середньовіччя. На гравюрі «Кухня гладких» бачимо приміщення, яке через товстих дорослих і дітей у ньому здається майже затісним. Кожний з них щось їсть, п’є або готує їжу, як-от жінка, що керує процесом смаження поросят на рожні. Зі стелі кухні звисають вудженина, сардельки, сосиски. Пироги, птиця, поросята, свинячі голови вкривають стіл та всі доступні поверхні. До кухні намагається вломитися худий обірваний чоловік із волинкою (усе вказує на його низьке походження), однак два товстуни — чоловік і пес — виганяють його руками, ногами та іклами.

Пітер Брейгель Старший. «Кухня худих» (1563), Музей мистецтва Метрополітен, Нью-Йорк

«Кухня худих» демонструє протилежну картину: просторе приміщення (люди в ньому такі худі, що губляться в просторі), де на обідньому столі лише хліб, ріпа та блюдо з устрицями, яких, здається, менше, ніж охочих пообідати. У лівому кутку бачимо чоловіка із сушеною рибою, яку він даремно намагається зробити м’якшою за допомогою молотка. Де-не-де помічаємо овочі або мушлі від мідій чи устриць. Діти худі, собака із цуценятами теж. У кімнаті лише один товстун із переляканими очима, який намагається втекти через двері, але двоє худорлявих чоловіків його спиняють.

Що мав на увазі Брейгель? Показати протистояння між заможними та бідними? Між Карнавалом і Постом? Між «худими» та «гладкими» роками? Кожна версія має сенс. Для нас найголовніше — опозиція між м’ясом у всіх його видах і рибою та морепродуктами як частина календарного року.

Солонина та вудженина, ковбаси й сосиски, зважаючи на складнощі зі збереженням м’яса свіжим, були в середньовіччі найдоступнішим варіантом такої трапези. Як свідчать мініатюри тогочасних календарів, листопад був звичним місяцем для забивання свиней. Саме тоді необхідно було заготовити достатньо м’яса, щоб вистачило хоча б до Карнавалу в другій половині лютого. Хай аристократичний або патриціанський стіл і вирізнявся присутністю страв зі свіжого м’яса, та це не означало, що заможніші не їли сосисок. Наявність рецептів у кулінарних книгах тільки підтверджує цю думку. Отже, звернімося до «Паризького господаря» за порадою. Щоб зробити ковбаски (вони ж сардельки), після того як зарізали свиню, треба вчитити так: «Спочатку візьміть м’ясо та відбивні з філейної частини, а потім з іншої, і трохи найкращого сала в рівних пропорціях на потрібну кількість ковбасок. Нехай кухар це добряче наріже й перетре. Потім перемеліть фенхель із дрібкою солі. Змішайте його з прянощами в співвідношенні 1:4. Добре перемішайте м’ясо, спеції та фенхель. Наповніть тонкі кишки цією сумішшю. Знайте, що для цього краще взяти кишки старої свині, ніж молодої, бо вони більші. Після цього коптіть їх протягом хоча б чотирьох днів. Перед споживанням доведіть до кипіння у воді, а потім засмажте»[216].

Як щодо інших страв зі свині? Засолена корейка (м’ясо з двох сторін хребта) могла потрапити не тільки на скромний стіл, а й на багатший. Вона трапляється в орієнтовних меню на «м’ясні дні» того самого «Господаря». Однак на відміну від смаженого м’яса свійських тварин і дичини, солонина могла бути лише частиною першої зміни страв, поряд із юшкою із зайця, пирогами з яловичиною та мозком, ріпою, білим супом із кролика тощо[217]. Це була закуска перед основними стравами другої зміни, тоді як у скромних господарствах, що обмежувались однією стравою на обід, солонина бувала єдиним джерелом м’яса.

Ієронім Босх і майстерня. «Сім смертних гріхів» (фрагмент із гріхом ненажерливості) (1500–1525), музей Прадо, Мадрид

Інші частини туші теж не мали пропасти. На гравюрах чи картинах можна побачити свинячу голову на рожні. Вона, наприклад, присутня в зображенні гріха ненажерливості Ієронімом Босхом і його майстернею. Однак свиняча голова не лише уособлювала цей гріх, а й була звичною стравою, що підтверджує рецепт з нідерландської кулінарної книги кінця XV століття (Gent KANTL 15), де, утім, ідеться не про смаження, а про варіння голови: «Її [голову. — С. Д.] потрібно добре проварити, щоб вона була досить м’якою. Потім витягніть язик і почистіть його, не видаляйте все. Тоді її (голову) добре наріжте, розділивши на дві частини, і знову зваріть в оцті та вині. Однак коли вона вариться вперше, мозок потрібно вийняти паличкою, а коли голова вже звариться у вині, її можна викладати на блюдо»[218].

Середньовічні м’ясні рецепти можна перераховувати довго — вистачить ще на одну книжку (і це я навіть не про «Від бобра до фазана»!). Основні способи приготування: засолювання, копчення, варіння, смаження (обсмажували здебільшого вже зварене м’ясо — це середньовічна особливість приготування), запікання в пирогах (pastie) разом із сухофруктами й, звісно ж, тушкування в соусах, адже саме вони — «серце» середньовічної кухні. М’ясне різноманіття вражає: у рецептах є все — від свинини та яловичини до лебедя з його фаршированою шиєю. Дичина, звісно, була доступна лише тим, хто мав право на полювання в лісах, тобто знаті й членам їхніх господарств, однак птиця, яловичина та свинина належали й до раціону середнього та заможного селянства, а також містян, що наближає м’ясне меню середньовіччя до сучасних реалій.

Прихід посту, особливо Великого, означав повну відмову від м’яса (навіть коли вам кажуть: «Хіба це м’ясо? То ж курка!»). Саме тут на користь трактування гравюр Брейгеля як сезонної зміни м’яса рибою та морепродуктами свідчать кулінарні книги. Зображені художником устриці (чи мідії?) у середньовіччі могли бути як атрибутом «низької», так і «високої» кухні, залежно від регіону. Проте спочатку слово про оселедець — основу тогочасного пісного меню. Свіжий, засолений чи копчений, із ХІІ століття, коли встановилися чіткі правила постування, він очолював хіт-парад страв завдяки своїй доступності та повсюдності. Постачанням його на європейські столи від середини XIV століття найбільше опікувалася Ганза — торговий союз міст, здебільшого узбережжя Північного та Балтійського морів. Оселедець виловлювали на півдні Швеції, засолювали на місці й уже засоленим у діжках постачали південніше[219], дозволяючи європейцям пережити Великий піст.

Англійська кулінарна книга XV століття радить: «Відваріть мідії, а потім крупно наріжте, змішайте з мигдальним молоком і приготуйте густий суп; підфарбуйте його шафраном. Серцевидки або літорини можна приготувати так само»[220]. Як бачимо, елітарні продукти — мигдальне молоко та шафран — мали підвищити статус самих молюсків і врівноважити їхню гуморальну «холодність». Звичайно, брейгелівські герої не скидаються на тих, хто споживатиме мідії з шафраном. Молюски будуть просто зварені або в кращому разі стануть частиною овочевого рагу.

Якщо ваш стіл потребує чогось особливого, можете приготувати іншу страву «високої» кухні — фарширований шлунок дельфіна. Останні, звісно, ссавці, утім, для людей середньовіччя все, що плаває, було рибою, тож не дивуймося. Отже, рецепт: «Візьміть його [дельфіна. — С. Д.] кров, жир, вівсянку, сіль, перець, імбир, добре перемішайте це разом і покладіть у кишку морської свині, дайте йому злегка кипіти протягом довгого часу; потім візьміть і трохи обсмажте, а далі подавайте на стіл»[221]. У рецепті це прямо не згадується, однак найкраще було взяти саме шлунок дельфіна та зашити його після того, як начините, щоб він не розлізся під час подальшого приготування.

Остання пісна рекомендація стосуватиметься власне риби. Рецепт з найдавнішої англійської кулінарної книги «The Forme of Cury» добре відображає неупередженість середньовічних кухарів щодо поєднання солодкого, солоного та пряного. Перед вами фруктово-рибний пиріг! «Візьміть інжир і родзинки, промийте їх у вині, подрібніть разом із яблуками та грушами. Покладіть у каструлю з вином і цукром. Візьміть дуже свіжого відвареного лосося або тріску чи пікшу, дрібно наріжте, додайте мелені та цілі прянощі й сіль і проваріть разом. Коли достатньо звариться, дайте охолонути. Зробіть корж для пирога глибиною дюйм і викладіть туди начинку. Зверху покладіть чорнослив без кісточок і фініки, порізані на четвертинки та очищені. Закрийте [тістом. — С. Д.] пиріг, випікайте до готовності й подавайте на стіл»[222].

Отже, м’ясо та риба були невіддільними частинами середньовічного раціону — так само, як і сучасного. Утім існували свої відмінності. По-перше, більшу роль відігравали засолені або копчені м’ясо та риба, адже мати їх на столі свіжими могли дозволити собі далеко не всі. По-друге, асортимент був ширший за сьогоднішній і чутливіший до регіональних особливостей. По-третє, смакові поєднання можуть здаватися нам дивними. Солодке, солоне й гостре добре уживалися разом, і ніщо не стояло на заваді кухарю, коли він додавав цукор до м’яса чи фрукти — до риби.

Найсередньовічніші страви

Одного разу під час дискусії «Несумне середньовіччя», що відбувалася в межах Х Книжкового Арсеналу, Олена Брайченко спитала, які страви найхарактерніші для середньовічної кухні[223]. Тоді на думку мені спали бланманже та грюель — два полюси тодішньої харчової культури. Чому не голова кабана (типова страва для багатого різдвяного столу) чи кокентріс (половини тушок півня та поросяти, зшиті й запечені як одна химерна тварина)? Чому не дельфін? Не лебідь, запечений і знову зодягнений у своє пір’я? Чому не щось екзотичне, а таке банальне, як каша та курка в соусі (саме таким було середньовічне бланманже)?

Почнімо з грюелю, доступного навіть найбіднішим верствам середньовічного суспільства. Що він може нам розповісти? Передусім те, що в основі тогочасного раціону були злаки. Не м’ясо, не овочі й фрукти, а пшениця, жито, овес, просо та ячмінь. Їхня доступність варіювалася залежно від регіону: десь селяни могли лише мріяти про пшеницю, тоді як в іншій місцевості вона була нормою навіть для бідних. Здебільшого незаможні могли розраховувати у своєму раціоні на ячмінь і жито. Зерна для грюелю перетирались у ступці й проварювалися. Його рідкою основою могла бути вода, бульйон чи мигдальне молоко — основні рідини для середньовічних каш. У грюель можна було додавати м’ясо (для селян це означало солонину або яловичину), овочі, бобові.

Хоча грюель і був простою в приготуванні, повсякденною стравою, його можна піднести до рівня «високої кухні», додавши кілька вартісних компонентів. Тоді з банальної рідкої каші він перетворювався на ліки для знесилених і хворих. Саме такі рецепти можна віднайти в кулінарних книгах, розрахованих на середньовічну еліту. Про склад селянських грюелів можемо лише здогадуватися. Для лікувального варіанта цієї страви використовували ячмінь, зерна якого спочатку слід було перетерти в мортарії, потім проварити у воді, злити рідину й готувати далі в мигдальному молоці. Коли вони стануть зовсім м’якими, треба процідити суміш і рясно посипати цукром[224].

У парі з грюелем варто згадати й фрументі — кашу, чия вражальна варіативність робила її доступною і для багатих, і для бідних. Уважається, що грюель був рідкішим за консистенцією (його можна просто випити), тоді як фрументі — густіша страва, її зручніше їсти ложкою. Злаковою основою останньої була пшениця, яка проварювалася так, щоб зернята «відкрилися», чимось нагадуючи вітчизняну кутю (принаймні її пшеничний варіант). Фрументі готували на воді, тваринному чи мигдальному молоці, додавши цукор, прянощі (зокрема шафран для кольору), яєчні жовтки, як радить автор «Le Viandier»[225]. Така страва перед подаванням на стіл мала бути густою та золотавою.

Другою стравою, яку я згадала тоді, під час дискусії на Книжковому Арсеналі, було бланманже. Це один із середньовічних наїдків, який уцілів у сучасному раціоні, але дещо зміненим. Якщо ви замовите бланманже сьогодні десь у ресторані (бажано французькому), то отримаєте холодний десерт на основі коров’ячого чи мигдального молока з желатином і цукром. Середньовічне бланманже, присутнє в абсолютній більшості тодішніх кулінарних книг, було зовсім іншим. У своїй класичній, м’ясній версії воно нагадувало рагу: м’ясо перетертого в ступці каплуна чи курки заливали соусом на основі мигдального молока з додаванням цукру, трояндової води, вержусу[226] й імбиру. Для краси можна було покласти зверху шматочки яблука або пофарбувати половину бланманже яєчним жовтком і шафраном у золотаво-жовтий. Такий колір давав страві назву дрокової через схожість із дрібними та рясними жовтими квітками цієї рослини[227].

В італійській кулінарній книзі XV століття, авторство якої приписують славетному шеф-кухарю Мартіно да Комо, наявний інший, менш відомий рецепт бланманже по-каталонськи. Щоб його приготувати, слід варити рисове борошно в козячому молоці, потім додати туди перетерту зварену грудку каплуна, трояндову воду та цукор[228].

Середньовічне бланманже було стравою для хворих. Його компоненти старанно підібрані так, щоб допомогти ослабленому організму виробляти кров, відновлюючи гуморальний баланс, який дорівнював здоров’ю. І цукор, і каплун, і мигдальне молоко — усі основні складники цієї страви в «Tacuinum Sanitatis» мають відповідні характеристики (теплі й вологі).

Чому ж я обрала саме грюель і бланманже як найхарактерніші для середньовіччя страви? По-перше, важливим критерієм стала їхня розповсюдженість. І грюель, і бланманже споживали у всіх європейських країнах. І хоч якими були відмінності в їхніх рецептах, спричинені фантазією кухаря чи фінансовим аспектом справи, страви залишалися собою приблизно так само, як зостається упізнаваним наш борщ. По-друге, компоненти цих наїдків більш ніж середньовічні: злаки для грюелю та фрументі, з яких тодішні люди отримували більшість своїх денних калорій; прянощі — як у кашах, так і в бланманже; мигдальне молоко й трояндова вода — незмінні атрибути тогочасної «високої кухні». Останні компоненти прийшли зі Сходу й свідчать про гетерогенність — ще одну характерну рису цієї кухні. Не варто думати, що складність, висока вартість чи небезпека подорожей обмежували середньовічний раціон регіональними харчами. Навпаки, пошук імпортних продуктів додавав азарту кухарям і підіймав престиж будь-якої страви. Середньовіччя було вкрай далеким від ідей «екологічного споживання», тобто зосередження на місцевих продуктах задля зменшення викидів в атмосферу. Та й правда, який вуглецевий слід залишать по собі прекрасні дерев’яні кораблі, що привозили до Європи цукор, прянощі, мигдаль?

Універсальність, використання прянощів, цукру й інших дорогих імпортних продуктів в елітарних версіях цих наїдків та очевидний вплив східних смаків — саме це робить грюель і бланманже, на мою думку, найсередньовічнішими стравами.

Кухня багатих чи бідних? Що їли в монастирях

Коли ми думаємо про середньовічних ченців, то уявляємо або худих аскетів, які сплять на соломі та моляться й бичують себе весь вільний час, або пухкеньких гурманів, зацікавлених більше пошуком насолод, ніж релігійними практиками. Насправді основою монастирського життя був устав, або статут.

Першим середньовічним монастирським уставом був бенедиктинський. Святий Бенедикт Нурсійський так наставляв своїх колег по монастирю щодо їжі й напоїв (готуйтеся, цитата буде довгою, але вичерпною!):

Ставлячись із розумінням до недуг різних людей, ми вважаємо, що для щоденної трапези о шостій і дев’ятій годині два види приготовленої їжі вистачить для кожної з трапез; щоб коли хтось не міг споживати один з видів, то наситився б іншим. Нехай же два види приготовленої їжі будуть достатніми для всіх братів. Якщо там також будуть фрукти чи свіжі овочі, то нехай буде доданий третій вид. Нехай фунт хлібу буде достатнім на день — і для обіду, і для вечері. Якщо ж вони споживають вечерю, нехай третина фунту буде збережена скарбником (cellarer)[229] для цього.

Якщо праця була особливо важкою, я залишаю на розсуд абата можливість додати щось, що здається йому потрібним, уникаючи, однак, надмірностей, щоб монах не страждав від розладу шлунка. Надмірність найбільш протилежна християнам, як сказав наш Господь: «Зважайте на самих себе, щоб часом серця ваші не обтяжилися обжирством, пияцтвом та життєвими клопотами» (Лк 21:34).

Нехай же маленьким дітям не подається та сама кількість їжі, але менше, ніж старшим, щоб дотримуватися міри в усіх речах. Однак нехай усі, окрім дуже слабких і хворих, утримуються від споживання в їжу чотириногих тварин[230].

Трошки розчаровує, чи не так? Жодних тобі жорстких обмежень — лише прохання знати міру та не їсти червоного м’яса, яке, вважалося, може спричиняти надмір сімені в організмі, що абсолютно зайве для монахів. Легка їжа в обмеженій кількості — це якраз те, про що стабільно просять дієтологи ХХІ століття. Коротенький розділ про напої доповнює загальну картину:

«Кожний має свій особливий дар від Бога, один — такий, а другий — інший» (1 Кор 7:7). Саме тому з певними сумнівами ми маємо визначити міру харчування для інших. Однак з розумінням ставлячись до недуг хворих, гадаємо, що одна геміна[231] вина на день буде достатньою для кожного. Проте коли кому Господь дав дар утримання, то дайте їм знати, що на них чекає особлива винагорода. Якщо ж обставини місця, праці чи літньої спеки будуть вимагати більшого, то нехай це залишається на розсуд голови, що має передусім упевнитися, що це не закінчиться надужитком чи сп’янінням.

Хоча ми читаємо, що вино не зовсім личить монахам, однак оскільки ченців у наш час неможливо в тому переконати, давайте погодимося принаймні, що не питимемо досхочу, а потроху, бо «вино й жіноцтво пантеличать і розумних» (Сир 19:2). Проте де бідність осередку не дозволить споживати у вказаній кількості, а в значно меншій чи взагалі нічого, нехай ті, хто там живе, славлять Бога й не нарікають. Це ми наказуємо передусім, щоб вони жили без нарікання[232].

Думаю, що ви помітили характерну рису рекомендацій святого Бенедикта. Це не тільки заклики до помірності в їжі та напоях, а й уникання конкретики. Чи хтось може сказати, що саме й коли мали їсти монахи? А чого їм було не можна споживати? Чи здалася б нам їхня дієта екстравагантною? Конкретніше меню бенедиктинців ми можемо осягнути завдяки особливому джерелу, де пояснюється, який жест потрібний, коли ви просите про певну їжу, адже, окрім утримання від зловживання гастрономічними насолодами, бенедиктинці мали уникати й зайвих розмов[233].

Чотири види хліба (від найпростішого до пласких tortulum, які подавали на найбільші церковні свята), боби, яйця, пісні страви (приготовані на рослинній олії), риба, каракатиця, вугор, мінога, лосось, сир, пироги, молоко, мед, яблука, вишні, гірчиця, винний оцет, вино й вода — ось неповний перелік меню бенедиктинців, де кожна позиція супроводжується специфічним жестом[234]. Каракатиця, лосось, мінога — чи не занадто шикарно це для монастиря, розташованого в Бургундії, де радше можна було б очікувати на добре вино, сир і річкову рибу з Грони?

Що ж, ви не єдині, кому це здається трохи надмірним. Бернард Клервоський був, мабуть, першим та одним з найбільших критиків. Достатньо сказати, що йому настільки не подобалися порядки в Клюні, що він заснував новий монастир у Сіто й орден, який дістав назву цистерціанського. Його ченці вирізнялися своєю аскетичністю, починаючи від меню й закінчуючи храмами, позбавленими будь-яких архітектурних оздоблень.

Їжа, на думку Бернарда Клервоського, теж не потребує жодних оздоблень чи хитрощів, якими грішать кухарі Клюні. В «Апології Гійому» («Apologia ad Guillelmum», 1125) він скаржився: «Їжа у своєму чистому вигляді не здається привабливою, тому ми змішуємо навмання всі інгредієнти; зневажаємо природне благо, яким обдарував нас Господь, і використовуємо екзотичні смаки, щоб стимулювати наш апетит. Так ми зможемо з’їсти більше, ніж потребуємо, і все ще насолодитися цією їжею»[235]. Гірше того: кухарі не тільки чаклували над стравами, намагаючись із чогось звичайного зробити щось вишукане, додаючи прянощі. Вони ще й піклувалися про насолоду для очей! «Нещасний шлунок! Очі втішаються кольором, вуста — смаком, а бідний шлунок, до обох байдужий, але змушений їх приймати, виявляється радше розчавленим, ніж збадьореним»[236]. Окрім звинувачень бенедиктинців у кількості змін страв, Бернард Клервоський особливо відзначив їхню любов до яєць. Як виявляється, невипадково, до чого я ще повернуся.

Якщо підсумувати, то ченці збирались у рефекторії (їдальні) двічі в період активної праці в полі чи на городі (від Великодня до вересня) та один раз восени й узимку[237]. Спочатку, як і наказував святий Бенедикт, обід, що споживали десь опівдні, складався з двох гарячих страв (вони названі в джерелах pulmentaria чи generalia, тобто однакові для всіх), які щовівторка, щочетверга, щосуботи й щонеділі доповнював «пайок» — піттанс, чия назва походила від латинського слова pietas (благочестя). Він був розрахований на двох ченців і містив яйця та сир. Норми хліба й вина супроводжували основні прийоми їжі. Окрім того, для старих, хворих, дуже юних чи тих, хто важко працює, був передбачений сніданок, утім, дуже скромний. Такі ченці могли розраховувати лише на mixtum (шматок хліба з вином). Проте в ХІІ столітті клюнійці, як ми знаємо зі скарг Бернарда Клервоського, відійшли від аскетизму перших пореформених часів, зловживаючи (особливо у святкові дні) їжею та вином. Цим вони вже нагадували ченців з «Декамерона» Боккаччо чи «Корабля дурнів» Себастіана Бранта.

«Яєчний» бонус: то як постували монахи?

Деякі теми знаходять тебе самі. Так сталося зі мною та яйцями. Точніше з курками. Звучить дивно? Насправді логічний ланцюжок був украй простим. Під час довгоочікуваної відпустки я читала нову книжку Леоніда Горобця «Зоологічна екскурсія супермаркетом» (2022)[238], дізнаючись про настільки давнє коріння добре знайомих продуктів, що середньовіччя проти них здається періодом, який був ніби вчора. Саме тому мозок радісно хапається за щось знайоме, вишукуючи підтвердження вже наявним знанням або полюючи за чимось новеньким.

Що ж, полювання виявилося успішним. Я не змогла пройти повз цього твердження: «Учені пов’язують добір на яйценосність із Клюнійською церковною реформою в християн Західної Європи наприкінці Х — на початку ХІІ століть. Одним з напрямків реформи було посилення постових обмежень, передусім на споживання м’яса чотириногих тварин. Яйця не підпадали під заборону в Західній Європі, й тамтешні чорноризці звернули на них свої очі й черева»[239]. У мене не вкладалося в голові, як же яйця, традиційно заборонені, наприклад, під час усього Великого посту поряд з вершковим маслом та іншими продуктами тваринництва, можуть уважатися дозволеними для ченців-клюнійців?

А яйця клюнійці справді любили! Бернард Клервоський згадує про це з іронією в тій самій «Апології Гійому», де скаржиться на любов ордену-конкурента до вишуканої їжі: «Хто може сказати, скількома способами яйця (уже не згадуватиму про інше) збивають, з якою обережністю їх повертають одним, а потім іншим боком, як готують у мішечок, круто чи як омлет? Як подають то смаженими, то запеченими, то фаршированими, то змішаними з іншими продуктами чи окремо? Який сенс у всьому цьому, якщо їжа має лише вгамувати апетит?»[240].

Оскільки статут святого Бенедикта у своїх обмеженнях на час посту не прояснює, які конкретно продукти заборонені, довелося звернутися до найповнішого опису заборон, хоч він і належить до пізнішого періоду. Зрештою, «Сума теології» Томи Аквінського, написана в ХІІІ столітті, фіксує те, що закріпилося набагато раніше: середньовічні теологи не були прихильниками новацій. Яйця й молоко тоді вже перебували серед заборонених для всіх (!) продуктів на час Великого посту. Тома Аквінський так пояснює це: «Дотримання посту було встановлено Церквою заради приборкання плотських прагнень, які пов’язані з відчутними задоволеннями від їжі й злягання. Тому Церква заборонила під час посту куштувати ту їжу, яка дарує найбільші смакові задоволення й водночас найсильніше розпалює хіть. Такою є плоть земних і повітряних тварин, а також те, що вони виробляють, як-от молоко та яйця»[241]. Насолода від їжі та її енергетична цінність були основними показниками для заборони, адже, на переконання святого Томи, надто добре харчування сприяло продукуванню більшої кількості сімені в чоловіків і розпалювало непотрібні під час посту бажання (Summa Theologiae, Secunda Secundae Partis, 147:8). Ба більше, жадання, які монахам узагалі не личило мати.

Однак подальше уточнення дозволяє нам розгадати таємницю Клюні та яєць. На зауваження, що під час інших пісних днів яйця й молоко дозволені, то навіщо ж забороняти їх у Великий піст, Тома Аквінський відповідає: «Яйця та молокопродукти не дозволені тим, хто постить, адже походять від тварин, які дають нам м’ясо. Отже, заборона м’яса передує забороні яєць і молокопродуктів. Великий піст — найсвятіший з усіх, тому що його тримають, наслідуючи Христа, і це готує нас віддано відзначити таємницю нашого відкуплення. Саме тому споживання м’яса заборонено під час усіх постів, тоді як під час Великого посту заборона також падає на яйця й молокопродукти» (Summa Theologiae, Secunda Secundae Partis, 147:8).

Як бачимо, відповідь виявилася простою. Справді, Великий піст уважався часом особливого утримання, але не всі пости були настільки суворими. Лише 40 зі 130 пісних днів на рік люди мали утримуватися від м’яса. В інші дні вони могли споживати яйця й сир, як зауважує святий Тома, адже лише Великий піст найсвятіший і, відповідно, потребує суворіших обмежень. Клюнійці, яким узагалі не дозволялося їсти м’ясо чотириногих тварин, насправді зробили свій внесок у розвиток птахівництва, адже яйця були звичним для них піттанс, а куряче м’ясо — гідним замінником яловичини та свинини. Окрім того, яйця містилися в складі хліба, який видавали ченцям у святкові дні, не кажучи вже про використання цього продукту в інших типах випічки.

Чи зробила відмова від яєць на час Великого посту клюнійців аскетами? Точно ні, адже, як жалівся Бернард Клервоський, замість «однієї зміни м’яса, від якого утримувалися, були дві великі зміни риби»[242]. Що ж, не яйцями єдиними!

Хто на солоденьке? Десерти середньовіччя

Сучасну любов до солодкого часто справедливо порівнюють із наркотичною залежністю. Можу підтвердити цю сувору, але слушну думку: не уявляю собі дня без смаколика! Чим же ще себе винагородити, коли зробив щось неприємне із самого ранку? Як сидіти за кавою з подругою? Невже сумно посьорбувати еспресо без макарону[243] чи шоколадної цукерки? Якщо простежити витоки нашої пристрасті до десертів, то всі ниточки приведуть до середньовіччя.

Поняття десерту як чогось солодкого, що можна з’їсти на завершення трапези, далеко не відразу постало в європейській кухні. По-перше, солодке не виокремлювалося з-поміж інших наїдків. Цукор і прянощі (кориця чи кардамон), які ми звикли бачити як складники десертів, уживалися також у м’ясних і рибних стравах. По-друге, довгий час не було спеціального слова для позначення останньої зміни страв. Термін «десерт» (від фр. desservir — прибирати зі столу) закріплюється в кулінарному словнику лише на початку XVII століття. Завдяки меню, запропонованому в «Ménagier», ми знаємо, як було прийнято називати ці страви в середньовіччі (чи принаймні в XIV столітті). Після переліку всіх assiettes, тобто змін страв (буквально з французької — тарілок) чи mets (страв) пропонується, наприклад, «La sixème assiette et derrenière pour yssue»[244], або «Ypocras[245] et le mestier[246] pour issue»[247], або на додачу до гіпокрасу та вафель ще «Boute-hors; vin et espices»[248]. Тобто головними термінами були issue (фр. «вихід») і boute-hors (фр. «поданий поза [столом]»): перший позначав страви, як солодкі, так і солоні, подані на завершення трапези, а другий — вино та espices (зацукровані прянощі й горішки), подані вже в кімнаті, коли гості сказали подячну молитву та покинули стіл. Вино пили здебільшого теж із прянощами — як у гарячому (схоже на сучасний глінтвейн), так і в холодному вигляді. Пишучи надалі про десерти, я матиму на увазі саме останню зміну страв і boute-hors, подані вже поза столом. Це те, чим тішили себе заможні гурмани Європи.

Історію десертів логічно починати з одного прекрасного моменту, коли Європа десь у часи хрестових походів пізнала неповторний смак цукру. Середньовічний цукор — тростинний, завезений здебільшого через Венецію у вигляді цукрових голів. Джерелами його постачання були плантації тростини, розкидані по всьому Середземномор’ю та на Близькому Сході. Від ХІІІ століття, коли на торгівлю з мусульманами наклали обмеження, головним постачальником цукру в Європу став Кіпр, плантації якого перебували у власності лицарів-госпітальєрів, французького аристократичного роду Лузіньянів і венеційської сім’ї Корнаро. У XV столітті з кіпрським цукром почав конкурувати мальтійський.

Цукор був частиною раціону заможних містян та аристократії; у селі доводилося втішатися медом, який теж не був надто дешевим. Останній їли не тільки через приємний смак, а й щоб дістати користь для здоров’я. У «Tacuinum Sanitatis» можна було прочитати, що мед підходить усім і стимулює вироблення доброї крові (якість, незамінна для тих, хто одужував після хвороби). Утім будьмо реалістами: його споживали б і якби вважали позбавленим цих корисних властивостей, адже… смачно!

Одним з найпопулярніших середньовічних десертів був марципан. Де й коли його винайшли та чому він отримав таку назву? Перше, що спадає на думку, коли замислюємося про батьківщину марципана, це Німеччина з її різдвяними Christkindlmarkt, жоден з яких не обходиться без цього смаколика з перетертого мигдалю та цукру. Ба більше, у Любеку довгий час побутувала ось яка легенда. Десь у XV столітті був неврожай зернових і місто потребувало хліба. Тоді міська влада наказала пекарям випікати його з мигдального борошна, цукру й трояндової води. Для всіх, знайомих із цінами на ці інгредієнти в добу середньовіччя, така легенда звучить як нонсенс. Як може не бути пшениці, жита, ячменю, а мигдаль і цукор — бути в необмеженій кількості?

Це питання повертає нас до походження марципана. Якщо він виник не в Любеку, де точно не ростуть мигдальні дерева та цукрова тростина, то де його батьківщина? І хоча вчені не можуть дати достовірну відповідь на це питання навіть зараз, існує здогадка, найбільше схожа на правду. Батьківщиною марципана міг бути мусульманський Близький Схід, де дуже рано знали, як вирощувати й обробляти цукрову тростину та полюбляли солодощі. Саме від арабів, які завоювали Іспанію, християнський Захід і успадкував цей десерт. Перші згадки про марципан бачимо в іспанських джерелах вже у VIII столітті.

Як немає єдності щодо походження марципана, так і сама його назва залишається енігмою. Згідно з першою, найбільш очевидною версією, вона походить від латинського martius panis (березневий хліб). За другою версією, марципан з’явився як італійська форма арабського чи перського слова martabān, що позначало глиняні глазуровані горщики[249]. У таких посудинах експортували з бірманського порту Мартабан дорогі ласощі (англійці їх називали sweetmeats), як-от марципан. Так смаколик успадкував назву горщика. Чому ж вона походила саме з Італії? Венеція, наприклад, уважається однією з можливих батьківщин марципана, бо була в добу середньовіччя містком між Сходом і Заходом і могла стати місцем розповсюдження східної їжі.

Англійці невипадково називали марципан серед sweetmeats — солодощів, що з’явились у добу середньовіччя як неодмінний елемент пишного бенкету й заможного домогосподарства та не мали жодного стосунку до справжнього м’яса. Назва походить від архаїчного вживання слова «м’ясо» (meat) для позначення їжі загалом. Насправді це була солодка їжа — зацукровані чи приготовані в меду фрукти, анісові льодяники, горіхи та, звісно, марципани. Такі страви через високу вартість цукру були доступні дуже небагатьом і ставали окрасою бенкету. Часто sweetmeats подавали лише на так званий «високий стіл», де сидів господар з найважливішими гостями.

Про роль і долю марципана під час бенкету найкраще скажуть рядки із записника Леонардо да Вінчі. Цей титан Відродження насправді був універсальною людиною. Під час перебування при дворі Людовіко Сфорца, герцога Міланського, Леонардо не тільки вигадував чудернацькі механізми для розради герцога та його гостей під час пишних свят, а й робив скульптури з марципана. Утім їхня привабливість виявилася надмірною. Митець писав: «З болем я помітив, як синьйор Людовіко та його двір проковтнули всі скульптури, що я їм поставив, до останнього шматочка, так що тепер я зацікавлений знайти інший, не такий добрий на смак, матеріал, щоб мої роботи могли вціліти»[250].

Що ж людина середньовіччя думала про марципан, окрім «смачно й дорого»? Якщо згадати про гуморальну теорію, то обидва головні інгредієнти цього десерту — цукор і солодкий мигдаль — за характеристиками одного з найпопулярніших довідників про властивості продуктів «Tacuinum Sanitatis» були «помірно гарячі та вологі». Це означає, що їх споживання мало привести до збільшення в організмі людини найкориснішого гумору — крові. До того ж марципан уважався афродизіаком у середньовічному розумінні цього слова, тобто збільшував кількість чоловічого сімені.

Високий статус марципана підтверджує той факт, що він навіть уважався подарунком, гідним королеви. У 1562-му, на Новий рік, Єлизавета І отримала в подарунок від шеф-кухаря Джорджа Вебстера faire marchpane being a chessboard (гарний марципан у формі шахівниці). Тюдорівський marchpane не надто схожий на сучасний, адже тепер марципан здебільшого не випікають, що було обов’язковим у XVI столітті.

Які ще sweetmeats можна було побачити на середньовічному чи ренесансному столі? Льодяники, зацукровані фрукти й горішки, конфеті — вибирайте на свій смак! Якщо ви завагалися, прочитавши про смачне конфеті, то даремно. Так, насправді сьогодні для нас це слово означає дрібненькі шматочки кольорового паперу, які вилітають із хлопавок. Однак середньовічні італійці називали так зацукровані горішки та прянощі (наприклад, аніс). Їх подавали разом з вином наприкінці трапези або жбурляли жменьками в натовп під час карнавалів (ця розвага, самі розумієте, лише для аристократії). Саме тому різнокольорові папірці, що прийшли на зміну солодощам як атрибут святкових парадів, отримали також назву confetti. Однак і сьогодні в Італії ще можна скуштувати традиційне конфеті — так називають зацукрований мигдаль.

Якщо говорити про сезонні солодощі, то варто згадати різдвяні смаколики — маловідомі кунью (куньйоль) і славетний штолен. Кунью — це булка, яку випікали у формі сповитого Дитятка Ісуса на території сучасної Бельгії та Північної Франції (колишні Південні Нідерланди). Її дарували дітям у різдвяний період або інколи напередодні Різдвяного посту — на день святого Мартина (відзначається 11 листопада).

Багатшим аналогом куньойоля був штолен. За формою він теж мав нагадувати сповитого Христа й випікався в час Різдвяного посту. Але ж, заперечите ви, як можна пекти пиріг, багатий на вершкове масло та яйця, коли триває піст? Насправді ніяк (та якщо дуже хочеться, то можна). Штолен на початку своєї гастрономічної кар’єри був не надто смачною булкою, спеченою з вівсяного борошна, води та рапсової олії. Уперше згадують про нього в 1329 році в містечку Наумбург на Заале поблизу Лейпцига. Вочевидь результат був таким катастрофічним, що знадобилося втручання самого Папи Римського. У 1491 році герцог Саксонський отримав від Інокентія VIII так званий «масляний лист»: ним Папа дозволяв виключне використання вершкового масла в Різдвяний піст кухарям герцогського двору. В обмін на це жертвували певні суми грошей на перебудову храму святого Петра в Римі. Так відбулося друге народження штолена в Саксонії. Як ви здогадалися, саме завдяки цьому дрезденський штолен став головним. Отже, з кінця XV століття, покращений маслом, дріжджами та яйцями, насичений сухофруктами й марципаном, штолен став улюбленим смаколиком різдвяних свят.

Середньовіччю залишилися невідомими, мабуть, найулюбленіші сучасні десерти — морозиво й шоколад, чиє народження для Європи датують уже добою Ренесансу. Проте й без них, погодьтеся, тогочасний солодкий стіл зовсім не здається бідним!

Слово про напої

Хоча міф про те, що середньовічні люди зовсім не пили води, поступово відходить у минуле, слід визнати, що вона не була їхнім улюбленим напоєм. Проблема полягала не так у доступі до чистої води, як в уявленнях про її вплив на здоров’я. Холодна й волога згідно з гуморальною теорією, вона добре охолоджувала організм людини, що було вкрай корисно під час лихоманки чи в спеку. Проте холод і волога в таких кількостях уважалися шкідливими для здорового організму. Вода, як можна дізнатися з «Regimen Sanitatis Salernitanum», сповільнює травлення[251]. Та й взагалі спрагу людина має тамувати вином, а не водою, вона ж не тварина!

Націджування вина з діжки, Tacuinum Sanitatis (BNF Latin 9333), XV століття, fol. 84v

До того як пиво стало найпоширенішим напоєм, найбільш розповсюдженими були мед і вино. Відомий ще з античності, мед набув особливого поширення в культурі вікінгів, відомих своїми «медовими залами», призначеними для святкувань усією військовою дружиною. Проте пиво достатньо рано витіснило його на маргінеси алкогольної палітри. Це не означає, утім, що мед зовсім зійшов із сцени: у кулінарних книгах він стає компонентом інших напоїв, як-от брагот чи мульсум. На початку XIV століття мед в уяві європейців сприймається вже не як повноцінний напій, а як щось на зразок ліків. Так, у «Ménagier» молодій господині радять зварити для хворого боше[252]:

Щоб зробити шість септьє боше, візьміть шість кварт доброго, м’якого меду та вилийте їх у казан на вогні, щоб довести до кипіння. Продовжуйте помішувати, поки він не припинить набухати й не матиме маленьких бульбашок, що лопатимуться, випускаючи трохи темнувату пару. Потім додайте сім септьє води й дайте йому кипіти, постійно помішуючи, поки не залишиться лише шість септьє. Поставте казан у ємність із водою, щоб суміш стала ледь теплою, а потім процідіть її через тканину. Обережно перелийте в діжку та додайте одну пінту пивних дріжджів, адже саме це робить напій пікантним, хоча ви можете використати й хлібні дріжджі, бо смак буде так само добрим, але колір — блідішим. Добре накрийте та помістіть у тепло для ферментації. Краще додати ще унцію імбиру, довгого перцю, мелегетського перцю та гвоздики в рівних пропорціях, окрім гвоздики, якої має бути менше. Покладіть їх у лляний мішечок і вкиньте в діжку. Два чи три дні по тому, коли боше пахнутиме прянощами та буде достатньо гострим, вийміть мішечок, відіжміть його та покладіть в іншу діжку, яку використовуєте. Так ви можете використати прянощі три чи чотири рази[253].

Пряне, кисле, медове. Середньовічне вино

Вино в середньовіччі було поза всілякими сумнівами найпрестижнішим напоєм, що асоціювався з міським патриціатом, земельною аристократією та монастирями. Нехай останні вас не дивують, адже, дотримуючись правила святого Бенедикта «Молись і працюй», ченці часто опікувалися виноградниками й виробляли вино як для власного споживання, так і на продаж.

Чи розводили вино водою? Усе залежало від контексту. По-перше, розведене вино рекомендувалося дітям і молоді, особливо дівчатам. Христина Пізанська в «Книзі про Граду Жіночий» радила молодим жінкам розводити вино водою та пити зовсім трохи[254]. По-друге, розведене вино мало бути звичним для монастирів. Тут знову-таки Бернард Клервоський допомагає своїми скаргами на Клюні (це як бразильський серіал — ви думали, що вже кінець, аж ось вона, нова серія!): «Що я можу сказати про пиття води, якщо навіть розведене вино не зносять на дух?»[255]. Проте це вказує, що Клюні контрастувало з цистерціанськими монастирями, де вино таки розводили. По-третє, слабке вино могло бути результатом не лише виховання чи благочестя, а й бідності. У цьому разі йдеться про іншу технологію виготовлення. Якщо дороге вино походило з виноградного соку, то дешеве, яке називали piquette, retrovinum чи buvande, робили з виноградних вичавок. Їх заливали водою та залишали на декілька днів бродити. Унаслідок цієї нехитрої операції отримували фінансово доступний слабоалкогольний напій сумнівного кольору та смаку[256].

Біле вино. Tacuinum Sanitatis (ÖNB Codex Vindobonensis, series nova 2644, fol. 87v), c. 1370–1400

Перше вичавлювання винограду. Тhe Hours of Marguerite d’Orléans (BNF Latin 1156 B, fol. 9), c. 1426

Вино з багатьох причин споживали не в чистому вигляді, а з додаванням прянощів та/чи меду. Так, у згаданому вище Клюнійському абатстві (і в споріднених з ним осередках) пили так званий pigmentum — напій на основі вина, меду та спецій. Він був зарезервований тільки для великих свят, як свідчать статути: «Постановлено, що всі брати ордену Клюні повинні утримуватися від будь-якого змішування меду та прянощів з вином, що називається в народі «pigmentum», за винятком Вечері Господньої, коли в давнину дозволялося змішувати мед з вином без прянощів».[257] Цей напій також згадує Бернард Клервоський, критикуючи споживання вина клюнійцями: «І що це за практика, коли в деяких монастирях, як кажуть, дотримуються звичаю пити вино з медом і меленими прянощами під час зібрань на великі свята? Адже тут ми не можемо стверджувати, що це для наших хворих шлунків? На мою думку, у цього немає іншої мети, ніж випити більше кращого вина».[258]

Pigmentum дуже схожий на мульсум — напій, відомий з часів Стародавнього Риму. Тоді це було дешеве вино, яке підсолоджували медом, перш ніж «ощасливити» цим напоєм плебс на масштабних публічних заходах[259]. Варто додати, що в римські часи обов’язковим правилом «доброго тону» було розведення вина водою в пропорції 1:2 (звісно, води було більше). Можете уявити «міцність» такого мульсуму.

До нас дійшов каталонський рецепт пігментуму XIV століття, який демонструє різницю в технології його приготування, якщо порівняти з простішим і швидшим гіпокрасом.

Якщо хочете приготувати pigmentum, то візьміть одну унцію[260] кориці, одну унцію імбиру, по драмі[261] гвоздики, мускатного горіха, лаванди, перцю кубеба, довгого перцю та калгану. Додайте дві драми «райського насіння» та пів унції чорного перцю горошком. Коли все це буде добре перетерте в ступці, покладіть його у два фунти[262] спирту (aygardant), що був двічі дистильований. Добре перемішайте та настоюйте хоча б 15 днів. Коли цей час минув, обережно перелийте рідину з пляшки, не збовтавши осад. І тоді, коли ви забажаєте зробити пігментум, додайте три або чотири краплі цієї рідини до пляшки з добрим вином, і воно стане добрим і якісним пігментумом. Це перевірений рецепт, як багато хто може засвідчити[263].

Спорідненим до пігментуму був гіпокрас, рецепти якого трапляються в кожній середньовічній кулінарній книзі. На відміну від його сучасного родича глювайну (він же глінтвейн на наших теренах), сенс гіпокрасу був у настоюванні на прянощах, а не в доведенні його до кипіння з ними. Свою назву, як легко здогадатися, він отримав від Гіппократа, а саме від «гіппократового рукава» — конічного мішка для проціджування, через який декілька разів пропускали вино після настоювання на різноманітних прянощах, щоб частинки останніх не потрапили в готовий напій. Звичайним вибором для приготування гіпокрасу було червоне вино, у яке додавали корицю, імбир, калган і цукор. У деяких рецептах одна-дві години вважалися достатніми[264]. Після цього гіпокрас можна було в холодну пору року підігріти або пити кімнатної температури.

Наявність рекомендацій із покращення смаку зіпсованого вина в книжках на зразок «Ménagier» пояснює причини великої кількості рецептів приготування вина з прянощами. Яким на смак могло бути кисле вино, що намагаються врятувати фарбниками чи сумнівними додатками на зразок яйця, пшениці чи піску?[265]

Броварство й Гамбрінус: легендарні та не дуже початки пива

Пам’ятаєте рекламу, у якій на фоні єгипетських краєвидів ішлося про початок пивоваріння? Хоча броварство й не зародилося в Єгипті (воно вже було відоме в Месопотамії), але пиво для єгиптян стало звичним напоєм. Не дивно, що саме з Ісідою та Осирисом пов’язують постать легендарного першого броваря Гамбрінуса.

Перша версія зародження пивоваріння з’явилась у добу Ренесансу. Її автором виступив німецький гуманіст та історик Йоганн Авентин. У 1517 році, коли Мартін Лютер розпочинав Реформацію, Авентину пощастило стати офіційним історіографом герцогів Баварських. На замовлення Вільгельма IV він став укладати «Аннали Баварії» («Annalivm Boiorvm»). Це починання було б неможливим без звернення до туманного минулого, зокрема до давніх германців та їхніх очільників — звичайно ж, предків герцогів Баварських, адже ренесансні правителі не мислили конструювання свого іміджу без Цезаря чи принаймні якогось давнього, хоч і міфічного вождя в пращурах. Авентин, обізнаний як справжній гуманіст із творами античних географів та істориків, написав про короля (точніше вождя) давніх германців на ім’я Гампар, він же Гамбрінус чи Гамбрівіус. Оскільки вже тоді ходили легенди про Гамбрінуса як винахідника пива, історіограф поєднав його з іншою легендою — про єгиптян і винаходження пива їхніми богами Осирисом та Ісідою. Так Гамбрінус став коханцем богині, якому вона й розповіла свій пивний секрет[266].

У серії листів з гравюрами 1543 року Ганса Гольдмундта серед інших предків і напівміфічних очільників німецької нації є Гамбрінус, що постає лицарем у блискучих обладунках з вінком із хмелю на чолі та з копою пшениці по праву руку. Ці атрибути мали вказати на його роль у винайденні пива, підтримуючи в такий спосіб легенду, створену Авентином.

Іншу версію легенди про Гамбрінуса, засновану на фольклорі, чиє коріння сягало середньовіччя, опублікував у ХІХ столітті письменник і фольклорист Шарль Деулен. У збірнику 1868 року «Казки одного любителя пива» («Contes d’un buveur de bière») він наводить зовсім іншу історію, яка в кращих середньовічних традиціях містить епізод, де розповідається, як головний герой надурив диявола.

На початку все як завжди. Жив собі гарний хлопець, підмайстер скляра, на ім’я чи то Камбрінус, чи то Гамбрінус, з містечка Френ-сюр-Еско. Рум’янолиций, із золотавим волоссям і бородою — утілення сангвінічного типу, особливо характерного (пам’ятаєте поділ на періоди життя людини?) для зовсім молодих. Він закохався в дівчину, яка не відповіла взаємністю. Тоді юнак покинув своє ремесло й купив скрипку, щоб стати уславленим музикантом і зачарувати перебірливу Фландріну[267]. Одного вечора Гамбрінус чудово грав, аж доки не прийшла його кохана — тут він почав збиватися з ритму й тону, чим розлютив жителів містечка, які зрештою побили його й вигнали з таверни. Після цього юнака засудили до в’язниці через бійку, яку він нібито спричинив (інші учасники просто підкупили суддю та вийшли сухими з води). Після ув’язнення хлопець так занепав духом, що вирішив заподіяти собі смерть, для чого пішов до лісу. От там-то він і зустрівся з дияволом. Сутність їхньої угоди була проста: Гамбрінусу завжди щаститиме, однак через тридцять років нечистий отримає душу хлопця. Після цієї зустрічі юнак справді почав вигравати, однак коли постійно щастить, то стає якось нудно й сумно (принаймні в цьому переконує автор історії). До того ж Фландріна відмовила й цьому багатому Гамбрінусу, бо той був невисокого походження.

Щоб вилікувати душевні рани, хлопець перемкнувся з гри на вино[268]. Коли й те не допомогло, то його вибір припав на «нормандський сидр, перрі з Мансо, галльський гідромель, французький коньяк, голландський женевер, англійський джин, шотландське віскі та німецький кірш»[269]. Хоча частину згаданих напоїв і винайшли після середньовіччя, пробачимо автору такі вольнощі, адже все це розмаїття мало показати, що не існувало того, що загасило б вогонь кохання до Фландріни в серці молодого фламандця.

Лише пиво, або «фламандське вино», як назвав його диявол, могло зцілити рани юнака[270]. Саме тому нечистий показав Гамбрінусу броварню та навчив його, як варити пиво. А ще до того ж дав дзвіночок (carillon), під який не змогли б не танцювати жителі Френ-сюр-Еско. Повернувшись з лісу, хлопець купив землю та побудував на ній броварню з таверною. Хоч і не відразу, але пиво полюбилося жителям містечка, і слава про Гамбрінуса ширилася всією країною. Король Нідерландів (правда, він з’явився набагато пізніше, але Деулен про це не знав) зробив Гамбрінуса герцогом Брабанту, графом Фландрії та сеньйором Френ, однак найбільше той любив титул «короля пива»[271].

Зрештою пиво допомогло Гамбрінусу забути про Фландріну. Навіть коли вона прийшла до нього, дізнавшись про його тепер уже аристократичний статус, чоловік не впізнав її та лишень запропонував кухоль пива. Коли ж диявол через тридцять років послав по душу Гамбрінуса свого слугу, який виявився тим самим нечесним суддею, «король пива» так обпоїв його, що той забув про свою місію та був змушений від сорому переховуватися від диявола. Що ж Гамбрінус? Коли настав його час помирати й Вельзевул прийшов по нього особисто, нечистий побачив лише діжку з пивом[272].

Хай якою фантастичною була ця історія, вона вказує на цікаву річ. Гамбрінус був пов’язаний в уяві автора ХІХ століття з герцогом Брабанту чи графом Фландрії — одне слово, з кимось із фламандської аристократії.

Перший кандидат на роль історичного Гамбрінуса — це Жан І Брабантський (1252–1294), чий портрет висів у холі гільдії броварів Брюсселя. Додатковий аргумент на користь ідентифікації «короля пива» з герцогом Брабанту — схожість Гамбрінуса на найстарших зображеннях із портретом Жана на його надгробку[273]. Отже, саме ім’я «Гамбрінус» може бути викривленням латинського «Primus», тобто «перший» щодо титулу герцога.

Другий фламандський аристократ — Жан Безстрашний (1371–1419), герцог Бургундський і граф Фландрії (від 1405) заслужив своє місце в хіт-параді можливих Гамбрінусів завдяки впровадженню в пивоварінні хмелю замість грюту. Цю новацію він нібито відзначив створенням Ордену хмелю, який давав за особливі заслуги своїм підданим у Фландрії від 1406 року. Невідомо, чи справді Жан стоїть за заміною грюту на хмель у нідерландському броварництві, але таке справді відбулося з кінця XV століття. Зміна була такою значною, що люди відчували потребу відзначити «автора» цього непересічного досягнення. Так, у Німеччині ця честь належить Мартіну Лютеру, що, правда, трохи «спізнився», як порівняти з герцогом Бургундським.

Звісно, ми не можемо знати, ким насправді був (якщо існував) Гамбрінус, як і не дізнаємося, хто впровадив хміль до пивної рецептури. Проте можемо згадати його добрим словом за кухлем пива з однієї із середньовічних броварень.

Арнольд Суассонський та Арнульф Мецький: «пивні» святі середньовіччя

За хронологією маю почати з Арнульфа з Меца (582–640) — першого кандидата на покровителя броварів. Він походив із заможної родини й, досягши потрібного віку, був покликаний до меровінзького правителя Теодеберта ІІ. Стояв на чолі декількох провінцій, вдало одружився сам та одружив своїх дітей. Ба більше, Арнульф став далеким предком Піпіна Герістальського, Карла Мартела та Карла Великого, бо його син Анзегізель одружився з донькою майордома Піпіна І Беггою. У такий спосіб меровінзька аристократія була пов’язана з каролінзькою, даруючи останній підґрунтя для легітимації. У 614 році Арнульф посів єпископську катедру в Меті, а в 629-му постригся в монахи в абатстві Ремірмон, де й помер. Культ цього святого був пов’язаний спочатку саме з його роллю містка між двома політичними елітами.

Що пов’язує Арнульфа Мецького з пивом? Як це завжди трапляється, коли доходить до див, маємо лише легенди. Перша розповідає про те, як під час епідемії чуми в Меці 612 року Арнульф занурив розп’яття в чан з пивом і сказав вірянам не пити води, а лише цей освячений напій. Він додав, що «з людського поту та Божої любові з’явилося в цьому світі пиво»[274]. Ця фраза стала крилатою. Відповідно до другої легенди, у 642 році, за два роки після смерті Арнульфа, до Ремірмона прийшли парафіяни з церкви в Меці, щоб забрати рештки свого єпископа. Стояла спека, а в подорожніх не було чим угамувати спрагу. От один з них і звернувся до Арнульфа з проханням дати їм «те, чого бракує». Відразу ж казанець, де залишалася лише крапля пива, наповнився по вінця. Подорожні втамували спрагу та набралися сил для повернення до міста того самого дня. Саме із цієї легенди, що трохи нагадує чудо під час весілля в Кані Галілейській, почалася посмертна слава Арнульфа Мецького як покровителя броварів.

Як щодо його пізнішого тезки? Арнульф (варіант імені Арнольд), єпископ Суассонський теж був канонізований зовсім не за свої заслуги перед броварництвом. Спочатку його історія аж ніяк не була пов’язана з пивом. Правда, єдине порівняно сучасне йому джерело не найнадійніше. Це агіографія, житіє, написане Лізіардом, наступним Суассонським єпископом, утім, воно має достатньо історичного підґрунтя. Лізіард особисто знав Арнольда й до того ж стверджував, що сестра святого та його племінник Арнульф допомогли в написанні цього тексту.

Отже, Арнольд народився 1048 року в Тигемі поблизу Ауденарде та вступив до монастиря Сен-Медар у Суассоні після короткострокової військової служби[275]. Його спокійне життя відлюдника було перерване класичним для святих способом — у 1077 році монахи обрали Арнольда новим абатом. Така неочікувана відповідальність неодноразово виринає в житіях. Наприклад, святий Мартин теж ховався від призначення його єпископом Тура. Проте в історії з Арнольдом усе пішло не так. Спочатку Берта Французька повернула зміщеного абата Понса, а потім король Філіп завадив Арнольдові повноцінно стати єпископом Суассону, хоча останній уже був висвячений на те.

Як же Арнольда Суассонського канонізували? Завдяки його миротворчим зусиллям. На прохання Папи Римського Григорія VII Арнольд виступив посередником на мирних перемовинах між графом Робертом Фризьким і бунтівною фландрською знаттю. Місія була успішна, і на знак удячності чернець отримав церкву в Ауденбурзі для заснування власного монастиря. Тут він і помер три роки по тому. За його бажанням Арнольд був похований шістнадцятого серпня, у день спомину Арнульфа Мецького[276]. Канонізація відбулася швидко — 1 травня 1121 року.

Що ж пов’язує цього Арнольда з пивом? На перший погляд, нічого. На думку історикині Аннеке Мюлдер-Баккер, імовірно, тут справа не у вчинках самого святого, а в наявності його культу в певному місці. Так, броварі з Ауденбурга могли зустрічатися в абатстві, де жив святий і де обов’язково варили пиво. Така асоціація продукту, святого та абатства, яким опікувалися могутні герцоги Бургундські, не могла не бути привабливою[277].

Арнольду теж не бракує легенд, частина з яких постала явно через змішування культів цих двох святих. Йому приписують спасіння людей від чуми через накладення заборони на воду та заохочення до вживання пива, лікування хворих через занурення єпископського посоху до ємності з пивом і навіть позитивний вплив на сам процес пивоваріння[278]. Ці легенди були, вочевидь, потрібні для підтвердження розповсюдження культу Арнульфа як покровителя броварів іншими містами Фландрії. Арнульфа Суассонського, або Ауденбурзького, вшановують і до сьогодні під час параду в Брюсселі на День пива.

Де і як скуштувати середньовічного пива?

Скільки не кажи «халва», у роті від цього не стане солодше, чи не так? Боюся, що та сама історія з пивом. Хоч скільки розповідай про середньовічні уявлення, пов’язані з цим напоєм, його смак не стане ближчим. Саме тому мені хотілося б згадати ті місця, де, попри всі новації в пивоварінні, що сталися за останні п’ятсот років, ще можна відчути середньовічний дух цього напою.

Отже, найважливішим складником пива, яке варили в середньовічних монастирях, а потім і в містах, був грют. Трав’яний домішок, консервант, бродильна основа — усе це про нього, адже до сьогодні сутність грюту залишається предметом дискусій. Саме він був у центрі регуляцій та оподаткування індустрій від часів Карла Великого та його «Капітулярію»[279]. Пиво, хоч як крути, було напоєм варварів-германців (серед них і франки, яких очолював Карл), і відповідно стало популярним з оформленням перших германських держав у порівняно стабільну систему в IX–X століттях, витісняючи гідромель і мульсум та компенсуючи нестачу вина.

Що ми знаємо точно? Без грюту не обходилось у пивоварінні аж до XVI століття, коли хміль у Європі остаточно витісняє всі інші трави зі смакової палітри пива та його офіційного складу. Це була довга й тиха революція. Хміль починають використовувати в пивоварінні з ХІІІ століття в німецьких містах — членах Ганзейського союзу. Ганза потребувала пива на експорт, а хміль — чудовий консервант. Ця зміна була такою радикальною, що в XVII столітті грют уже став загадкою[280]. Так, дослідниця середньовічної гастрономії Сьюзан Верберг наводить слова нідерландського гуманіста й історика Яна ван Хаута, який у 1602 році писав про грют лише як про «якусь субстанцію, що використовували в пивоварінні, щоб не дати пиву зіпсуватися»[281]. Таке визначення розбиває серце будь-якому поціновувачу «фламандського вина».

Хоча власне середньовічних рецептів грюту, на жаль, немає (вони, вочевидь, були секретом, який передавався виключно з вуст у вуста), проте Матіас л’Обель (або Лобелліус) у своєму довіднику трав «Kruydtboeck oft beschrijvinghe van allerleye ghewassen, kruyderen, hesteren ende gheboomten», опублікованому 1551 року, описує приготування graut як концентрованого солоду, без будь-яких інших додатків, що може розглядатися як основа грюту — принаймні на XVI століття. Graut, або naerbier виготовляється так: «Візьміть шість або вісім фунтів подрібненого солоду, дванадцять або п’ятнадцять фунтів окропу. Добре перемішуйте це разом шість разів на день. Щільно накрийте його ганчірками й соломою і дайте йому так довго постояти в чистій бочці, поки не стане густим, як сироп. Після цього варіть на вогні, добре помішуючи, щоб не пригоріло, поки не стане густим, як каша»[282]. Як відзначає історикиня пива Сьюзан Верберг, цей рецепт указує на трансформацію грюту в пізньому середньовіччі на naerbier — своєрідний пивний концентрат, уже без трав[283].

Не випадково в попередньому підрозділі я писала про «пивних» святих, адже центрами пивоваріння до ХІІ—ХІІІ століття були монастирі. Звичайно, це не означає, що пиво не могли варити в приватних господарствах, але розмах цього було не порівняти з монастирським аж до економічного піднесення міст у розвиненому середньовіччі. Саме тому передусім логічно звернутися за «середньовічним» смаком до вцілілих монастирських броварень.

У Німеччині такою є броварня монастиря Ваєнштефан, яка на сьогодні вже належить державі. Хартією 1040 року ченцям-бенедиктинцям місто Фрайзінг дарувало ліцензію на варіння пива з використанням хмелю (так, ганзейські купці ХІІІ століття не винаходили ровера, а користувалися вже наявними досягненнями). Найстарша діюча броварня, яка все ще належить монастирю, — броварня баварського монастиря Вельтенбург, перша згадка про яку зафіксована в 1050 році[284].

На сьогодні ні пиво Ваєнштефана, ні Вельтенбурга не варять за старими рецептами, адже саме з баварських земель походить так званий «Райнгайтсґебот» (Reinheitsgebot) — збірник правил щодо броварництва, за яким єдиними інгредієнтами пива мали бути вода, ячмінь і хміль. Закон був спочатку ухвалений для Мюнхена (1487), а в 1516 році — для всієї Баварії. Зрештою він поширився територією Німеччини, зруйнувавши традиційну культуру пивоваріння в регіонах.

Тут не згадуються дріжджі, хоча без них, звісно, процес ферментації був би неможливим. До початку XV століття поширеними були Saccharomyces cerevisiae. Однак пиво з міста Айнбек у Нижній Саксонії змінило правила гри. Як саме — стало зрозуміло лише після новацій Луї Пастера. Виявилося, що пивовари Айнбека використовували інші дріжджі, Saccharomyces pastorianus, які найактивніші за значно нижчої температури (4–5 °C замість 21 °C, як було раніше). Пиво після дозрівання за нижчої температури було прозорим і виразнішим на смак. Так народився лагер, що зрештою потіснив мутнуватих попередників.

З міських броварень, що працюють за середньовічними рецептами, варто згадати Jopen Bier BV Haarlem. Їхнє пиво «Jopen Koyt» на основі грюту сягає корінням 1407 року. Воно вариться з ячмінного солоду, солодової пшениці та вівса. За описом броварні, «має сильний пряний (ментоловий) аромат і м’який солодкуватий смак. Темний солод надає карамельних тонів. У посмаку на перший план знову виходить пряний аспект»[285]. Гвоздика, перець, кориця та лакриця — це те, що вловлюють поціновувачі трав’яного пива в «Jopen Koyt». На відміну від броварні Ваєнштефана, у цьому разі ви насправді куштуєте середньовіччя на смак.

Смачні висновки

Де ж історії про міцні напої? Де віскі, бренді, коньяк? Щоб написати їхню історію, мені довелося б перетнути межу середньовіччя та наблизитися до наших часів, адже продукування та повсякденне споживання дистилятів — усе-таки традиція нового часу або хоча б ранньонового. У книжці «Від бобра до фазана» я писала про «аквавіту» (вона ж наша «оковита») — «воду життя», яка наприкінці середньовіччя починає своє перетворення з ліків на напій. Однак це не належить повсякденному вжитку, який був у фокусі цього розділу.

Пиво, ель, сидр, перрі та вино — таким був основний алкогольний асортимент середньовіччя. Тогочасні смаки, звісно, не дорівнюють нашим. Різні сорти вина мали свої сезони, адже неправильні умови зберігання часто ставили хрест на довгограйній «кар’єрі» діжок із цим напоєм. Через це сухі вина Німеччини, Нідерландів і частини Франції споживали, поки вони були молодими, компенсуючи їхню нестачу взимку солодкими середземноморськими напоями. До вина могли додавати прянощі, мед, воду, часто змінюючи первинний смак до невпізнання. Так само іншим був і смак пива, в основі якого до кінця XV століття був грют. Його рецепт зберігали в таємниці, що забезпечувало унікальний смак напою кожного осередку броварництва.

Смак середньовічної їжі, незважаючи на віддалену спорідненість з нашим меню, також був іншим. Цукор, прянощі, проварювання перед смаженням, відкритий вогонь, широкий асортимент м’яса свійських тварин і дичини, риби та морепродуктів — усе це робить «високу» середньовічну кухню для нас, прив’язаних до продуктів із супермаркету, екзотичною. Як щодо не-такої-високої кухні селян і звичайних містян? Їхнє меню ґрунтувалося на злаках, деякій кількості м’яса та риби, що залежало від доступності цих продуктів у конкретному регіоні.

Найголовніше, чого мали дотримуватися всі, незалежно від статусу чи статків, — ритм їжі, який керувався алгоритмом церковного календаря: звичайні дні змінювалися постом, після якого був час свят перед поверненням до повсякдення. Цей алгоритм масштабувався від тижневого циклу, де понеділок, вівторок і четвер були звичайними м’ясними днями, середа, п’ятниця і субота — постом, а неділя — святом, до всього року з його довгими та виснажливими постами.

Утім виснажливими пости були не для всіх, адже знать і багаті чернечі ордени забезпечували пісне меню не менш екстравагантними продуктами — вуграми, міногами, осетровими. Бідніші верстви були змушені проводити довгі дні посту із засоленою рибою — зазвичай оселедцем, постачання якого стало одним з найуспішніших напрямків Ганзи як торговельного союзу. Щодо м’яса, то навіть воно для них не мало такого самого смаку, як для аристократів чи тих самих ченців-клюнійців. Відсутність прянощів — не єдина відмінність. Доступ до свіжого м’яса молодих тварин був набагато важливішим за прянощі. Ковбаси, сосиски, солонина, старі корови чи курки, які вже не несуть яєць, — ось найімовірніші «гості» на селянському чи міському столі.

Овочі й фрукти — неодмінні елементи нашого збалансованого раціону — потрапляли на «високий» стіл здебільшого в приготованому вигляді. Аристократія та міський патриціат хвилювалися через шкідливі гумори, появу яких могли спричинити свіжі рослинні продукти. Не думаю, що селяни чи містяни відмовляли собі в задоволенні з’їсти вишні чи яблука з дерева власного саду (до речі, частина містян протягом довгого часу мала такі сади).

Отже, картина середньовічного харчування не була ідеальною. Великий і малий голод траплявся подекуди й призводив до не менш катастрофічних наслідків, ніж Чорна смерть чи війна. Не думаю, що нам варто сумувати за цією добою без консервантів, штучних фарбників чи ГМО. Усе-таки краще жити у світі, де люди мають хоч якийсь контроль над тим, що п’ють і їдять.

РОЗДІЛ 5

ОСВІТА «БІЛИХ» І «СИНІХ КОМІРЦІВ»

Від майстерні до університету

Шкільний учитель. Codex Manesse, UB Heidelberg, Cod. Pal. germ. 848, fol. 292v, Der Schulmeister von Eßlingen

Перед нами клас: учитель за кафедрою з розкритою книжкою та лозиною, біля його ніг сидять двоє учнів — також із книжкою, а ліворуч — учитель-клірик (його видає тонзура) та двоє молодших учнів. Їхні фігурки найменші, та й одягнені вони лише в сорочки-камізи. Звісно, це не сценка з реального шкільного життя: середньовічну мініатюру аж ніяк не звинуватиш у реалізмі. Проте на зображенні можна розгледіти два рівні — початкову та середню школу, кожна з яких мала свою програму. Лише одне залишалось у них спільне — різки в руках учителів!

І справді! Неможливо уявити середньовічну школу без тілесних покарань, за які сучасний учитель міг би загриміти у в’язницю. Однак річ не в тому, що середньовічні вчителі могли не стримувати душевних поривів, коли діти доводили їх своєю «зразковою» поведінкою. Зовсім ні! Учитель, мабуть, інколи був змушений переступити через «не хочу» та карати дітей, бо саме так, уважалося, знання засвоюються набагато краще. Ці уявлення, спростовані тепер, середньовіччя успадкувало від античності. Не варто думати вслід за ренесансними гуманістами, що в Золотий вік культури все було добре за сучасними стандартами.

Зазирнути за лаштунки шкільної освіти (ітиметься про школу риторики) дозволяють твори Лібанія (314 — бл. 393). Хоча життя цього ритора й належить до часів пізньої Римської імперії, однак у заснованій ним школі він наслідував класичні зразки. Його самого називали «малим Демосфеном» (який жив, зауважте, у IV столітті до н. е.!). Вочевидь, класичними були й зразки виховання майбутніх риторів.

Для однієї з вправ у красномовстві (так званої прогімнасми) Лібаній обрав вираз, який приписав Ісократу — ще одному давньогрецькому філософу та ритору IV століття до н. е.: «Коріння навчання гірке, але плоди — солодкі». На підтвердження цієї думки він наводить низку аргументів. Їхня перша й найоб’ємніша частина стосується гіркоти освіти. Що ж у ній гіркого, спитаєте ви? Читаємо: «Просто уяви: учитель сидить на високому місці, як члени журі, звівши брови, виявляючи свій гнів і не виказуючи нічого втішного. Юнак має наблизитися до нього, тремтячи та зіщулившись, щоб прочитати напам’ять складну промову, яку сам видумав. Коли те, що він підготував, виявляється низької якості, на нього чекає гнів, обрáзи, удари та погрози щодо майбутнього. Проте коли все показане відрепетирувано досконало та ніщо не може викликати зауважень, то його нагородою буде розуміння, що нічого поганого не станеться, і наказ наступного разу підготуватися так само добре»[286]. Як бачимо, усе як у старому жарті. Коли один запитує: «А що мені за це буде?», інший відповідає з погрозливим виглядом: «Тоді тобі нічого не буде», маючи на увазі, що за те, що вдасться вибратися цілим, уже треба підносити хвалу богам.

Далі Лібаній оповідає, як юнаки після пресингу вчителів стикаються з не менш вимогливими батьками. Ті клюють синів запитаннями на зразок: «Якого прогресу ти досяг?» або «Чого ти досяг?». Не без задоволення Лібаній підсумовує: «Чи вони [юнаки] виходять, чи залишаються вдома, чи зі своїми вчителями, чи з батьками, удень чи вночі — ніде немає спокою та відпочинку, проте постійно триває важка робота»[287]. Далеко від теперішніх реалій, де всі піклуються, щоб не перевантажити школярів, чи не так? Лібаній не уявляв успішної людини, яка не «з’їла» гіркого кореня — не навчалась у страху моральних і фізичних покарань, адже тільки в такий спосіб, під жахливим тиском, можна стати фахівцем (добрим оратором).

Як середньовічні школи могли успадкувати організаційні особливості античних, коли століття «темних віків» з варварськими нашестями та Великим переселенням народів мали не допустити наступності між риторськими школами та їхніми пізнішими аналогами? Ця спадкоємність стала можливою завдяки італійським інтелектуалам, яких до свого двору запросив Карл Великий (747/748–814), перший імператор Заходу з часів безславного падіння Західної Римської імперії. Він уславився не тільки як успішний військовий лідер, а й як апологет навчання.

Якщо треба вказати, з чого почалися середньовічні школи, то я виберу саме діяльність Карла Великого, яка недаремно дістала від істориків назву «Каролінзького відродження». У 787 році імператор видав капітулярій «Про заняття науками», у якому велику увагу приділив школам. Вони мали бути засновані при монастирях і відкриті для юних кліриків та подекуди й мирян. Як пояснює сам Карл у капітулярії (або той, хто допоміг його написати), останні роки він отримував на диво безграмотні листи з різних монастирів, тож «з’явилось у нас побоювання, що, може бути (для тих, хто має настільки мало навичок у письмі), розуміння сенсу Святого Письма ще менш доступно». Отже, треба було навчати майбутніх священників і монахів, щоб вони могли пояснити вірянам Біблію, не впавши при цьому в єресь через власне незнання. Саме з цього капітулярія можна починати відлік середньовічного школярства.

Тоді ж остаточно встановлюється основа всієї середньовічної освіти у вигляді тривіуму й квадривіуму — двох складників семи вільних мистецтв. Ці дисципліни, розділені на два етапи, не народились у середньовіччі. Їхні елементи знаходять уже в Платона в його «Державі». Проте славу формування наук у комплекс семи вільних мистецтв віддають все-таки пізньоантичному автору Марціану Капеллі з його «Шлюбом Філології та Меркурія». Завдяки головному інтелектуалу при дворі Карла Великого Алкуїну Йоркському викладання тривіуму та частково квадривіуму розпочинається в палацовій школі, а потім і в інших.

Що ж то за тривіум і квадривіум? Перший етап навчання був побудований навколо Слова й містив граматику (ключ до всіх інших предметів), риторику та діалектику. Другий етап формувався навколо Числа й охоплював арифметику, геометрію, астрономію та музику.

У середньовічній школі викладання розпочиналося саме з граматики (спочатку вчили читати, а потім — писати), риторики та діалектики. Далі навчали основ математики (computus — лічба), потрібних для вираховування церковних свят. До цих предметів додавалася музика, адже учні мали вміти співати основні молитви, гімни та псалми. Інші елементи квадривіуму з’являлися в останній рік школи перед університетом, коли хлопчикам було приблизно чотирнадцять років.

Школи й покарання

Не варто вважати, що середньовічні педагоги прийняли ідею необхідності покарання без будь-якої критики та обдумування. Ні, вони намагалися пояснити, чим шмагання може бути корисним дітям. На думку медієвіста Бена Парсонса, у цих поясненнях можна виокремити три різні теорії[288]. Погляньмо на запропоновану вченим класифікацію та його «героїв».

Перша теорія, «моральна», дістала розвиток у працях Жана Жерсона та Робера Меленського.

Робер Меленський (1100–1167) — англійський схоласт, який отримав своє прізвисько за назвою французького міста, де викладав. Учень уже знайомого нам П’єра Абеляра та вчитель Джона (Іоанна) Солсберійського, якого ми зустрінемо за кілька абзаців. Згідно з його думкою, навчання й біль нерозривно пов’язані та є наслідками гріхопадіння. Останнє зробило наш розум тьмяним, нездатним бачити світло божественної Істини, а тіло — вразливим до страждань. Навчаючись (тобто по-своєму спричиняючи дискомфорт, якщо не біль власному розуму) і зносячи удари, ми ніби відбуваємо покарання за гріхи Адама та Єви в Едемі. Лише в такий спосіб людина має шанс відновити початкову природу й «дорости» до раю.

Теолог, педагог і канцлер Паризького університету Жан Жерсон (1363–1429) у трактаті «Pro pueris ecclesiae parisiensis» (1410) висловив думку, що коли хлопчиків бити, то вони вчаться боятися гріхів, тобто тих учинків, за які будуть покарані, якщо про них дізнається вчитель. За цією логікою дітей треба було бити, щоб вони росли благочестивими, адже лише за допомогою тілесних покарань можна прийти до спасіння. Це, безумовно, практичніший підхід до «моральної» сторони тілесних покарань, якщо порівняти з Робером Меленським.

Другу теорію запропонували Бонкомпаньйо да Сінья та Джон Солсберійський. Вони вважали, що биття стимулює розвиток розумових здібностей учнів. Так, італійський учений, філософ та історик Бонкомпаньйо (бл. 1165/75 — після 1240) у своєму творі «Rhetorica novissima» писав, що страх докорів (timor improperii) покращує пам’ять, адже люди краще пам’ятають тих, хто їх бив або над ними знущався (залізна логіка, що й сказати!). Далі він розлого пояснює свою думку: «Оскільки людські чуття вразливіші до зла, ніж до добра (…) загалом здається безсумнівним, що той, кого вдарили, якщо він уже досяг потрібного віку, не забуде цього… І правда, місце, де ти впав чи вдарився, залишається в пам’яті, а де з тобою поводилися добре — забувається»[289].

Англійський теолог і педагог Джон (Іоанн) Солсберійський (бл.1115/1120–1180) у своєму «Металогіконі» («Metalogicon», 1159) стверджує, що шлях до справжньої мудрості складний і пролягає через страх, породжений знанням і досвідом болю, та прагнення до нагороди за послух. Отже, правильні судження формуються через страх нового болю.

Про те, що різки працюють над слухняним, як пластилін, тілом учня, згадував Бартоломей Англійський (ХІІІ століття). В енциклопедії «De proprietatibus rerum» (бл. 1245) учений пише про pueritia — вік від семи до тринадцяти років — як про особливо вразливий і нестійкий фізичний стан. «Хлопчики м’які тілом, податливі плоттю, з граційними та жвавими рухами, з розумом, здібним до навчання, [живуть] без якихось турбот чи переживань, чи думок про розсудливе життя, цінуючи лише веселі речі й страхаючись понад усе биття різками». Останні потрібні для того, щоб насадити дисципліну, що легше зробити саме в цей вік, коли діти «податливі» плоттю та розумом.

Сучасник Бартоломея, теолог-спірітуаліст П’єр-Жан Ольє (1248–1298) вважав, що биття — обов’язковий елемент умертвіння плоті. Навіщо воно потрібне? Лише в такий спосіб людина здатна абстрагуватися від чуттєвого світу й пізнати божественні закони.

Цікаво, що биття різками протягом середньовіччя майже ні в кого не викликає заперечення, однак єдності щодо впливу фізичних покарань на дітей немає. Кожен має формулювати власне пояснення цього.

Окрім фізичних покарань, на учнів чекали й моральні. Школярі, що не виконали домашного завдання або завинили якимось іншим чином, мали вдягати ослячі вуха (а інколи й цілу голову). За статутом міста Нюрнберг учень, який тричі за день отримав «віслюка» чи «вовка» (ще одна німецька альтернатива), буде битий[290].

Стійка асоціація між віслюками та навчанням добре помітна в Пітера Брейгеля Старшого на картині «Віслюк у школі» (1556). Перед нами постає клас: більшість дітей (деякі з них нагадують радше створінь Ієроніма Босха) скупчилася навколо вчителя. Той підняв поли одягу на хлопчику, щоб відлупцювати неслуха. З віконця до класу заглядає віслюк: ратицями він тримає аркуш із нотами, біля якого лежать окуляри. Там само стоїть свічка. Окуляри та свічка тут символізують духовну сліпоту й глупоту віслюка (а чого від нього, власне, очікувати?). Підпис допомагає зрозуміти головну думку художника: «Хоча віслюк і ходить до школи вчитися, але він не повернеться звідти конем». У кожного свої межі, вийти за які йому ніщо не допоможе.

Пітер Брейгель Старший. «Віслюк у школі» (1556), Державні музеї Берліна

З іншого боку, цей рисунок (і гравюра) можуть служити критикою тодішніх шкіл із биттям як головним інструментом та аргументом. Найвідоміший нідерландський гуманіст Еразм Роттердамський (1466–1536) так писав про них: «Отже, школи стали камерою катувань, звідки чуються лише удари ціпком, свист різок, ревіння, стогнання й жахливі образи». Далі він розповідає про свого вчителя, який бив, щоб зламати його волю, довів до глибокої депресії та лихоманки. Еразма важко звинуватити у відсутності любові до навчання!

Нова педагогіка, що з’явилася завдяки гуманістам, реформаторам і посттридентському католицизму, змінила середньовічну школу. Проте тілесні покарання цілком законно практикувались у західному світі ще до середини ХХ століття, незважаючи на їхній негативний ефект. Навіть сучасним дослідженням буває важко переконати дорослих, що биття й моральні знущання лише знижують інтелект і відчужують дитину.

То що ж мають робити учні? Ось так звучить середньовічна відповідь на це запитання: «Уранці вставати, одразу вдягатися, волосся розчісувати, руки мити, Богу поклонятися та часто школу відвідувати»[291]. Із цим рецептом важко посперечатися й тепер!

Шлях у науку: чого вчили в середньовічних університетах

Після школи частина учнів вступала до університету. Це був єдиний шлях для тих, хто спав і бачив себе юристом у найширшому сенсі, лікарем чи теологом. Це потребувало часу (навчання могло тривати й десять років), грошей і витримки, щоб протистояти міським спокусам, зокрема шинкам.

Університети народжуються разом зі стрімким розвитком міст. Традиційно першим у Західній Європі називають Болонський університет, заснований 1088 року. Другим, відкритим у 1253 році як богословська школа, стала паризька Сорбонна. Цей університет виріс із корпорації викладачів і студентів, яка називалася universitas. Належність до неї гарантувала захист, привілеї та податкові пільги. Хоч університети й мали свої, часом дуже відчутні відмінності, їхня структура була схожа: чотири факультети — вільних мистецтв, теології, права й медицини, ректор або канцлер, якого обирали на термін у декілька місяців або рік, та організовані в «нації» студенти з різних країн. Навчання на факультеті вільних мистецтв було обов’язковим для всіх. Коли студент закінчував його й здобував ступінь бакалавра, він міг обирати між іншими трьома факультетами.

Про предмети та їхню ієрархію в середньовічному університеті може розповісти гравюра, уміщена в «Перлині філософії» Грегора Райша. Нехай вас не збиває з пантелику дата її створення — 1517 рік. Це зовсім не означає, що перед нами праця доби Відродження. Твір Райша — справжній синтез усієї середньовічної вищої освіти. Автор проводить нас від граматичної школи до висот університетської теології. Кожний розділ книжки прикрашає гравюра з відповідною дисципліною, представленою в алегоричній формі. Найцікавіша для нас перша, де у формі башти можна побачити всі дисципліни, які вивчали середньовічні учні та студенти.

На цій гравюрі перед нами постає Нікострата — римська богиня, якій приписують винайдення алфавіту, з абетковою табличкою в руці («Buchstabentafel»). Вона відмикає перед школярем вхід до башти знань. На ключі бачимо надпис «congruitas», тобто «узгодження» (особи, числа, статі тощо), вивчення якого головне під час граматичних студій. Перший і другий поверхи відповідають дворівневій латинській школі, де вивчали граматику та готували до студіювання семи вільних мистецтв в університеті. Нижній поверх відданий Донату — давньоримському граматику IV століття. Верхній належить Прісціану — автору найавторитетнішого в середньовіччі підручника з латинської мови «Настанови у граматиці» («Institutiones Grammaticae», VI століття).

Typus_grammaticae, Margarita philosophica de Gregor Reisch (1504), з видання 1517 року, Базель

Інші поверхи присвячені семи вільним мистецтвам, традиційно розподіленим на тривіум і квадривіум та філософію — вінець освіти. Кожний предмет уособлює античний чи середньовічний учений або філософ. Третій поверх відповідає логіці (Арістотель), риториці й поезії (Цицерон) та арифметиці (Боецій), а четвертий — музиці (Піфагор), геометрії (Евклід), астрономії (Птолемей). Після осягнення дисциплін тривіуму та квадривіуму студент міг піднятися до рівня філософії, представленої на башті у двох іпостасях — phisica (знову-таки Арістотель) і moralia (Сенека), щоб зрештою дійти до самого вершечка — теології чи метафізики, яку уособлює Петро Ломбардський завдяки своїм «Сентенціям». Із цієї гравюри можна вивести традиційний шлях школяра з його обов’язковими сходинками: граматична школа, університет із факультетом семи вільних мистецтв, після якого обирали щось серед «вищих» предметів: теології, медицини чи права. Два останні відсутні на гравюрі Райша, чиї інтереси обмежувалися метафізичною філософією.

Мандрівні студенти, або Обмін по-середньовічному

Сьогоднішнє навчання важко уявити без студентських обмінів за програмою Еразмус. Студент чи студентка з добрим знанням англійської мови та непоганою академічною успішністю може на декілька місяців чи навіть рік поїхати вчитися до закордонного вишу, збагатившись міжнародним досвідом, знайомствами та засвоївши нові підходи до обраної спеціальності. Проте середньовічні студенти не тільки не поступаються в мобільності сучасним, а й, можливо, перевершують їх.

Монах ХІІ століття так писав про «циркуляцію» студентів середньовічною Європою: «Вони хочуть блукати світом і відвідати всі його міста, поки не зійдуть з розуму від надміру вчення; у Парижі студіюють вільні мистецтва, в Орлеані — класиків, у Салерно — медицину, у Толедо — магію, але ніде не вчаться манер і моралі»[292]. Що ж, важко не відчути дрібки заздрості в цьому вироку студентській мобільності. Чернець-бо здебільшого був прив’язаний до свого монастиря, який не міг полишити без дозволу. Студенти ж такої згоди на переміщення не потребували.

Наші середньовічні співвітчизники також вирушали до іноземних вишів у пошуках університетської освіти, поки не доступної на Батьківщині. Найвідомішим українцем у західноєвропейських університетах залишається Юрій Донат-Котермак (бл. 1450–1494). Уродженець Дрогобича, поет, філософ, астролог, медик, він обіймав посаду ректора в Болонському університеті та мав професорство в Краківському. Найвідоміший його твір, виданий у Римі, — «Прогностична оцінка поточного 1483 року». Це перша відома нам друкована книжка українського автора.

Проте Юрій Донат-Котермак був не єдиним українцем у західноєвропейських вишах. Письменник, історик і фольклорист Григорій Нудьга зібрав дані про численних українців у західноєвропейських університетах доби середньовіччя й ранньомодерного часу. Вступаючи до вишу, студент мав записати своє ім’я, національність і місто чи країну походження. Саме за цими записами в матрикулах було можливо відновити переміщення наших співвітчизників. Першою такою згадкою є невідомий товариш П’єтро Кордована «із Рутенії». Обидва 1353 року записалися в паризьку Сорбонну[293]. У 1369-му там само бачимо згадку про «Івана з Рутенії», у 1389-му — про Теобала Гнивербу з Києва, а в 1391-му та 1393-му — про Германа Вілевича, «ліценціата мов і бакалавра рутенської нації». Як свідчать записи, протягом XV століття найбільшою популярністю серед українців користувався Краківський університет, хоча подекуди трапляються записи про наших співвітчизників у матрикулах університетів Падуї, Болоньї та Парижа.

Інколи мандрівки студентів утрачали свою освітню мету й ставали самоціллю. У часи розквіту університетів у ХІІ—ХІІІ століттях з’явився цілий стан мандрівних студентів-кліриків — голіардів. Вони тинялися різними європейськими країнами без певної мети, складаючи сатиричні пісні латиною. Найвідоміша збірка таких віршів — «Кодекс Буранус» («Codex Buranus»), адже саме з нього постала кантата Карла Орфа «Carmina Burana». У цих текстах голіарди роздумували над багатством і бідністю, вадами сучасної їм церкви, коханням і зрадою та, звісно ж, над мінливістю Фортуни. Навчання в університетах не було для них пріоритетом: вони вчилися потроху всього, часто не закінчуючи курсів та не думаючи багато про стабільну роботу.

Колесо Фортуни з «Кодексу Буранусу» (бл. 1230), Bavarian State Library, Munich, Codex Buranus (Carmina Burana) Clm 4660, деталь fol. 1r

«Дайте грошей, якщо ви люблячі батьки»: листи бідних студентів

Тема скрутного студентського побуту до сьогодні не втрачає актуальності. Сучасні здобувачі освіти намагаються здолати такі проблеми, знаходячи роботу та відчайдушно поєднуючи її з навчанням. Їхні середньовічні колеги вдавалися до перевіреного часом (навіть на той момент!) засобу — писали своїм батькам жалісні листи, просячи підкинути грошей, щоб син і далі старанно студіював університетську науку.

Досліджуючи формулярії, збірники зразків листів на всі випадки життя, історики віднайшли не лише моделі для написання послань королям чи Папам, а й типові для приватного листування формули. Значне місце серед них посідають студентські прохання про гроші, звернені до їхніх батьків чи інших родичів з добрим фінансовим потенціалом. Хто був автором цих прикладів із формуляріїв? Учителі письменницької майстерності (dictatores) і власне студенти, які могли з користю відточити набуті в університеті навички риторики.

Наведемо приклад такого прохання, датований першою чвертю ХІІІ століття:

Від Б. його шанованому пану А. вітання. Пишу, щоб сказати, що навчаюся в Оксфорді з найбільшою старанністю, але гроші стоять на шляху мого просування, бо вже два місяці, як я витратив останнє, що ти надіслав мені. Місто дороге й потребує багато. Я маю знімати кімнату, купувати необхідне та забезпечувати багато речей, про які зараз не можу сказати. Тому з усією повагою прошу твоє батьківство, щоб за спонукання божественного співчуття ти допоміг мені, аби міг я завершити те, що так добре розпочав. Адже, як ти маєш знати, без Церери та Бахуса Аполлон мовчить (British Museum, Add. MS. 8I67, fol. 104)[294].

Останнє речення спростовує наші уявлення про голодного поета: щоб студіювати науки, потрібні принаймні хліб і вино!

Трапляються й листи батьків дітям, часто сповнені зовсім не райдужних почуттів. Один італієць не без печалі писав: «Перша пісня студента — це прохання про гроші; і не буде листа, який не вимагав би монет» (Buoncormpagno, Antiqua Rhetorica, MS. Lat. 8654, fol. 14v)[295]. Інший батько нагадував сину-студенту про належний спосіб життя: «Своєму сину Г., який перебуває в Орлеані, П. з Безансона шле гаряче батьківське вітання. Написано: “Недбалий у своїй роботі — руїнника брат рідний” (Прип. 18:9). Нещодавно я дізнався, що живеш ти розпусно та ліниво, надаючи перевагу вседозволеності над стриманістю й грі — над роботою, та бренькаєш на гітарі, поки інші вчаться, тому-то й прочитав лише один том законів, поки твої працьовитіші товариші прочитали вже декілька. Отже, я вирішив закликати розкаятися в розпусній і легковажній поведінці, щоб тебе не можна було більше назвати марнотратником і твій сором обернувся на добру славу» (MS. Lat. 8653A, fol. 9).

Не завжди обраний в університеті шлях радував батьків. Причиною їхніх заперечень, як і сьогодні, ставали непевні фінансові перспективи спеціальності, яку хотів здобувати студент. Так, один батько намагався відмовити сина вступати на теологічний факультет. Той, будучи вкрай успішним у діалектиці, хотів продовжити там своє навчання й просив купити йому Біблію. Батько відмовляв: «Це потребуватиме, як мені кажуть, великих витрат. Дослухайся, любий сину, [і вибери] або ремесло, або законництво, або лікарську справу чи інший прибутковий фах, бо не можемо тобі надати багато грошей» (Ponce de Provence, Arundel MS. 514, fol. 73v).

Коли цибуля блукає з бобами: що їли та як жили середньовічні студенти

Студентський побут загалом і харчування зокрема — невичерпна тема для жартів (інколи зі сльозами на очах). В ідеалі, після прибуття до міста, де розташовувався обраний університет, студент міг написати листа батькам на зразок цього, де описував усі приємності та радощі перебування на новому місці: «Після мого від’їзду від вашої милостивої присутності обставини подорожі лише поліпшувалися, доки завдяки Божественному Провидінню я не прибув благополучно до міста Брюнн [сучасне Брно в Чехії. — С. Д.], де мені пощастило знайти помешкання в одного доброго містянина, у якого двоє хлопчиків у школі та який забезпечує мене їжею й одягом у достатній кількості» (Munich, Cod. Lat. 23499, f. 5)[296]. Утім реальність часто була менш оптимістичною.

Студенти насправді мали знайти собі помешкання після прибуття до міста. Це могла бути кімната в одній з будівель, що належали університету (нагадує сучасний гуртожиток), або знята в містян. У першому разі студент не міг розраховувати на наявність комина, де можна було б зігрітися холодними ночами, що незайве. Розпалювати вогнище в кімнаті заборонялося, і доводилося надіятися лише на власний одяг. Не дивно, що на початку ХІІ століття одні французькі брати просили в листі до матері надіслати їм до Шартра товсті овечі шкіри та добрі черевики батька. Пізніше ситуація лише погіршилася, адже починаючи з XIV століття в Європі тривав Малий льодовиковий період і річна температура була нижчою, ніж маємо тепер.

Із харчами було не краще. В університетах, які забезпечували студентів їжею (проте не безкоштовно), були особливі правила щодо її споживання. Здобувачі освіти мали не спізнюватися, мовчати під час обіду, бо, як і в монастирях, їм зачитували уривки з Біблії. І навіть не думайте про те, щоб пробратися на кухню за додатковими харчами! Остання заборона з’являється вкрай часто в регуляціях різних вишів, що свідчить лише про одне: студенти навряд чи наїдалися своїми обідами. Жан д’Овіль (бл. 1150–1199/1216) у поемі «Архітреній» («Architrenius») дотепно змалював життя студента і його не надто поживний раціон: у горщику на вогні плаває трохи гороху й блукає цибуля разом з бобами, цибулею пореєм та одиноким листом капусти. Лише на свято можна очікувати, що в юшку додадуть трохи трав, але це все, що «чекає на голодну Мінерву» (Architrenius, Cap. 4, 65–70)[297]. Треба зважати, що цей опис — усе-таки сатира, але зерно істини в ньому точно було. Архітреній довго залишався улюбленим героєм середньовічних і навіть ренесансних інтелектуалів.

Окрім овочів, корисних, але не здатних утамувати голод, студентам була доступна солонина або солона риба (зокрема оселедець), якщо піст. Свіжі м’ясо й риба для багатьох — занадто дорогі. Навіть коли ці продукти й були, то їхня якість не задовольняла студентів. Так, у своєрідному путівнику XV століття до Гайдельберзького університету «Manuale Scholarium Qui Studentium Universitates Aggredi ac Postea in Eis Proficere Instituunt» один студент напучує іншого: «Телятина м’яка й погана; телятко навряд чи бачило матір більше трьох разів; ніхто в моїй країні не став би їсти таку страву. Напій [мається на увазі пиво. — С. Д.] — гіркий»[298]. Хоч і важко зрозуміти до кінця, що поганого в ніжній телятині, але, вочевидь, студенти прагнули добрячого шмата м’яса, у яке можна увіп’ястися зубами, а не дієтичної страви.

Жовтороті пташата й чому їм обламували роги

Як свідчать листи, студентське життя часто було обтяжене не лише безгрошів’ям чи голодом, а й жорстокими та гучними розвагами, які часто переходили у відкриті, навіть збройні конфлікти.

Типовою студентською розвагою був так званий баджан (від фр. bec jaune, що означало «жовтороте пташеня», тому так само називали й новоприбулих здобувачів освіти) — своєрідний обряд ініціації для студентів першого року навчання. Хоча перебіг баджану різнився залежно від століття й університету, але два елементи були обов’язковими: словесні та фізичні образи «пташеняти» й бенкет для студентів і викладачів, який «пташеня» мало організувати за власні кошти. Ось як описується баджан у вищезгаданому Гайдельберзькому «путівнику». До пана магістра приходить новий студент, а той його питає, чи багаті в новачка батьки. Хлопець відповідає, що вони ремісники й не дуже заможні, але готові заради сина на все. Магістр тоді бере «баджана» й веде до ректора, де новачка приймають у студенти. Ректор питає, де той планує проводити бенкет, на що студент відповідає, що в усьому покладається на магістра. Разом з ним «баджан» узгоджує, що на церемонію будуть запрошені три магістри, два бакалаври та декілька друзів самого магістра. Останній попереджає: до новачка можуть прийти незнайомі люди та ображати його — це треба сприймати як норму.

Магістр полишає новачка в його кімнаті та йде готувати свято. У цей час заходять двоє юнаків — Камілл і Бартольдо — і починають кепкувати з нового студента. Їхні жарти крутяться навколо «жахливого смороду» та «страшного монстра» в кімнаті. Під час баджану в Німеччині новоприбулого уявляли як козла, якому потрібно обламати роги та зробити з нього людину. Коли ж їхня жертва символічно починає помирати, вона змушена сповідатися у своїх «гріхах», як то прийнято перед відходом. Зрештою все закінчується добре (порівняно добре для новачка, звісно), коли студент погоджується, що за проведену процедуру та сповідь він має організувати бенкет (largissima coena) для магістрів. У такий спосіб новоприбулий стає повноцінним членом студентської спільноти[299].

Великі студентські побоїща та інші проблеми

Насилля було не лише частиною обрядів. Так, один студент із Тулузи скаржиться батькам, що інший здобувач освіти, про чию проблемність його попереджали ще вдома в Нарбонні, заволодів його кімнатою, тож нещасний проситься додому на Великдень (Тулузький формулярій, Arsenal MS. 854, fol. 232)[300]. Були й брутальніші випадки. Найвідомішою, безперечно, є бійка між студентами Оксфорду та містянами, що відбулася 10 лютого 1354 року, у День святої Схоластики[301]. Починалося все банально. Хтось зі студентів, відзначаючи свято в шинку біля Карфаксу, поскаржився на якість поданого вина. Шинкар нечемно відповів, на що студенти кинули в нього свої склянки. Друзі господаря порадили не залишати образу без відповіді, і той задзвонив у дзвін святого Мартина, зібравши натовп озброєних луками містян і селян. Юрба почала атакувати всіх студентів і викладачів, що траплялися їм на дорозі. Постраждав навіть канцлер Оксфорду (так називалася посада ректора). Розлючений, він задзвонив у дзвін святої Марії, зібравши не менш лютий натовп університетських. Битва тривала до ночі, але ніхто не загинув і не отримав смертельного поранення. Утім це ще був не кінець.

Протягом наступних двох днів містяни із селянами нападали озброєними на студентів і викладачів та їхні приватні будинки, нищили університетські приміщення й церкви. За час погромів було вбито сорок членів спільноти. Розплата була серйозною: університет отримав від короля все місто під свою юрисдикцію, дістав контроль над ринком, а єпископ Лінкольнський наклав на містян інтердикт, який міг бути знятий лише за умови, що мер, бейліфи (представники адміністративної та судової влади) та шістдесят найзаможніших містян особисто з’являться на богослужіння на День святої Схоластики в університетську церкву святої Марії та вшанують пам’ять загиблих. Кожен з них має пожертвувати одне пенні. Із цієї суми пожертва в сорок пенсів передається сорока найбіднішим ученим університету. Цей звичай скасували аж у ХІХ столітті. Недаремно кажуть про стійкість англійських традицій!

Відомі були й конфлікти всередині студентського середовища, зокрема між націями університету. Теперішні нації мають мало спільного із середньовічними: тоді під однією назвою могли об’єднувати різних етнічно й політично студентів. Чи не найвідомішим конфліктом із серйозними наслідками для самого університету став релігійно-політичний розлад 1409 року між націями Карлового університету в Празі[302].

Протистояння мало відразу дві причини. По-перше, богемська нація (туди входили моравці, угорці, південні слов’яни та власне чехи) бажала отримати більше голосів у загальноуніверситетському голосуванні, ніж інші три (баварська, польська та саксонська). Такі бажання були типові для нації-автохтона середньовічного університету. По-друге, і це дуже серйозно, богемська нація підтримала вслід за чеським королем Венцеславом рішення собору в Пізі. Головною метою останнього було завершити так званий Авіньйонський полон пап, коли Святий Престол перемістився з Рима до французького міста. Собор обрав Папою спочатку Олександра V, а після його смерті — Іоанна ХХІІІ проти римлянина Григорія ХІІ та авіньйонського Папи Бенедикта ХІІІ.

Три інші нації Карлового університету підтримали Папу Григорія ХІІ. «Х’юстоне, у нас проблеми», — міг би сказати тодішній ректор, але королівська підтримка богемської нації вирішила справу просто. Унаслідок Кутногірського декрету від 18 січня 1409 року університетська конституція зазнала суттєвих змін: богемська нація отримувала три голоси, тоді як інші мали тепер укупі лише один голос. Можна передбачити, що захвату баварська, польська та саксонська нації від цього не відчули. Значна частина іноземних студентів мігрувала. У травні того самого року був заснований університет у Лейпцизі, який прийняв невдоволених членів баварської нації. Карлів університет утратив у міжнародній репутації, і за десять років у ньому залишився лише один факультет — вільних мистецтв.

Щодо Західної схизми та періоду трьох пап, то все завершилося добре завдяки собору в Констанці (1414–1418), скликаному Іоанном ХХІІІ. Він сам і Григорій ХІІ зреклися папства, Бенедикта ХІІІ відлучили від Церкви й обрали Папою Мартина V. Ніби й добре, але не для всіх: на тому самому соборі спалили колишнього ректора Карлового університету, теолога Яна Гуса за звинуваченням у єресі. Утім це вже зовсім інша історія.

Якщо університет не для вас: шлях ремісника

Сьогодні до університетів вступають навіть ті, кого вища освіта залишає байдужим. Мало кому вдається уникнути суспільного тиску, обравши роль учня майстра. У добу середньовіччя все було навпаки. Шлях через латинську школу до університету був для одиниць, а на більшість міських хлопчаків у віці дванадцяти-тринадцяти років чекав фах або ремісника, або купця. Для цього потрібно було пройти прикладне навчання в майстра, скласти іспит і вступити до потрібного цеху, щоб мати ліцензію на власну справу та певний соціальний захист. Однак про все послідовно.

Ось ви вийшли з дитинства (вважалося, що воно триває приблизно до тринадцяти років) і стали міцним юнаком, готовим до важкої праці. Якщо ваш батько ремісник, то, найімовірніше, ви підете його стопами й зрештою успадкуєте майстерню. Це було зручно ще й тому, що майстерні та крамнички, де ремісник міг напряму продавати свій товар, розташовувалися на перших поверхах будинків, тимчасом як власник з родиною жили на другому.

Проте ви могли обрати собі й інший фах. У такому разі ви поступали в майстерню та сім років були там учнем. За вашу роботу вам не платили, але забезпечували їжею, ліжком та одягом, хай і не зовсім новим. Якщо за ці роки учнівства ви досягали вершин майстерності, то виготовляли зразковий твір — «шедевр», як називали його французи, — після чого вас могли прийняти до цеху як вільного майстра з ліцензією на роботу в цьому місті. Зауважу відразу: ви обов’язково мали бути членом цеху, щоб законно працювати. Якщо переїжджали до іншого, грошовитішого міста, то мали записатися й там, бо ваша ліцензія була обмежена лише однією міською спільнотою.

Якщо у вас були гроші, то, ставши майстром, ви відкривали власну майстерню й одружувалися. Останнє було обов’язковою умовою, адже лише одружений чоловік уважався повноцінним працівником. Та й вести власну справу легше з дружиною, адже вона може торгувати в крамниці чи допомагати з частиною завдань (таке траплялося дуже часто).

У пізньому середньовіччі, однак, шлях до майстра міг бути вкрай тернистим через явище, яке історики охрестили «замиканням цехів». У кінці XV — на початку XVI століття цехи встановлювали низку вимог, щоб обмежити доступ до звання майстра: одні вимагали, щоб претендент мав громадянство цього міста, другі очікували від нього певного статку, треті збільшували кількість виробів, які мав виготовити для кваліфікації кандидат у майстри. Траплялося, що учні набували статусу підмайстра й залишались у ньому на довгі роки, не здатні відкрити власні майстерні чи фінансово забезпечити родину, змушені працювати за наймом. Через це продовження справи батька в тому самому місті могло стати додатковою гарантією уникнення статусу вічного підмайстра.

Чому генії — теж ремісники?

Коли ми думаємо про митців Відродження, яких можна без застережень назвати геніями, то менш за все уявляємо їх серед ремісників, зв’язаних обмеженнями цехів. Однак у трансальпійських країнах Ренесанс був зовсім не такий, як в Італії. Відрізнявся й статус самого митця. На прикладі Ієроніма Босха, найзагадковішого художника Нідерландів, я хочу показати, що шлях ремісника, навіть якщо ви безумовний талант і середньовіччя технічно залишилося позаду, ще довго залишався незмінним.

Босх не був генієм-одинаком, як часто прийнято уявляти. Не експериментував із забороненими речовинами. Насправді митець прожив як звичайний ремісник, хоч і найвищого класу. Погляньмо на основні етапи його біографії. Ієронім Босх народився в сім’ї, де фах художника був спадковим. Його батько Антоній, дядьки та дід Ян ван Акен (родина походила з німецького міста Аахен, звідки й отримала прізвище) — усі займалися живописом. Маленький Єрун вочевидь учився всіх секретів ремесла в сімейній майстерні, зростаючи серед запаху фарб, підготовлених дощок і пензлів[303].

Успадкувати фах було вкрай типовим для середньовічного ремісника, адже гарантувало місце роботи та статус майстра після завершення навчання. Так, Босх успадкував майстерню після смерті батька в 1478 році. На цей час припадає його шлюб зі старшою на кілька років Алейд Гояртс ван дер Мервей[304]. Одруження підвищило Босха на декілька сходинок соціальною драбиною, і за життя він належав до п’яти відсотків найзаможніших містян, володіючи не лише будинком на центральній площі, а й іншими маєтностями.

Окрім успішного шлюбу, соціальний статус Босха значно підвищив вступ до релігійного Братства Богоматері («Zoete Lieve Vrouw»). Такі спільноти, присвячені Діві Марії, Святому Причастю чи святим, існували по всіх Нідерландах, об’єднуючи у своїх лавах міський патриціат, церковних ієрархів і навіть місцеву знать. Митці-члени братств (їх ще інколи називають ремісничими цехами) користувалися різними привілеями: отримували найкращі замовлення, мали вихід на заможних клієнтів і могли розраховувати на певну соціальну «подушку». Наприклад, після смерті чоловіка вдова не залишиться без засобів до існування. І справді, Босх неодноразово виконував роботи на замовлення братства — ескізи вітражів нової каплиці чи панікадила для церкви Святого Йоана — головного храму Гертогенбоса. Його патрони походили із заможних містян і знаті, завдяки чому художник міг працювати над масштабними вівтарями за принципом «краще менше, та ліпше». Саме тому Босху атрибутують небагато одноосібних праць — приблизно 25 творів.

Наслідком успішного сходження соціальною драбиною стала велика та продуктивна майстерня, яка й після смерті художника постачала на ринок його «пекельні пейзажі» та спокушання святих.

Босх помер шанованим заможним живописцем і був похований з усіма почестями члена Братства Богоматері. Поминальна служба відбулася 9 серпня 1516 року в тій самій церкві Святого Йоана в Гертогенбосі. Невідомо, чи Босх подорожував до Італії або хоча б до інших міст Нідерландів, як це робитимуть митці Ренесансу. Не переймався він і підписуванням своїх робіт — це траплялося зрідка, до того ж частина підписів виявилася підробкою. У його житті не було жодного «екшену», славу він заробив виключно творчою оригінальністю. І лише нею однією Босх виділяється з-поміж сотень своїх пізньосередньовічних колег.

Час купців: народження нового класу та його освіта

Реагуючи на стрімке піднесення купецтва у ХІІІ столітті, видатний французький медієвіст Жак Ле Гофф казав про особливий «час торгівців», який він протиставляв часу Церкви. І справді, шляхи стають безпечнішими, пожвавлюється міжнародна торгівля сушею та морем, як із християнами, так і з «невірними». У Європу починають звідусіль текти прянощі, цукор, дорогі тканини та інші товари, що мали підтвердити статусність своїх покупців. І все завдяки купцям — новим учасникам соціальної гри міста.

Новий купецький стан потребував іншої освіти. Клерикальні церковні чи монастирські школи не могли цього дати. Співати псалми та вираховувати церковні свята — то непогано, але мало чим допоможе веденню бухгалтерії чи підрахунку обмінного курсу для іноземних валют. Часто представники нового стану не хотіли домашньої освіти для своїх дітей. Чого ж потребували торгівці? Основ латини (треба ж розуміти, що написано в договорах, які допомагав укладати нотаріус), доброго рахунку та письма. Саме тому в містах з’являються декілька нових типів шкіл.

Першими в ХІІ—ХІІІ століттях постають латинські школи, які підпорядковувалися вже не церковній, а міській адміністрації[305]. В іншому вони нагадують монастирські школи, від яких і ведуть свій родовід. Що ж робити купцям, які хочуть, щоб їхні діти вміли вираховувати не тільки церковні свята, а й прибуток, видаток, відсоток, обсяг? Вони вирішили, що не варто чекати милостей від міської адміністрації — слід покладатися лише на власні сили й ініціативу. Так у країнах, де потреба в купецтві була вкрай сильною, як-от у Німеччині чи Італії, постають приватні школи. Зазвичай у такому навчальному закладі, що функціонував без офіційного дозволу бургомістра, викладав найнятий батьками вчитель.

Так, із ХІІІ століття спостерігаємо зростання шкіл комерційної арифметики, де викладав учитель, відомий у Німеччині як Rechemeister, в Італії — як maestro d’abbaco, а у Франції — як maistre d’algorisme[306]. Так, у Флоренції — одній з торгових столиць тодішньої Європи на 1338 рік було вже шість scuole d’abbaco, заснованих такими майстрами рахунку. Із ХІІІ століття починають циркулювати й підручники для комерційного рахунку, які вчили «нових» арабських цифр (а ми тепер не уявляємо себе без них!) і здійснення низки потрібних у бізнесі операцій. Прикладом такого підручника є «Tractatus algorismi» (1307). Нові алгебраїчні досягнення дійдуть до інших країн не відразу. У Німеччині їх спробує запровадити Йоганн Відман, професор математики університету Лейпцига, своїм трактатом «Рахунок для торгівців» («Rechenung auff allen Kauffmanschaft») лише в 1489 році.

У Німеччині приватні школи також називали «німецькими» («deutsche Schulen»), бо викладання там велося саме вернакулярною мовою, а не звичною латиною. На жаль, такі заклади функціонували здебільшого кілька років і не залишали по собі документів, що дозволили б відновити їхній навчальний план. Однак відомо, що викладання там тяжіло до практики. Як писав один дослідник, судячи з посібників з граматики XV століття, діти вчилися не читати «Отче наш» і десятьох заповідей, а чогось практичнішого, що стосується зерна чи ячменю, гелера чи пфеніга[307].

Незважаючи на всі ці пошуки ідеалу, важко звинувачувати більшість середньовічних шкіл у відірваності від реалій, адже навіть сьогодні дехто жалкує, що в школах (за невеликим винятком) дітей не вчать основ командної роботи, як платити за комунальні послуги, планувати родинний бюджет тощо.

Берегиня чи науковиця? Жіночі перспективи в навчанні та роботі

Середньовічні жінки часто уявляються нам позбавленими будь-яких прав, освіти й фаху. Звісно, якщо ви вже читали підрозділ, присвячений шлюбу, то знаєте, що це не так. Жінка мала право вибирати чоловіка, володіти власністю, позиватися на своїх кривдників до суду. Утім як щодо кар’єрних перспектив? Вони, як відомо, неможливі без навчання, тому освітні та професійні проблеми завжди пов’язані.

Звісно, про рівність можливостей для чоловіків і жінок тоді не йшлося. У деяких країнах про це не йдеться до сьогодні (знову-таки, на жаль). Міська шкільна й університетська освіта в середньовіччі справді була чоловічим привілеєм. Однак монастирські школи дозволяли здобувати дівчаткам ту саму освіту, що й хлопчикам. Потребувалося бажання та фінансова спроможність батьків, щоб їх туди влаштувати. Деякі особливо здібні до навчання жінки високого походження здобували освіту, аналогічну університетській. Ось два такі приклади.

Гільдеґарда Бінгенська (1098–1179) була містикинею, абатисою та лікаркою. Вона народилася в багатодітній сім’ї лицаря. Дівчинку вже у вісім років віддали на навчання до бенедиктинського монастиря Дізібоденберг. Після смерті наставниці Ютти в 1136 році Гільдеґарда стала абатисою (magistra). З дитинства мала видіння, які згодом описала у своїх теологічних текстах. Окрім них відома двома книжками з медицини «Physica» та «Causae et Curae». Звідки Гільдеґарда мала знання в цій галузі, коли ліцензованим лікарем можна було стати лише після університету? Два джерела: теорія, почерпнута з книжок монастирської бібліотеки (авторка була знайома з гуморальною теорією), і практика. Гільдеґарда цікавилася властивостями рослин, яких було багато в монастирському саду, та використовувала їх у лікуванні різних хвороб. До того ж уважається, що про властивості хмелю як консерванта написала вперше саме вона.

Як ви пам’ятаєте, Елоїза Фулбер (бл. 1100–1164), велике кохання П’єра Абеляра, також була винятково освіченою, чим викликала захоплення всього Парижа. Не варто забувати, що й Абеляра запросили бути її приватним учителем.

Як бачимо, окрім монастирської освіти, дівчата могли займатися з приватними вчителями університетського рівня (хоча, мабуть, не без наслідків). Такі викладачі запрошувалися до жінок з аристократичних сімей чи з міського патриціату. Звісно, це була недешева опція, але вона існувала.

Окрім цих випадків, можна назвати вчительок церковних шкіл, згадки про яких трапляються в джерелах уже з ХІ століття, або мініатюристок, чия освіта для подібної діяльності мала бути дуже доброю.

Жінки-ремісниці…

Що ж із роботою? Чи працювали середньовічні жінки як кваліфіковані спеціалісти? Звісно, серед ремісників їх було немало, адже деякі галузі довгий час уважалися виключно жіночими: броварство в Англії, робота з шовком, прядіння льону, золотої нитки тощо. Статус жінок у цехах не завжди був певний: вони або не належали до них, або не мали шансів на рівність із чоловіками, або вважалися «сестрами», якщо йшлося про дружин майстрів, які мали право працювати зі своїми чоловіками та вести справу після смерті останніх. Подекуди існували навіть суто жіночі цехи (наприклад, у Кельні). Належність хоча б і через чоловіка до цехів давала жінкам потрібний соціальний захист і можливість опанувати ремесло.

Нещодавня знахідка міждисциплінарної команди вчених довела, що серед художників-мініатюристів теж були жінки. Вони працювали з фарбниками, дорожчими за золото. На початку 2019 року світ медієвістики вразила новина: у зубах жінки середнього віку, що жила у віддаленому німецькому монастирі в ХІІ столітті, знайшли ляпіс-лазур — чи не найцінніший пігмент доби середньовіччя. Міжнародна команда вчених, до якої увійшли історики-медієвісти, археологи, біологи, фізики та хіміки, дослідила скелет жінки з кладовища монастиря Дальгайм поблизу Ліхтенау (Німеччина)[308]. Аналіз зубного каменя однозначно засвідчив присутність частинок синього кольору. Подальші хімічні дослідження підтвердили першу, хоч і майже неймовірну здогадку вчених. Ці частинки — не що інше, як дорогоцінна ляпіс-лазур. Окрім стійкого та глибокого кольору, цінності ультрамарину додавала його рідкість. Видобуток ляпіс-лазурі здійснювався лише в одному районі Афганістану, звідки її вже доставляли в Європу.

Що ж означає ляпіс-лазур у зубах жінки середнього віку, про яку ми знаємо лише те, що вона фізично не працювала важко? Учені представили чотири основні версії різного ступеня ймовірності: 1) жінка була писцем чи художником і брала участь у виготовленні ілюмінованих манускриптів; 2) вона брала участь у приготуванні фарб для себе чи інших писців; 3) жінка споживала ляпіс-лазур із лікувальною метою (так звана лапідарна (від лат. lapis — камінь) медицина); 4) у пориві особливого благочестя вона цілувала сторінки прикрашених манускриптів.

Що ж буде найімовірнішим поясненням? Самі вчені вибирають першу версію — жінка була переписувачкою та/чи художницею-ілюмінаторкою. І це зовсім не данина сучасному науковому фемінізму. Чому ж та жінка не просто готувала фарбу для інших, адже італійський художник XV століття Ченніно Ченніні писав про те, що таке траплялося? Однак учені застерігають: гендерний поділ праці, знайомий Ченніні, — результат тривалого процесу спеціалізації майстрів, який у ХІІ столітті перебував на початковій стадії. Тоді не було свідоцтв про подібне.

Немає даних і про те, що практика споживання порошку з ляпіс-лазурі для лікування була поширена в Німеччині ХІ—ХІІ століть. Звична в ісламському світі, вона знайде шлях до європейської медицини лише в кінці ХІ століття («Книга про камені» Марбода Реннського). Відсутні свідчення, що підтверджували б регулярне вживання цього каменя на території Німеччини, тому вчені не покладають на цю версію великих надій.

Чи могло б занадто активне поклоніння зображеним у манускрипті святим, Богородиці чи Христу призвести до потрапляння ляпіс-лазурі в зубний камінь? Теоретично можлива версія нівелюється одним простим фактом: подібне емотивне поклоніння, ініційоване рухом «нового благочестя», хронологічно належить до пізнього середньовіччя (XIV–XV століття) і дуже малоймовірне для ХІІ століття.

Натомість жінки-переписувачки та художниці-ілюмінаторки — явище для ХІ століття абсолютно нормальне. Автори наводять кілька листів, майже сучасних досліджуваним решткам і датованих 1140–1168 роками. У них коректор і зберігач книжок монастиря Райнхардсбрюнн замовляє виготовлення ілюмінованого манускрипту для літургічного вжитку одній з черниць жіночої обителі Ліппольдсберг (70 кілометрів від знайомого нам Дальгайма). При цьому він надає необхідний для роботи пергамент, шкіру, пігменти й шовк. І це був не поодинокий випадок.

Отже, вже у XII столітті були відомі жіночі монастирі — центри виготовлення дорогих манускриптів. Художницям замовляли рукописи, поставляючи потрібні матеріали. Знахідка лазуриту в зубному камені монахині з Дальгайма доповнює та підтверджує писемні свідоцтва.

…та жінки-інтелектуалки

Були й жінки, які заробляли інтелектуальною працею — наприклад, письменством, як Христина Пізанська (1364/1365–1430). Вона майже завжди зображується з книгою, як жодна інша тогочасна жінка. На це існує декілька причин. По-перше, обізнаність Христини як у латинській літературі, так і в сучасній їй гуманістичній виходила далеко за межі типової для жінок «домашньої освіти». По-друге, її перу належить не одна книжка, а понад сорок (!) творів у віршах і прозі.

Христина Пізанська за роботою. British Library Harley 4431, f. 259v

Із мініатюр до найбільш знаного твору цієї авторки походять незвичні образи жінок-укладальниць цегли. Кожний розділ «Книги про Град Жіночий» розповідає про етапи будівництва цього міста. У першому за допомогою Розуму Христина Пізанська закладає фундаменти будівель, відкидаючи «брудні, нерівні та чорні камені» — несправедливі звинувачення авторів-чоловіків. Далі Праведність допомагає зводити будинки, які символізують певні чесноти. Завершується будівництво разом зі Справедливістю, після чого місто відчиняє ворота перед жіночим ідеалом — Дівою Марією, за якою слідують жінки, гідні жити тут.

Після «Книги про Град Жіночий» Христина написала практичний посібник із виховання для жінки «Книга про скарби Граду Жіночого», який присвятила Маргариті Бургундській. У ньому вона розвинула думку про рівність чоловічого та жіночого потенціалу в навчанні. Відсутність останнього заважає жінкам досягати тих самих вершин розуму, що й чоловіки. Не можна сказати, що ця думка відразу прижилася, однак вона дала старт обговоренню так званого «жіночого питання» (querelles des femmes) щодо здібностей, статусу в суспільстві та прав жінок. «Відповідати» на це будуть наступні п’ятсот (якщо не більше!) років.

Для Христини Пізанської, знаної в середньовіччі та Ренесансі, але майже забутої в наступні століття, зрештою знайшлося місце на «Званому обіді» відомої художниці-феміністки Джуді Чикаго, яка вирішила вшанувати 39 видатних жінок усіх часів, у яких «ніколи не було Таємної вечері, але були звані обіди». Саме тому обідній стіл зображений як рівнобічний трикутник (символізує рівність) із тринадцятьма місцями на кожній стороні (кількість учасників Таємної вечері). Там, поряд з Елеонорою Аквітанською, Ізабеллою д’Есте, Єлизаветою І та іншими Христина посіла своє місце як цеглинка нового «Жіночого Граду» рівних можливостей, чиє спорудження ще триває.

РОЗДІЛ 6

РІЗДВО, ВЕЛИКДЕНЬ І ДУРНІ

Історія середньовічних свят

Пітер Брейгель Старший. «Битва між Карнавалом і Постом» (1559), Віденський музей історії мистецтв

У статті 1972 року французький фольклорист Клод Геньєбе розшифрував картину Пітера Брейгеля Старшого «Битва між Карнавалом і Постом» (1559)[309]. Це один з моїх улюблених творів, бо, окрім його художніх якостей, глядача вражає енциклопедичний підхід майстра. Геньєбе на противагу колегам-історикам мистецтва інтерпретував картину не як уособлення карнавального духу, а як візуалізацію пізньосередньовічного святкового календаря, який мав читатися по колу проти годинникової стрілки — від процесії в лівому верхньому куті через таверну, пана Карнавалу на діжці до Посту, церковної процесії та врешті до «великоднього чоловічка» у вікні будинку по центру. Середньовічна людина жила радше циклічно, ніж лінійно, як ми зараз. Сучасники думають про майбутнє як про щось абсолютно нове. Нашим життям керують інші, малопередбачувані ритми.

Середньовічний ритм життя — це чергування постів і свят. Навіть звичайний тиждень мав дні посту й своє свято — неділю. Саме тому в Брейгеля основою композиції є коло, де Різдво й Великдень — головні точки для кожного, хто вивчатиме цей мистецький календар.

Структура цього розділу — данина генію Брейгеля, якого зміг декодувати лише знавець європейського фольклору. Я розповім про головні свята середньовічного року, переважно дотримуючись «Битви між Карнавалом і Постом». Від себе додам те, що не вмістила картина, тож почну не з Різдвяних свят, а трошки раніше — з очікування на них, тобто з Дня святого Мартина. Напередодні Різдвяних свят: День святого Мартина

Мартин народився приблизно 316 року. З дитинства хлопчик цікавився християнством, зокрема чернецтвом. У житії святого Мартина, написаному Сульпіцієм Севером, розповідається, що батько-трибун наполіг на військовій кар’єрі для сина. Однак, як виявилося, навіть батьки не здатні перебороти покликання!

Однієї зимової ночі, коли Мартин разом з іншими військовими в’їжджав до Ам’єна, він побачив жебрака, який потерпав від холоду. Не маючи грошей, щоб дати милостиню, юнак розрізав мечем свій плащ, аби половину віддати злидареві. Тієї самої ночі йому з’явився Христос, одягнений у цей плащ. Він сказав янголам: «Мартин, який усього лише катехумен[310], зодягнув мене», ніби підтверджуючи справдження біблійних слів: «Усе, що ви зробили одному з моїх братів найменших — ви мені зробили» (Мт 25:40).

Залишивши військову службу, Мартин зрештою зміг утілити свою мрію — стати монахом, наслідуючи святого Антонія. Однак, як часто буває, слава завжди дістається тому, хто її не прагне.

У всьому були винні гуси. Мабуть, тому їх смажать на це свято, бо так їм і треба! За легендою, Мартин, дізнавшись, що його хочуть проголосити єпископом Тура, сховався в пташнику серед гусей. Ті ж почали ґелґотати й видали його присутність. За іншою версією, у Тур відлюдника викликали ніби для молитви над хворою, а коли він прибув, то повели до собору й висвятили на єпископа.

Звідки ж узялося свято молодого вина? Мартин-бо на жодному етапі свого життя не займався виноробством. І тут допомогла народна традиція. Саме вона приписує святому розповсюдження виноградників у Турені, а також прищеплення лози білого вина. Хоч основи звичаю хисткі, це не завадило влаштовувати свято молодого вина у Франції, Нідерландах, Німеччині, Угорщині. Така середньовічна народна традиція збереглася до Відродження. Ба більше, не тільки селяни й містяни віддавали їй належне: прихильників знаходимо й серед аристократів.

У 1563 році Вільгельм Оранський писав в одному зі своїх листів: «Ми відсвяткували день святого Мартина дуже весело, тому що були в хорошій компанії. Один день навіть уважали, що пан де Бредероде помре, проте зараз йому вже стало краще»[311]. Так Вільгельм Оранський описує вдале, на його погляд, свято, коли через надмірності, що його супроводжують, «мало не помер» Гендрік ван Бредероде.

Подібне святкування не могло не спричиняти осуду з боку реформаторів. «Інший день святого Мартина у вакханалії проводить, / Коли гусьми шанує народ Ліея / Всю ніч і весь день, / Відкриває бочку, з якої / випиває все» — так описує це гуманіст-реформатор Томас Наогеоргус у своєму творі «Regnum papisticum»[312], зачіпаючи два важливі елементи святкування. Martinmass — приготування гусей і, звичайно ж, молоде вино, яким традиційно зловживали в цей день. «Святий Мартин, святий Мартин, увечері муст, наступного ранку — вино», — свідчить нідерландське прислів’я, що було тоді на слуху[313].

Однак для Наогеоргуса пиття молодого вина на день святого Мартина, що знаменує до того ж початок Адвенту (Різдвяного посту), — уже не просто народна, а частина «папістських традицій», тобто католицьких звичаїв, проти яких різко виступили реформатори. «Не для Мартина хвали й свято»[314] — заявляє він. Така позиція знайшла своє втілення й візуально.

Картина «Вино на день святого Мартина» Пітера Брейгеля Старшого, який і сам був прихильником ідей Реформації, ілюструє ту саму «вакханалію», про яку писав Томас Наогеоргус. Біля величезної бочки товпляться люди. Вони упиваються вином, штовхаються, б’ються або ж просто стоять, чекаючи своєї черги, навіть не помічаючи самого святого Мартина, який проїжджає на своєму коні в правому нижньому кутку полотна. Його бачить тільки пара калік, яким святий відрізає частину плаща. Здається, художник намагається донести до глядача ту саму думку, що й Наогеоргус: «Не для Мартина хвали й свято», а задля можливості віддатися пияцтву. За свідченням італійця Лодовіко Гвіччардіні, сучасника Брейгеля, що прожив у Нідерландах понад двадцять років, тамтешні жителі «занадто віддаються пияцтву, у чому знаходять насолоду»[315]. Нідерландців, утім, можна зрозуміти: вино довго не зберігалось і всім хотілося насолодитись ним, поки воно смакує!

Пітер Брейгель Старший. «Вино на День святого Мартина» (1565–1568), музей Прадо, Мадрид

Отже, від пізнього середньовіччя спомин перетворився на привід скуштувати молодого вина з вельми передбачуваними наслідками. День святого Мартина був ніби першим карнавалом перед Адвентом, який, утім, зовсім не відзначався суворістю Великого посту, а містив свята. Ви ж не забули про День святого Миколая?

Від Миколая до Дванадцятої ночі

Отже, перше свято з Різдвяного циклу — день святого Миколая. Він пройшов довгий шлях до образу сучасного здорованя в червоному одязі та з пляшкою відомого газованого напою в руці. Звідки взялось уявлення про святого як про джерело подарунків для дітей? Історичний прототип Санта-Клауса народився приблизно 270 року в Лікії — регіоні, що на той час належав Римській імперії. Коли в 303 році там розпочалися переслідування християн, майбутній святий від своїх поглядів не відмовився й навіть устиг посидіти у в’язниці, перш ніж його та інших підпільних вірян у 313-му врятував Міланський едикт імператора Костянтина. 6 грудня 343 року Миколай помер шанованим єпископом. Його слава була такою великою, що після смерті він став покровителем і моряків, і в’язнів, і сиріт, і ще багато кого. Усе це сталося завдяки дивам, які святий звершував уже після смерті.

Два дива певним чином пов’язані з дітьми. Перша історія майже всім відома — святий Миколай підкинув у вікно три мішечки із золотом, щоб дочки збіднілого батька мали шанс вийти заміж, а не продавали себе. Друга легенда, популярна в середньовіччі, на сьогодні відома значно менше. Імовірно, через свою кривавість. Святий Миколай воскресив трьох хлопчиків, яких убив шинкар і засолив у діжках, неначе огірки. Хай як там було, а в період ХІІІ — середини XVI століття саме цей святий відповідав за подарунки для дітей.

У середньовіччі сезон подарунків починався пізно ввечері 5 чи 6 грудня, залежно від країни. Саме тоді діти отримували подарунки від святого Миколая. Ця традиція виникла ще в ХІІІ столітті, коли черниці у Франції почали дарувати дітям з бідних родин смаколики від імені святого, відомого своїми дивами. На Різдво ж особливих подарунків не передбачалося. Усе стало іншим з початком Реформації, коли протестанти забажали замінити святого Миколая на Немовля Ісуса й пересунути дарування на 25 грудня.

Гарний приклад того, як це відбувалося — ситуація зі святковим ярмарком у Нідерландах. 5–6 грудня на площі Дам із XV століття можна було придбати різноманітні подарунки дітям від святого Миколая. Перший указ, який забороняв такі ярмарки, вийшов у 1600 році, коли кальвіністи намагалися позбутися традиції вітати дітей на день смерті («народження для неба») католицького святого. У 1622-му вони хотіли заборонити виставляти дитячі черевички для подарунків і пекти спеціальний кекс. Безуспішно.

Святого Миколая (Sinterklaas) нідерландські емігранти забрали із собою в США, зокрема в Нью-Йорк, де в нього розпочалася нова кар’єра. Завдяки літературним творам (передусім «Історії Нью-Йорка» Вашингтона Ірвінга та «Візиту святого Миколая» Клемента Кларка Мура) колишній святий перетворився на того, хто приносить подарунки дітям на Різдво, літає над дахами та проникає через димар, щоб залишити їх під ялинкою.

Після цього святий Миколай (тепер уже Санта-Клаус) знову повернувся до Європи як Пер-Ноель у Франції, Батько Різдво у Великій Британії чи Дід Мороз у дореволюційній Росії. Останній у 1930-х у межах атеїстичної кампанії перестав приносити подарунки на Різдво й перемістився на Новий рік.

Якими були подарунки на Миколая? З Нідерландів походить найвідоміше печиво-подарунок, що готували з пшеничного борошна, вершкового масла, цукру (звісно, коричневого), інколи також додавали яйця. Обов’язковим компонентом були прянощі — кориця, гвоздика, мускатний горіх, кардамон, коріандр, аніс. Випікали в дерев’яних формах з різьбленням. Діти отримували печиво у формі млинів, самого святого Миколая, а також з біблійними сценами. Це було зовсім не сучасне печиво — маленькі шматочки тіста, його розмір міг сягати 30–40 сантиметрів.

Ян Стен. «Свято святого Миколая» (1663–1665), Рейксмузеум, Амстердам

Як бачимо з картини Яна Стена, діти, окрім такого печива, могли розраховувати на горішки, вафлі, свіжу випічку, льодяники, зацукровані прянощі та ляльок.

Із гарними дітьми все зрозуміло. А що чекало на тих, чия поведінка була далека від ідеалу? Тут і починалося найцікавіше. На них чекала зустріч із Чорним Пітом, Крампусом чи Кнехтом Рупрехтом. Усі ці імена, звісно, були винайдені для диявола — темної сили, якою лякали неслухняних дітей. Саме тому часто компаньйони святого Миколая мають темне обличчя (його вимазували в сажі, коли грали відповідну роль), довге волосся, а часом навіть роги й ратиці (як у Крампуса). Темний колір шкіри — залишок язичницьких уявлень про темряву зими й смерті. Темношкірі постаті могли відігравати провідну роль до християнізації, а потім їх понизили до рівня компаньйонів, слуг християнських святих.

Чорний Піт — компаньйон святого Миколая (останнього в Нідерландах називали Sinterklaas). Хоч на ілюстраціях він і з’являється поруч зі святим лише в ХІХ столітті, цей образ відомий ще із середніх віків. Чорний Піт — мавр, який не лише залишає неслухняним дітям вугілля замість смаколиків, а й забирає особливо поганих із собою в Іспанію. Для цього він має спеціальний мішок. Хоча для нас це не здається неприємним, для нідерландців Іспанія — країна, що уособлює все, від чого вони хотіли б бути подалі: релігійний фанатизм, кровожерливість, пожадливість. На сьогодні статус Чорного Піта непевний. Образ темношкірого хлопчика чи юнака-слуги здається образливим для емігрантів, тому від 1980-х під час параду на День святого Миколая він часто буває відсутнім.

Інші германомовні регіони мають своїх чорних пітів. Так, Крампус, напівкозел-напівчоловік, який приходив разом зі святим Миколаєм уночі 5 грудня (Krampusnacht) та бив різками поганих дітей, походить з альпійських регіонів Австрії. Цієї ночі в селищах і містах чоловіки перевдягалися чортами, Крампусами та іншою нечистю, напивалися й із піснями та жартами бігали вулицями. Ця традиція отримала назву Krampuslauf. Під час таких гулянь жінки й діти мали залишатися вдома. Саме цю традицію були раді відновити й у сучасній Австрії. Завітайте до Граца напередодні Дня святого Миколая — переконаєтеся самі.

Існує теорія, що пов’язує Крампуса (та заразом й інших помічників святого Миколая) з Йолем і язичницькими традиціями святкування зимового сонцестояння, що тривало протягом дванадцяти днів. Йоль під різними похідними назвами був частиною культури германських народів. Він пов’язаний з богом Одіном (це одне з його імен). Частина пов’язаних із Йолем традицій увійшла до християнської культури — водіння кози, поліно, колядування, голова кабана. Отже, напівкозел Крампус поєднаний «язичницькою пуповиною» з Одіном. Приручений, він став допомагати святому Миколаю та його «спадкоємцю» Санта-Клаусу.

Кабан був язичницькою жертвою богу Фрейру на новий щасливий і плідний рік. Голова цієї тварини фігурувала під час святкового застілля. Ця традиція збереглась і до сьогодні в германських країнах, хоча реальну голову заміщує шоколадна, чого люди середньовіччя, звісно, не могли уявити.

Різдво: дванадцять днів святкувань

Згадайте Шекспіра та його п’єсу «Дванадцята ніч». Її назва походить від реальної кількості днів Різдвяних свят. Від Різдва й до Богоявлення тривали різноманітні гуляння, обміни подарунками й смачними стравами. Так само, як і в п’єсі Шекспіра, у ці дні мали місце перевдягання, розіграші, застілля.

24 грудня: день Адама та Єви

Напередодні Різдва в середньовіччі відзначали день Адама та Єви, прабатьків людства. Саме завдяки ним ми тепер маємо ялинку, а також уявлення про незмивну жіночу вину. Однак про все послідовно.

Основна історія, думаю, вам знайома. Адаму та Єві чудово жилося в Едемі, однак було дерево, яке не давало їм спокою. Бог заборонив споживати плоди із цього дерева під загрозою смерті. Усе було б добре, але в райському саду жив також змій, він же диявол, що якраз прагнув загибелі людей. Саме тому вирішив спокусити їх, звернувшись до Єви. Жінка піддалася на його солодкі провокативні речі: вона скуштувала плід сама й пригостила Адама. Це був початок кінця, або початок світу, який ми тепер знаємо, — вибір за вами. Проте середньовічні люди знали й продовження цієї історії завдяки апокрифу єврейського походження, перекладеному латиною, під промовистою назвою «Житіє Адама та Єви». У ньому розповідається, що після вигнання прабатьки людства шість днів шукають їжу й не знаходять. Із розпачем вони згадують про ангельську їжу їхнього попереднього габітату[316] й зрештою вирішують зробити те, що чинять діти всіх часів після тижня без мультиків — просять вибачення.

Сенс покаяння був простим: Адам мав сорок днів простояти у воді Йордану, а Єва — 37 днів у річці Тигр. У такий спосіб вони очистилися б і змогли б повернутися до раю. Однак усе пішло не за планом завдяки тому самому змієві. У «Житії Адама та Єви» розповідається: «Минуло вісімнадцять днів. Тоді диявол розгнівався й обернувся сяючим, немов янгол, і пішов до річки Тигр до Єви, і побачив, що вона плаче. Він зробив вигляд, що горює разом з нею, почав схлипувати й сказав їй: “Виходь із річки й більше не журися. Припини горювати та стогнати. Чого хвилюєшся ти й твій чоловік Адам? Господь почув ваш стогін і прийняв каяття, і всі ми, янголи, благали за вас і взивали до Бога. Він послав мене забрати тебе з води й дати тобі їжу, яку ти мала в раю та за якою плачеш. Тепер виходь із води та я поведу тебе до місця, де пожива зготована для тебе”»[317]. Єва з полегшенням покинула крижані води Тигру й пішла до чоловіка, щоб сповістити йому про кінець їхніх страждань. Однак Адам одразу зрозумів, що то змій прийняв нову форму та заголосив, що Єва даремно піддалася спокусі. Отже, у середньовічній уяві Єва згрішила двічі, бо стільки разів її спокусив диявол.

До чого вся ця старозаповітна історія напередодні Різдва, спитаєте ви? Хоча середньовічна думка може тепер здаватися ірраціональною та повною фантазій, однак у неї була своя логіка. У разі теології вона носила назву «типологія». Кожна історія з Нового Заповіту має свій відповідник, прообраз у Старому. Ці дві частини Біблії нерозривно пов’язані. Старша — провісниця того, що станеться в молодшій. Христос — новий Адам так само, як Діва Марія — нова Єва. Вони мають змити провину прабатьків. Якщо Христос народився 25 грудня, то напередодні, 24-го, логічно згадувати історію Адама та Єви як нагадування про те, чому людство потребувало викупної жертви, заради якої Слово стало Тілом.

Як відзначали це свято й де обіцяна ялинка? Тепер настав її час. У період Різдвяних свят (як, до речі, і будь-яких інших) люди середньовіччя могли розраховувати на виставу — містерію, у якій розігруватимуться відповідні події. У нашому разі йдеться про сумну біографію Адама та Єви. Найстарша вистава на цю тему — «Le Jeu d’Adam» ХІІ століття, написана англо-норманським діалектом французької мови (репліки акторів) і латиною (указівки щодо постановки та хору).

Що необхідно для вистави? Правильно, декорації. У «Le Jeu d’Adam» у першому ж абзаці йдеться про те, який вигляд має Едем: «Нехай рай буде побудований на видному високому місці; нехай завіса й шовкове драпування будуть розміщені навколо нього на такій висоті, щоб тих осіб, які будуть у раю, було видно від плечей і вище; нехай там буде прикрашено ароматними квітами та листям; усередині нехай будуть різні дерева та фрукти, що висять на них, щоб це місце здавалося якомога приємнішим погляду»[318].

Найчудовішим, звісно, мало бути те, що в усьому завинило — дерево Пізнання добра і зла. Яке з дерев має товарний вид наприкінці грудня? Хвойне. Ви вже, мабуть, відчуваєте, до чого я веду. Насправді найпереконливіша теорія походження різдвяної ялинки виводить її з літургійних драм середньовіччя, коли єдине зелене взимку дерево прикрашали яблуками для вистави. Його називали райським. Поступово з підмосток дерево перебралося на міські площі, заклади та до приватних будинків.

24 грудня 1419 року гільдія пекарів німецького Фрайбурга прикрасила «Райське дерево» яблуками та своєю випічкою — вафлями, імбирним печивом, претцелями. Воно призначалося для місцевої лікарні Святого Духа[319]. Саме це вважається початком великої традиції прикрашання вічнозеленого дерева чимось яскравим, символічним і смачним. Уже 1531 року в Ельзасі ялинки продавали на місцевому різдвяному ринку[320].

Саме так, не через друїдів, які нібито прикрашали дуби кишками жертвенних тварин, а через цілком християнські традиції ялинка прийшла до нас на свято (майже добровільно). Прихід Реформації не зашкодив цьому дереву, як іншим католицьким традиціям, а сприяв дедалі більшому його поширенню, бо дуже вже воно припало до душі Мартіну Лютеру. Останнього навіть уважають винахідником популярного протягом багатьох століть декору — палаючих свічок на ялинці. За легендою, увечері напередодні Різдва Лютер блукав серед дерев, обдумуючи проповідь, яку мав виголосити наступного дня. Крізь гілля світили зірки, і реформатора зачарував цей ефект. Він вирішив відтворити його вдома для своєї родини. Лютер приніс ялинку й прикрасив її свічками[321]. Потім, на початку XVII століття, переселенці-протестанти привезли їх як прикрасу до Америки.

Про що ж була сама вистава? Судячи з тексту ХІІ століття, вона складалася з трьох частин: подій навколо вигнання Адама та Єви з Едему, вбивства Каїном Авеля та дефіле пророків (Даниїла, Ісаї, Єремії та інших), які провіщали народження Христа, пов’язуючи старозаповітну частину свята із прийдешнім Різдвом.

Окрім вистави, а потім і ялинки, традиційним був і обід, але поки що пісний. Чому саме так? Бо до 25 грудня ще тривав Адвент. Ніхто ж не хотів, як Єва, припинити Різдвяний піст надто рано. Тож із кулінарного погляду день Адама та Єви ще був рибним, але чекати залишалося вже недовго!

Різдво. Чому 25 грудня?

Різдво остаточно закріпилось у літургійному календарі в IV столітті. Уперше святкування відбулось у Римі 25 грудня 336 року й згадується в календарі Філокалія (354). До цього християни не відзначали народження Христа в плоті як окреме свято. Важливішим для них натомість було свято Епіфанії (6 січня), об’єднане з Хрещенням Господнім. Саме 6 січня аж до X століття дарували подарунки, залишаючи Різдво для молитви та роздумів у тиші.

Дату 25 грудня, хоча вона й не відразу закріпилася, згадували вже письменники-апологети ІІ—ІІІ століть. Іполит Римський у «Тлумаченні на книгу пророка Даниїла» писав: «Перше пришестя нашого Господа в плоті, коли Він народився у Вифлеємі, було 25 грудня, у середу, на 42-му році правління Августа, а від Адама в році 5500-му». Вибір дати також пов’язують із днем зимового сонцестояння. Аврелій Августин (354–430) пояснював це так: «Він (Христос), отже, нагнувся низько та підніс нас, вибрав найкоротший день, від якого, однак, світло починає збільшуватися».

Фокусуючись на даті 25 грудня, ми забуваємо, що раніше за дискусії щодо святкування Різдва було затвердження дати Благовіщення як точки відліку втілення Христа. Тому насправді груднева дата — це наслідок обговорень часу Благовіщення. Тут варто звернутися до анонімного автора, якого прийнято називати Псевдо-Кипріяном, і його повчального твору «Про розрахунок Великодня» («De Pascha Computus», бл. 240). Він є епітомою ранньохристиянського способу мислення та уявлень про магію чисел.

Намагаючись розрахувати дату Великодня, Псевдо-Кипріян звернувся до початків. Ґрунтуючись на словах із Книги Буття про відокремлення Богом світла від темряви, він вирішив, що створення світу відбулось у день весняного сонцестояння — 28 березня (як тоді вважалося). У цей самий день, за його розрахунками, Христос помер на хресті. Оскільки, на переконання теологів ранньої Церкви, обрані Богом помирали в день, коли були зачаті, то й зачатий Христос мав бути десь у той самий час.

Блаженний Августин, набагато відоміша історична особа, підтверджує розрахунки Псевдо-Кипріяна. У трактаті «Про Трійцю» (бл. 416) теолог пише: «Уважається, що він [Христос. — С. Д.] був зачатий 25 березня [як бачите, дата весняного сонцестояння вже посунулася за ці двісті років. — С. Д.], у день, коли також постраждав; таким чином, лоно Діви, у якому він був зачатий і куди жодний смертний не мав доступу, відповідає новій гробниці, де його поховали й де ще не клали жодної людини, ні до, ні після нього. А народжений він був, відповідно до традиції, 25 грудня»[322].

Отже, на вибір календарної дати Різдва не вплинули напряму язичницькі свята на зразок Непереможного Сонця. Збіги в датах могли тільки підтвердити старозавітні пророцтва про сходження нового Сонця над Ізраїлем, однак основною датою все-таки було 25 березня. Додати до неї дев’ять місяців — уже не така важка справа!

Історії навколо Різдва: тексти й óбрази

У середньовіччі люди відзначали Різдво, ставлячи містерії та відтворюючи на міській площі вифлеємські події понад тисячолітньої давнини. У 1223 році Франциск Ассізький винайшов вертеп, який тепер став неодмінним елементом різдвяних прикрас європейських, зокрема й українських, міст. У невеликому містечку Греччо 24 грудня перед месою святий попросив спорудити перед церквою справжні ясла з Немовлям Ісусом, Марією, Йосифом і навіть живими волом і віслюком[323]. Франциск Ассізький так пояснив це: «Я хочу зробити щось, що нагадає нам про маленьку Дитину, народжену у Вифлеємі, та покаже нашим тілесним очам незручності, які Їй довелося знести, як Вона лежала в яслах, із волом і віслюком поряд, на сіні, куди Її поклали»[324]. Традиція presepe[325] не втратила своєї популярності до сьогодні, навіть навпаки. У Брно, де я дописую цю книжку, є цілі два вертепи з Немовлятком, Його родиною, тваринами, пастухами та волхвами, які дібралися останніми. Як і вісімсот років тому в містечку Греччо, люди стоять перед вертепами — і дорослі, і діти не в змозі відвести погляди від затишного хліву та Новонародженого Ісуса.

Нагадуванням про таємницю втілення Христа також стали численні ікони, що зображали один із сюжетів, пов’язаних із народженням Ісуса: власне Різдво, Поклоніння Дитяті та Богоявлення, тобто Поклоніння царів (волхвів), про яке йтиметься пізніше. За кількістю різдвяні образи поступаються, мабуть, лише Страстям Христовим, тож починати водночас і легко, і складно — є з чого вибирати! У цьому розділі я зупинюся лише на своїх улюблених, які занурюють нас у світ найпопулярніших навколоріздвяних історій, що мають за джерело не так офіційно прийняте Євангеліє, як апокрифи.

Навряд чи існує більш утаємничений і затишний образ Різдва, ніж на картинах нідерландського художника Ґертґена тота Сінта Янса (1460/65–1495). Нічну темряву, яка згустилася навколо хліву, розганяє яскраве світло, що йде від Немовляти в яслах. Воно освітлює обличчя Матері, яка схилилась у поклонінні, та янголів зі складеними в молитві руками. Ледь-ледь цього світла вистачило, щоб вихопити з темряви старшого чоловіка — святого Йосифа. Він ніби залишається «за кадром» дива, яке відбулось у хліві. У глибині картини наші очі не без труднощів розрізняють миготіння вогнища пастухів. Їм уже явився янгол із Благою вістю.

Ґертґен тот Сінт Янс. «Нічне Різдво» (бл. 1490), Національна галерея, Лондон

Ця сцена Різдва — чи не перша нічна в історії західноєвропейського живопису — як уважається, має за прообраз картину іншого майстра, Гуго ван дер Гуса (1430/40–1482), що, на жаль, не дійшла до наших днів. Можемо, однак, уявити її приблизний вигляд завдяки копіям і «цитатам» у творах інших художників (серед них і Ґертґен тот Сінт Янс). На копії «Різдва» Гуго ван дер Гуса з колекції Національної галереї в Лондоні ми бачимо Марію, яка так само в поклонінні й тихій молитві схилилася перед осяйним Дитятком.

Гуго ван дер Гус. «Різдво» (копія) (1518–1532), Національна галерея, Лондон

Інше переосмислення оригіналу знаходимо в «Різдві» Міхеля Зіттова (бл. 1510–1520).

Міхель Зіттов. «Різдво» (бл. 1510–1520), Віденський музей історії мистецтв

Звідки походить такий образ народження Христа? Гуго ван дер Гус покладався на надзвичайно популярний наратив — «Одкровення» Бригіди (Біргітти) Шведської (1303–1373). Ця католицька свята пройшла довгий шлях від матері вісьмох дітей до засновниці ордену бригідок. Коли Бригіді було вже майже сімдесят років, вона відвідала під час паломництва Вифлеєм і пережила одне з найяскравіших своїх видінь: «Коли я була у хліві Господа у Вифлеємі, побачила Діву, вагітну та найгарнішу, зодягнену в білу накидку та в тонкоткану туніку, крізь яку могла ясно побачити її дівочу плоть. Її лоно було повне та набрякле, бо вона була готова народити [тут ми можемо оцінити фізіологічність видіння Бригіди! — С. Д.]. І так, із піднесеними руками та зведеними до небес очима, Вона, ніби захоплена екстазом, сповнилася божественною солодкістю. І поки Діва тривала в молитві, я побачила, як Єдиний лежить у її лоні, а потім рухається, і раптом, в одну мить Вона народила Сина, від якого сходило таке несказанне світло та сяйво, що з ним не могло зрівнятися навіть сонце» (Одкровення VII:21).

Гуго ван дер Гус і його послідовники зобразили момент одразу після народження, коли Марія вже схилилась у поклонінні своєму божественному Синові. Бригіда описувала, що, на відміну від звичайних жінок, які відчувають слабкість після народження дитини (і це ще евфемізм!), Марія ні в чому не змінилася. Лише її набрякле колись лоно повернулось у первинний вигляд. Саме тому в цих сценах Різдва ми не бачимо слідів важких пологів у її постаті — усе сталося миттєво та чудесним способом, далеким від реалій дітородіння.

Cтулка з Різдвом Антверпенсько-Балтиморського поліптиха (бл. 1400), Музей Маєра ван ден Берга

За всіма подіями та зворушливими фігурами Матері й Немовляти губиться скромна постать святого Йосифа. Протягом середньовіччя він мав дуже неоднозначну славу. Звісно, насамперед Йосиф був обручником Діви Марії та «годувальником Господа» (nutritor Domini), тобто обраним для найважливішої місії — опікуватися Божим Сином і Його Матір’ю. Це, безперечно, унікальне у своїй почесності завдання. Однак бути одруженим із жінкою, яка завагітніла не від нього, для чоловіка — непросте випробування, а для його оточення — привід із цього покепкувати. Ще гірше, коли дружина молода, а чоловік старий. Саме тому в середньовічних виставах Йосиф нерідко був фігурою комічною — немолодим рогоносцем. Чи означало це, що на його долю припадало менше шани? Цьому питанню присвятила своє дослідження Енн Вільямс і з’ясувала, що, хоч як дивно, комічний аспект зовсім не знижував рівня вшанування святого Йосифа та його реліквій. Найкраще це демонструє історія з панчохами (Hosen, вони ж шосси). За легендою, саме з них були пошиті перші пелюшки Дитяти. Це знайшло відображення й у вівтарних образах. Наприклад, на стулці з Різдвом Антверпенсько-Балтиморського поліптиха (бл. 1400), поки Марія спочиває з Немовлям, Йосиф шиє зі своїх зношених панчіх пелюшки. Шиття — жіноче заняття, тож, звісно, це не додавало йому престижу. Утім лише на перший погляд! Уже з XIV століття Hosen святого стають популярним об’єктом серед паломників, поряд із тунікою Діви Марії, що також зберігалась у соборі.

Із «жіночими» заняттями святого Йосифа пов’язаний також інший сюжет — приготування молочної каші для Немовляти. На стулці Бад-Вільдунгенського вівтаря (1403) пензля Конрада фон Зоста ми бачимо святого, який стоїть навколішки, схилившись над казанком із кашею.

Ця комічна сценка ніби зійшла у вівтарний образ із театральних підмостків, що частково було правдою. Енн Вільямс згадує гессенську різдвяну виставу (Das Hessische Weinachtsspiel) з Фрідберга, датовану 1450–1460 роками. У ній святий Йосиф змушений іти босоніж (бо все пішло на пелюшки Ісусу) до заїжджого двору, щоб попросити там допомоги в приготуванні дитячої каші. Служниці Хіллєгарт і Гуте спочатку висміяли старого босого чоловіка. Зрештою все завершується добре — святий Йосиф замирив їх між собою, і наприкінці вистави вони разом із господарями двору співають і танцюють навколо колиски Христа. Роль святого Йосифа справді посередницька, і не тільки у виставі. Його напівкомічна, напівсерйозна фігура виявилась ідеальною для звертань вірян: він не збентежував їх бездоганною святістю. Зворушливий у своїй другорядності, повний смирення, святий Йосиф був ідеальним посередником між Немовлям Ісусом і простими смертними, які хотіли доторкнутися до Різдвяного дива.

Конрад фон Зост. «Різдво» (1403), Бад-Вільдунгенський вівтар

Наостанок буде розповідь про Саломею — повитуху, яка все хотіла перевірити власноруч. Оскільки біблійна різдвяна історія вкрай коротка, людям середньовіччя доводилося покладатися також на інші, апокрифічні (неканонічні) тексти. Одним з них було так зване Протоєвангеліє Якова. У ньому описується, як Марія народила Ісуса в печері та як Немовляті потім прийшли вклонитись осел і віл (так-так, ті самі, що присутні майже на кожній різдвяній картині!). Утім була ще одна історія, добре відома всім у середньовіччі й абсолютно не знайома нам. Вона про двох повитух. Під час пологів Марії святий Йосиф пішов шукати допомоги й натрапив на повитуху. Її послуги, однак, не знадобилися, бо Немовля чудесним образом у хмарі світла вийшло саме. Повитуху це чудо вразило, і вона пішла з печери, щоб розповісти іншим. Дорогою зустріла свою подругу та колегу Саломею, з якою поділилася звісткою про народжене від незайманої дівчини чудесне Дитя. Та не повірила: «Як Бог мій живий, коли сама не випробую та не перевірю її стан, не повірю, що незаймана народила»[326]. Ну що ж, Саломея пішла, устромила свій палець у лоно Діви, щоб перевірити, і… скрикнула: «Горе моєму беззаконню та невір’ю, бо я випробувала живого Бога й моя рука відпала, охоплена вогнем»[327]. У жаху й горі вона почала молитися й, звісно, її пробачили. Щоб спокутувати невір’я, Саломеї довелося лише вклонитися Немовляті та взяти Його на руки, що вона й зробила, після чого її рука повернулася на законне місце.

Цю не по-різдвяному макабричну історію не оминули увагою художники. У французькому «Часослові» кінця XV століття (MS M.7 fol. 14r) є мініатюра з Богородицею та святим Йосифом, що вклоняються Немовляті, яке на сіні (осел і віл теж присутні), а Саломея — молода гарна жінка — здіймає руки без кистей до янгола, який уже мчить до неї із втраченими частинами тіла.

Історія про повитуху мала трохи вас підготувати до іншого боку Різдвяних свят. Це було не тільки про очікування дива та велику радість 25 грудня, адже дні після Різдва присвячені згадкам про тих, хто пролив кров за Дитя, що народилося.

Дні після Різдва: згадуючи мучеників

Наступні після Різдва дні (26, 28, 29 грудня) присвячені згадкам про мучеників — святого Стефана, святих Невинних немовлят, убитих у Вифлеємі, святого Томаса Бекета, а також спомину про святого Йоана Євангеліста.

Святий Стефан — перший, хто загинув за Христа десь у 33–36 роках н. е. Його історія описується в шостому й сьомому розділах Діянь Апостолів. Стефан був одним із сімох чоловіків, яких апостоли поставили на роботу з ранньохристиянськими спільнотами, зокрема на допомогу вдовам. Він, «повний благодаті й сили, творив чуда й великі знаки в народі» (Діян 6:8), що, на жаль, мало погані наслідки. Євреї, розлючені безуспішністю своїх дискусій з молодим дияконом (йому було приблизно тридцять років), звинуватили його в підтримці руйнування храму Назарянином (тобто Ісусом) і бажанні змінити «звичаї Мойсея» (Діян 6:13–14). Стефан устиг виголосити промову перед ними, нагадавши про численних пророків, побитих камінням поколіннями їхніх предків, чим ще більше розлютив своїх супротивників. Його так само побили камінням юдеї, склавши верхній одяг у ногах Савла, який стеріг його. Савло — майбутній апостол Павло, тоді ще не навернений, — повністю схвалив смертний вирок першому мученику.

Чому в середньовіччі згадували святого Стефана відразу після Різдва? Пам’ятаєте, я казала про логіку тогочасного світогляду? Так ось, вона присутня й тут. Святий Стефан, «народившись для неба» (а саме це вважалося справжнім днем народження) наступного дня після народження Христа в людській подобі провіщає в такий спосіб Його мученицьку смерть. Усі збіги невипадкові, особливо в датах.

Наступним 27 грудня згадували Йоана Євангеліста. Оскільки його свято було так близько до Різдва, то не дивно, що одна з найбільш ранніх англійських колядок «Молися за нас, Князе миру» була присвячена саме йому. Вона дійшла до нас аж у шести версіях і п’яти манускриптах, що, як правильно зауважила історикиня Кетрін Ягер, не може не вказувати на її популярність[328]. Титул «Князь миру» походив із пророцтва Ісаї про народження Месії та, звісно, призначався для Христа: «Бо хлоп’ятко нам народилося, сина нам дано; влада на плечах у нього; і дадуть йому ім’я: Чудесний порадник, сильний Бог, Отець довічний, Князь миру» (Іс 9:5). У приспіві колядки повторюється «Молися за нас, Князе миру, / Друг Христа Йоан»[329], що ніби змішує двох — Ісуса та Йоана, його найближчого товариша серед апостолів.

Поки все звучить настільки пристойно, що аж сумно. Однак цікаво, що кожне з післяріздвяних свят, незважаючи на всю їхню релігійну серйозність, могло стати приводом для порушення звичного порядку меси, для танців, викрикування непристойностей із вівтаря та інших церковних розваг. І йдеться тут зовсім не про світських осіб. День першомученика Стефана був відданий дияконам, адже сам святий був висвячений у цей чин, день Йоана Євангеліста — священникам (завдяки його статусу апостола), день убитих у Вифлеємі Невинних немовлят — хористам як наймолодшим за віком, а свято Обрізання Господнього — іподияконам[330].

Однак розваги не були зарезервовані лише для чоловіків. Мені дуже до душі було читати скаргу візитаторів (перевіряльників) жіночого монастиря в Руані від 1261 року, процитовану істориком Джоном Стівенсом: «На святого Йоана, святого Стефана та Невинних вони віддавалися нестримному дуркуванню й співали нечестивих пісень […], ми наставили їх, щоб вони поводилися пристойніше та з більшим благочестям у майбутньому»[331]. Щось підказує, що надалі свята в черниць проходили не менш «благочестиво», ніж до візиту комісії.

День пам’яті Невинних вифлеємських немовлят, яких убили за наказом Ірода в марному сподіванні зупинити приход «нового Царя», як і попередні два спомини, мав свою серйозну і веселу сторони. Однак, на відміну від інших свят, ми також знаємо про веселощі, які закінчилися погано.

«Тоді Ірод, побачивши, що мудреці з нього насміялись, розлютився вельми й послав повбивати у Вифлеємі й по всій його окрузі всіх дітей, що мали менше, ніж два роки, згідно з часом, що пильно вивідав був від мудреців. Тоді справдилось те, що сказав був пророк Єремія: “В Рамі чути голос, плач і тяжке ридання: то Рахиль плаче за дітьми своїми й не хоче, щоб її втішити, бо їх немає”» (Мт 2:16–18). Гадаю, усі пам’ятають цей епізод з Євангелія від Матея, який не може не викликати співчуття! Саме тому перші згадки про церковний спомин невинно вбитих дітей трапляються дуже рано — у Веронському сакраментарії (богослужбовій книзі) 485 року. Подібні записи означають, що така практика вже побутувала не один десяток років.

У середньовіччі культ немовлят-мучеників обріс новими традиціями. Усе починалося раніше. Від ХІІІ століття на День святого Миколая (6 грудня) обирали хлопчика-єпископа, чиї повноваження тривали до власне спомину святих Невинних немовлят, мучеників, убитих у Вифлеємі, тобто до 28 грудня. Інколи повноваження малого єпископа тривали тільки три дні наприкінці грудня — тут уже все залежало від регіону[332].

Що робив хлопчик, якому випадала честь стати на тижні чи хоча б на кілька днів церковним ієрархом? Його одягали в єпископські шати, давали в руку патерицю, надягали перстень і дозволяли збирати пожертви. Саме тому у Великій Британії це свято-спомин дістало назву Childermas, тобто дитяча служба. Хотілося б сказати, що вона була урочистою, сповненою усвідомлення трагедії, але це неправда. То була нагода для дітей і дорослих розважитися, день карнавалу, коли все переверталося догори дриґом. Молитви могли замінювати на грубі пісеньки, ритуальні дії у вівтарі — на танці. Священники інколи прислужували у вівтарі, перевдягнені в жінок чи були в масках або з розмальованими обличчями[333]. Такі розваги ріднять це свято з Днем дурня.

Проте свято мало й свою темну сторону. Якось 27 грудня 1448 року в англійському Солсбері хлопці-хористи поверталися після застілля, що було в домі каноніка. Слуга останнього пішов разом з ними і, як виявилося, даремно. Хористи поводилися жахливо, тому бійка була неминуча. Разом з ними до своїх помешкань прямувала група вікаріїв (молодих помічників священників та єпископів). Між цими групами виникла бійка, унаслідок якої вікарій убив слугу каноніка.

Під час суду з’ясувалося, що обидві сторони конфлікту поводилися під час «дитячих служб» дуже не по-християнськи. Вікарії вигукували лайливі слова та висміювали месу. Хлопці залишили після себе зламані речі та зіпсовану літургійну одежу (а ціна в неї була захмарна), уже не кажучи про вкрадені свічки[334]. «Статут про стримування зухвалості хористів» підсумував рішення суду: хлопці-хористи, коли не бажають, щоб їм скасували право відзначати Childermas, не мають носити палиці (якими вони під час бійки лупили вікаріїв) і галасувати[335]. Так само й вікаріям заборонялося носити із собою зброю, якщо тільки вони не прямують на вранішню службу (її починали десь о шостій ранку), або не подорожують далеко, що легалізувало б її наявність[336].

Назавтра після Дня святих Невинних немовлят, убитих у Вифлеємі, згадували ще одного мученика — архієпископа Томаса Бекета. Цього разу не йдеться про призначення дати, що була б сповнена символізму. Убивство архієпископа Кентерберійського чотирма баронами за хай і непрямим наказом короля 29 грудня 1170 року було вповні історичним. Томас Бекет, який насмілився виступити проти короля Генріха ІІ, коли наміри баронів стали очевидні, не дозволив ченцям зачинити двері Кентерберійського собору, щоб не робити «фортеці з дому молитви»[337]. Цей вибір став фатальним. Ми знаємо точно, що сталося, завдяки свідку вбивства — монаху Едварду Гріму, який навіть намагався захистити архієпископа. Після удару мечем, що майже відтяв ченцеві руку, він покинув Бекета, сховавшись біля вівтаря. «Житіє святого Томаса» не може не вражати нас описом мученицької смерті непокірного архієпископа. Майбутній святий витримав два удари, перш ніж упав. «Однак третій лицар наніс сильну рану, коли той упав; цим ударом він розтрощив свій меч об камінь, а тім’я його голови, яка була великою, відділилося так, що кров стала білою від мозку, а сам мозок став червоним від крові, вона забарвила храм кольорами лілії та троянди […]. П’ятий, уже не лицар, а клірик, що прибув з ними, так що він [Бекет], який наслідував Христа в усіх інших речах, не був позбавлений п’ятого удару, поставив ногу на шию святому священнослужителю й дорогоцінному мученику і (хоч би як було жахливо про це писати) розмазав його мізки й кров по підлозі, кличучи до інших: “Ми можемо полишити це місце, лицарі, він уже не підніметься”»[338].

Що сталося далі? Убивці архієпископа довго переховувалися — король не наклав на них покарання, тоді як Папа відлучив від церкви. Зрештою вони здійснили паломництво до Риму, благаючи понтифіка про пробачення. Той наказав їм нести службу протягом чотирнадцяти років у Святій землі, тобто відправив їх до хрестоносців.

Томас Бекет був канонізований Папою Олександром ІІІ 21 лютого 1173 року, а Генріх ІІ, винний у смерті свого колишнього друга та радника, звершив публічний акт покаяння 12 липня 1174 року. У ті часи проти нього повстали його сини, тож, мабуть, монарх вирішив, що накладене Папою покаяння може бути гарним піаром для повернення підтримки шокованих убивством підлеглих. Те, що сталося з Томасом Бекетом, вразило всю Європу, тому 29 грудня спеціальні меси служили не тільки в Англії, а й в інших країнах.

Щось моторошні Різдвяні свята були в середньовіччі. Я вже бачу, як ви готові дійти такого висновку. Утім не поспішайте, адже Різдвяна октава — вісім святкових днів — ще не завершилася!

Новий рік, Юлій Цезар, Папа Сильвестр і дурні

Якщо ви колись відвідували Францію наприкінці календарного року, то мали чути, що наближається «Сильвестр» — саме так називають там переддень Нового року. Цю назву новорічна ніч дістала від Папи Сильвестра І (314–335), за якого ухвалили Нікейський символ віри та побудували базиліки Святого Петра й Латеранську — два головні релігійні центри папської влади. Сильвестру також приписують купу різних речей, які не підтверджені історичними джерелами, але звучать вражально: зцілення від прокази імператора Костянтина та навернення його в християнство (хто й коли його тільки не навертав!), навіть приборкання страшного звіра — Левіафана, який загрожував цілому світу. На відміну від попередніх післяріздвяних свят-споминів мучеників, це було веселіше за духом. У ранньомодерний час в окремих країнах ніч перед Новим роком стає часом для карнавальних розваг. Наприклад, у швейцарському кантоні Аппенцель 1663 року було зафіксовано святкування так званого Silvesterkläuse — чогось середнього між святим Миколаєм і Сильвестром, що супроводжувалося перевдяганням, ходінням вулицями в масках, співом, галасуванням — усім тим, що ми назвали б колядуванням[339]. Церква неодноразово намагалася забороняти подібні процесії через порушення спокою доброчесних бюргерів і можливі руйнування власності, коли веселощі ставали аж надто нестримними, але без особливого результату. І зараз ви можете поїхати до Аппенцеля та спостерігати Silvesterkläuse у дії. Проте наголошую, що карнавальні звичаї в їхньому масовому вигляді — це не середньовічний, а ранньомодерний продукт.

«Новий рік» (1470), Музей мистецтва Метрополітен, Нью-Йорк

Іншою розвагою в ніч на 1 січня було ворожіння. У Німеччині, Австрії й інших країнах Північної та Центральної Європи практикували ворожіння на свинці (Bleigiessen). У спеціальній ємності над свічкою розтоплювали свинцеву кульку. Кожний учасник зачерпував звідти ложкою розплавленого свинцю та кидав у посудину з водою. Форма застиглого у воді свинцю вказувала, яким буде наступний рік для конкретної людини. Кулька означала, що вдача покотиться до вас, якір — допомогу в разі потреби, серце — звісно, кохання, а хрест — о, жах! — смерть[340]. Не можу порекомендувати вам використання свинцю в такому ворожінні: у 2018 році в Німеччині було накладено обмеження на продаж наборів для Bleigiessen. Однак коли хочете долучитися до цього давнього звичаю, то замість токсичного металу можете використати свічковий віск.

Наступний день, 1 січня, був дуже напружений. Він уміщав одразу три дуже різні за характером і традиціями свята — Новий рік, Обрізання Господнє та День дурнів.

Хто був тим генієм, який вирішив, що новий рік варто розпочинати саме 1 січня? За закріплення цієї дати в 45 році до н. е. ми маємо дякувати римлянам. Давньоримський цар (так, і Рим колись мав своїх царів) Нума Помпілій (бл. 753–673 до н. е.) додав до календаря, який тоді мав лише десять місяців, ще два — січень (лат. Januarius) і лютий (лат. Februarius). Новий рік для римлян починався березнем — місяцем, присвяченим Марсу, тому самому, з якого бере початок зодіакальний цикл. Січень, як можна здогадатися з назви, був присвячений Янусу — дволикому богу нових починань і завершень. Що може бути краще для місяця на зламі року? Попервах січень ішов після лютого, тобто справді був останнім, але згодом їх поміняли місцями. 1 січня стало початком нового року — датою, коли нові консули вступали у свої повноваження, аж у 153 році до н. е. як результат розв’язання проблем через неточності місячного календаря[341]. У 45 році до н. е. календар Юлія Цезаря прийшов на зміну складнішому календарю Нуми Помпілія (кожні два роки доводилося додавати новий місяць, мерцедоній, задля врівноваження), але зберіг дванадцять місяців як річний цикл і статус 1 січня як початку нового року.

У середньовіччі здебільшого відмовилися від 1 січня як початку нового року, щоб не наслідувати язичницької хронології. У кожній країні відзначали початок року в різний час, але найпопулярнішими датами були 25 березня — Благовіщення, тобто зачаття Христа, точка нового, уже християнського відліку, та 25 грудня — Різдво.

До римської дати почали повертатися наприкінці XV століття, у добу Ренесансу, коли, як ви знаєте, відроджували античність усіма доступними засобами. У середині XVI сторіччя німці, іспанці, данці, шведи, нідерландці та венеціанці вже відзначали Новий рік 1 січня. Введення григоріанського календаря в 1582 році, який мав виправити помилки в розрахунках юліанського, закріпило практику святкування Нового року 1 січня. Не всі країни одностайно прийняли перероблений Папою Григорієм ХІІІ календар. В Україні до 1918-го діяв юліанський календар, однак з установленням радянської влади новоутворені республіки перейшли на григоріанський відповідно до декрету від 24 січня 1918 року. Православна ж церква зберегла вірність юліанському календарю, що спричинило розбіжності у святкуванні Різдва, яке «перемістилося» у світському (тобто не релігійному) календарі на 7 січня.

Святкування початку нового року не єдиний варіант провести 1 січня. Якщо порахувати, то цей день — восьмий після Різдва, що означає час, коли мав бути обрізаний хлопчик за іудейською традицією. Євангеліст Лука лаконічно зазначає: «Як сповнились вісім день, коли мали обрізати хлоп’ятко, назвали його Ісус — ім’я, що надав був ангел, перше, ніж він зачався в лоні» (Лк 2:21). Якщо ви не до кінця розумієте, чому звичай іудеїв став приводом для християнського свята, то Беда Преподобний уже все пояснив: «Але в обрізанні на восьмий день ви можете побачити хрещення, яке звільнило нас від смерті наших гріхів і привело до таємниці Господнього Воскресіння»[342]. Тобто обрізання як ритуал очищення ніби передував хрещенню, яке так само мало очистити дорослих і навіть дітей від плями первородного гріха Адама та Єви. Воскресіння тут також згадується невипадково — на службі в теологів знову опиняється магія чисел, зокрема вісімки як символу нового початку. Як Христа обрізали на восьмий день, так само й воскрес Він на восьмий день від початку Страстей (в’їзду в Єрусалим)[343].

Язичницький Новий рік і християнське свято Обрізання по-своєму доповнював День дурнів, який, на превеликий жаль теологів, гарантував відсутність серйозного настрою. Свято дурнів супроводжувалося пародійною літургією, ходою та обранням «князя дурнів» (praeceptor stultorum), що з процесією ходив вулицями міст під спів, галасування та сміх.

Через надмірності в їжі, напоях і нестриманість у поведінці 1431 року це свято засудив і заборонив Базельський собор. Вочевидь заборона не була особливо ефективною з огляду на повторне засудження свята в 1445-му теологами Сорбонни, відомої своєю ортодоксальністю: «Вони співають нечестиві пісні. Вони їдять чорний пудинг[344] на вівтарі, поки священник звершує месу. Вони грають там у кості. Вони окурюють смородом із дірок старого взуття. Вони бігають і плигають у церкві, не червоніючи від сорому. Зрештою, вони […] викликають сміх у своїх поплічників і роззяв ганебною виставою, нескромними жестами та сороміцькими нечестивими віршами»[345].

Судячи з опису, середньовічне 1 січня могло бути набагато веселішим за наше, сучасне. У цьому парадокс тодішньої релігійності: повсякдення бувало суворим, але під час свят усе ставало догори дриґом у всіх сенсах! Інколи навіть буквально.

Завершення Різдвяного циклу: Богоявлення

Свято Трьох Царів, або Богоявлення, яке відзначали 6 січня, завершувало основний Різдвяний цикл.

Скільки насправді було волхвів, які прийшли привітати Немовля Ісуса, ніхто не знає. Про них розповідає євангеліст Матей: «Коли Ісус народився у Вифлеємі Юдейськім, за днів Ірода царя, мудреці прийшли в Єрусалим зо Сходу і спитали: “Де цар юдейський, що оце народився? Бо ми бачили його зорю на сході й прийшли йому поклонитись”» (Мт 2:1–2). Завдяки ним Ірод у Єрусалимі дізнався про народження якогось зовсім іншого царя, який занепокоїв його настільки, що той наказав убити потім невинних дітей віком до двох років. Волхви принесли дари — перші різдвяні подарунки в історії: «Увійшли до хати й побачили дитятко з Марією, матір’ю його, і, впавши ниць, поклонились йому; потім відкрили свої скарби й піднесли йому дари: золото, ладан і миро» (Мт 2:11).

Оскільки було три дари, то логічно обмежити кількість волхвів цим самим числом. Однак це не пояснює, як μάγοι (маги, волхви) перетворилися в середньовічній уяві на царів або звідки вони дістали свої імена та зовнішність, дуже схожу в численних картинах, де зображувалося їхнє поклоніння Немовляті. Розгляньмо все послідовно.

Імена волхвів уперше зустрічаються в «Excerpta Latina Barbari» — латинському перекладі ранньовізантійської хроніки VI століття[346]. Там вони звучать як «Bithisarea, Melichior, Gathaspa»[347], утім, латинізувати імена, що були надто екзотичними для західного вуха, — це вже десята справа. Уніфікація не була сильною стороною середньовічної культури, тож імена волхвів і далі залишалися варіацією на тему, задану хронікою.

Гуго ван дер Гус. «Вівтар Монфорте» (1470), Берлінська картинна галерея

Першим зображенням волхвів уважають фреску в катакомбах Прісцилли, яку датують ІІІ століттям. Це три силуети в так званих фригійських ковпаках, які простягають дари Богородиці з Немовлям. Ковпаки — запозичення з римського мистецтва: у них зображали всіх тодішніх «східняків», незалежно від країни походження. У таких самих ковпаках з’являються волхви й на фресці з катакомб Калікста (початок IV століття). Перші зображення мудреців зі Сходу показують їх рівними — одного віку й раси, що дуже скоро зміниться.

Ранньосередньовічна ірландська хроніка «Excerpta et Collectanea» доповнює лаконічний перелік попереднього тексту: «Мельхіор, старий чоловік із білим волоссям і довгою бородою […], який подарував золото Господу як королю. Другий, на ім’я Гаспар, молодий і безбородий, з рум’яним обличчям […] ушанував Його як Бога даром ладану, жертвою, гідною Божественного. Третій, темношкірий і дуже бородатий, на ім’я Бальтазар […] своїм даром мира засвідчив Сина Людського, який матиме померти»[348]. Тільки-но ми звикли до імен, як з’явилися нові дані: різний вік волхвів і навіть неоднаковий колір шкіри!

У мистецтві середньовіччя волхви нерідко репрезентували три періоди життя людини. Мельхіор найчастіше був найстаршим, із сивим волоссям і бородою; він стояв на колінах перед Дитям. Гаспара зображували зрілим чоловіком із темним волоссям і бородою, коротшою, ніж у його старшого колеги, або зовсім без неї. Бальтазар зазвичай був зовсім юним. Якщо взяти до уваги Немовля Ісуса, разом вони непогано відображали чотири періоди життя людини, про які йшлося в першому розділі цієї книжки.

Із ХІІ століття волхви-мудреці дістали в мистецтві корони, адже логічно, що з дарами до небесного Царя мають приходити його земні колеги. Було це пов’язано також зі специфікою культу волхвів у Європі. У 1164 році Фрідріх Барбаросса, імператор Священної Римської імперії, відібрав у захопленого Мілана мощі волхвів (чи принаймні рештки, які ними вважалися). Святиню передали в Кельн архієпископу Райнальду фон Дасселю[349], який помістив її в позолочений саркофаг за вівтарем. Це зробило з Кельна місце поклоніння й паломництва до Трьох волхвів. Уже в середині ХІІІ століття ця історія стала частиною коронаційної меси імператорів з династії Гогенштауфенів, закріпивши спорідненість між тодішніми монархами та їхніми попередниками, які вклонилися Христу[350].

Чому ж царі мали бути різної раси? Тут ми підходимо до ідеї про волхвів як представників трьох частин відомого тоді світу. Для Августина та інших ранньохристиянських авторів ці троє уособлювали язичників, які впізнали в Немовляті Царя, однак лише в часи Каролінгів закріпилось уявлення про них як про представників різних сторін світу. У коментарі Псевдо-Беди на Євангеліє від Матея йдеться: «Містично три волхви позначають три сторони світу: Азію, Африку та Європу, або людський рід, який бере свій початок від трьох синів Ноя»[351].

Лише в середині XIV–XV століттях за третім, наймолодшим волхвом закріплюється негроїдна раса. Перше таке зображення — фреску в Еммауському монастирі в Празі датують 1350 роком[352]. У пізньосередньовічному мистецтві чорношкірий волхв-цар стає нормою, особливо в Німеччині та Нідерландах. В Італії цей тренд приживався повільніше. У «Поклонінні волхвів» (1480–1485) нідерландського майстра Ґертґена тота Сінта Янса Немовля Ісуса прийшли привітати сивий і майже лисий Мельхіор, Гаспар із темним волоссям і бородою та зовсім молодий Бальтазар, чия шкіра настільки темна, що його риси обличчя майже неможливо розгледіти.

Були волхви насправді царями чи ні, але неодмінним атрибутом свята став спеціальний пиріг у вигляді корони. У нього запікався біб. Учасник застілля, який знаходив його у своєму шматку пирога, нарікався Бобовим королем, надягав паперову корону й діставав повноваження призначати «придворних». Якоб Йорданс написав декілька варіантів однойменної картини. У Віденському музеї історії мистецтв висить один з них. Картина написана у вохристих тонах, відображаючи тепло й затишок оселі, надійно захищеної від зимового холоду та вітру. Усе в цьому зображенні сповнено руху; воно ніби запрошує глядача долучитися до святкування.

Ґертґен тот Сінт Янс. «Поклоніння волхвів» (1480–1485), Рейксмузеум, Амстердам

Старий огрядний чоловік, у якому впізнаємо Бобового короля завдяки його хоч і паперовій, але майстерно зробленій короні, щедро відпиває вина. Він уособлює свято та його надмірності в споживанні їжі й алкоголю. Інші учасники застілля віддаються хмільним веселощам — їдять, п’ють, курять, бо картина все ж таки XVII століття, а не середньовічна). Як і будь-яке інше свято, позбавлене жодних обмежень, зображене на картині має свої згубні наслідки — так, одного чоловіка вже нудить.

Якоб Йорданс. «Свято Бобового короля» (1640–1645), Віденський музей історії мистецтв

Як приємний бонус невдовзі після дванадцяти діб різдвяних святкувань на середньовічних людей чекав ще один веселий день — Свято віслюка, яке відзначали 14 січня на згадку про того самого віслюка, що перевозив Марію з Дитям під час їхньої втечі до Єгипту. Тут знову середньовічний святковий календар наслідував біблійну хронологію. На початку свята до храму на віслюку заїжджала жінка з немовлям. Тварина залишалася біля вівтаря, а священник замість традиційного «Ідіть, меса звершена» тричі кричав, наче віслюк, а паства відповідала йому тим самим.

Наступне свято, яке було між Різдвом і Карнавалом, — це Стрітення, або День очищення Богородиці та Принесення Ісуса до Храму. Його відзначали 2 лютого. Воно було також відомо під назвами Chandelier чи Candlemas, що вказує на обов’язкову процесію зі свічками в цей день[353]. У ранньому середньовіччі це було передусім жіноче свято, адже воно встановлено на спомин про завершення очищення Богородиці після народження дитини. За іудейською традицією очищення мало тривати сорок днів після народження сина та вісімдесят — після доньки. Жінки, які нещодавно народили, наслідуючи Марію, одягали біле на знак чистоти та йшли церквою, тримаючи в руках свічки[354].

Світло стало головним елементом Candlemas завдяки словам старця Симеона, який просив у Бога дожити до народження Месії. Узявши Ісуса на руки, він сказав: «Нині, Владико, можеш відпустити слугу твого за твоїм словом у мирі, бо мої очі бачили твоє спасіння, що ти приготував перед усіма народами; світло на просвіту поганам, і славу твого люду — Ізраїля» (Лк 2:29–32). Отже, жінки несли світло, подібно до Марії, що несла Дитя, яке й було світлом для язичників.

Згодом зі свічками входили до храму вже всі члени парафії — і чоловіки, і жінки, і діти. Ця процесія почала символізувати єдність пастви та їхнє розуміння християнської місії нести світло віри[355]. На цій ноті остаточно завершувався цикл свят, пов’язаних з Різдвом, і починалися приготування до нового святкового витка — Карнавалу.

Хіт-парад середньовічних подарунків: від святого Миколая до Нового року

Неможливо розповісти про Різдвяні свята й не обмовитися жодним словом про подарунки! Усе почалось із золота, ладану та смирни — дарів, які принесли східні волхви Немовляті Христу. Золото вказувало на його королівський статус, ладан — на Божественну природу, а смирна, на жаль, — на долю й страждання, що його очікували. У цих перших для християнства дарах проявились основні риси тодішніх подарунків. По-перше, у середньовіччі дарування — часто односторонній акт, який має засвідчити й зміцнити певну ієрархію. По-друге, подарунок має відповідати статусу того, кому призначений, і самого дарувальника теж. Якщо рівновага буде порушена, то це може зашкодити тому, хто приніс подарунок, адже він має показати свою щедрість — liberalitas, largesse, але зробити це правильно.

Діти отримували подарунки на святого Миколая — надвечір 5 грудня або на ранок 6 грудня. Якщо протягом року вони поводилися добре, то могли знайти у своєму черевичку печиво, горішки, яблука та ляльок. Якщо ж поведінка була не такою, як слід, то замість смаколиків на дітей чекали різки від батьків або шматочок вугілля. Реформатори намагалися змінити цю традицію. Їх обурювали не самі подарунки, а культ святих, тож дарувальника в особі святого Миколая мало замінити Дитятко Ісус, а самі подарунки діти отримували б на Різдво.

Зусилля реформаторів виявилися марними. Навіть у XVII столітті, як бачимо з картини нідерландського живописця Яна Стена, подарунки так само знаходили 6 грудня в черевичку. Отже, діти залишилися у виграші — тепер вони отримували подарунки й на святого Миколая, і на Різдво.

Дорослі обмінювалися подарунками на Новий рік. Це називали étrennes, від латинського strenae — подарунків, якими римляни обмінювалися на початку нового року (це пов’язано з легендою про сабінську богиню Стрену). Призначивши на 1 січня свято Обрізання Господнього, Церква намагалася протистояти цьому звичаю, у якому не без підстав убачала залишки язичництва. Однак це, як і в разі з подарунками на святого Миколая, було приречене на поразку. Наприкінці XIV століття новорічні подарунки стали невіддільним атрибутом аристократичного повсякдення. Різдвяні подарунки також існували, однак згадувалися рідше та мали відчутний релігійний характер. Про інтимніші подарунки та святкові практики скромніших родин ми знаємо надто мало, адже вони не документували свої дари. Точно так і ми сьогодні теж не робимо інвентаризації всіх подарованих светрів чи цукерок.

Отже, пропоную вам п’ять найпопулярніших подарунків з історією.

Книжка.

Автори й авторки нерідко замовляли декілька копій своїх книжок, щоб подарувати на свята потенційним і наявним покровителям. Так робила Христина Пізанська — чи не перша жінка в середньовіччі, яка жила виключно з прибутків від письменництва. Так, на мініатюрі з манускрипту BL Harley 4431 ми бачимо, як авторка дарує свою книжку королеві Ізабеллі Баварській як étrenne на 1414 рік. Ця збірка праць Христини Пізанської носить тепер назву «Книга Королеви», адже була створена спеціально для такої нагоди[356].

Звісно, необов’язково бути автором, щоб подарувати книжку. На Різдво 1430 року Анна Бургундська подарувала восьмирічному Генріху VI незадовго до його коронації ілюмінований манускрипт, що дістав в історіографії назву «Часослов Бедфорда» (British Library Additional MS 18850). Джон Бедфордський купив цей манускрипт у 1422-му: тоді ілюмінування рукопису ще не було завершене. У наступному році він одружився з Анною, після чого в манускрипті з’явилися портрети подружжя: кожний з них прихиляв коліна перед своїм святим-покровителем. Дарунок племіннику Анни мав історію, що робило його ще ціннішим — майже родинною реліквією.

Христина Пізанська дарує свою книжку Ізабеллі Баварській, «The Book of the Queen» (various works by Christine de Pizan), BL Harley 4431

Якщо ваш друг-бібліофіл має почуття гумору, можете піти слідами братів Лімбургів. Мініатюристи з Неймегена подарували своєму покровителю, герцогу Жану Беррійському, несправжню книжку на новий, 1411 рік. Як описується в інвентарі, «книга-підробка зі шматка дерева, що нагадує книгу, де немає ні сторінок, ні чогось написаного» («livre countrefait d’une pièce de bois en semblance d’un livre, où il n’a nuls feillets ne rien escript»)[357]. Можна собі лише уявити вираз обличчя герцога, який намагався розгорнути цю книжку перед усім двором! На щастя, брати мали талант, тож їм це зійшло з рук. І недаремно: за декілька років вони створять «Розкішний часослов герцога Беррійського» — багато ілюмінований манускрипт, який справедливо вважають однією з найгарніших книжок середньовіччя.

Їжа.

Навіть у середньовіччі діти отримували солодощі на святого Миколая — печиво з прянощами, схоже на нідерландське speculaas. У ренесансну добу заможні дорослі могли розраховувати на марципан (він згадується в інвентарях Єлизавети І — «By Smythsonne, Master Cooke, a feyer marchpane» (1577–1578)) чи рідкісні фрукти на зразок апельсинів[358]. Останні, особливо у вигляді мармеладу, полюбляв Генріх VIII, тому Генрі Куртене, бажаючи піднятися кар’єрною драбиною, подарував їх королю на Новий рік[359]. Частково це допомогло. Генрі дістав титул маркіза Ексетера, та все одно був страчений за звинуваченням у державній зраді 1539 року.

Не екзотикою єдиною! Колись серед їстівних подарунків домінувало м’ясо. Птиця та худоба нерідко поєднувалися з традиційною для Різдва благодійністю. Із 785 курей, подарованих у середині ХІІІ століття монахами собору Христа Спасителя архієпископу Кентерберійському, 200 пожертвували госпіталям Гарблдауна та Нортгейта в Кентербері, а ще 204 — монастирським та архієпископським слугам[360].

З «аристократичних» пташок у моді до кінця XV століття були лебеді: їх надсилали в подарунок до столу графів і герцогів. За записами можна простежити, як змінилася мода: у 1310-х Болтонське абатство надсилало до різдвяного столу графа Ланкастера лебедів, а в 1520-х Тетфордське абатство постачало самому королю вже журавлів[361]. Пояснення просте: лебеді стали занадто пересічним даром, яким нікого не здивуєш.

Пізнє середньовіччя знало й солодкі подарунки для дорослих. Щоб їх отримати, зовсім не обов’язково потребувалося бути монархом! На деревориті 1470 року бачимо, що біля Дитяти Ісуса, який вітає з Новим роком (en gut jar), лежить напіврозкрита коробка із цукерками. Звісно, детально їх роздивитися неможливо, але вслід за медієвістами припустимо, що це льодяники з травами — популярний тоді подарунок, який можна було легко надіслати в інше місто з подібною листівкою.

Joyeux.

На жаль, до наших часів дожив лише один середньовічний étrenne некнижкового характеру — «Золота кобила», яку Ізабелла Баварська в 1405 році подарувала своєму чоловікові Карлу VI Божевільному[362]. Це настільний вівтар із золота, емалі й дорогоцінного каміння вагою 12 кілограмів. На верхньому ярусі бачимо Богородицю з Немовлям, а також святого Йоана Євангеліста й Івана Хрестителя. До Дитяти Христа тягне ручку дівчинка, яку ідентифікують зі святою Катериною Александрійською (отже, ця сцена — їхні містичні заручини). Перед ними прихилив коліна сам король, упізнаваний завдяки портретній подібності, а також розкішним обладункам і мантії із золотими ліліями. Праворуч на колінах стоїть його маршал, тримаючи в руках королівський шолом. На нижньому ярусі — конюх поруч із золотою кобилою, яка й дала назву всій скульптурній композиції. Інколи значення цього подарунка інтерпретують украй романтично — ніби молода королева намагалася таким даром вимолити здоров’я для свого душевнохворого чоловіка.

Золота кобила (бл. 1404), Париж

Де ж поділись усі інші дорогоцінні дари? Їх переплавляли та передаровували без зайвих сумнівів. Після свят кожний подарунок заносився в спеціальний інвентар, де поряд з його коротким описом ставився грошовий еквівалент. Сам Карл VI був змушений віддати подарунок дружини вже за декілька місяців, бо не мав грошей заплатити пенсію Людовіку Баварському, своєму швагеру.

Одяг.

Звісно, йдеться не про шкарпетки зі светрами! Дарувати на Новий рік одяг слугам і членам господарства було нормою для аристократів і монархів. Клеменція Угорська (1293–1328) регулярно дарувала своїм писарям, пажам, фрейлінам та іншим придворним одяг різного кольору й фасону, відповідно до їхнього статусу[363]. Такий схожий кроєм і деталями одяг слугував не лише оновленню гардероба, а й підкреслював пишноту (magnificentia) суверена, був формою ствердження його чи її ідентичності.

Гроші.

Гаманець із грошима нерідко згадується в інвентарях королів. Так, Єлизавета І отримала на Новий рік від герцога Норфолку розшитий золотом гаманець із червоного шовку («By the Duke of Norfolke in a purse of crymsen silke and golde iii gold — xx li», 1564–1565). Утім у пізньому середньовіччі подібний подарунок міг навіть образити. На думку поета XIV століття Вaтріке де Кувена, менестрелі відрізнялися від слуг тим, що замість платні отримували дорогоцінне каміння й одяг[364].

День святого Валентина: середньовічне свято?

На сьогодні багато хто вважає День святого Валентина з його сердечками, шоколадом та іншими атрибутами романтики вдалим маркетинговим ходом, який дозволяє за одну добу продати річну норму солодощів і квітів. Проте коріння свята насправді сягає середньовіччя, хоча відзначали його по-іншому.

Римський мартиролог 14 лютого згадує двох Валентинів: одного священника, страченого за наказом імператора Клавдія ІІ, а іншого — єпископа міста Терні, який загинув мученицькою смертю в Римі. Загалом ніщо не заважає нам об’єднати ці постаті, адже одна історія не суперечить іншій. У «Золотій легенді» Якова Ворагінського — насправді «золотому стандарті» середньовічних житій — розповідається про святого Валентина як мужнього християнина, що не піддався вмовлянням Клавдія та не повернувся до поклоніння язичницьким богам. Його вкинули за це у в’язницю, та навіть там він робив добрі справи. Валентин узявся проповідувати християнство префекту, відповідальному за його ув’язнення. Той говорив майбутньому святому: «Дивуюся я, коли ти кажеш, що твій Бог є світлом. Однак якщо Він дасть світло моїй дочці, яка вже давно сліпа, я зроблю все, що накажеш!»[365]. Звісно, Валентин зцілив доньку префекта, той увірував, як і вся його родина. Проте святого все одно було страчено в 280 році (тут Яків Ворагінський помиляється — рік смерті все-таки 269-й).

Був ще третій мученик, теж Валентин, страчений з іншими християнами в римській провінції Африка[366]. Окрім згадки про нього ми не маємо інших даних, так що його історичність під більшим питанням, ніж тих двох, які загинули в Римі. Проте жодний з Валентинів не пояснює асоціації з любов’ю та романтикою. Зрештою, легенди про римського священника, який таємно одружував солдатів, — творіння XVIII століття.

Поясненням можуть бути рядки Чосера з «Пташиного парламенту» — поеми, написаної в 1382 році на першу річницю заручин Річарда ІІ та Анни Богемської: «Адже сталося це на День святого Валентина, коли кожна пташка обирає собі партнера» («For this was on seynt Volentynys day Whan euery bryd comyth there to chese his make»)[367].

Перша справжня валентинка була теж написана в середньовіччі. Я маю на увазі не міфічний лист самого святого Валентина до доньки префекта з підписом «твій Валентин». У лютому 1477 року юна наречена Марджорі Брювз написала своєму коханому Джону Пастону палкого листа[368]. Молоді люди мали одружитися, але батько дівчини не бажав збільшувати обсяг посагу, що ставило весілля під питання. Бідна Марджорі написала «коханому Валентину Джону Пастону»: «Якщо бажаєш дізнатися про мій стан, то я не в доброму здоров’ї ні тіла, ні серця, і мені не покращає, доки ти не напишеш, бо жодне створіння не знає про біль, який я відчуваю. І навіть смертний біль не буде більшим за цей. Моя мати старанно донесла суть справи до батька, однак вона не може отримати більше, ніж уже тобі відомо, за що, бачить Бог, мені дуже шкода. Однак якщо ти любиш, а я вірю, що це так, то все одно не полишиш мене. Адже навіть якщо матимеш половину статку, який ти маєш зараз, а мені доведеться працювати більше, ніж будь-якій жінці у світі, я не полишу тебе. І коли ти накажеш мені бути вірною, хай де буду, я зроблю все, що в моїх силах, щоб любити лише тебе й нікого іншого. Якщо мої друзі скажуть, що я чиню неправильно, вони не зупинять мене. Моє серце закликає любити тебе більше за всі земні речі»[369].

Історія мала щасливе завершення: Марджорі Брювз вийшла заміж за свого нареченого, що дає надію закоханим у всьому світі. Саме ця віра в любов зробила з Дня святого Валентина, задуманого як спомин про мученика ІІІ століття, велике свято, яке ми знаємо тепер.

Карнавал

Головний день Карнавалу — це Жирний Вівторок, або Марді Гра. Проте веселощі тривали не одну добу, і Пітер Брейгель Старший підтвердив це зайвий раз. Погляньмо на його картину «Битва між Карнавалом і Постом» (1559), розміщену на початку цього розділу. Зверніть увагу на таверну, яка розташована в лівій частині й протиставлена храму, що стоїть праворуч.

Отже, перед нами таверна з блакитним човном на вивісці. Це не випадковість, адже в Нідерландах від XV століття існували особливі традиції, пов’язані з таким човном, схожим на корабель дурнів відомого в Німеччині Себастіана Бранта. У 1413 році (ця дата вказана в поемі, що, утім, не робить її достовірною) поет Якоб ван Устворен написав твір під назвою «Гільдія Блакитного човна», де зобразив метафоричний човен, куди запросив сісти всіх нероб, п’яниць та інших особистостей із полегшеною соціальною відповідальністю[370].

І вони постійно їдять чи п’ють,

Співають, стрибають і бенкетують.

І вони дико жестикулюють,

І двічі витрачають свій прибуток.

І завжди вони воліють радше кудись піти,

Ніж спокійно залишатись удома.

І прагнуть прогулюватися з прекрасними жінками:

Вони мають увійти до Гільдії[371].

Веселощі не обмежуються таверною, вони виливаються з неї на вулиці процесіями та виставами. Перед шинком ряжені розігрують типово карнавальну виставу з промовистою назвою «Брудна наречена». Це дивне переосмислення античної історії кохання старого й страшного козопаса Мопса до молодої гарної Ніси. У восьмій еклозі «Буколік» Вергілія звучать такі слова: «Мопсові Ніса віддана, на що не сподіватися закоханим». У пізньосередньовічній інтерпретації нерівні наречені уособлювали перевернений догори дриґом світ, де все неправильно. Зокрема наречена зовсім не цнотлива (звідси й епітет «брудна»), одягнена разом з майбутнім чоловіком у лахміття, а не в найкращий одяг, а їхня «весільна процесія» не може не викликати сміху.

Пітер Брейгель Старший. «Битва між Карнавалом і Постом» (фрагмент із блакитним човном) (1559), Віденський музей історії мистецтв

Звісно, карнавал був періодом смачної та жирної їжі. Саме таким його зобразив Пітер Брейгель Старший. Товстун Карнавал на діжці з пивом, зі смажениною на «списі» — найкраще запрошення до нестримного бенкету, який мав допомогти позбутися всіх залишків м’яса перед Попільною середою — початком Великого посту.

Саме в карнавальний час на вулицях міст з’являлися торгівці вафлями (останні дістали назву бельгійських). Дебют вафель у європейській кухні був дуже скромним. Вони випікалися круглими, без дріжджів, лише з борошна та води, подібно до євхаристичного хліба — гостії. Такі вафлі називали oublies і продавали біля виходу із церкви, особливо перед постом. Від гостій вони відрізнялися лише візерунком, який міг не мати релігійного характеру. Такий візерунок можна побачити на формі для випікання (wafelijzers). Лише в XV столітті поряд із oublies починають випікати прямокутні вафлі (gaufres) за значно покращеним рецептом. Саме їх потім зображали нідерландські художники, як-от Пітер Брейгель Старший, Пітер Артсен і Йоахим Бейкелар.

У тісто додавали корицю, мед, імбир і, звісно ж, пиво (чи вино в таких країнах, як Франція). Цей солодкий фастфуд сочився жиром, ніби натякаючи, що з’їсти його варто саме зараз, поки не настав Великий піст. Такі вафлі бачимо на гравюрі Пітера ван дер Гейдена за рисунком Ієроніма Босха: біля вогнища сидить стара жінка з вафельницею (варто зауважити, що сучасні вафельниці не надто відрізняються від її тогочасного знаряддя, лише замість нагрівання їх над вогнищем достатньо увімкнути в розетку).

Кулінарні книги розповідають нам ще більше про різноманіття бельгійських вафель. У «Ménagier» знаходимо такі поради щодо їхнього приготування: «Вафлі роблять чотирма способами. Згідно з першим, збийте в мисці яйця, потім сіль і вино, додайте борошно й добре все змішайте, а потім потроху влийте його [тісто] у дві плити [вафельниці], кожний раз додаючи тіста на ширину скибочки сиру, і затисніть між двома плитами, і готуйте одну сторону, а потім іншу; а якщо тісто не відділяється легко від плити, то змажте її клаптиком тканини, змоченим в олії або жирі. Другий спосіб схожий на перший, але додайте сир, тобто розкатайте тісто так, ніби робите тарт або (закритий) пиріг, потім покладіть скибочки сиру всередину та вкрийте краї (тістом); так сир залишається в тісті, і ви затискаєте його між двома плитами. Третій спосіб — для рідких вафель (de gauffres couléisses), які так називають лише тому, що тісто в них рідкіше й нагадує рідкий суп; [їх] готуйте, як зазначено вище; і вкиньте до нього [тіста] дрібно натертий сир; і змішайте все це разом. Четвертий спосіб — це борошно, змішане з водою, сіллю та вином, без яєць і сиру»[372].

Великдень

Піст зрештою перемагає веселого Карнавалу з його їжею, питвом і розвагами. Чорний хрестик, намальований попелом на лобі учасників кортежу Посту, свідчить про наступний після Марді Гра день — Попільну середу, від якої починається сорокаденний піст. Його атрибути бачимо на платформі з висохлою жінкою (насправді це перевдягнений чоловік), що уособлює Піст. Прісний хліб, претцелі, мідії, риба, якою торгують неподалік, — ось що чекає людей протягом подальших тижнів.

Наш погляд ковзає до церкви, а потім зупиняється на процесії, що прямує, здається, до будинку, розташованого в центрі картини. Вочевидь, це пекарня, адже у вікні бачимо претцелі та іншу випічку. Якась жінка миє вікна, ніби натякаючи на Чистий четвер з його традицією вичищати своє помешкання, щоб гідно зустріти Великдень. Художник зупиняє календар саме на цьому святі й вибирає для його уособлення цікаву фігуру. Ідеться про чоловіка в білій масці, який сидить у вікні будинку. Він єдиний герой картини, який має можливість споглядати дійство у всій повноті. Клод Геньєбе ідентифікував його з так званим «великоднім дурнем»[373]. Для нас може здатися образливою думка, що за цим стоїть Христос, однак для середньовічної уяви тут немає нічого дивного. Читання Першого послання святого Павла до Коринтян прояснює: «Бо слово про хрест — глупота тим, що погибають, а для нас, що спасаємося, сила Божа. Писано бо: “Знищу мудрість мудрих і розум розумних знівечу! Де мудрий? Де учений? Де дослідувач віку цього?”. Хіба Бог не зробив дурною мудрість цього світу? А що світ своєю мудрістю не спізнав Бога у Божій мудрості, то Богові вгодно було спасти віруючих глупотою проповіді. Коли юдеї вимагають знаків, а греки мудрости шукають, — ми проповідуємо Христа розп’ятого: — ганьбу для юдеїв, і глупоту для поган» (1 Кор 1:18–23).

Отже, ідеться про «божественне безумство», яке закликає відмовитися від раціональної логіки на користь малоймовірного у звичайному світі. Тобто кожний мав стати безумцем, дурнем, повіривши. Проявом «безумства» був сміх. «Великодній сміх» (risus paschalis) — обов’язковий елемент середньовічної святкової літургії. Під час урочистої меси на Великдень священники, проповідуючи, розповідали сумнівні жарти й смішні історії, щоб змусити парафіян реготати вголос! Ніякої цензури та засудження непристойності — середньовічна великодня радість не мала жодних меж. Лише в 1600 році Папа Римський заборонив «великодній сміх» у храмі, переживаючи, що це підриває серйозність літургії. Як і в разі з Карнавалом, середньовічні практики були значно фривольнішими, ніж у добу Нового часу чи сьогодні, тож даремно той період уявляється нам сповненим заборон.

Пітер Брейгель Старший. «Битва між Карнавалом і Постом» (фрагмент із Постом) (1559), Віденський музей історії мистецтв

Фарбовані яйця, без яких ми не можемо уявити Великдень, також були відомі середньовіччю. Хтозна, коли саме зародився цей звичай. Перші прикрашені страусині яйця відомі ще з VI тисячоліття до н. е. Самі ж яйця були неодмінним елементом попередника християнського Великодня — єврейського Песаха. Круто зварене яйце (beitzah) як символ надії та відродження мало бути обов’язково присутнє під час седеру — ритуальної вечері[374]. Пов’язати дві традиції було вже не важко. У 1290 році англійський король Едвард І замовив яйця, «зварені та пофарбовані чи вкриті золотим листком», щоб подарувати їх членам своєї родини та двору. Уже в XVI столітті Папа Римський надіслав тоді ще доброму католику Генріху VIII Тюдору яйце в срібній скриньці.

Якщо ж ви хочете поєднати яйця та «великодній сміх», то виконайте «яєчний танець». Як він відбувався, добре зобразив інший нідерландський художник, старший сучасник Брейгеля Пітер Артсен на картині 1552 року. Покладіть на підлогу яйця й танцюйте навколо них, намагаючись не роздушити, так само, як юнак у Артсена. Якщо ви до того вже почали святкувати, то гарантуємо: це завдання не буде надто простим!

Великдень неможливо було уявити без масштабного застілля з численними м’ясними стравами, яких усім так бракувало протягом Великого посту. Центральним було запечене ягня, що мало символізувати Христа як жертвенного агнця. Ягня також було частиною наслідування самого Христа. У четвер напередодні Страстей Він зібрав своїх учнів з нагоди Песаха та благословив святкову їжу на їхньому столі, зокрема ягня, яке євреї мали споживати на спомин про вихід з єгипетського полону.

Були й локальніші традиції. В Англії в понеділок і вівторок після Великодня відзначали так званий Hocktide[375]. Жінки мали зловити й зв’язати чоловіків і звільнити їх лише після сплати викупу на користь місцевої парафії. Навіть королі не почувалися в безпеці — уже згаданого Едварда І, як і Едварда ІІ, у Hock Monday прив’язали до ліжка фрейліни королеви. Уже у вівторок чоловіки могли за себе помститися. Коріння цього звичаю, як уважається, сягає спомину про різанину данців у День святого Брайса 13 листопада 1002 року, що відбулася за наказом Етельреда ІІ Нерозумного. Як саме спомин події, що сталася в листопаді, пов’язаний з Великоднем, невідомо.

Історія про Великоднього зайця об’єднує відразу декілька мотивів. По-перше, звичайно ж, пов’язаність цієї тварини та Великодня, по-друге, уявлення, що заєць відкладає яйця, і, по-третє, переконання, що Великодній заєць приносить дарунки слухняним дітям. Розберімося з кожним окремо.

Ще з дохристиянських часів заєць уособлював плодючість і підвищену сексуальність. Саме тому ці тварини супроводжували давньогерманську богиню весни Еостру (Eostre). Про неї згадує навіть Беда Преподобний у трактаті «Про рахунок часів» («De Temporum Rationae», 725). Він виводить етимологію англо-саксонської назви Великодня (Easter) від імені цієї богині, стверджуючи, що «тепер її ім’ям звуть Великодній час, даруючи радощам нового свята старе ім’я». Беда, правда, був єдиний (!), хто згадав про Еостру, що ставить під сумнів саме її існування[376].

Звідки ж у Еостри заєць? У середньовічних джерелах про це згадок немає. Фольклористка Дар’я Анцибор, простежуючи «генеалогію» цієї тварини, наводить слова міфолога Адольфа Хольцмана. У 1874 році він писав: «Великодній заєць не зрозумілий для мене, але, імовірно, він був сакральною твариною в Остари, так само, як є заєць на статуї [кельтської богині] Абноби»; «До речі, заєць мав колись бути пташкою, бо вона відкладає яйця»[377]. Його слова заклали основу для подальшого поширення образу Еостри (Остари, як її називав Якоб Грімм) із зайцем, що несе яйця.

Як же християнізували цю тварину? Заєць, як переконують середньовічні бестіарії, боязкий (через що був уособленням страху Божого) і наділений здатністю змінювати стать і народжувати потомство без втрати цноти. Таке поєднання сумирного норову та цнотливості зумовило асоціацію зайців із Дівою Марією, що ми неодноразово бачимо в мистецтві (наприклад, у Тіціановій «Мадонні з кроликом», 1530). Яйце ж стало символом Воскресіння Христа. Як пташеня розбиває шкаралупу, народжуючись, так Христос зруйнував свій гріб, щоб воскреснути для вічного життя, перемігши смертну людську природу. Тим паче, що яйце, як зауважено вище, було частиною єврейської трапези на Песах.

Третя асоціація із християнством — це мотив трьох зайців, поєднаних вухами, що трапляється в середньовічній скульптурі, мініатюрах, вітражах. Уважається, цей образ (можливо, буддистський на початку) був запозичений з Далекого Сходу. На християнському Заході він набув нового значення та використовувався для позначення Трійці.

Християнізований заєць набув нових рис у XVI столітті, ставши дарувальником смачненького (такий собі великодній аналог Санта-Клауса). Уперше про нього згадано у двох німецьких творах 1572 і 1682 років. Один належить перу Йоганна Фішарта, німецького сатирика доби Реформації. У трактаті «Geschichtklitter ung und Aller Praktik Großmutter» він писав: «Не хвилюйся, якщо кролик утікає від тебе; коли не знайдемо його яєць (Haseneier), то приготуємо гніздо»[378]. У розповіді «De ovis paschalibus — von Oster-Eyern» (1682) Георг Франк фон Франкенау згадує «стару казку» про те, що Великодній заєць (чи кролик? Обидві версії співіснують) відкладає яйця та ховає їх у саду. Саме в середовищі німецьких протестантів заєць постає своєрідним суддею — приходить лише до дітей, які гарно поводяться, та ігнорує неслухняних.

У XVII–XVIII століттях протестанти з Німеччини та Швейцарії, що перебралися до Америки й осіли в штаті Пенсильванія, привезли на нову землю свої традиції. Серед них був Великодній заєць і традиція облаштовувати його «гнізда» із цукерками та фарбованими яйцями для дітей, які мали їх самостійно відшукувати. Цей звичай сподобався американцям і швидко поширився країною. Глобалізаційні процеси донесли Великоднього зайця й до нас.

Головне про середньовічні свята: короткі висновки

Насправді цей розділ зовсім не вичерпує середньовічного святкового календаря. Свят було більше, а в згаданих існували й інші традиції. Тут я розповіла лише про найочікуваніші. Головною ідеєю всіх великих середньовічних свят була зміна звичного порядку: бідні поводили себе як багаті, і навпаки. Ті, що не мали жодної влади чи прав (наприклад, діти), очолювали святкування. Зазвичай скромний стіл ставав повноцінним бенкетом з м’ясом та іншою жирною, солодкою, гострою, але завжди смачною їжею.

Подарунки не завжди були основою чи головним елементом свята. Так, діти справді отримували солодощі на День святого Миколая, але Різдво могло проминути без подарунків, не кажучи вже про Новий рік, коли на дари могли очікувати тільки можновладці та їхні наближені.

Якщо ви хочете відсвяткувати Різдво чи Великдень справді по-середньовічному, то зосередьтеся на виставах, застіллі, новій одежі, забувши на ці дні про роботу, звичайні обов’язки та відповідальність. Жартуйте та смійтеся без обмежень — саме це було основним у святкуванні для людей середньовіччя.

РОЗДІЛ 7

«ТЕМНЕ СЕРЕДНЬОВІЧЧЯ»

Смерть уявна і реальна

«Тріумф Смерті» (XV століття), Клузоне, Італія. Copyright Mattana (free to use with the attribution)

Скелет із короною та в мантії тріумфує над живими і мертвими. У його руках сувої з текстом, де проголошується жорстока смерть для всіх неправедних і добра — для чесних людей. Він стоїть на білій гробниці, у якій спочивають Папа Римський і король, чиї тіла вже стали притулком для скорпіонів, змій та іншої нечисті. Його тріумфальна поза нагадує про зображення воскреслого Христа, який поправ смерть і дав надію людям. Утім у цьому разі йдеться не про надію.

Отже, перед вами фреска з ораторії в Клузоне поблизу Бергамо, що в Італії. Створена в 1485 році Джакомо Борлоне де Бушісом на замовлення братства Dei Disciplini на зовнішній стіні ораторії, де його члени здійснювали складні й довгі поховальні церемонії. Фреска була місцем зустрічі, точкою, від якої починався поховальний ритуал. Братчики не були виключно кліриками. Серед них було чимало мирян, але їх об’єднувала прихильність до суворої духовної дисципліни аж до умертвління плоті та спільна мета допомогти бідним. Можливо, саме ця відданість найбіднішим верствам зумовила акцентування справедливості смерті, адже вона не тільки погрожує своєю неминучістю, а й обіцяє правосуддя.

Скелет-лучник і скелет-аркебузир допомагають Смерті робити свою справу, вражаючи зі зброї монархів, пап, кардиналів, вельмож. Живі протягують чаші з причастям, пояси та інші скарби, щоб умилостивити безносу, але марно. «Мені потрібні лише ви, а не ваше багатство. Я гідна носити корону, бо паную над усякою людиною», — немовби каже вона.

«Тріумф Смерті» — це лише перший рівень фрески. Окрім нього ми також упізнаємо традиційну для пізньосередньовічного мистецтва тему «танку смерті» (danse macabre) та легенду про трьох живих і трьох мертвих. Художник ніби прагнув утілити в одній фресці всі знання про Смерть, уявлення та όбрази своєї епохи.

Середньовіччя саме по собі часто уявляють часом, коли смерть відчували особливо близько, коли вона настільки була частиною повсякдення, що не шокувала й не засмучувала так сильно, як у сучасному світі. Проте нав’язливість деяких ідей у текстах та όбразах свідчить, на мою думку, про протилежне. Навпаки, були меседжі, які доводилося повторювати знову й знову, бо люди про них забували чи не хотіли пам’ятати. Образність фрески в ораторії братства — це гарна точка, щоб розпочати розмову про середньовічну смерть, таку близьку й водночас далеку.

«Танок смерті», його походження та іконографія

Чи слухали ви «Danse macabre» Каміля Сен-Санса? Симфонічна поема про танок скелетів під акомпанемент Смерті-скрипальки була написана в 1874-му, на чотириста років пізніше за згадану вище фреску. Сен-Санс своєю чергою надихався поемою Анрі Казаліса з промовистою та іронічною назвою «Рівність — братерство» (Egalité — Fraternité), що, як неважко здогадатися, і забезпечує смерть. Ніч, кладовище, Смерть-скрипалька відбиває підборами ритм на могилах, підіймаючи їхніх жителів до танку:

Зимовий вітер виє, а ніч темна,

Від лип відгомонять стогони;

Крізь тінь проходять білі скелети,

Бігаючи й стрибаючи під своїми важкими саванами.

Вірші Казаліса стали моторошною й тривожною симфонічною поемою, яку починає та завершує одинока скрипка. Слухаючи Сен-Санса, можна без зайвих зусиль уявити скелетів, які гримлять кістками, витанцьовуючи на власних могилах у відчайдушному зусиллі відчути знову радість життя. Безсумнівно, якби їм трапився хтось живий, то вони затягнули б його до цього смертельного танку, де нещасний згубив би своє життя. Проте ці όбрази, хоч би якими середньовічними вони нам здавалися, насправді творіння ХІХ століття — доби романтизму, коли втомлені від раціоналізму Просвітництва європейці віддалися міфам і легендам, створивши власне середньовіччя.

Середньовічні «танки смерті» мали інший характер і сприймалися зовсім не з таким жахом, з яким ми сьогодні дослухаємося до симфонічної поеми французького композитора. Коли переводимо погляд у фресці «Тріумф Смерті» на другий, нижчий рівень, то бачимо людей різних станів, які кудись прямують, узявшись за руки зі скелетами. У цьому поступі важко розпізнати танок. Лише знавці середньовічних танців упізнають бас-данс — середньовічний танок без стрибків і швидких рухів. Повільний і врочистий, він найбільше личив шанобливому ставленню до Смерті та уявленню про її неспішний, але невідворотний поступ.

Серед світських учасників танку можна помітити й монаха, упізнаваного завдяки білій рясі з ковпаком, який повністю закриває обличчя. Цей ковпак із прорізами для очей нагадує нам іншу, не менш моторошну сторінку історії — Ку-клукс-клан. Однак якщо представники останнього вдягалися так, щоб наводити страх і водночас приховувати своє обличчя, то ченці носили ці ковпаки зі скромності, ніби нівелюючи в служінні власне «я».

Поет, вельможа, садівник, молода жінка із заможної родини, монах, який допомагає бідним — усі зустрінуть свого скелета. Саме тема рівності домінантна для середньовічних «танків смерті».

Фрагмент «Танку смерті» Бернта Нотке, церква Святого Миколая в Таллінні

Як іконографічний мотив вони з’являються в мистецтві досить пізно. Першим образом вважається фреска клуатру біля кладовища Невинних у Парижі, датована 1424 роком. Ми ніколи не дізналися б про неї, якби не піднесення книгодрукування наприкінці XV століття. Як і в Клузоне, паризький «танок смерті» прикрашав зовнішню стіну монастиря, щоб кожний, хто приходив на цвинтар, міг відчути себе учасником урочистого бас-дансу зі скелетом. Саме тому фреска загинула разом із кладовищем у 1780-х, коли із санітарних міркувань було вирішено прибрати його із центра міста. Проте не лише книжки дістали нове життя з винайденням друкарського верстата. У 1485 році серію із сімнадцяти дереворитів, які інтерпретували сцени «танку зі смертю» з кладовища Невинних, надрукували у видавництві Гі Маршана. Образи доповнювали тексти латиною. У пізніших виданнях ця збірка перетворилася на цілу антологію про мінливість життя (тут уже були й тексти французькою), що розійшлася країнами Європи.

У серії Маршана вперше з’являються скелети, яких не було на оригінальній фресці у Парижі. Волинка, орган, лютня та барабан із сопілкою акомпанують Папі, імператору, абату, астрологу, містянину, монаху, лікарю й учителю, доки ті виконують свій останній танок.

«Танок смерті». Гі Маршан. «Смерть і астролог» (1506)

Як і чому постала макабрична іконографія «танків смерті»? Найпопулярніше пояснення — довгостроковий вплив Чорної смерті. Вона не тільки забрала життя третини чи навіть половини європейців (тут, на жаль, точні розрахунки неможливі), а й залишила по собі глибоку травму. Бубонна чума спричиняла швидку й болючу смерть, урятуватися від якої не було жодних можливостей. Батьки кидали дітей напризволяще, чоловіки полишали дружин — страх ніби позбавляв людей їхньої гуманності. Навіть повна ізоляція не гарантувала спасіння. Три болісні дні — і людина помирала.

«Танок смерті». Гі Маршан. «Смерть, жінка і блазень» (1506)

І хоча чума лютувала за пів століття до появи перших образів, ми легко можемо уявити, як оповідь про безжальну та непередбачувану смерть передають від одного до іншого покоління, доки мистецтво оговтується від потрясіння перед новим піднесенням. Щоб зрозуміти й відчути дух середньовічного «танку смерті», варто прочитати замість пристрасних слів Казаліса ці рядки кінця XV століття:

О розумна істото,

що прагне життя вічного,

у вас є тут помітна доктрина,

щоб добре закінчити земне життя.

Жахливий танок нагадує,

що кожен танцювати вчиться.

Для чоловіка й жінки це природно,

смерть не щадить ні малого, ні великого[379].

Зустріч трьох живих і трьох мертвих: від Будди до християнської моралі

Остання тема фрески на ораторії — це зустріч трьох живих і трьох мертвих. Ви можете її відразу не помітити. Прихована в кутку, між «Тріумфом Смерті» та «dance macabre», ця сцена показана лише частково та не зовсім типово: ліс і три чоловіки верхи — в одного з них у грудях уже стирчить стріла, випущена скелетом. Мисливські пси, які крутяться під ногами в коней, натякають, що чоловіки виїхали на полювання.

Легенда, яку по-своєму зобразив Джакомо Борлоне, відома в середньовічній літературі та мистецтві з ХІІІ століття. Якщо зазирнути ще глибше, то в цій, на перший погляд, абсолютно християнській історії можна впізнати легенду про чотири зустрічі Сіддгартхи, майбутнього Будди. До 29 років принца оберігали від контактів з навколишнім світом, бо ще до народження його батькові напророчили, що син стане аскетом, якщо пізнає страждання. Незважаючи на всі перестороги, Сіддгартха чотири рази покинув палац і зустрівся спочатку зі старим чоловіком, потім із хворим, з мертвим і врешті з аскетом-відлюдником, який присвятив своє життя пошукам причини людських страждань. Згодом Будда дійшов висновку, що причина цього — у бажаннях, від яких варто відмовитися. Однак це вже зовсім інша історія.

Чотири зустрічі Будди через Персію та арабів дійшли до християнського Заходу з відповідними модифікаціями. У найбільш ранній записаній історії «Le Dit des trois morts et des trois vifs» Бодуена де Конде, менестреля Маргарити ІІ Фландрської, зустріч відбувається між трьома живими чоловіками й трьома мертвими. Утім схожість з історією Будди не втрачається безслідно. Три живі чоловіки (король, граф і герцог) ведуть приємне й безтурботне життя у своїх палацах, не знаючи болю та не думаючи про старість, хвороби чи смерть. Одного разу вони їдуть на полювання й зустрічають у лісі мертвяків (згодом останніх почали зображати в трьох стадіях розкладання — від майже цілого померлого тіла до скелета), які заспокоюють наляканих живих: «Я був таким, як ти, / і ти станеш таким, як я» («…Itel con tu es itel fui / Et tel seras comme je suis»).

Наприкінці поеми мертві просять живих:

Моліться за нас до Господа нашого,

Читайте «Отче наш»

Усі благочестиві живі, щоб зрештою

Господь подарував вам добрий кінець[380].

Ця зустріч відображена в численних мініатюрах, фресках і навіть вітражах, тож якщо вам траплялися образи трьох веселих скелетів, знайте: вони походять саме із цієї історії. Один з моїх найулюбленіших манускриптів «Псалтир Робера де Ліля» (Arundel MS 83) містить не тільки англо-норманську версію поеми, де троє живих уже є королями, а й чудову мініатюру-ілюстрацію до оповіді.

De Lisle Psalter, England (East Anglia), c. 1308 — c. 1340, Arundel MS 83, f. 127v blogs.bl.uk/.a/6a00d8341c464853ef019b04ccb0ee970d-popup

Троє живих у лівому квадраті-локусі демонструють увесь спектр реакцій на зустріч з мертвяками, яких бачимо праворуч. Щоб читач не мав жодних сумнівів в інтерпретації, писар зверху «озвучив» і королів, і мерців: «Мені страшно» («Ich am afert»), — говорить перший живий; «О, що я бачу» (Lo whet ich se), — промовляє другий; «Гадаю, що то три дияволи» («Me þinkes hit bey develes þre»), — додає третій. Відповідно до своїх слів перший король стоїть трохи осторонь, ніби боячись знову подивитися на страшне видовище, другий опускає очі, а третій, тримаючи на одній руці сокола (усе-таки вони йшли на полювання), а другою взявши безвільну руку іншого короля, пильно вдивляється в скелетів.

Скелети викликають значно більше симпатії — тільки погляньте на їхні широкі усмішки! Якщо серйозно, то мертві насправді мають на меті зачепити за серце як королів, так і читачів історії. Вони не погрожують, а закликають замислитися. «Я був дуже гарним» («Ich wes wel fair»), — говорить перший, чий живіт стрімко пожирають хробачки; «Ти будеш таким самим» («Such schel tou be»), — стверджує другий, кутаючись у рештки свого одягу; «Заради любові до Бога остерігайся мене» («For godes love bewer by me»), — просить третій, маючи на увазі, вочевидь, не так те, що боятися треба саме його, як схожої долі.

Із плином століть троє мерців ставали дедалі агресивнішими. Навіть у фресці з Клузоне вони вже не просто зустрічають живих у лісі, а цілять у них зі зброї (один навіть доволі успішно), синтезуючи іконографію «зустрічі» й «тріумфу Смерті». Проте найбільш вражальні образи належать періоду межі середньовіччя та Ренесансу, тобто зламу XV–XVI століть.

Макабрична романтика Бургундського двору

Лише на двох мініатюрах серед живих зображено жінку. І не будь-яку, а Марію Бургундську, дружину імператора Максиміліана І Габсбурга. Перша мініатюра походить із «Часослова Марії та Максиміліана» (Staatliche Museen, Kupferstichkabinett MS 78 B 12, f. 220v), замовленого приблизно в 1480-му й завершеного вже після її смерті (вибачте за спойлер!) в березні 1482 року. Спочатку це мала бути достатньо традиційна, хай і динамічніша версія вже знайомого нам образу: три вершники-аристократи виїхали на полювання з мисливськими псами та соколом. Їх переслідують три небіжчики, чиї білі савани розвіваються від швидкого бігу (непогана швидкість як на давно померлих). Мертвяки намагаються поцілити списами в живих, перебираючи на себе роль мисливців. Один із живих до нас спиною, другий — у три чверті, і лише третього вершника ми бачимо найчіткіше, анфас. І це не вершник, а вершниця! Її обличчя здається накладеним на фігуру: вочевидь, художник на прохання невтішного Максиміліана вніс корективи у вже готову мініатюру, щоб ушанувати пам’ять королеви.

Марія померла 27 березня 1482 року. Усе почалося з невдалого полювання поблизу замку Вейнендале в Західній Фландрії. Його господар Адольф Клевський запросив Марію, Максиміліана та лицарів, що їх супроводжували, віддатися цьому найулюбленішому спорту аристократів. Марія полюбляла полювання не менше за свого чоловіка й тому погодилася без зайвих вагань. Однак її кінь раптом затнувся, скинув вершницю в рівчак і впав на неї, переломивши молодій жінці хребет. Їй було лише 25 років, і вона була вагітна.

Марія померла за тиждень, устигнувши написати заповіт, намагаючись убезпечити стабільність династичної лінії. Максиміліан був убитий горем. Хай як сумно, але в цьому разі мініатюра відображає реальну зустріч вершниці зі Смертю на полюванні.

На цьому хотілося б завершити похмуру історію мініатюри та бургундської династії, але, на жаль, вона по-своєму повторилася в наступному поколінні. Друга мініатюра, яка вважається копією з «Часослова Марії і Максиміліана», починає розділ молитов за померлих у так званому «Часослові Йоганни Божевільної», дружини Філіпа І, сина Марії та Максиміліана. Як ви можете здогадатись із прізвиська Йоганни, її життя також мало на собі відбиток макабру. Які тільки легенди не поставали навколо цієї насправді трагічної фігури! Окрім приписування різних психічних хвороб, Йоганну також звинувачували в некрофілії. Як і Марію, її переслідувала Смерть, але в зовсім інший спосіб.

Йоганна народилася в сім’ї Ізабелли Кастильської та Фернандо ІІ Арагонського — «найкатоличніших монархів», відповідальних за встановлення в Іспанії інквізиції в 1478 році. Дівчина здобула освіту, найкращу з можливих для тогочасних жінок. Знання математики, філософії, історії, риторики, мов, граматики поєднувалися з аристократичними навичками — придворним етикетом, танцями, полюванням із соколами. Утім Йоганна не досягла вершин у єдиному, чого від неї очікували найбільше, — у релігії. Скептицизм не міг мирно ужитися з фанатизмом її батьків: дівчину навіть сікли з виховною метою (dar cuerda)[381].

У шістнадцять років Йоганну видали заміж за Філіпа, сина Марії Бургундської та Максиміліана, тому в 1496 році вона перебирається до Нідерландів. Можливо, саме тоді Філіп замовив для молодої дружини «Часослов» з мініатюрою, де його покійну матір переслідують мерці. Йоганна палко закохалась у чоловіка, чиє прізвисько, мабуть, не без причини було «Красивий». Вона старанно народжувала йому спадкоємців, але обставини й тут повернулися проти неї. Першим випробуванням стали постійні зради Філіпа. Йоганна плакала, билася, обрізала коханці волосся, проте все це призвело лише до подальшого віддалення чоловіка. Ба більше, Філіп місяцями тримав її в домашньому ув’язненні. Максиміліан навіть вирішив утрутитися, завітавши в серпні 1505 року до подружжя. Він переконував сина, що чоловік і дружина мають бути одним цілим і, здається, навіть трохи досяг у цьому успіху. Проте щойно шлюбне життя налагодилося, настав час другого випробування. Ним виявилася влада.

Через численні смерті у своїй родині Йоганна стала правителькою Іспанії, а Філіп — королем-консортом. Він постійно конфліктував з тестем за владу, що, як уважають деякі дослідники, призвело до смерті Філіпа 25 вересня 1506 року — усього за кілька місяців після того, як іспанський парламент (кортеси) присягнув на вірність йому та його дружині. Йоганна залишилася вагітною правителькою, регенткою майбутнього короля Карла І (він потім став імператором Карлом V). Політичні інтриги та смерть коханого, хай і невірного чоловіка, були надто важким ударом для емоційно нестабільної королеви. Окрім того, батько Фернандо ІІ тиснув на Йоганну, щоб вона поступилася йому владою над королівствами, які тоді страждали від чуми та голоду. І хоча в 1507 році він домігся визнання свого повернення від членів королівської ради, донька не поступилася йому добровільно. За це Йоганну фактично ув’язнили в палаці в Тордесільясі, де, за чутками, вона й далі тримала поруч із собою тіло померлого чоловіка. Проте, можливо, ті чутки породила потреба позбавити королеву необхідного для влади авторитету? Виставити її як істеричну й божевільну жінку, що не може правити одноосібно?

«Часослов Йоганни Кастильської» (бл. 1500), Британська бібліотека, Add MS 35313, f. 158v

Смерть батька та прихід до влади сина Карла мало що змінили в житті Йоганни. Вона й далі перебувала в ув’язненні в Тордесільясі, стаючи підозрілішою до оточення, що за таких обставин не так уже й дивно. Йоганна померла лише в 1555-му, у віці 75 років.

Тут мені хотілося б повернутися до «Часослова Йоганни Кастильської» та звернути вашу увагу на одну деталь, що відрізняє розміщену там мініатюру з трьома живими й трьома мертвими від «Часослова Марії і Максиміліана». Під основним образом ми також бачимо два черепи з кістками й трохи скорочений текст латиною з Першого послання Солунянам: «…день Господній прийде, як злодій уночі» («Dies Diu sicut fur veniet») (1 Сол 5:2). «День Господній» із цього тексту — це день смерті та навіть більше, день Суду — Другого пришестя Христа, на яке, за настановами святого Павла, варто чекати щомиті, залишаючись пильним і тверезим. Йоганні довелося чекати на «день Господній» значно довше, ніж її свекрусі, але яка з доль цих жінок, пов’язаних одним образом, була макабричнішою, сказати важко.

Керівництва з доброї смерті та їхні поради

Як ви пам’ятаєте, на фресці з Клузоне Королева-Смерть обіцяла добру кончину для праведних людей, тобто життя і його кінець були нерозривно пов’язані. Якщо оперувати середньовічною термінологією, то людина мала опанувати як ars vivendi, так і ars moriendi. Перше поняття («мистецтво жити») означає вміти жити благочестиво з думкою про можливу смерть у найближчому майбутньому. Слово ars для середньовіччя не про мистецтво в нашому розумінні, а скоріше про навички — знання теорії та вміння застосувати її на практиці. Навіть життя і смерть стають ремеслом, яке ви маєте опанувати. «Мистецтво помирати» ж полягало не тільки в знанні необхідних ритуалів і молитов, у налаштованості на зустріч із Творцем завдяки прийняттю трьох Таїнств для тих, хто помирає, а й в умінні боротися зі спокусами, які намагаються оволодіти людиною на смертному одрі.

Якщо мистецтва жити вчили принаймні щонеділі під час проповідей, то мистецтва помирати людина могла навчитися сама, прочитавши спеціальні керівництва. «Ars moriendi» як літературний жанр постає під час Констанцького собору 1414–1418 років (так, того самого, на якому спалили Яна Гуса — попередника Мартіна Лютера). У 1415-му монах-домініканець, чиє ім’я, на жаль, залишилося невідомим, написав «Tractatus artis bene moriendi». Цей трактат також називають «довгою версією», або «CP», — за першими словами тексту «Cum de praesentis»[382].

«Довга версія» «Ars Moriendi» складається із шести розділів: 1) короткий вступ, який прославляє смерть і закликає християн померти добровільно; 2) опис п’яти спокус (невіри, відчаю, нетерпіння, марнославства та жадібності) з ліками від них; 3) набір питань за зразком питань для роздумів Ансельма Кентерберійського та Жана Жерсона; 4) молитви для тих, хто помирає, які розпочинаються короткими настановами щодо правильного ставлення до смерті; 5) настанови, що слід дати людині, яка помирає, щодо чеснот, потрібних для того, щоб залишатися стійкою; 6) набір молитов, які мають вимовляти присутні, коли наближається смерть.

Ілюстрація з «Ars Moriendi» (1460), Музей Гутенберга, Майнц

«Коротка версія», або «QS» («Quamvis secundum»), містить лише другий розділ довгої — опис п’яти спокус, які намагається наслати диявол, і запобіжні думки-поради від янголів, що мають допомогти позбутися цього. Особливістю «QS» стали ілюстрації до кожної зі спокус, що робить читання не лише благочестивим, а й цікавим.

Книгодрукування зробило успіх цих манускриптів приголомшливим і стимулювало переклад національними мовами — німецькою, французькою, нідерландською. І довга, і коротка версії знаходили свою аудиторію. Найбільш раннім друкованим екземпляром уважається нідерландський блокбух 1450 року. За наступні пів століття, коли книгодрукування ще переживало становлення, ця «коротка версія» витримала вісімдесят перевидань. За загальними підрахунками до 1501 року всього було надруковано приблизно 50 000 примірників різними європейськими мовами. Ілюстрації до «QS» навіть просочилися у «високу» культуру. Так, уважається, що Ієронім Босх надихався саме дереворитами з «короткої версії», коли писав «Смерть скнари» (1490–1516).

Ієронім Босх. «Смерть скнари» (1490–1516), Національна галерея мистецтва, Вашингтон

Щоб відчути справжній дух цих настанов, доведеться заглибитися в текст. Усі дослідники погоджуються, що найоригінальніша частина трактату — це другий розділ, адже невипадково він потім почав самостійне життя. Запрошую поглянути ближче на спокуси, які чигають на людину, що от-от має зустрітися зі смертю.

Найперше диявол намагається посіяти сумніви у вірі — основоположній речі для кожної людини середньовіччя, яка не мислила себе поза релігією. Що ж нашіптує лукавий? «По-перше, він каже: “Пекло не справжнє, його не існує”. По-друге, говорить: “Чини, як язичники, поклоняйся ідолам. Немає життя після цього. Твоя віра — ніщо”. По-третє, переконує: “Горе, горе, чому ти переживаєш такі жахіття в цьому жалюгідному житті? Ти маєш убити себе, і тоді будеш вільний від усякого страждання, нещастя та неприємності”»[383].

Як же янгол переконує протистояти цій спокусі? Спочатку він нагадує, що віра тому й зараховується за добру справу в очах Бога, що не має підтверджень, а потім переходить до цитат із Біблії та творів Отців Церкви. Сучасну людину не переконати, мабуть, такими аргументами. Наостанок автор також радить тому, хто біля вмираючого, багато разів уголос повторювати Нікейський символ віри, щоб «хворий був обдарований міццю тривати у вірі, а демони, які терпіти не можуть його слухати, утекли»[384].

Друга спокуса — відчай[385]. Коли людина фізично ослаблена, дияволу легше атакувати, переконуючи, що її гріхи надто великі, щоб сподіватися на Божу милість. Нечистий нагадуватиме бідоласі, що той недостатньо чинив справи милосердя, тож почує у свій бік гнівні слова Христа: «Ідіть від Мене геть, прокляті, в вогонь вічний, приготований дияволові й ангелам його; бо голодував Я, і ви не дали Мені їсти; мав спрагу, і ви Мене не напоїли; був чужинцем, і ви Мене не прийняли; нагим, і ви Мене не одягнули; недужим і в тюрмі, і не навідались до Мене» (Мт 25:41–43).

Добрий янгол має втішити того, хто помирає, трьома біблійними όбразами, які демонструють безмежність Божого милосердя, пригадавши зречення апостола Петра, грішницю Марію Магдалину та злодія, який розкаявся, уже висячи на хресті поряд з Ісусом[386]. Вони змусять відчай і відповідального за нього диявола відступити.

Третя спокуса — нетерпіння, коли диявол переконує хворого в беззмістовності й надмірності його страждань, заохочуючи подумки пришвидшувати смерть, адже навіть друзі чекають на неї з нетерпінням, щоб отримати спадок[387]. Тут янгол має втішити того, хто помирає, образами Йова, святих Варвари та Себастьяна, чиї страждання та/чи мученицька смерть мали значення й дістали небесну винагороду[388]. Також янгол пригадує слова Августина: «Боже, ріж і пали мене тут, щоб вибавив мене від того у вічності»[389].

Наступною спокусою було марнославство, коли людина, що перемогла попередніх демонів, починає надто пишатися своїм благочестям і духовною міццю[390]. На це добрий янгол має нагадати їй про чесноту скромності прикладами мучеників і словами Христа: «Якщо ви не навернетеся і не станете, як діти, не ввійдете в Небесне Царство» (Мт 18:3). Діти-бо не пишаються собою та своїми добрими справами. Небезпека цієї спокуси в тому, що формально праведна людина може уподібнитися Люциферу, який уважав себе кращим за інших янголів і рівним Богу, за що його й скинуто до пекла.

Після духовних спокус приходять матеріальні. Наступною стає жадібність. Ідеться не тільки про гроші й статки — людина не має бути прив’язаною до жодної з мирських речей, до яких автор також зараховує дружину (чоловіка), дітей і друзів[391]. Добрий янгол нагадує тому, хто помирає, що важливі стосунки не в цьому світі, а вже в іншому, де немає місця минущому. Тут у пригоді стають слова Христа, що можуть нам здатися жорстокими, але відображають ступінь зречення, якого чекали від вірян: «Коли хтось приходить до мене й не зненавидить свого батька й матір, жінку, дітей, братів, сестер, та ще й своє життя, той не може бути моїм учнем» (Лк 14:26).

Наостанок автор радить не лише молитися та промовляти, наслідуючи Христа: «Отче, у твої руки віддаю духа мого!» (Лк 23:46), а й обрати людину, яка супроводжуватиме на цьому шляху, підтримуючи у вірі, надії, терплячості. Саме вона своїм перебуванням поруч, сприянням у молитві й духовним наставництвом може допомогти померти, як належить християнину.

Отже, як бачимо і з довгої, і з короткої версії «Ars Moriendi», людина не має залишатися наодинці зі смертю, адже від цього залежить її спасіння. Відкритість процесу помирання добре узгоджується з публічністю пам’яті про померлого — з надгробками.

Матеріальність смерті: від гізантів до транзі

Отже, логічним завершенням земного паломництва була смерть, ставлення до якої, як бачимо, відрізнялося від сучасного. Це не означає, що люди не відчували горя втрати, але надія на вічне життя для душі, а після Страшного суду — і для тіла була (чи мала бути) сильнішою. Проте це не заперечувало того, що після смерті людина могла залишити після себе щось матеріальне на згадку.

Способом нагадувати про себе ще багатьом поколінням нащадків стали скульптурні надгробки — ефігії. Звісно, доступні вони були лише еліті, а наприкінці середньовіччя — і міському патриціату й інтелігенції. Про все населення не йшлося. Навіть смерть не була приводом для надмірного демократизму.

Найпопулярнішим типом надгробків були так звані гізанти, чия назва походить від французького дієслова gésir— лежати, спочивати. Похована в саркофазі людина представлена лежачою, зазвичай з молитовно складеними на грудях руками. Її ноги можуть спиратися на подушку, біля якої зручно вмощувалися песики або леви. Спершу очі спочилих зображалися розплющеними, щоб указати на постійну готовність до Страшного суду. Це апелює до притчі та заклику Христа з Євангелія від Марка: «Як чоловік, що, від’їхавши ген, зоставив свій дім, дав слугам своїм владу й кожному роботу, воротареві ж звелів пильнувати, пильнуйте, отже, і ви, бо не знаєте, коли прийде пан дому, — ввечері чи опівночі, чи як запіє півень, а чи уранці, щоб, коли повернеться несподівано, не застав вас уві сні. А що вам кажу, — кажу всім: Чувайте!» (Мк 13: 34–37).

Очі ефігіям скульптори «заплющили» в середині XIV століття, і померлі стали скидатися на мирно сплячих.

Гізант Річарда Левового Серця та Маргарити Ангулемської, абатство Фонтевро

Проте не всі гізанти мають мирний вигляд. У першій половині ХІІІ століття в Англії з’являється цікава мода: лицарів зображають зі схрещеними ногами. За підрахунками дослідниці Рейчел Дресслер, до нас дійшло 150 ефігій від ХІІІ сторіччя та двісті — від XIV віку[392]. Єдиної думки щодо значення подібних надгробків немає. За першою й основною версією, зі схрещеними ногами зображали лицарів-учасників хрестових походів (у Європі чи на Близькому Сході). За класифікацією апологетів цієї версії, якщо ноги схрещені в кісточках, то це означає, що чоловік один раз брав участь у хрестовому поході, якщо в колінах, то двічі, а коли в стегнах — тричі. Чому ж саме схрещені ноги? Бо в такій позі розіп’яли Ісуса, а лицарі як справжні Христові воїни (militia Christi) його наслідували. Тут варто зауважити, що схрещені ноги в Христа на розп’ятті з’являються лише в період готики, коли скульптори й художники прагнули досягти витонченішого силуету.

Друга версія спростовує першу, адже не всі лицарі зі схрещеними ногами були в хрестових походах. Радше така поза просто стала модною для цього суспільного стану.

Іншим типом надгробків був транзі, який постав аж у XIV столітті, коли у Європі лютувала Чорна смерть. Він набагато макабричніший за гармонійні гізанти, адже зображав тіло людини в стані напіврозкладення. Виокремлюють два основні типи транзі: так звані двопалубні й однопалубні. Останні — це різновид гізантів, однак замість бодай якоїсь подібності до померлого, тіло зображали або у вигляді скелетів, або напіврозкладеним, із черв’яками, що копошаться десь поміж ребер покійного. Замовити собі «повноцінний» двопалубний транзі-надгробок могли лише найзаможніші, тому, розповідаючи про ці поховання, я згадуватиму графів, єпископів та інших аристократів, тимчасом як бідніші верстви мали виражати себе набагато скромніше, отримуючи місце на публічних кладовищах.

Надгробок кардинала Жана де Ла Гранжа (1403), Copyright Sailko, Wikimedia

Одним з найранніших транзі вважається надгробок кардинала-француза Жана де Ла Гранжа (1325–1402). Від нього залишився лише фрагмент, який для збереження перенесли в Малий палац в Авіньйоні. Тепер напіврозкладене тіло кардинала споглядають відвідувачі музею. Вони, як і їхні середньовічні попередники, мають змогу прочитати на сувої, що в’ється над тілом, слова, які звучать погрозливо й водночас сумно: «Ми видовище для світу. Нехай же великі та смиренні побачать на нашому прикладі, до якого стану вони невідворотно дійдуть, незалежно від їхнього положення, віку чи статі. Чому ж тоді, нікчемна людино, ти надимаєшся від пихи? Прахом ти є, і в прах повернешся, гнилий труп, ласий шматок та обід для червів». Песимізм де Ла Гранжа абсолютно зрозумілий. Якщо ви звернете увагу на роки його життя, то побачите, що вони збігаються із лютуванням Чорної смерті в Європі. Вочевидь, кардиналові довелося побачити смерть третини, якщо не половини своєї пастви, і він не мав ілюзій щодо крихкості людського життя.

В Англії законодавцем нової моди на поховання став у 1431 році єпископ Річард Флемінг, чий надгробок-транзі розміщений у північній стіні хору собору в Лінкольні. Флемінг не був пересічним єпископом, чиє ім’я століття по тому залишиться відомим лише спеціалістам із церковної історії. Він засновник Лінкольн-коледжу в Оксфорді. Його особисте книжкове зібрання стало основою бібліотеки цього навчального закладу. Саме такого витонченого й інтелігентного чоловіка ми бачимо на «першій палубі» надгробка. Рука єпископа піднята в жесті благословення, поки голова спочиває на подушці, яку підтримують янголи. Однак варто зазирнути в готичні арки «нижньої палуби», як перед нашими очима постає викривлене немов останнім подихом тіло, що виступає із савана.

На внутрішньому боці гробниць трапляються зображення святих і слова молитви. Наприклад, на транзі-надгробку Аліси де ла Поль (1475) не тільки аристократки, а й онуки Чосера, усередині зображені Марія Магдалина, Іван Хреститель і Благовіщення. Яка мета цього? З огляду на близькість до кадавра, вочевидь, вони є візуальною молитвою за заступництво, доки душа Аліси переживатиме страждання Чистилища. Її транзі цікавий і в інших аспектах: подушку гізанта Аліси підтримують делікатно вирізьблені янголята, тоді як по периметру надгробка стоять янголи з геральдичними щитами в руках — уособлення родової ідентичності померлої. Однак вона тут постає не тільки як християнка, що потребує заступництва, чи представниця славного роду — достатньо поглянути на скульптуру й побачити індивідуальність Аліси, втілену в камені. Дуже характерне, видовжене обличчя з високими вилицями та довгим рівним носом, не схоже на ідеалізовані портрети ранніх гізантів.

Яку реакцію мали викликати такі надгробки? На перший погляд, транзі нагадували про смертність тіла, були такими собі додатковими memento mori для живих, котрі ходитимуть повз них, відвідуючи службу Божу. Проте один з дослідників транзі Яков Джорджевич (Jakov Đorđević) указує на обмеженість такого трактування. Тіло-бо для людей середньовіччя було настільки тісно пов’язане з душею та її долею, що навіть після фізичної смерті цей зв’язок не втрачався[393]. Так, уважалося, що стан тіла може відображати потойбічне існування душі. Наприклад, тіла святих не розкладалися, адже їхні душі відразу потрапляли на Небеса, тоді як грішні люди потерпали від поневірянь у Чистилищі, через що їхні тіла страждали так само, як і душі (і це вже не кажучи про втрачених для спасіння грішників). Однак тут діяла й зворотна логіка: якщо твоє тіло розкладеться швидше, то душа так само скоріше звільниться від вогню Чистилища й перейде в приємніші сфери. Саме тому на кладовищі Невинних у Парижі чи на Кампосанто в Пізі пропонували бути похованими в єрусалимській землі (буквально привезеній звідти), адже в ній тіла нібито розкладалися за лічені дні[394].

Транзі мали й свої правила: труп на «нижній (або єдиній) палубі» не мав бути зодягненим. Усі справжні транзі зображають абсолютно голе тіло або «зодягнене» в майже зітлілі шматки тканини. Цим критеріям відповідають лише надгробки в трансальпійській Європі, залишаючи Італію з її єдиним спірним похованням абсолютно вільною від похмурої образності транзі. Могила флорентійського доктора права Антоніо Аматі в церкві Санта Трініта (бл. 1475) з ефігією з черепом замість обличчя, але зодягненою в традиційну для його фаху мантію, є водночас винятком і підтвердженням правила.

Підсумувати взаємодію між макабричними мерцями з транзі та їхніми потенційними «відвідувачами» Джорджевич пропонує не як memento mori, а знайомими нам за легендою про трьох живих і трьох мертвих правдивими й трохи погрозливими словами sum quod eris («я те, чим ти станеш»)[395]. У чому ж різниця між цими двома сприйняттями транзі? У другому з них випадковий відвідувач має не лише усвідомити власну смертність, а й поспівчувати покійному — найкраще своєю молитвою за його спасіння.

Чи зникає мода на транзі з приходом Ренесансу? Краще сказати, що вона переживає трансформацію, помітну на прикладі чи не найбільш вражального надгробку свого часу — транзі Рене де Шалона (1519–1544), принца Оранського, статгаудера провінцій Голландії, Зеландії, Утрехта й Гельдерна. Він був смертельно поранений під час облоги Сен-Дізьє 14 липня 1544 року й помер наступного дня, залишивши молодою вдовою Анну Лотаринзьку. Облога була одним з напружених моментів Італійських війн Карла V. Рене не залишив спадкоємця, тому його титул і статки перейшли Вільгельму Оранському, якому судилося за двадцять років очолити повстання в Нідерландах проти Габсбургів і здобути в цій боротьбі титул Pater Patrias.

Транзі Рене де Шалона в церкві Сен-Етьєн у Бар-ле-Дюк

Хоч Рене й не мав спадкоємця, посмертну славу йому забезпечив виключний надгробок у церкві Сен-Етьєн у Бар-ле-Дюк (департамент Мез, Франція). Його скульптором став Ліж’є Ріш’є (бл. 1500–1567), протестант, відомий, одначе, саме релігійною скульптурою, яку він як кальвініст мав би не визнавати. Замість гізанта чи «двопалубного» транзі перед нами постає напівскелет із серцем у руках між двома коринфськими колонами чорного мармуру. Образ вражає не тільки своєю вертикальністю — тіло ніби повстало з мертвих, а й висотою (цілих 177 сантиметрів!), яка, можливо, відповідала реальному зросту Рене. Рука із серцем — реконструкція ХХ століття: лінію зламу біля плеча можна побачити неозброєним оком. Кадавр постраждав не від часу (що було б трохи іронічно), а в 1793 році від дій невідомого під час Французької революції. Згодом руку відновили, але замість серця вона вже тримала пісковий годинник, нагадуючи веселих скелетів із danse macabre. Однак ми точно знаємо, що спершу йшлося саме про серце Рене. Згадки вказують на те, що кадавр тримав релікварій у формі серця з, як не важко здогадатися, висушеним серцем самого покійного.

Публічні кладовища та їхнє друге життя

Поховання — один з найяскравіших культурних маркерів, який відчутно відділяє одне суспільство від іншого. Християнська цивілізація, разом з якою народилося середньовіччя, мала винайти для себе заново банальність, повсякденність смерті й проблеми її матеріальних відбитків. Простіше кажучи, постало питання: як і де ховати спочилих, щоб не зашкодити їхньому потойбічному існуванню? Особливо тих, у кого обмежений бюджет, не розрахований на піраміди, мавзолеї, гізант або транзі. Питання давнє, як сама цивілізація, але відповідь на нього щоразу інша.

Християнам спочатку довелося ховати своїх померлих (знову-таки, достатньо заможних — іншим навряд чи так щастило) у катакомбах, які залишилися під Римом та іншими італійськими містами після видобування каміння. Це було необхідно до того, як у 313 році християнство стало легальним. Далі стало зрозуміло, що поряд з язичниками добрий християнин лежати не може, так само як і не бути кремованим, адже на нього ще чекає тілесне воскресіння. Отже, у містах мали з’явитися освячені місця для поховання померлих християн. Цей дуалізм освяченої / неосвяченої землі залишиться і після кінця язичницької цивілізації. Якщо ви не самогубець, то могли розраховувати на погребіння по цей бік церковного паркана. Інше ж було соромом для всієї родини.

Отже, до розвиненого середньовіччя був зафіксований звичний алгоритм для поховання християн: інгумація, у дерев’яній труні чи загорненими в тканину, біля церкви чи в стінах монастиря (якщо пощастить, бо місце там теж було обмежене). На відміну від періоду раннього середньовіччя, коли «варвари», вони ж германці, ховали зі знаряддями й прикрасами, християнські поховання зазвичай були позбавлені будь-яких предметів. Якщо ж ішлося про поховання на полі бою чи під час пандемії на зразок Чорної смерті, то ви могли розраховувати лише на порівняно глибоку траншею.

Найцікавішими для нас, окрім аристократичних гізантів і транзі, є поховання містян, адже кожна гільдія чи цех турбувалися про своїх членів та їхні родини, забезпечуючи не тільки місцями, а й інколи навіть особливими надгробками. Так, у Болоньї зберіглися ефігії викладачів першого в Європі університету, про який нам усім відомо завдяки Болонській системі. Коли я вперше побачила їх у музеї середньовіччя, а він у Болоньї пречудовий, то не могла відвести погляд: викладачів скульптори зображували під час лекції, ніби й після смерті вони не розлучаються зі студентами та своєю катедрою. Такий іконографічний тип відомий в історіографії під назвою imago doctoris in cathedra.

Парадокс, але вперше такий образ з’являється на саркофазі зовсім не викладача, а міського нотаріуса. Коли трапиться пройтися площею біля базиліки Сан-Доменіко в Болоньї, ви не зможете оминути поглядом високу й не зрозумілу попервах споруду: ніби невелика кімнатка з конічним дахом на довгих тонких колонах. Саме це — надгробок Роландіно Пассаджері, а маленька кімнатка з трьома готичними арками, які спираються на тонкі колони, приховує в собі саркофаг. Насправді він не унікальний — до нас дійшли ще чотири схожі пірамідальні усипальниці (усі раніші за Роландіно), однак без подібної іконографії.

Рельєф саркофага демонструє нам доктора, що сидить у схожому на трон кріслі (та сама cathedra), доки четверо юнаків за партами старанно записують за ним. Не надто скромно як для нотаріуса, скажете ви? Однак це не той випадок, коли твір мистецтва породжений пихою. Він був породжений професійною гордістю, адже пам’ятку замовив не сам Роландіно, а члени гільдії нотаріусів, яку очолював Пассаджері. Вони прагнули вшанувати його внесок у їхній фах і в управління містом. Як указує історикиня Рут Вольф, Роландіно під час життя долучився до вигнання з міста гібелінів і гвельфів-аристократів, стверджуючи, що управління Болоньєю має бути в руках тих, хто студіює «вільні й механічні мистецтва», тобто торгівців, банкірів, ремісників і, звісно ж, нотаріусів[396].

Якщо цей надгробок такий унікальний, то чому я згадую його не серед аристократів? Роландіно був не сам у тому просторі біля Сан-Доменіко — це було міське кладовище, де з нотаріусом сусідило понад шістсот осіб. На жаль, середньовічні кладовища на сьогодні — це здебільшого справа археологів.

З розвитком і збільшенням міст кладовища мали рано чи пізно «переселити» із центрів до околиць, де не було б ризику поширення інфекційних хвороб і забруднення місцевих джерел питної води. Це сталося у XVIII столітті — невипадково в розпалі доби Просвітництва, яка мала «розігнати» середньовічну «темряву». Для Відня, наприклад, переломним був 1732-й, коли кладовище, яке існувало від 1255 року біля центрального собору Святого Стефана, почали руйнувати, а ховати когось нового на цій землі заборонили. «Якщо не можна ховати на землі, то чому б не робити це під нею?» — вирішило духовенство. Так християнство здійснило повне коло, повернувшись до катакомбних часів. У крипті під собором і площею, що його оточує, у 1745–1783 роках було поховано майже 11 000 людей, доки цей простір не заповнився тілами під зав’язку. Сморід у самому соборі, як кажуть, інколи був таким сильним, що храм доводилося закривати. Людей ховали в простих дерев’яних трунах, які швидко згнивали від сирості. На сьогодні частину приміщень можна відвідати, однак це видовище моторошне: крізь ґрати ви побачите звалища з кісток і черепів.

І тут ми підходимо до осуарію. Це слово означає місце чи ємність для зберігання кісток. Саме так називають міські катакомби, де кістки дістали «друге життя». Макабричне, але все-таки існування. Вони розкидані по всій Європі: ви можете відвідати осуарії в Австрії, Іспанії, Італії, Німеччині, Франції, Чехії — список довгий. Мешканці всіх цих країн зіткнулися з проблемою «перенаселеності» кладовищ. Чого тільки вартують спалахи чуми в XVI столітті! Саме тому за декілька років після поховання, коли тіло вже повністю розкладалося, кістки відкопували та використовували в оздобленні підземних каплиць і катакомб.

Найвідоміші та найбільші паризькі катакомби. Їхня поява збігається з ліквідацією міських кладовищ — наприклад, цвинтаря Невинних, про який я вже згадувала вище. Коли нещодавно поховані тіла починають плавати у твоєму підвалі, нагадуючи чорне печерне озеро, яким доводилося плисти Гаррі Поттеру, ти маєш вирішувати швидко. Із 1780-х кілометри тунелів під містом наповнювали людськими рештками. Спочатку це було лише неорганізоване звалище кісток і черепів на місці колишніх каменоломень. Потребувалася людина з фантазією та почуттям порядку, щоб паризький осуарій набув форми. У 1810 році Луї-Етьєн Франсуа Ерікар-Ферран, віконт де Тьюрі, директор паризької служби інспекцій каменоломень, вирішив зробити зі звалища щось на зразок музею. Що й сказати, йому це вдалося! На сьогодні майже два кілометри катакомб можна вільно відвідувати (місце зустрічі: площа Данфер-Рошро). Його ідеєю було зробити тематичні кімнати — наприклад, мінерали, знайдені в каменоломнях, чи дивні кістки з різноманітними деформаціями, не кажучи вже про акуратні ряди вибілених черепів, які перемежаються з тазовими кістками.

Алегорична фігура смерті з кладовища Невинних у Парижі (1520), Лувр

Якщо Париж виграє за розміром (кістки шести мільйонів померлих важко перевершити!), то осуарій у Седліце дасть йому фори у витонченості. Усе починалося порівняно традиційно. Існував цистерціанський монастир, до якого в 1278 році абат привіз із паломництва дрібку землі з Голгофи, яку розкидав територією. Хто ж не захоче бути похованим майже у Святій землі? Як виявилося, усі забажають! Кладовище швидко поповнювалося, чому дуже посприяла Чорна смерть, тож уже на початку XV століття кістки почали викопувати, звільняючи місце для нових надходжень. Тоді посеред кладовища побудували готичний собор, який і мав стати осуарієм.

Наприкінці XVIII століття на Седліце теж чекали зміни, хоч і не паризького характеру — завдяки існуванню осуарію щойно поховані не спливали в підвалах найближчих домівок. Однак імператор-просвітник Йосиф ІІ секуляризував, тобто розформував, монастир і виставив його на продаж. Новим власником став аристократичний рід Шварценбергів. Століття по тому, у 1870 році, вони винайняли різьбяра Франтішека Рінта, щоб той упорядкував безладні скупчення середньовічних кісток. Він підійшов до справи серйозно.

Тепер, коли відвідаєте церкву Всіх святих у Седліце, ви побачите герб Шварценбергів, викладений з кісток, велетенський канделябр із кісток, прикрашений гірляндами черепів, витончені готичні арки, оздоблені «веселими Роджерами», та інші породження фантазії Рінта, яка, безумовно, перевершує дизайнерські навички його французького колеги.

Наскільки етичне таке ставлення до кісток зараз? Судячи з кількості туристів (французькі катакомби — найбільш відвідуване місце серед усіх муніципальних музеїв Парижа, а осуарій у Седліце приваблює щороку не менше 300 000 екскурсантів), достатньо етичне, хоча мені таке не до душі. Проте хочу зауважити, що по-справжньому макабричні експерименти з давно померлими здійснювали люди ХІХ століття, а середньовіччя в цьому питанні залишилося набагато сором’язливішим. То, може, не таке воно вже було й темне?..

ПІСЛЯМОВА

Середньовіччя й провідники до нього

«Здається, що людям подобається середньовіччя», — зауважив якось на початку свого есею видатний медієвіст Умберто Еко. Враховуючи недобру славу цього періоду, ці одночасно прості та влучні слова сприймаються як маленьке одкровення. Перед цим Еко старанно перерахував художні книжки, знайдені на поличках випадкової американської книгарні. Замки, дракони, однороги, підземелля, королі й далі інтригують нашу уяву століття по тому.

Щиро сподіваюся, що наша мандрівка найважливішими аспектами середньовічного повсякдення не тільки розвіяла міфи, створені недоброзичливцями — від ренесансних гуманістів до сучасних популістів, а й посіяла інтерес до особистостей, ідей, місць і предметів, які допомагають відчути смак справжнього середньовіччя у всій його складності та неоднозначності.

У тому самому есеї «Мрія про середньовіччя»[397] Еко виділив два полюси осягення цього періоду: фантастичний неомедієвалізм («Дім Дракона» допоможе вам скласти уявлення про нього) та відповідальне філологічне дослідження (ідеться про історичні студії, ґрунтовані на оригінальних писемних і візуальних джерелах).

Користуючись авторською свободою післямови, я не стану переповідати вам сенс розділів цієї книжки, тим паче, що кожний з них завершується короткими підсумками. Натомість порекомендую видання, може, і не надто нові, але ті, що розпалили мою любов до середніх віків. Зустрічайте коротку добірку, де порядковий номер — данина абетці, а не значення тієї чи іншої праці.

1. «Сир і черви. Картина світу одного мельника, який жив у XVI столітті» Карло Ґінзбурґа. Мельник Меноккіо, мабуть, найвідоміший мірошник в історії. Ґінзбурґ написав захопливу розповідь про світогляд людини XVI століття, тобто зламу середньовіччя й Ренесансу. Усе, що мельник колись читав, змішалось у його голові в чудернацькі όбрази, де світ стає сиром, а янголи — червами в ньому. Історія Меноккіо насправді — це історія кожного з нас, адже все почуте, побачене й прочитане складається в унікальний погляд на світ, де віра в зодіак може сусідити з релігійністю чи навпаки, ортодоксальна релігійність — із забобонами, засвоєними від попередніх поколінь.

2. «Страх на Заході (XIV–XVIII століття)» Жана Делюмо. Хоч ця книжка все ще чекає на свого українського перекладача, мені хотілося б, щоб ви знали про її існування. Делюмо влучно описує важливий складник життя середньовічної людини — страх, зокрема не лише перед пеклом, зустріч з яким залежить від її добрих чи поганих справ, а й передусім, що вона не могла контролювати (ліс, море, хвороби), чи перед тими, кого не розуміла (євреї, мусульмани й навіть жінки, адже більшість пам’яток залишили чоловіки). Фокусуючись на періоді від пізнього середньовіччя до ранньомодерного часу, автор змушує нас зазирнути в минуле, яке пояснює наше сьогодення.

3. «Доба соборів. Мистецтво та суспільство 980–1420 років» Жоржа Дюбі[398]. Монастир, собор, палац — Дюбі переходить від одного центру мистецтва до іншого, у кожному з есеїв, що складають книжку, розповідаючи в неспішному монолозі про витоки (політичні, економічні, ідейні) стилів і художніх форм, головних фігур певного періоду. Текст нагадує лабіринт, який проходиш, дивуючись кожному повороту.

4. «Ім’я рози» та «Бавдоліно» Умберто Еко[399]. Так, я знаю, що це художня література, але не буває колишніх медієвістів, навіть якщо вони перевдягаються в шати письменників. Книжки Умберто Еко ґрунтуються на численних, засвоєних протягом наукових студій, середньовічних джерелах. Монастирський побут, історії з бестіаріїв, реальні факти з життя Фрідріха Барбаросси, імператора Священної Римської імперії, легенди про Пресвітера Йоана — ви знайдете на сторінках його романів світ справжнього середньовіччя.

5. «Цивілізація середньовічного Заходу» Жака Ле Гоффа. Цей автор недаремно називав себе огромом, який завжди йде на «запах людини». Як дослідника найвідомішого медієвіста ХХ століття цікавили думки, емоції, ідеї, повсякдення людей середньовіччя. У цій класичній праці (до речі, інші книжки із серії я також раджу) Ле Гофф широкими мазками, які, однак, не приховують деталей, розкриває картину криз і змін — релігійних, технічних, матеріальних, соціальних та ідейних.

6. «Монтаю, окситанське село (1294–1324)» Емануеля Ле Руа Ладюрі. Коли я вперше читала цю книжку, то досиділа з нею до третьої ночі, бо не могла лягти спати, не дізнавшись, чим же закінчаться переплетені історії та інтриги жителів села, про яке ніколи не чула й не почула б, якби не цей історик. Ле Руа Ладюрі написав захопливу книжку на основі допитів інквізиції, адже частина жителів села була «заражена» єрессю катарів. Як справедливо підкреслювала міс Марпл, спостерігати людську природу набагато цікавіше в селі, ніж у місті. «Монтаю, окситанське село (1294–1324)» підтверджує цю думку.

7. «Осінь середньовіччя» Йогана Гейзинги. У фокусі автора Бургундське герцогство — багата країна з пишним двором, вишуканою модою та романтичною поезією, що не пережила середньовічної доби. Бургундське герцогство та його володарі ніби уособлювали все, чим було пізнє середньовіччя: рафінованість аж до безжиттєвості мистецтва, складні ритуали, символізм кожного жесту й руху. Книжка, що писалася в період Першої світової війни, просякнута ностальгією за часами, яких ніколи не повернути, — ностальгією настільки давньою і сучасною водночас, що вона не може не діткнути читачів.

Цей список неповний і вкрай суб’єктивний. Утім якщо мене чогось і навчив мій академічний шлях, то це вміння йти за тим, що тобі цікаво. Саме там ховаються речі, які змінять тебе назавжди. Зичу шукати й знаходити своїх авторів, які поведуть вас стежками до середньовіччя, про яке всі ми так чи інакше мріємо. Буду рада, коли ця книжка стане до того першим кроком.

ВІДГУКИ

Милися в ті часи кілька разів на рік і страшенно смерділи. Міською вулицею страшно було йти — на голову могли вилити помиї або нечистоти. Кохалися тільки для продовження роду. Більшість з нас десь так у підлітковому віці чула або читала щось подібне про середньовічну Європу, і відтоді образ страшної, огидної та незатишної доби в наших головах прийшов на зміну дитячим уявленням про «часи лицарів і прекрасних дам». Ще й Жадан, якого авторка цитує в епіграфі, підказує, що з культурного життя тоді мали хіба що хресну ходу:)

Стефанія Демчук у цій книжці виступає трохи адвокаткою середніх віків, трохи слідчою, яка зібрала товстезні томи доказів, і присяжною, яка споглядає відсторонено, але не відмовляється повністю від власних суб’єктивних оцінок. Останнє для мене — радше плюс, ніж мінус: рефлексії авторки, згадки персонального досвіду додають відчуття діалогу із середньовіччям.

Розповідь побудована за цілком логічним і доречним для цієї теми принципом: від народження людини до її смерті. Замість вступу в кожному розділі — тематична середньовічна мініатюра або картина з коментарями. Мистецтва в книжці взагалі багато — Стефанія, зрештою, спеціалізується на ньому як дослідниця. Тут могло бути трохи читацьких нарікань на чорно-білі ілюстрації, але у ХХІ столітті проблема вирішується пошуком потрібної картинки в мережі — розглядай скільки завгодно.

Для того щоб масовому читачеві не стало нудно, тема потребує періодичного додавання «перцю». Тут він є, згадати хоча б опис секс-іграшки XV століття або шокуючу сцену з мертвими тілами, що пливуть паризькою вулицею після того, як цвинтар розмило. Але «спеціями» авторка не зловживає (на відміну від середньовічних кухарів).

Європейці повсякденність середньовіччя вивчають доволі давно й написали чимало (не пам’ятаю, чи перекладалися їхні праці українською). В Україні це, здається, перша така праця. Добротно написана людиною «в темі» та цікава, сподіваюся, не лише шанувальникам епохи.

Едуард Андрющенко, історик, головний редактор Youtube-каналу WAS

Книжка, що ви її тримаєте в руках, по праву є новим словом у сегменті україномовного non-fiction. На хвилі масової популярності середньовічної тематики (чого лише вартує фан-база «Гри престолів») суттєво не вистачає якісних наукових і науково-популярних праць з медієвістики, тому поява професійного дослідження з питань історії середньовічного повсякдення абсолютно на часі.

Авторка — дослідниця середньовічної і ранньомодерної культури, наукова блогерка Стефанія Демчук, кандидатка історичних наук, асистентка кафедри історії мистецтв історичного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка, запрошена наукова дослідниця Університету Масарика (Брно, Республіка Чехія), вже відома українському читачеві завдяки своїй праці «Від бобра до фазана: їжа західноєвропейського Середньовіччя» (2021), що здобула популярність на ринку української публіцистики. Нова її робота — «Доба постів і карнавалів: як жили, пили і кохалися у середньовіччі» — знайомить вітчизняного читача із «середньовічною людиною», з одного боку, такою далекою від нас та не схожою на нас, яка думає, говорить, мріє і діє не так, як ми, або не зовсім так, як ми, а з іншого боку, є насправді дуже схожою на сучасних людей, з тими самими проблемами, переживаннями, викликами та їх рішеннями; ця «середньовічна людина» так само, як і ми, народжується й народжує, грає в ігри, навчається, кохає, хворіє, їсть і п’є, святкує та відпочиває й відходить у засвіти.

Структура книжки відсилає нас до структури людського життя — від народження до смерті. Перший розділ присвячений дитинству: якої дієти дотримувалися вагітні та як годували немовлят, якими іграшками та в які ігри грали діти, як виховували середньовічних дітей? Авторка відповідає на ці та інші запитання, розвіюючи популярний міф про «відсутність дитинства» в епоху середніх віків. Останній розділ — про смерть уявну та реальну: як сприймали смерть, як готувалися до неї, як переживали її, на що чекали опісля? На окрему увагу заслуговує здійснений Стефанією Демчук аналіз іконографічних мотивів — славнозвісного «Danse macabre» та «Зустрічі трьох живих і трьох мертвих». Між цими двома розділами — все життя!

Цікаві кейси обрані для ілюстрації проблем, що їх порушує авторка у другому розділі своєї книжки — «У середньовіччі сексу не було? Кохання, шлюб і родинні взаємини»: судова справа зі звинувачення в лесбійстві, перипетії кохання, напевне, найвідомішої середньовічної пари Абеляра й Елоїзи, щасливий шлюб англійського короля Едварда І — поради від автора «П’ятнадцяти радощів шлюбу»…

Як надавали медичну допомогу й виконували діагностику хвороби, якими були середньовічні лікарі й чи були серед них шарлатани, чи діяли в епоху середніх віків правила гігієни, чи зверталися середньовічні люди до методів недоказової медицини, а також якими косметичними засобами користувалися, та й загалом чи був у середні віки туалетний папір — читач дізнається з третього розділу.

Четвертий розділ «Смачно їсти, смачно пити» ілюструє різноманіття середньовічних дієт, а п’ятий — реконструює траєкторію навчання та професійного шляху т. зв. «білих» і «синіх комірців». Шостий розділ «Різдво, Великдень і дурні. Історія середньовічних свят» не даремно має в назві «дурнів», адже саме свята якнайкраще розкривають «карнавальну» сміхову культуру середньовіччя і вводять нас в її таємничий «перевернутий низ». А ще пані Стефанія в цьому розділі відповідає на доволі актуальне для сучасних українців запитання: «Різдво. Чому 25 грудня?».

Вміло дібрані ілюстрації, що прикрашають кожен з розділів, чудовий літературний стиль авторки, манера подавати матеріал — легка й водночас науково-ґрунтовна — не можуть не тішити читача. Влучно дібраний епіграф — змальована Сергієм Жаданом картина середньовіччя — відразу пробуджує уяву читача. Під післямовою — переліком книжок «для майбутнього читання» — підпишеться кожен медієвіст.

Тож приємного читання та насолоди від «смачної книжки»…

Вадим Чепіженко, кандидат історичних наук, доцент кафедри археології, етнології та всесвітньої історії, керівник Центру антикознавства та медієвістики Одеського національного університету імені І. І. Мечникова

ПРО ВИДАННЯ

УДК 304.3“653’’

Д31

Демчук Стефанія

Доба постів і карнавалів. Як жили, пили і кохалися у середньовіччі / Стефанія Демчук. — К.: Віхола, 2023. — 336 с. — (Серія «Життя»).

ISBN 978-617-8257-51-4

© Оксана Гаджій, Богдан Стрільчик, обкладинка, 2023

© ТОВ «Віхола», 2023

Примітки

1

Ім’я завжди свідчить; ім’я — це знак (лат.).

2

Слово «гумор» має давньогрецьке коріння й в античній медицині вживалося щодо чотирьох тілесних рідин — крові, флегми, жовтої та чорної жовчі. — Прим. ред.

3

Gonville and Caius College, MS 428/428, fols. 29v-30r. «Est autem prima ętas adolescentia que secundum quorumdam opinionem calidę et humidę complexionis est. Et est ab ortu natiuitatis usque ad xxv vel xxx annum. Est et iuuentus calidæ et siccæ secundum eosdem complexionis ad xlv vel l annum perseuerans. Est et senectus frigida et sicca lv vel lx annum apperens a finibus suis. Huic succrescit senium frigidę et humidę complexionis. Quę etas sui temporis cursus termino uitę metitur».

4

Sears, Elizabeth. The Ages of Man: Medieval Interpretations of the Life Cycle. Princeton: Princeton University Press, 2019. P. 24.

5

Burrow, J.A. Ages of Man. A Study in Medieval Writing and Thought. Oxford: Clarendon press, 1986. P. 36–38.

6

Hippocrates, Diseases of Women / transl. by Kathleen Whiteley. Pretoria: University of South Africa, 2003. Paragraph 34.

7

Book on the conditions of Women. In: The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013. P. 97.

8

Цит. за Weiss-Amer, Melitta. Medieval Women’s Guides to Food during Pregnancy: Origins,Texts, and Traditions // CBMH/BCHM / Volume 10:1993. P. 18.

9

The Fifteen Joys of marriage / translated by Pitts, Brent A. New York-Berne-Frankfurt am Main: Peter Lang, 1985. P. 21.

10

The Fifteen Joys of marriage / translated by Pitts, Brent A. New York-Berne-Frankfurt am Main: Peter Lang, 1985. P. 24–25.

11

Gerrard, Christopher M., Gutiérrez, Alejandra. The Oxford Handbook of Later Medieval Archaeology in Britain, Oxford: Oxford University Press, 2018. P. 780.

12

Guildhall Yard, cemetery. Див.: museumoflondon.org.uk/collections/other-collection-databases-and-libraries/centre-human-bioarchaeology/osteological-database/medieval-cemeteries/guildhall-yard-medieval

13

Mahoney, Patrick et al. Deciduous enamel 3D microwear texture analysis as an indicator of childhood diet in medieval Canterbury, England. Journal of Archaeological Science, 2016. Р. 129.Mahoney, Patrick et al. Deciduous enamel 3D microwear texture analysis as an indicator of childhood diet in medieval Canterbury, England. Journal of Archaeological Science, 2016. Р. 129.

14

Rothwell, William (ed.) Tretiz Walter Bibbesworth, Aberystwyth 2009. P. 8.

15

Rothwell, William (ed.) Tretiz Walter Bibbesworth, Aberystwyth 2009. P. 9.

16

Mahoney, Patrick et al. Deciduous enamel 3D microwear texture analysis as an indicator of childhood diet in medieval Canterbury, England. Journal of Archaeological Science, 2016. Р. 133.

17

Mahoney, Patrick et al. Deciduous enamel 3D microwear texture analysis as an indicator of childhood diet in medieval Canterbury, England. Journal of Archaeological Science, 2016. Р. 135.

18

Adamson Weiss, Melissa. Infants and Wine: Medieval Medical Views on the Controversial Issue of Wine as Baby-Food, Medium Aevum Quotidianum vol. 50 (2004). P. 13.

19

Raymond Llulle. Doctrine d’Enfant: Version médiévale du ms. fr. 22933 de la B. N. de Paris, ed. Armand Llinarès (Paris: Librairie C. Klincksieck, 1969), 205.

20

Sigal Pierre-André. Raymond Lulle et l’éducation des enfants d’après la Doctrina pueril. In: Raymond Lulle et le pays d’Oc. Toulouse: Éditions Privat, 1987. P. 126.

21

Adamson Weiss, Melissa. Infants and Wine: Medieval Medical Views on the Controversial Issue of Wine as Baby-Food, Medium Aevum Quotidianum, vol. 50 (2004). P. 13.

22

Більше про грецьку свинку можна дізнатися тут: getty.edu/art/collection/object/103TM7#full-artwork-details

23

Стрельник М. О., Сорокіна С. А., Хомчик М. А. Ігри давнього населення України // Наукові записки. Том 101. Теорія та історія культури. С. 46.

24

Wilkins, Sally E. D. Sports and Games of Medieval Cultures, Greenwood Publishing Group, 2002. P. 7.

25

Feros Ruys, Juanita. The Repentant Abelard: Family, Gender, and Ethics in Peter Abelard’s Carmen ad Astralabium and Planctus. P. 143.

26

Feros Ruys, Juanita. The Repentant Abelard: Family, Gender, and Ethics in Peter Abelard’s Carmen ad Astralabium and Planctus. P. 162.

27

Feros Ruys, Juanita. The Repentant Abelard: Family, Gender, and Ethics in Peter Abelard’s Carmen ad Astralabium and Planctus. P. 144.

28

Feros Ruys, Juanita. The Repentant Abelard: Family, Gender, and Ethics in Peter Abelard’s Carmen ad Astralabium and Planctus. P. 146.

29

Feros Ruys, Juanita. The Repentant Abelard: Family, Gender, and Ethics in Peter Abelard’s Carmen ad Astralabium and Planctus. P. 147.

30

Feros Ruys, Juanita. The Repentant Abelard: Family, Gender, and Ethics in Peter Abelard’s Carmen ad Astralabium and Planctus. P. 151.

31

Feros Ruys, Juanita. The Repentant Abelard: Family, Gender, and Ethics in Peter Abelard’s Carmen ad Astralabium and Planctus. P. 152.

32

Feros Ruys, Juanita. The Repentant Abelard: Family, Gender, and Ethics in Peter Abelard’s Carmen ad Astralabium and Planctus. P. 143.

33

Barnhouse, Rebecca (ed.) The Book of the Knight of the Tower. Manners for the Young Medieval Women. New York: Palgrave Macmillan, 2006. P. 32.

34

Barnhouse, Rebecca (ed.) The Book of the Knight of the Tower. Manners for the Young Medieval Women. New York: Palgrave Macmillan, 2006. P. 32.

35

Barnhouse, Rebecca (ed.) The Book of the Knight of the Tower. Manners for the Young Medieval Women. New York: Palgrave Macmillan, 2006. P. 79.

36

Barnhouse, Rebecca (ed.) The Book of the Knight of the Tower. Manners for the Young Medieval Women. New York: Palgrave Macmillan, 2006. P. 118.

37

Barnhouse, Rebecca (ed.) The Book of the Knight of the Tower. Manners for the Young Medieval Women. New York: Palgrave Macmillan, 2006. P. 158.

38

Barnhouse, Rebecca (ed.) The Book of the Knight of the Tower. Manners for the Young Medieval Women. New York: Palgrave Macmillan, 2006. P. 111.

39

Повчання [Володимира Мономаха за Лаврентіївським списком] litopys.org.ua/pvlyar/yar09.htm

40

Повчання [Володимира Мономаха за Лаврентіївським списком] litopys.org.ua/pvlyar/yar09.htm

41

Повчання [Володимира Мономаха за Лаврентіївським списком] litopys.org.ua/pvlyar/yar09.htm

42

Newman, Paul B. Growing Up in the Middle Ages, ‎McFarland, 2015. P. 170.

43

Ryan, Patrick. Master-Servant Childhood: A History of the Idea of Childhood in Medieval English Culture. London: ‎Palgrave Pivot. P. 56.

44

Dickson, Gary. The Children’s Crusade: Medieval History, Modern Mythistory. New York: Palgrave MacMillan, 2008. P. 103.

45

Tucker, Spencer C. Middle East Conflicts from Ancient Egypt to the 21st Century: An Encyclopedia and Document Collection, ABC–CLIO, 2019. P. 315.

46

Dickson, Gary. The Children’s Crusade: Medieval History, Modern Mythistory. New York: Palgrave MacMillan, 2008. P. 66.

47

Dickson, Gary. The Children’s Crusade: Medieval History, Modern Mythistory. New York: Palgrave MacMillan, 2008. P. 65–66.

48

Dickson, Gary. The Children’s Crusade: Medieval History, Modern Mythistory. New York: Palgrave MacMillan, 2008. P. 150.

49

Zuwiyya, David, A Companion to Alexander Literature in the Middle Ages. Leiden: BRILL, 2011. P. 3.

50

Bibliothèque Nationale, Latin 3182, Codex Bigotianus. Цит. за: McNeill. John Thomas, ‎Gamer, Helena Margaret (ed.). Medieval Handbooks on penitence. A Translation of the Principal «libri Poenitentiales» and Selections from Related. New York: Columbia University Press, 1990. Р. 173.

51

Bibliothèque Nationale, Latin 3182, Codex Bigotianus, [s.X, Brittany]. Р. 173.

52

Fiennean. Цит. за: McNeill. John Thomas, ‎Gamer, Helena Margaret (ed.). Medieval Handbooks on penitence. A Translation of the Principal «libri Poenitentiales» and Selections from Related. New York: Columbia University Press, 1990. P. 96.

53

Thorlac Thorhallsen. Цит. за: McNeill. John Thomas, ‎Gamer, Helena Margaret (ed.). Medieval Handbooks on penitence. A Translation of the Principal «libri Poenitentiales» and Selections from Related, New York: Columbia University Press, 1990. Р. 355.

54

Thorlac Thorhallsen. Цит. за: McNeill. John Thomas, ‎Gamer, Helena Margaret (ed.). Medieval Handbooks on penitence. A Translation of the Principal «libri Poenitentiales» and Selections from Related, New York: Columbia University Press, 1990. P. 357.

55

Thorlac Thorhallsen. Цит. за: McNeill. John Thomas, ‎Gamer, Helena Margaret (ed.). Medieval Handbooks on penitence. A Translation of the Principal «libri Poenitentiales» and Selections from Related, New York: Columbia University Press, 1990. P. 358.

56

Puff H. Female Sodomy: The Trial of Katherina Hetzeldorfer (1477) // Journal of Medieval and Early Modern Studies, 2000, Vol. 30. P. 41–61.

57

Puff H. Female Sodomy: The Trial of Katherina Hetzeldorfer (1477) // Journal of Medieval and Early Modern Studies, 2000, Vol. 30. P. 60–61.

58

Puff H. Female Sodomy: The Trial of Katherina Hetzeldorfer (1477) // Journal of Medieval and Early Modern Studies, 2000, Vol. 30. P. 61.

59

Книжка «Історія моїх страждань» вийшла друком у видавництві «Літопис» 2004 року. — Прим. ред.

60

Abelard, Peter. Historia Calamitatum. Gloucester: Dodo Press, 2006. P. 13.

61

Abelard, Peter. Historia Calamitatum. Gloucester: Dodo Press, 2006. P. 13.

62

Abelard, Peter. Historia Calamitatum. Gloucester: Dodo Press, 2006. P. 17.

63

McLaughlin, Mary Martin, Wheeler, Bonnie. The Letters of Heloise and Abelard: A Translation of Their Collected Correspondence and Related Writings. New York: Palgrave Macmillan, 2009. P. 67.

64

The Fifteen Joys of marriage / translated by Pitts, Brent A. New York-Berne-Frankfurt am Main: Peter Lang, 1985. P. 4.

65

The Fifteen Joys of marriage / translated by Pitts, Brent A. New York-Berne-Frankfurt am Main: Peter Lang, 1985. P. 5.

66

Les Quinze Joyes de Mariage. Paris: Chez P. Jannet, 1853. P. 19.

67

Les Quinze Joyes de Mariage. Paris: Chez P. Jannet, 1853. P. 27.

68

Les Quinze Joyes de Mariage. Paris: Chez P. Jannet, 1853. P. 73.

69

Les Quinze Joyes de Mariage. Paris: Chez P. Jannet, 1853. P. 74.

70

Les Quinze Joyes de Mariage. Paris: Chez P. Jannet, 1853. P. 147.

71

Les Quinze Joyes de Mariage. Paris: Chez P. Jannet, 1853. P. 148.

72

Les Quinze Joyes de Mariage. Paris: Chez P. Jannet, 1853. P. 160.

73

Les Quinze Joyes de Mariage. Paris: Chez P. Jannet, 1853. P. 160.

74

Тут ідеться про простих смертних, із королівськими одруженнями було, звісно, інакше.

75

Donahue, Charles, Jr. The Canon Law on the Formation of Marriage and Social Practice in the Later Middle Ages, 1983. P. 144.

76

Palmer, Robert, Contexts of Marriage in Medieval England: Evidence from the King’s Court circa 1300 // Speculum, Vol. 59, No. 1 (Jan., 1984). Р. 65–66.

77

Palmer, Robert, Contexts of Marriage in Medieval England: Evidence from the King’s Court circa 1300 // Speculum, Vol. 59, No. 1 (Jan., 1984). Р. 66.

78

Butler, Sara M. «I will never consent to be wedded with you!»: Coerced Marriage in the Courts of Medieval England. Canadian Journal of History/Annales canadiennes d’histoire XXXIX, Augusl/aout 2004. P. 269–270.

79

Palmer, Robert, Contexts of Marriage in Medieval England: Evidence from the King’s Court circa 1300. Р. 45.

80

Palmer, Robert, Contexts of Marriage in Medieval England: Evidence from the King’s Court circa 1300. Р. 45.

81

Palmer, Robert, Contexts of Marriage in Medieval England: Evidence from the King’s Court circa 1300. Р. 46.

82

Donahue, Charles, Jr. Law, Marriage, and Society in the Later Middle Ages. Arguments About Marriage in Five Courts. Cambridge: Cambridge University Press, 2007. P. 371.

83

Donahue, Charles, Jr. Law, Marriage, and Society in the Later Middle Ages. Arguments About Marriage in Five Courts. Cambridge: Cambridge University Press, 2007. P. 371.

84

Fifteen joys of marriage. P. 39.

85

Цит. за: chaucer.fas.harvard.edu/pages/fabliaux-marie-de-france

86

Цит. за: chaucer.fas.harvard.edu/pages/fabliaux-marie-de-france

87

Цит. за: chaucer.fas.harvard.edu/pages/fabliaux-marie-de-france

88

Книжка Джеффрі Чосера «Кентерберійські оповіді» вийшла друком у видавництві «Астролябія» 2019 року. — Прим. ред.

89

Книжка Себастіана Бранта «Корабель дурнів» вийшла друком у видавництві «Дніпро» 1980 року й у видавництві «Грані-Т» 2012 року. — Прим. ред.

90

Chaucer, Geoffrey. The Riverside Chaucer. Oxford: Oxford University Press, 1987, P. 159.

91

Gan pullen up the smok, and in he throng. (2353) Chaucer, Geoffrey. The Riverside Chaucer. Oxford: Oxford University Press, 1987. P. 167.

92

Боккаччо Джованні. Декамерон / Пер. з італ. М. Лукаш. Київ: Дніпро, 1985. С. 420. www.ukrlib.com.ua/world/printit.php?tid=2268

93

Книжка Джованні Боккаччо «Про славних жінок» вийшла друком у видавництві «Фоліо» 2014 року. — Прим. ред.

94

Більше про засади медичної практики за Гіппократом і Галеном див.: Демчук С. Від бобра до фазана: їжа західноєвропейського Середньовіччя. Київ: їzhak, 2021. С. 18ff

95

Grendler, Paul F. The Universities of the Italian Renaissance, Baltimore: Johns Hopkins University Press+ORM, 2004.

96

Thomas F. Glick, Steven Livesey, Faith Wallis, Medieval Science, Technology, and Medicine: An Encyclopedia. New York-London: Routledge, 2014. Р. 53.

97

Wallis, Faith (ed.). Medieval Medicine: A Reader. Toronto: Toronto University Press, 2019. P. 139.

98

Цит. за: O’Neill, Ynez V. Innocent III and the evolution of anatomy // Med Hist. 1976. October 20(4). P. 429.

99

Цит. за: O’Neill, Ynez V. Innocent III and the evolution of anatomy // Med Hist. 1976. October 20(4). P. 430.

100

Цит. за: O’Neill, Ynez V. Innocent III and the evolution of anatomy // Med Hist. 1976. October 20(4). P. 431.

101

Physician, Apothecary, or Surgeon? The Medieval Roots of Professional Boundaries in Later Medical Practice. Цит. за: www.midlandshistoricalreview.com/physician-apothecary-or-surgeon-the-medieval-roots-of-professional-boundaries-in-later-medical-practice/

102

Horatius Flaccus Q. Opera: cum variis lectionibus, notis variorum et indice locupletissimo. London: Payne & Ed-wards, 1793. P. 17.

103

Plutarchus. Scripta Moralii De Profectibus in Virtutis. Paris: Firmin Didot, 1841. Vol. I.

104

Galenus. Librorum Secunda Classis Materiam Sanitatis. Venetiis: Apud Iuntas, 1565. P. 838.

105

Cicero Tullius M. Pro Cluentio. Oxford: Clarendon Press, 1889. P. 75.

106

Переклад авторки.

107

Dixon, Laurinda. Bosch. London: Phaidon, 2003. P. 60–61.

108

Brant, Sebastian. Ship of fools. New York: Dover Publications, Inc., 1944. P. 242–245.

109

Dixon, Laurinda. Bosch. London: Phaidon, 2003. P. 60.

110

Брант С. Корабель дурнів. С. 76.

111

The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013. P. XI.

112

The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013. P. XIІІ.

113

Book on the conditions of Women. In: The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013, P. 71.

114

Book on the conditions of Women. In: The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013, P. 73.

115

Book on the conditions of Women. In: The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013, P. 75.

116

Book on the conditions of Women. In: The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013, P. 79.

117

Book on the conditions of Women. In: The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013, P. 81.

118

Book on the conditions of Women. In: The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013, P. 81.

119

Norri, Juhani. Dictionary of Medical Vocabulary in English, 1375–1550: Body Parts, Sicknesses, Instruments, and Medicinal Preparations. London-New York: Routledge, 2016, P. 1118.

120

McVaugh, Michael Rogers. Medicine before the Plague: Practitioners and their Patients in the Crown of Aragon, 1285–1345. Cambridge: Cambridge University Press, 2002. P. 150–151.

121

Book on the conditions of Women. In: The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013. P. 81.

122

Book on the conditions of Women. In: The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013, P. 83.

123

Book on the conditions of Women. In: The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013, P. 83.

124

Book on the conditions of Women. In: The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013, P. 90–94.

125

Book on the conditions of Women. In: The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013, P. 95.

126

Book on the conditions of Women. In: The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013, P. 95.

127

Book on the conditions of Women. In: The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013, P. 97–99.

128

Book on the conditions of Women. In: The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013, P. 99.

129

Book on the conditions of Women. In: The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013, P. 99.

130

Book on the conditions of Women. In: The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013, P. 115.

131

Book on the conditions of Women. In: The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013, P. 115.

132

Book on the conditions of Women. In: The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013, P. 129–131, 137.

133

Reig, José Luis Peset. The Ethics of Diagnosis. Springer Science & Business Media, 1992. P. 23.

134

Цит. за: Whitwell, James Richard, Historical Notes on Psychiatry: (early Times — End of 16th Century). London: H. K. Lewis & Company, Limited, 1936. P. 135.

135

Gilles of Corbeil, On Urines. In: Wallis, Faith (ed.). Medieval Medicine: A Reader. Toronto: Toronto University Press, 2019. P. 256.

136

Gilles of Corbeil, On Urines. In: Wallis, Faith (ed.). Medieval Medicine: A Reader. Toronto: Toronto University Press, 2019 P. 257.

137

Gilles of Corbeil, On Urines. In: Wallis, Faith (ed.). Medieval Medicine: A Reader. Toronto: Toronto University Press, 2019 P. 257.

138

Gilles of Corbeil, On Urines. In: Wallis, Faith (ed.). Medieval Medicine: A Reader. Toronto: Toronto University Press, 2019 P. 258.

139

Epitome on pulses. In: Wallis, Faith (ed.) Medieval Medicine: A Reader. Toronto: Toronto University Press, 2019. P. 259.

140

Epitome on pulses. In: Wallis, Faith (ed.) Medieval Medicine: A Reader. Toronto: Toronto University Press, 2019. P. 260.

141

Epitome on pulses. In: Wallis, Faith (ed.) Medieval Medicine: A Reader. Toronto: Toronto University Press, 2019. P. 260.

142

Epitome on pulses. In: Wallis, Faith (ed.) Medieval Medicine: A Reader. Toronto: Toronto University Press, 2019. P. 260.

143

Epitome on pulses. In: Wallis, Faith (ed.) Medieval Medicine: A Reader. Toronto: Toronto University Press, 2019. P. 262.

144

Французька середньовічна унція дорівнює приблизно 32 грамам.

145

Фунт дорівнює приблизно 500 грамам.

146

Bernard of Gordon, Lily of Medicine. In: Wallis, Faith (ed.). Medieval Medicine: A Reader. Toronto: Toronto University Press, 2019. P. 280–281.

147

Wallis, Faith (ed.). Medieval Medicine: A Reader. Toronto: Toronto University Press, 2019. P. ххvi.

148

Acta Sanctorum Julii tomus Primu. In: Wallis, Faith (ed.) Medieval Medicine: A Reader. Toronto: Toronto University Press, 2019. P. 345.

149

Acta Sanctorum Julii tomus Primu. In: Wallis, Faith (ed.) Medieval Medicine: A Reader. Toronto: Toronto University Press, 2019. P. 346.

150

Acta Sanctorum Julii tomus Primu. In: Wallis, Faith (ed.) Medieval Medicine: A Reader. Toronto: Toronto University Press, 2019. P. 347–348.

151

Cummings, Juliana. Medicine in the Middle Ages: Surviving the Times. Havertown: Pen and Sword History, 2021. P. 141.

152

Henry, Jehan, The Book of the Active Life. In: Wallis, Faith (ed.). Medieval Medicine: A Reader. Toronto: Toronto University Press, 2019. P. 468–469.

153

Henry, Jehan, The Book of the Active Life. In: Wallis, Faith (ed.). Medieval Medicine: A Reader. Toronto: Toronto University Press, 2019. P. 469.

154

Henry, Jehan, The Book of the Active Life. In: Wallis, Faith (ed.). Medieval Medicine: A Reader. Toronto: Toronto University Press, 2019. P. 469.

155

Henry, Jehan, The Book of the Active Life. In: Wallis, Faith (ed.). Medieval Medicine: A Reader. Toronto: Toronto University Press, 2019. P. 469.

156

Henry, Jehan, The Book of the Active Life. In: Wallis, Faith (ed.). Medieval Medicine: A Reader. Toronto: Toronto University Press, 2019. P. 471.

157

Wear, Andrew. Knowledge and Practice in English Medicine, 1550−1680. Cambridge: Cambridge University Press, 2000. P. 157–158.

158

Regimen sanitatis Salernitanum. Philadelphia: J. B. Lippincot & Co, 1871. P. 46.

159

Regimen sanitatis Salernitanum. Philadelphia: J. B. Lippincot & Co, 1871. P. 48.

160

Regimen sanitatis Salernitanum. Philadelphia: J. B. Lippincot & Co, 1871. P. 52.

161

Regimen sanitatis Salernitanum. Philadelphia: J. B. Lippincot & Co, 1871. P. 100.

162

Regimen sanitatis Salernitanum. Philadelphia: J. B. Lippincot & Co, 1871. P. 100.

163

Regimen sanitatis Salernitanum. Philadelphia: J. B. Lippincot & Co, 1871. P. 124.

164

Regimen sanitatis Salernitanum. Philadelphia: J. B. Lippincot & Co, 1871. P. 124.

165

Regimen sanitatis Salernitanum. Philadelphia: J. B. Lippincot & Co, 1871. P. 128.

166

Цит. за: Prioreschi, Plinio. A History of Medicine. Vol. 5, Omaha: Horatius Press, 1996. P. 626.

167

Бокаччо Джованні. Декамерон / Пер. з італ. М. Лукаш. Київ: Дніпро, 1985. С. 164.

168

Good wife’s guide. P. 138.

169

Good wife’s guide.P. 138.

170

Cossar, Roisin. Clerical Households in Late Medieval Italy. Cambridge, MA-London: Harvard University Press, 2017. P. 214.

171

Newman, Paul B. Daily Life in the Middle Ages. Jefferson-London: McFarland, 2018. P. 156.

172

Good wife’s guide. P. 220.

173

Good wife’s guide.P. 220.

174

Good wife’s guide.P. 220–221.

175

Good wife’s guide. P. 220.

176

Woolgar, Christopher, M. The Senses in Late Medieval England. Yale University Press, 2006. P. 141.

177

Woolgar, Christopher, M. The Senses in Late Medieval England. Yale University Press, 2006. P. 141.

178

The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013. P. 167.

179

The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013. P. 167.

180

The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013. P. 169.

181

The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013. P. 169.

182

The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013. P. 169.

183

The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013. P. 171.

184

The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013. P. 171–173.

185

The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013. P. 177.

186

The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013. P. 179.

187

The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013. P. 185.

188

The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013. P. 185.

189

The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013. P. 186.

190

The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013. P. 186.

191

The Trotula: A Medieval Compendium of Women’s Medicine. University of Pennsylvania Press, 2013. P. 189.

192

Throop, Priscilla (transl.). Hildegard Von Bingen’s Physica: The Complete English Translation of Her Classic Work on Health and Healing, Rochester: Inner Traditions / Bear & Co, 1998. P. 13–14.

193

Throop, Priscilla (transl.). Hildegard Von Bingen’s Physica: The Complete English Translation of Her Classic Work on Health and Healing, Rochester: Inner Traditions / Bear & Co, 1998. P. 125.

194

Throop, Priscilla (transl.). Hildegard Von Bingen’s Physica: The Complete English Translation of Her Classic Work on Health and Healing, Rochester: Inner Traditions / Bear & Co, 1998. P. 94.

195

Saint Bernard Abbot of Clairvaux: Selections from His Writings. Cambridge: Cambridge University Press, 2013. P. 58.

196

Цит. за: Savoia, Paolo. Gaspare Tagliacozzi and Early Modern Surgery: Faces, Men, and Pain. London-New York: Routledge, 2019. P. 99–100.

197

Tschen-Emmons, James B. Artifacts from Medieval Europe, Santa Barbara: ABC–CLIO, 2015. P. 140.

198

Taylor, Scott L. Si Odore Solo Locus Pestilentiosus Fiat: Private Property, Public Health and Environmental Hygiene — Advantages of the English Common Law of Nuisance over the Corpus Juris Civilis. In: Classen, Albrecht, Bodily and Spiritual Hygiene in Medieval and Early Modern Literature: Explorations of Textual Presentations of Filth and Water, Berlin-Boston: Walter de Gruyter GmbH & Co KG, 2017. P. 411.

199

Bayless, Martha, Sin and Filth in Medieval Culture: The Devil in the Latrine. London-New York: Routledge, 2013. P. 37.

200

Bayless, Martha, Sin and Filth in Medieval Culture: The Devil in the Latrine. London-New York: Routledge, 2013. P. 37.

201

Worsley, Lucy, If Walls Could Talk: An intimate history of the home, London: Faber & Faber, 2011. P. 154.

202

Worsley, Lucy, If Walls Could Talk: An intimate history of the home, London: Faber & Faber, 2011. P. 154.

203

Tschen-Emmons, James B., Buildings and Landmarks of Medieval Europe: The Middle Ages Revealed: The Middle Ages Revealed, Santa Barbara: ABC–CLIO, 2016. Р. 105.

204

Johnston, Ruth A. All Things Medieval: An Encyclopaedia of the Medieval World [2 volumes]: An Encyclopedia of the Medieval World, Santa Barbara: ABC–CLIO, 2011. P. 439.

205

Newman, Paul B. Daily Life in the Middle Ages, Jefferson-London: McFarland, 2018. P. 140.

206

Звідки ж узялося перше січня? Читайте про це в шостому розділі, де йтиметься про середньовічні свята й традиції.

207

Nef (фр.) — корабель.

208

Золоті гербові лілії (фр. fleur-de-lys).

209

Більше про керівництва читайте в третьому розділі.

210

colourcountry.net/secretum/node63.html

211

The Good Wife’s Guide (Le Ménagier de Paris): A Medieval Household Book, Cornell University Press, 2012. P. 326.

212

The Good Wife’s Guide (Le Ménagier de Paris): A Medieval Household Book, Cornell University Press, 2012. P. 326.

213

The Good Wife’s Guide (Le Ménagier de Paris): A Medieval Household Book, Cornell University Press, 2012. P. 325.

214

Про них ішлося в другому розділі.

215

Територія сучасних Бельгії, Нідерландів, Люксембургу та Північної Франції.

216

The Good wife’s guide. P. 336.

217

The Good wife’s guide. P. 258.

218

[131a] woemen het heel voerhoot bereiden zal, in: Gent KANTL 15. Vol. II.

219

Meier, Dirk, Seafarers, Merchants and Pirates in the Middle Ages. Boydell Press, 2006. P. 125.

220

Hieatt, Constance B. «The Middle English Culinary Recipes in MS Harley 5401: An Edition and Commentary.» Medium Ævum vol. 65, no. 1 (1996). Р. 54–71.

221

Austin, Thomas. Two Fifteenth-Century Cookery-Books. Harleian MS. 279 & Harl. MS. 4016, with extracts from Ashmole MS. 1429, Laud MS. 553, & Douce MS 55. London: for The Early English Text Society by N. Trübner & Co., 1888.

222

Hieatt, Constance B. and Sharon Butler. Curye on Inglish: English Culinary Manuscripts of the Fourteenth-Century (Including the Forme of Cury). New York: for The Early English Text Society by the Oxford University Press, 1985.

223

Повний запис дискусії можна подивитися тут: youtu.be/w74AqAjx2YU

224

The Good Wife’s Guide (Le Ménagier de Paris): A Medieval Household Book, Cornell University Press, 2012. P. 326.

225

Так пропонується зробити в «Le Viandier». Scully, Terence (ed.), Le Viandier of Taillevent, An Edition of all Extant Manuscripts. Ottawa: University of Ottawa Press, 1988. P. 286.

226

Вержус — це соус на основі соку кислих яблук чи винограду.

227

За рецептом з італійської книги Маестро Мартіно. Maestro Martino of Como, The art of cooking, the first modern cookbook. Berkeley: University of California Press, 2005. P. 62.

228

За рецептом з італійської книги Маестро Мартіно. Maestro Martino of Como, The art of cooking, the first modern cookbook. Berkeley: University of California Press, 2005. P. 62.

229

Скарбник (лат. cellarer) — друга людина після пріора абатства, яка опікується матеріальним боком життя спільноти.

230

Saint Bendeict, The Holy Rule of St. Benedict, Knopf Doubleday Publishing Group, 1998. Р. 49.

231

Геміна — давньоримська одиниця об’єму, що дорівнює приблизно 265,6 мілілітра.

232

The Holy Rule of St. Benedict. Р. 50.

233

Ambrose, Kirk (transl.). A Medieval Food List from the Monastery of Cluny // Gastronomica. Vol. 6, No. 1 (Winter 2006). P. 14–20.

234

Ambrose, Kirk (transl.). A Medieval Food List from the Monastery of Cluny // Gastronomica. Vol. 6, No. 1 (Winter 2006). Р. 16–20.

235

Bernard of Clairvaux, Apologia as cit. in: Jotischky, Andrew, A Hermit’s Cookbook: Monks, Food and Fasting in the Middle Ages. Continuum, 2011. P. 69.

236

Bernard of Clairvaux, Apologia as cit. in: Jotischky, Andrew, A Hermit’s Cookbook: Monks, Food and Fasting in the Middle Ages. Continuum, 2011. P. 69.

237

Flandrin Jean-Louis, Montanari Massimo. Food: A Culinary History from Antiquity to the Present. Columbia University Press, 1999. P. 260.

238

Дізнатися більше про неї можна тут: vikhola.com/product-page/zoologichna-ekskursiya

239

Горобець Л. Зоологічна екскурсія супермаркетом. Київ: Віхола, 2022.

240

The Text and Translation of the Apologia With Art Historical Commentary, in: Conrad Rudolph (ed.) The «Things of Greater Importance» (Bernard of Clairvaux’s «Apologia» and the Medieval Attitude Toward Art). P. 267.

241

Цит. за: Демчук С. Від бобра до фазана: їжа західноєвропейського Середньовіччя. Київ: їzhak, 2021. С. 63.

242

The Text and Translation of the Apologia With Art Historical Commentary, in: Conrad Rudolph (ed.). The «Things of Greater Importance» (Bernard of Clairvaux’s «Apologia» and the Medieval Attitude Toward Art). P. 265.

243

Макарон — французьке тістечко з мигдального борошна, яєчних білків, цукрової пудри та сиропу. Зазвичай готується у вигляді двох половинок печива, між якими кладуть крем або джем. Макарон уважається ренесансним кулінарним винаходом.

244

«Шоста страва на вихід». Le Ménagier de Paris, traité de morale et d’économie domestique composé vers 1393, T.II. Paris: L’Impremerie de Crapelet, 1846. P. 92.

245

Ypocras — вино, настояне на прянощах. Рецепт можна знайти тут: Демчук С. Від бобра до фазана: їжа західноєвропейського Середньовіччя. Київ: їzhak, 2021.

246

Mestier — тонкі вафлі з борошна, води, білого вина та цукру.

247

Le Ménagier de Paris. P. 94.

248

Le Ménagier de Paris. P. 95.

249

Gilliver, Peter. The Making of the Oxford English Dictionary. Oxford: Oxford University Press, 2016. P. 562.

250

Цит. за: Quinzio, Jeri, Dessert: A Tale of Happy Endings. Reaktion Books, 2018. Р. 59.

251

Див. більше тут: Демчук С. Від бобра до фазана: їжа західноєвропейського Середньовіччя. Київ: їzhak, 2021.

252

The Good Wife’s Guide (Le Ménagier de Paris): A Medieval Household Book. Cornell University Press, 2012. P. 325.

253

The Good Wife’s Guide (Le Ménagier de Paris): A Medieval Household Book. Cornell University Press, 2012. P. 325.

254

Цит. за: Martin L. Alcohol, Sex and Gender in Late Medieval and Early Modern Europe. P. 21.

255

The Text and Translation of the Apologia With Art Historical Commentary, in: Conrad Rudolph (ed.). The «Things of Greater Importance» (Bernard of Clairvaux’s «Apologia» and the Medieval Attitude Toward Art). P. 266.

256

Rose, Susan. The Wine Trade in Medieval Europe 1000–1500. A&C Black, 2011.

257

Цит. за: The Archaeological Journal: Published Under the Direction of the Central Committee of the Archaeological Institute of Great Britain and Ireland, for the Encouragement and Prosecution of Researches Into the Arts and Monuments of the Early and Middle Ages, Archaeological Institute of Great Britain and Ireland, 1864. P. 360.

258

The Text and Translation of the Apologia With Art Historical Commentary, in: Conrad Rudolph (ed.). The «Things of Greater Importance» (Bernard of Clairvaux’s «Apologia» and the Medieval Attitude Toward Art). P. 266–268.

259

E. Michael Gerli, Samuel G. Armistead, Medieval Iberia. Taylor & Francis, 2003. Р. 848.

260

Унція дорівнювала 16 драмам, тобто 32 грамам.

261

Драма дорівнювала двом грамам.

262

Приблизно один літр.

263

Pep Vila Medinyà. El piment, una beguda confegida a la catedral de Girona durant el segle XIV, in: Annals de l’Institut d’Estudis Gironins, ISSN 0213–6228, Nº 40, 1999. Р. 87–94.

264

Pichon, Jérôme. Le Ménagier de Paris, Traité de morale et d’économie domestique […]. Genève, 1846. Vol. 2. Р. 273.

265

Демчук С. Від бобра до фазана. С. 256–257.

266

Reiber, Ferdinand. Etudes gambrinales: histoire et archéologie de la bière et principalement de la bière de Strasbourg, Paris: Berger-Levrault, 1882. P. 7.

267

Deulin, Charles. Contes d’un buveur de bière. Paris: Lacroix, Verboeckhoven and Co., 1868. P. 5.

268

Deulin, Charles. Contes d’un buveur de bière. Paris: Lacroix, Verboeckhoven and Co., 1868. P. 12–13.

269

Deulin, Charles. Contes d’un buveur de bière. Paris: Lacroix, Verboeckhoven and Co., 1868. P. 14.

270

Deulin, Charles. Contes d’un buveur de bière. Paris: Lacroix, Verboeckhoven and Co., 1868. P. 15.

271

Deulin, Charles. Contes d’un buveur de bière. Paris: Lacroix, Verboeckhoven and Co., 1868. P. 22.

272

Deulin, Charles. Contes d’un buveur de bière. Paris: Lacroix, Verboeckhoven and Co., 1868. P. 28.

273

Reiber, Ferdinand. Etudes gambrinales: histoire et archéologie de la bière et principalement de la bière de Strasbourg. Paris: Berger-Levrault, 1882. P. 378.

274

Foley Michael P. Drinking with the Saints (Deluxe): The Sinner’s Guide to a Holy Happy Hour. P. 172.

275

Mulder-Bakker, Anneke B. The Invention of Saintliness. New York — London: Routledge, 2003. P. 59.

276

Mulder-Bakker, Anneke B. The Invention of Saintliness. New York — London: Routledge, 2003. P. 59–60.

277

Mulder-Bakker, Anneke B. The Invention of Saintliness. New York — London: Routledge, 2003. P. 61.

278

Mulder-Bakker, Anneke B. The Invention of Saintliness. New York — London: Routledge, 2003. P. 61–62.

279

www.le.ac.uk/hi/polyptyques/capitulare/trans.htm

280

Verberg, Susan., in. Beer and Brewing in Medieval Culture and Contemporary Medievalism. P. 61.

281

Hout 1602, 14. Verberg, Susan., in. Beer and Brewing in Medieval Culture and Contemporary Medievalism. P. 61.

282

Цит. за: Verberg, Susan. The Rise and Fall of Gruit, in: The Brewery History Society, Brewery History (2018). No. 174. P. 15–16.

283

Verberg, Susan. The Rise and Fall of Gruit. P. 15.

284

Rob DeSalle, Ian Tattersall. A Natural History of Beer. New Haven: Yale University Press, 2019. Р. 27.

285

Див: jopenbier.nl/product/koyt/

286

Harbison, Craig (ed.). Libanius’s Progymnasmata, Model Exercises in Greek Prose Composition and Rhetoric. Atlanta: Society of Biblical Lit, 2008. P. 67.

287

Harbison, Craig (ed.). Libanius’s Progymnasmata, Model Exercises in Greek Prose Composition and Rhetoric. Atlanta: Society of Biblical Lit, 2008. P. 67.

288

Parsons, Ben. The Way of the Rod, The Functions of Beating in Late Medieval Pedagogy // Modern philology. Vol. 113 (2015). P. 23.

289

Parsons, Ben. The Way of the Rod, The Functions of Beating in Late Medieval Pedagogy // Modern philology. Vol. 113 (2015). P. 19.

290

German schools. P. 252.

291

«Mane surgere, statim induere, crines ornare, manus lavare, deum adorare, et scolas frequenter visitare». Es tu scolaris, aiii. German schools. P. 226.

292

Charles Homer Haskins. The Rise of Universities: The Rise of Universities. New York: Henry Holt and Company, 1923. P. 112.

293

Наливайко Д. Очима Заходу: Рецепція України в Західній Європі XI–XVIII ст. Київ: Основи, 1998. С. 62.

294

Haskins, Charles, H. The Life of Medieval Students as Illustrated by their Letters // The American Historical Review. Vol. 3. No. 2 (Jan., 1898). P. 210.

295

Haskins, Charles, H. The Life of Medieval Students as Illustrated by their Letters // The American Historical Review. Vol. 3. No. 2 (Jan., 1898). P. 208.

296

Haskins, Charles, H. The Life of Medieval Students as Illustrated by their Letters // The American Historical Review. Vol. 3. No. 2 (Jan., 1898). P. 215.

297

Johannes de Hauvilla: Architrenius. Cambridge: Cambridge University Press, 1994. P. 65.

298

Seybolt, Robert, Francis (ed.). Manuale scholarium qui studentium universitates aggredi ac postea in eis proficere instituunt, Cambridge: Harvard University Press, 1921. P. 59–60.

299

Rait, Robert S. Life in the medieval university. Frankfurt am Main: Ourlook Verlag, 2018. P. 117–119.

300

Haskins, Charles, H. The Life of Medieval Students as Illustrated by their Letters. P. 226.

301

Moore, James, T. The Historical Handbook and Guide to Oxford. Oxford: T. Shrimpton and son, 1878. P. 25.

302

Murdock, Caitlin. Changing Places: Society, Culture, and Territory in the Saxon-Bohemian Borderlands, 1870–1946. Ann Arbor: University of Michigan Press, 2010. P. 181–182.

303

Bosing, Walter. Hieronymus Bosch, C. 1450–1516: Between Heaven and Hell, Köln-London-Los Angeles-Madrid-Paris-Tokyo, Taschen, 2000. P. 14.

304

Lewis-Anthony, Justin. Circles of Thorns: Hieronymus Bosch and Being Human, A&C Black, 2008. P. 164.

305

Котляров П., Філіп Меланхтон. Фенікс Реформації. Київ: Дух і Літера, 2020. С. 92.

306

Ellerton, Nerida F., Clements, M. A. (Ken), Samuel Pepys, Isaac Newton, James Hodgson, and the Beginnings of Secondary School Mathematics: A History of the Royal Mathematical School Within Christ’s Hospital. London 1673–1868. Springer, 2017. P. 98.

307

Гелер і пфеніг — німецькі гроші. Цит. за: Scheffler, David, Schools and Schooling in Late Medieval Germany: Regensburg, 1250–1500, Leiden: BRILL, 2008. P. 95–96.

308

Tromp, Monica, Speller, Camilla, Kröger, Roland. Medieval women’s early involvement in manuscript production suggested by lapis lazuli identification in dental calculus // Science Advances, No. 5, 2019. P. 1–8.

309

Gaignebet, Claude. Le combat de Carnaval et de Carême // Annales, Année 1972, No. 27-2. P. 313–345.

310

Оглашенний, тобто той, хто готується прийняти християнство.

311

Groen G. Van Prinsterer, Leiden, 1835. Vol. 1. P. 121.

312

Naogeorgus T. Regnum Papisticum. Basel, 1553. P. 158.

313

Schrijnen J. Nederlandsche Volkskunde. Vol.I. 1914. P. 116.

314

Naogeorgus T. Opus cit. P. 158.

315

Guicciardini L. Descriptions de touts les Pays-Bas. Amsterdam, 1641. Р. 42.

316

Habitat (англ.) — середовище існування.

317

The Apocrypha and Pseudepigrapha of the Old Testament. R.H. Charles. Oxford: Clarendon Press, 1913; www.sacred-texts.com/chr/apo/adamnev.htm

318

Le mystère d’Adam, an Anglo-Norman drama of the twelfth century edited by Paul Studer. Manchester, Manchester University Press; London, New York et Bombay, Longmans, Green and Co.б, 1918. Р. 1.

319

Larsen, Timothy. The Oxford Handbook of Christmas. Oxford University Press, 2020. P. 266.

320

Larsen, Timothy. The Oxford Handbook of Christmas. Oxford University Press, 2020. P. 267.

321

Rowsell, Susan. Christmas Around the World: An Advent Book. FriesenPress, 2020. P. 12.

322

Roll, Susan K. Toward the Origins of Christmas. Kampen: Kok Pharos Publishing House, 1995. P. 102–103.

323

Laughlin, Corinna, Kerr Breedlove, Jennifer. Sourcebook for Sundays, Seasons, and Weekdays 2009: The Almanac for Pastoral Liturgy. Chicago: LiturgyTrainingPublications, 2008. P. 35.

324

Laughlin, Corinna, Kerr Breedlove, Jennifer. Sourcebook for Sundays, Seasons, and Weekdays 2009: The Almanac for Pastoral Liturgy. Chicago: LiturgyTrainingPublications, 2008. P. 35.

325

Presepe (італ.) — ясла, різдвяний вертеп.

326

earlychristianwritings.com/text/infancyjames-mrjames.html

327

earlychristianwritings.com/text/infancyjames-mrjames.html

328

Jager, Katherine W. Vernacular Aesthetics in the Later Middle Ages: Politics, Performativity, and Reception from Literature to Music. Springer, 2019. P. 141.

329

Jager, Katherine W. Vernacular Aesthetics in the Later Middle Ages: Politics, Performativity, and Reception from Literature to Music. Springer, 2019. P. 141.

330

Stevens, John. Words and Music in the Middle Ages: Song, Narrative, Dance and Drama, 1050–1350. CUP Archive, 1986. P. 180.

331

Stevens, John. Words and Music in the Middle Ages: Song, Narrative, Dance and Drama, 1050–1350. CUP Archive, 1986. P. 180.

332

Davidson, Clifford. Festivals and Plays in Late Medieval Britain. London: Routledge, 2016. P. 8.

333

Wasyliw, Patricia Healey, Martyrdom, Murder, and Magic: Child Saints and Their Cults in Medieval Europe, Peter Lang, 2008. P. 47.

334

Mackenzie, Neil. The Medieval Boy Bishops. Troubador Publishing Ltd, 2011. P. 4.

335

Mackenzie, Neil. The Medieval Boy Bishops. Troubador Publishing Ltd, 2011. P. 5.

336

Mackenzie, Neil. The Medieval Boy Bishops. Troubador Publishing Ltd, 2011. P. 5.

337

Tonge, Neil, Hepplewhite, Peter. Medieval Realms: Britain 1066–1500. P. 27.

338

Campbell, Philip. The Catholic Middle Ages: A Primary Document Catholic Study Guide. Grass Like: Cruachan Hill Press, 2016. P. 82.

339

Derungs, Kurt. Die Seele der Alpen: Magische Rituale mit der Kraft von Sonne, Stein und Wasser. Kailash Verlag, 2015. P. 159ff.

340

Havermale, Richard. Be Not Afraid-Winter Edition Dec/Jan/Feb 2018-19, Lulu.com, 2018. P. 209.

341

Crump, William D. Encyclopedia of New Year’s Holidays Worldwide. McFarland, 2016. P. 39.

342

Bequette, John.P. A Companion to Medieval Christian Humanism: Essays on Principal Thinkers. Leiden: BRILL, 2016. P. 56.

343

Schimmel, Annemarie, Endres, Franz Carl. The Mystery of Numbers, Oxford: Oxford University Press, 1994. P. 158.

344

Чорний пудинг — це окремий регіональний тип кров’янок, що походить з Великої Британії та Ірландії.

345

Цит. за: Scweizer, Bernard, Christianity and the Triumph of Humor: From Dante to David Javerbaum. London-New York: Routledge, 2019. P. 50ff.

346

Vardaman, Jerry, Yamauchi, Edwin M., Chronos, Kairos. Christos: Nativity and Chronological Studies Presented to Jack Finegan. Winona Lake: Eisenbrauns, 1989. P. 16.

347

Excerpta Latina Barbari attalus.org/translate/barbari.html

348

Vardaman, Jerry, Yamauchi, Edwin M., Chronos, Kairos. Christos: Nativity and Chronological Studies Presented to Jack Finegan. Winona Lake: Eisenbrauns, 1989. P. 16.

349

Bindman, David, Gates (Jr.), Henry Louis, Dalton, Karen C. C. The Image of the Black in Western Art. Harvard University Press, 2010. Р. 17.

350

Bindman, David, Gates (Jr.), Henry Louis, Dalton, Karen C. C. The Image of the Black in Western Art. Harvard University Press, 2010. Р. 17.

351

Sears, Elizabeth. The Ages of Man: Medieval Interpretations of the Life Cycle. Princeton University Press, 2019. P. 93.

352

Bindman, David, Gates (Jr.), Henry Louis, Dalton, Karen C. C. The Image of the Black in Western Art. Harvard University Press, 2010. Р. 18.

353

Safran, Linda. The Medieval Salento: Art and Identity in Southern Italy. University of Pennsylvania Press, 2014. P. 126.

354

Safran, Linda. The Medieval Salento: Art and Identity in Southern Italy. University of Pennsylvania Press, 2014. P. 126.

355

Hanawalt, Barbara, Wallace, David. Bodies and Disciplines: Intersections of Literature and History in Fifteenth-century England. Minneapolis: University of Minnesota Press, 1996. Р. 141.

356

Ross, Leslie. Artists of the Middle Ages. Westport-London: Greenwood Publishing Group, 2003. P. 148.

357

Inventaires de Jean duc de Berry (1401–1416). Paris: E. Leroux, 1894. P. XLIX.

358

Nichols, John (ed.). The Progresses and Public Processions of Queen Elizabeth: Among which are Interspersed Other Solemnities, Public Expenditures, and Remarkable Events During the Reign of that Illustrious Princess. Vol. 2. London: John Nichols and Sons, 1823. P. 78.

359

Letters and Papers, Foreign and Domestic, of the Reign of Henry VIII: Preserved in the Public Record Office, the British Museum and Elsewhere. 1524–1526. Vol. 4. Part 1. London: Longman and Co, 1870. P. 339.

360

Woodruff, Charles Eveleigh, Memorials of the Cathedral & Priory of Christ in Canterbury. Dutton, 1912. P. 238.

361

Woolgar, C. M., Serjeantson, D., Waldron, T. Food in Medieval England: Diet and Nutrition. Oxford: Oxford University press, 2006. P. 156.

362

Cherry, John, F. Goldsmiths. Toronto: University of Toronto Press, 1992. P. 47.

363

Proctor-Tiffany, Mariah. Medieval Art in Motion: The Inventory and Gift Giving of Queen Clémence de Hongrie. Penn State Press, 2019. P. 9, 67–68.

364

Blockmans, Willem Pieter, Janse, A. Showing Status: Representation of Social Positions in the Late Middle Ages, Isd, 1999. P. 38.

365

Jacobus De Voragine. The Golden Legend: Readings on the Saints. Princeton University Press, 1995. Р. 160.

366

Foxe, John. Voices of the Martyrs: AD33 — Today, Simon and Schuster, 2019. Р. 69.

367

Цит. за: Silverlight, John. Words. Macmillan, 1985. P. 102.

368

Із листом можна ознайомитися за посиланням: bl.uk/learning/timeline/item126579.html

369

Цит. за: bl.uk/learning/timeline/item126579.html

370

Ковбасюк С. «Корабель дурнів» та «Блакитний човен»: популярні конструкти, гуманістична думка та особливості візуалізації // Текст і образ: актуальні проблеми історії мистецтва. 2016. Вип. 2. С. 48–49.

371

Ковбасюк С. Популярна культура ранньомодерних Нідерландів (1480-ті — 1580-ті рр.): дис. … канд. іст. наук: 07.00.02; Київ. нац. ун-т ім. Тараса Шевченка, Київ, 2016. С. 266.

372

The Good Wife’s Guide (Le Ménagier de Paris): A Medieval Household Book. Cornell University Press, 2012. P. 334.

373

Gaignebet, Claude. Le combat de Carnaval et de Carême // Annales, Année 1972, No. 27-2. P. 342.

374

Crump, William D. Encyclopedia of Easter Celebrations Worldwide. Jefferson: McFarland, 2021. Р. 61–62.

375

Johnston, Ruth A. All Things Medieval: An Encyclopedia of the Medieval World, ABC–CLIO, 2011. Р. 348.

376

Анцибор Д. Проблема етіології образів богинь Еостри / Остари та зайця в контексті великодніх традицій // Studia Methodologica. Тернопіль; Кєльце: ТНПУ ім. В. Гнатюка, 2020. Вип. 50. С. 113–121.

377

Анцибор Д. Проблема етіології образів богинь Еостри / Остари та зайця в контексті великодніх традицій // Studia Methodologica. Тернопіль; Кєльце: ТНПУ ім. В. Гнатюка, 2020. Вип. 50. С. 116.

378

Lefftz, Joseph, Elsässisches Volksleben im Osterfrühling, Culture Alsacienne, 1974. P. 73.

379

Ô créature raisonnable

qui désire vie éternelle,

tu as ici doctrine notable

pour bien finir vie mortelle.

La danse macabre rappelle

que chacun à danser apprend

à homme et femme est naturelle,

la mort n’épargne ni petit ni grand.

380

Pries pour nous au patre nostre

S’en dites une patrenostre

Tout vif de boin cuer et de fin

Que Diex vous prenge a boine fin.

381

Parker, Geoffrey. Emperor: A New Life of Charles V. Yale University Press, 2019. Р. 604.

382

Booth, Philip, Tingle, Elizabeth, A Companion to Death, Burial, and Remembrance in Late Medieval and Early Modern Europe, c. 1300–1700, Leiden: BRILL, 2020. P. 177.

383

Campbell, Jeffrey (transl.). The Ars Moriendi, An examination, translation and collation of the manuscripts of the shorter Latin version. Ottawa, 1995. Р. 24.

384

Campbell, Jeffrey (transl.). The Ars Moriendi, An examination, translation and collation of the manuscripts of the shorter Latin version. Ottawa, 1995. Р. 29.

385

Campbell, Jeffrey (transl.). The Ars Moriendi, An examination, translation and collation of the manuscripts of the shorter Latin version. Ottawa, 1995. Р. 33.

386

Campbell, Jeffrey (transl.). The Ars Moriendi, An examination, translation and collation of the manuscripts of the shorter Latin version. Ottawa, 1995. Р. 37.

387

Campbell, Jeffrey (transl.). The Ars Moriendi, An examination, translation and collation of the manuscripts of the shorter Latin version. Ottawa, 1995. Р. 44.

388

Campbell, Jeffrey (transl.). The Ars Moriendi, An examination, translation and collation of the manuscripts of the shorter Latin version. Ottawa, 1995. Р. 47.

389

Campbell, Jeffrey (transl.). The Ars Moriendi, An examination, translation and collation of the manuscripts of the shorter Latin version. Ottawa, 1995. Р. 47.

390

Campbell, Jeffrey (transl.). The Ars Moriendi, An examination, translation and collation of the manuscripts of the shorter Latin version. Ottawa, 1995. Р. 53.

391

Campbell, Jeffrey (transl.). The Ars Moriendi, An examination, translation and collation of the manuscripts of the shorter Latin version. Ottawa, 1995. Р. 62.

392

Dressler, Rachel. Cross-legged Knights and Signification in English Medieval Tomb Sculpture // Studies in Iconography. Vol. 21 (2000). P. 91.

393

Đorđević, Jakov. Made in the skull’s likeness: of transi tombs, identity and memento mori // Journal of Art Historiography. No. 17. 2017. P. 3.

394

Đorđević, Jakov. Made in the skull’s likeness: of transi tombs, identity and memento mori // Journal of Art Historiography. No. 17. 2017. P. 3–4.

395

Đorđević, Jakov. Made in the skull’s likeness: of transi tombs, identity and memento mori // Journal of Art Historiography. No. 17. 2017. P. 18.

396

Ruth Wolff, Tombs and the imago doctoris in cathedra in Northern Italy, ca. 1300–1364, in: Memorializing the Middle Class in Medieval and Renaissance Europe / ed. Anne Leader, Kalamazoo. MI: Medieval Institute Publications, 2018. P. 133–134.

397

Umberto Eco. «Dreaming of the Middle Ages,» in: Travels in Hyperreality / transl. by W. Weaver. NY: Harcourt Brace, 1986. Р. 61–72.

398

Книжка Жоржа Дюбі «Доба соборів. Мистецтво та суспільство 980–1420 років» вийшла друком у видавництві «Юніверс» 2003 року. — Прим. ред.

399

Українською «Ім’я рози» та «Бавдоліно» видало видавництво «Фоліо». — Прим. ред.

Content

Демчук Стефания Доба постів і карнавалів. Як жили, пили і кохалися у середньовіччі

ДЕМЧУК СТЕФАНІЯ ДОБА ПОСТІВ І КАРНАВАЛІВ Як жили, пили і кохалися у середньовіччі

ВСТУП ТЕМНЕ ЧИ СВІТЛЕ? Що таке середньовіччя та як його зрозуміти

РОЗДІЛ 1 СТРАШНО, ВАЖКО, НЕБЕЗПЕЧНО? Як жилося дітям у середніх віках

РОЗДІЛ 2 У СЕРЕДНЬОВІЧЧІ СЕКСУ НЕ БУЛО? Кохання, шлюб і родинні взаємини

РОЗДІЛ 3 У ХВОРОБІ Й ЗДОРОВ’Ї Медицина та гігієна середньовіччя

РОЗДІЛ 4 СМАЧНО ЇСТИ, СМАЧНО ПИТИ Дух і серце середньовічної кухні

РОЗДІЛ 5 ОСВІТА «БІЛИХ» І «СИНІХ КОМІРЦІВ» Від майстерні до університету

РОЗДІЛ 6 РІЗДВО, ВЕЛИКДЕНЬ І ДУРНІ Історія середньовічних свят

РОЗДІЛ 7 «ТЕМНЕ СЕРЕДНЬОВІЧЧЯ» Смерть уявна і реальна

ПІСЛЯМОВА Середньовіччя й провідники до нього

ВІДГУКИ

ПРО ВИДАННЯ

Примітки