Фоллмут Алексин Фарол

Шістка Атласа

ОЛІВІ БЛЕЙК

«ШІСТКА АТЛАСА»

Початок

Про Олександрійську бібліотеку царів Птолемеїв ходить безліч чуток, вони вже набили оскому. Історія показала, що як предмет вивчення вона нескінченно чудова – чи то через її багатство, яке, обмежене лише уявою, зводило з розуму, чи через найбільшу пристрасть людства – колекціонування. Заборонене – а це найчастіше саме знання – манить усіх. Особливо якщо воно втрачене. Оскомина оскоминою, але коли мова заходить про Олександрійську бібліотеку, то омріяний предмет знайдеться у кожного, ну а ми – такий вид, який не встоїть перед покликом далекого і незвіданого.

До руйнування в бібліотеці, кажуть, зберігалося понад чотириста тисяч папірусних сувоїв з історії, математики, інженерії та магії. Багато хто, невірно, бачать час лінією, що повзуть вгору, кривою росту і прогресу, але історію пишуть переможці, і їх розповідь може спотворити його форму. Насправді ми сприймаємо його як потік, перебіг, причому закільцьований. Мода та забобони у суспільстві змінюються, проте знання не завжди рухається прямою. Ось і магія так само.

Мало хто знає правду про те, що Олександрійська бібліотека згоріла, рятуючись. Загинула, щоб відродитись. Тільки не метафорично, як фенікс, а розважливо, як Шерлок. Коли до влади прийшов Юлій Цезар, древнім Зберігачам Олександрії стало ясно: імперія рівно всидить лише на табуреті з трьома ніжками – підкорення, розпач і незнання. Знали вони і те, що світові завжди докучатимуть такі самі деспоти, і тому вирішили ретельно сховати безцінний архів. Інакше його було не врятувати.

А взагалі, це старий трюк: загинути і втекти, щоб усе почати заново. Відродження бібліотеки цілком залежало від її здатності зберігати свою таємницю. Медитам – найосвіченішим серед чарівників – дозволяли користуватися знаннями з бібліотеки, лише поки вони дбали про неї. Привілеї суспільства, що стала на її останках, були настільки ж високі, як і обов'язки: отримавши в розпорядження всі знання світу, вони підживлювали його і пестували.

Світ усе зростав, поширювалися і Олександрійські архіви, залишаючи позаду жертв імперій та імперіалізму бібліотеки Вавилону, Карфагена, Константинополя, ісламських країн та Азії. Зростав і вплив медитів і саме так зване Суспільство. Кожні десять років воно набирало клас кандидатів, які проводили рік, вивчаючи будову архівів та майбутню справу життя. Цілий рік вони жили, їли та спали під дахом архівів, дихали його знаннями. Після закінчення його п'ять із шести осіб приймали посвяту. Потім вони розпочинали незалежний курс навчання у бібліотеці – ще один рік, після чого їм дарували можливість залишитися та продовжити дослідження чи, частіше, роботу. Олександрійці йшли у політичні лідери, патронаж, генеральні директори, отримували всілякі премії. Посвяченого олександрійця чекали багатство, престиж та небувалі знання, і кандидатство ставало першим кроком на шляху до нескінченних можливостей.

Ось що повідомляв Далтон Еллері новачкам на курсі кандидатів, з яких ніхто гадки не мав, навіщо вони тут і за що доведеться змагатися. Сам же Далтон Еллері, потрапивши сюди колись, показав себе унікальним медитом, подібні до якого народжуються раз на кілька поколінь, і він віддав перевагу цьому шляху множині інших. Подібно до новачків, він відкинув себе колишнього і старе життя – сіре, порівняно з нинішнім. Раніше він міг розраховувати на якусь професію, можливо навіть прибуткову, і приніс би смертній економіці користь, але так і не побачив би нічого подібного до того, що зустрів, прийнявши пропозицію Товариства. Поодинці він міг би творити виняткову, майже феноменальну магію. Зрештою він прогнувся б, як прогиналися всі люди, під гнітом зобов’язань, боротьби та нудьги. Але цього не сталося. Дрібниці звичайного існування ще десять років тому відійшли до темряви речей, які більше йому не загрожували.

Далтон ще раз окинув поглядом обличчя новачків і уявив, яке життя міг би прожити… Яке життя могли б прожити всі вони, не отримавши таких… благ, вічної слави, незрівнянної мудрості. Тут вони підберуть ключ до таємниць, які світ зберігав століттями, тисячоліттями. До того, чого ніколи не торкнеться погляд обивателя і чого не розуміє слабкий розум.

Тут, у бібліотеці, їхні долі зміняться, а колишні помруть, як колись сама бібліотека, лише для того, щоб відродитися і піти в тінь, де їх ніхто не побачить, окрім Охоронців, олександрійців та привидів непрожитих життів та покинутих шляхів.

«Сила не дається задарма», – не сказав Далтон. А ще сила не пропонується тому, хто не витримає її тягаря – про це він також промовчав. Розповів лише про бібліотеку, шляхи до посвяти і що новачкам тепер доступно – якщо, звичайно, їм вистачить сміливості простягнути руку і взяти це.

Кандидати слухали заворожено, як і годиться. Далтон умів вдихати життя у речі, ідеї, предмети. Це була тонка навичка. Настільки тонка, що навіть не здавалась магією, і це робило Далтона винятковим ученим, та й взагалі ідеальним наставником для нового курсу олександрійців.

Він ще не почав говорити, а вже знав, що всі вони приймуть пропозицію, тому просто дотримувався формальності. Олександрійському суспільству не відмовляють. Не встоять навіть ті, хто вдає, ніби їм не цікаво. Далтон знав: вони будуть битися, зубами і пазурами, аби пережити наступний рік, і якщо вони такі ж тверді та талановиті, якими їх визнало Суспільство, то майже всі вони витримають.

Майже.

Мораль історії така: Бійся людини, яка виходить до тебе беззбройною. Адже якщо в його очах ти не ціль, то, напевно, ти сам зброя.

Частина перша.

Зброя

Ліббі

П'ять годин тому

У той же день, коли Ліббі зустріла Ніколаса Феррера де Варону, вона випадково зрозуміла, що слово «сказ» – раніше вона ніколи ним не користувалася – це єдиний мислимий засіб описати почуття, що вона відчуває поряд з ним. Тоді ж Ліббі ненароком підпалила вікові порт'єри в кабінеті професора Брікенрідж, декана у справах студентів, через що вступ до Нью-Йоркського університету магічних мистецтв і вічна ненависть до Ніко сплелися тугим вузлом у її пам'яті. Після цього будь-які спроби стримувати себе були марні.

Сьогоднішній день обіцяв стати не схожим на жоден попередній – якщо не рахувати білого жару, – адже навчання закінчиться, а отже, доріжки Ліббі та Ніко нарешті розійдуться. Більше вони не зустрінуться, хіба випадково. Зрештою Манхеттен не маленький, тут багато кому вдається уникати один одного, і тепер Ліббі з Ніко де Вароною працювати не доведеться. Вранці вона ледь не співала від радості, але її хлопець Езра списав це на інші актуальні події: курс вона закінчила (у парі з Ніко, але краще не думати про це) з найвищим балом, а ще мала вимовити промову на випускному. Будь-яке визнання дороге, проте найбільше Ліббі манила новизна майбутнього.

Ліббі не могла натішитися світанку простішого, кращого, а головне – позбавленим присутності Ніко де Варони життя.

— Роудс, – сказав Ніко, займаючи сусіднє з Ліббі місце на сцені.

Він ніби покатав, як мармурову кульку, її ім'я на язику і жартома потягнув носом. Через його обласкані сонцем ямочки на щоках і чарівно неправильної форми носа (насправді просто зламаного носа) дехто легко заплющував очі на непримітне зріст і незліченні вади характеру. Ліббі ж бачила в Ніко де Вароні гарну спадковість і надто велику для будь-якого чоловіка самовпевненість.

— Гм, дивно… Це не від тебе тягне димом?

Дуже смішно. Посміхаєшся.

— Обережніше, Вароне. Ти ж знаєш, що ця зала стоїть просто над розломом?

— Ще б пак. Мені ж з ним працювати доведеться, – подумав він. — Жаль, до речі, що ти не отримала стипендії.

Він явно намагався роздратувати її, тому Ліббі замість відповіді демонстративно дивилася в натовп. Вона ще ніколи не бачила в залі стільки народу: випускники та їхні близькі заповнювали ряди до самої гальорки та піною вхльостувалися у вестибюль.

Навіть здалеку Ліббі побачила татовий пристойний блейзер, куплений років, напевно, двадцять тому, ще на весілля, який він одягав на будь-який хоч трохи формальний захід. Тато з мамою сиділи в середньому ряду, за два місця від центру, і побачивши їх Ліббі на мить відчула безмежну любов. Вона, звичайно ж, просила не турбуватися і не приходити, мовляв, соромлюся і таке інше… Однак тато прийшов, не забувши надіти блейзер; мама ж нафарбувала губи. А поряд з ними був...

Порожній стілець. Ліббі встигла помітити його, а за мить побачила дівчинку в кедах із високими берцами. Скривившись від зневаги до істеблішменту в особі присутніх, та спритно протиснулася повз чиюсь бабусю з палицею. Вчасно нічого не скажеш. Мозок відмовлявся ув'язувати ці два елементи: ураган апатії (ходяча суперечність у сукні-бюсті) і порожнє крісло поруч із батьками. У Ліббі попливло перед очима, і на мить вона злякалася, що на неї напала раптова сліпота. А можливо, Ліббі просто заплакала.

Уф, ні, ні те, ні інше. Почати хоча б з того, що Кетрін, якби вона була ще жива, було б далеко не шістнадцять. Подумати тільки, адже Ліббі обігнала старшу сестру. Вона все ще не розуміла таку мудру математику, проте це не завадило давній смертельній рані зарубцюватися.

Втім, не встигла Ліббі знову вдаритися в нудьгу із самобичуванням, як у проході з'явилася ще одна знайома постать: винувато хитнувши гривою неслухняних кучерів, вона опустилася у вільне крісло. Езра, що одягнув свій останній уцілілий светр, який Ліббі ще не встигла на тижні випрати, – заповнив дірку на місці Кетрін. Він передав її батькові програму, а матері – серветку. Коротко поговорив з ними про щось і поглянув на сцену. Побачивши Ліббі його очі загорілись, і він одними губами промовив «привіт».

Старий біль від втрати згладився, змінивши полегшення. Кетрін це не сподобалося б, як і плаття Ліббі. Та й стрижка, мабуть, також.

«Привіт», – так само, одними губами, шепнула у відповідь Ліббі, а Езра зобразив знайому криву посмішку. Він постійно щось перекушував, але залишався худим, якщо не сказати щуплим, і на перший погляд здавався нижчим, ніж був насправді. Він рухався з котячою грацією, і Ліббі подобалася ця його витонченість, тиха хода, що вселяла спокій.

На жаль, Ніко простежив за її поглядом, і куточок його рота глузливо смикнувся.

— А, от і Фаулер. З'явився все-таки.

Ліббі, яка дозволила собі на мить розкіш забути про Ніко, завелась:

— Ти щось маєш проти?

— Ні, просто думав, що ти вже підняла планочку, Роудс.

Не ведися, не ведися, не ведися...

— Езру, до речі, нещодавно підвищили, – спокійно відповіла Ліббі.

— Він щось навчився робити?

— Ні, він ... — Ліббі змусила себе замовкнути, стиснувши кулак і порахувавши подумки до трьох. — Він тепер проект-менеджер.

— Господи боже, – сухо промовив Ніко, – як вражає.

Він усміхнувся, побачивши її злісний погляд, і вона у відповідь безпристрасно помітила:

— У тебе краватка з’їхала.

Ніко машинально смикнувся поправити її, а Ліббі додала:

— Гідеон за тобою не приглянув?

— Він просто ... — Ніко осікся, і Ліббі подумки привітала себе. — Дуже смішно, Роудс.

— Що смішного?

— Гідеон – моя нянька, обрегочешся. Це щось нове та свіже.

— Типу глузування з Езри – це новий виток еволюції.

— Я ж не винен, що над його сірістю можна ржати вічно, – відповів Ніко, і, якби не той факт, що вони зараз сиділи перед усім курсом, викладачами та іншими шкільними працівниками, Ліббі, не стала б стримуватись і дала б своїй магії вихід.

Шкода, але підпал спідньої білизни на Ніко де Вароне вважали б неприйнятною поведінкою.

«Останній день, – нагадала собі Ліббі. – Сьогодні останній день із Ніко. Нехай говорить будь-що, це нічого не змінить».

— Як твоя промова? — Запитав Ніко, і Ліббі закотила очі.

— Я не буду обговорювати її з тобою.

— Чому б і ні? Я ж знаю, у тебе страх сцени.

— Немає в мене… — Вдих. Гаразд, два, про всяк випадок. — Сцена мене не лякає, – набагато рівніше сказала Ліббі, – а якби й лякала, чим би ти мені допоміг?

— О, то ти вирішила, що я допомогу пропоную? — Запитав Ніко. — Вибач але ні.

— Досі дуєшся, що не тобі довірили виступ?

— Я тебе благаю, – хмикнувши, прошепотів Ніко. — Ми ж обидва знаємо, що ніхто не витрачав час на таку нісенітницю, як вибори оратора для прощальної промови. І потім половина наших уже накидалася, – зауважив він.

Ліббі знала, що так і є, але правоту Ніко визнавати не хотіла. До того ж, тема була болюча: він скільки завгодно міг зображати байдужість, але програвати Ліббі не любив. Навіть у дрібницях.

Ліббі знала це, бо сама на його місці переживала б те саме.

— О-о-о? – завзято простягла вона. — Якщо всім було пофіг, то як же я перемогла?

— Так ти єдина і голосувала, Роудс. Ти, схоже, мене навіть не слухаєш…

— Роудс, – погрозливо зашипіла декан Брікенрідж, проносячись повз, тоді як церемонія йшла повним ходом, – Варона. Невже так складно посидіти тихо одну годину?

— Професоре, – відповіли вони хором, видавивши усмішки, а Ніко метушливо потягнувся поправити краватку.

— Це зовсім не складно, – запевнила декана Ліббі, розуміючи, що навіть Ніко не дуритиме і погодиться. — Все добре.

Брікенрідж вигнула брову.

— Значить, ранок задався?

— Ранок просто чудовий, – сказав Ніко, начепивши одну з найчарівніших усмішок.

Це й дратувало найбільше: з ким завгодно, крім Ліббі, він міг поводитися по-людськи, не виносячи мозок. Ніко де Варона був улюбленцем викладачів; однокурсники ж хотіли бути схожими на нього, зустрічатися з ним або просто дружити.

Лише сильно відсторонившись від ворожнечі і дозволивши собі небувалу щедрість відкритого судження, Ліббі зрозуміла, як таке можливо. Ніко був неймовірним, просто несправедливо симпатичний, і, незважаючи на розум і обдарованість самої Ліббі, однокурсники і викладачі воліли їй Ніко. Він мав якийсь особливий дар на зразок торкання Мідаса: Ніко вмів зовсім без зусиль перетворювати марення в золото; це було навіть не навичкою, а машинальною дією, яку Ліббі, така обдарована студентка, не зуміла освоїти. Вміння Ніко легко зачаровувати оточуючих не піддавалося вивченню, така витонченість була предметом точних наук.

А ще він мав кошмарну здатність переконувати людей, ніби він знає, про що говорить. Часом, може, це так і було, але точно не завжди.

Втім, найстрашніший гріх Ніко здійснив, забравши у Ліббі роботу мрії. Просто сама Ліббі в цьому нізащо не зізналася б. Потрапити до найбільшої на Манхеттені венчурної компанії – це вам не баран чхнув. Ліббі шукала б кошти для інноваційних медитських технологій, вибираючи з цілого портфеля неймовірних ідей із величезним потенціалом для зростання та суспільного капіталу. Настав час діяти: світ перенаселений, ресурси виснажені… як ніколи актуальні альтернативні джерела енергії. Згодом Ліббі спромоглася б змінити саму структуру розвитку медитів: вибрати той чи інший стартап, переглянути прогресію глобальної економіки, і за це їй добре платили б. Однак стипендія НУМІ відпливла до Ніко, а без неї було ніяк. Декан Брікенрідж зайняла своє місце, Ніко прикинувся добреньким, і Ліббі задумалася про світле майбутнє, коли вона нарешті перестане змагатися з ним. Цілих чотири роки Ніко був невід'ємною частиною її життя, наче якийсь докучливий рудиментарний орган. Медити-фізики, які наказують стихіями, були рідкісним явищем; у світі таких жило лише двоє. Довгих чотири роки Ніко з Ліббі обох запихали на всі уроки, зате в результаті вони розвинули майстерність, що межувала хіба що з їхньою взаємною ворожістю.

Для Ніко, який звик отримувати бажане, Ліббі стала справжньою скалкою. Вона знайшла його самовпевненим і зарозумілим з першого моменту знайомства і з ходу йому про це повідомила. Адже найбільше у світі Ніко де Варона ненавидів, якщо хтось не закохувався в нього з першого погляду. Мабуть, Ліббі завдала йому першої у житті травми. Усю ніч, мабуть, потім не спав, мучачись думкою, що на світі є жінка, яка його не обожнює. Для Ліббі, проте, все було набагато складніше: вона вважала Ніко козлом за багатьма статтями, до того ж він здавався нестерпним, класичним нагадуванням про все, чого її позбавило життя.

Ніко походив із сім'ї відомих медитів, навчався приватно, не залишаючи розкішного палацу (як Ліббі думала) в Гавані з самого дитинства. Ліббі, уродженка Піттсбурга, у чиєму міщанському родоводі не було навіть простих чаклунів, взагалі думала вступати до Колумбійського, поки в її житті не з'явився НУМІ в особі Брікенрідж. Вона зовсім не знала про базові принципи медитів, почала з самих низів магічної теорії, і працювати їй доводилося вдвічі старанніше інших – і лише за тим, щоб від неї відмахувалися зі словами: «Так, молодець, Ліббі… а тепер ти, Ніко, що покажеш?»

Ніко де Варона ніколи б не зрозумів, на що це схоже, незліченний раз подумала Ліббі. Ніко був гарний, розумний, чарівний, багатий, а Ліббі… Так, вона сильна, не слабша за Ніко, а згодом так і зовсім мала шанс перевершити його, з таким чудовим почуттям самодисципліни. Проте чотири роки викладачі оцінювали їхні студентські досягнення з поправкою на Ніко. Якби не він, Ліббі опанувала б програму махом і, мабуть, навіть знайшла її нудною. Їй не знайшлося б рівних – не те що суперників. Чи був їй хтось рівнiшим, окрім Ніко?

Ні. Вона ще не зустрічала фізиків настільки ж сильних, як вони з Ніко. Йому досить було трохи втратити витримку, і землю вже починало трясти, а на те, щоб викликати хоча б такі легкі поштовхи, у середнього медиту пішло б години чотири. Створення ж хоч чогось із порожнечі здавалося й зовсім геркулесовим подвигом. Так само іскорка вогню у виконанні Ліббі стала б більш ніж гідним приводом отримати повну стипендію НУМІ та прибуткову роботу на повну ставку після навчання. Перед силою Ніко і Ліббі благоговіли б, її звеличували б, навіть якби вони проявляли себе порізно, що, власне, і світило їм вперше за останні роки. Тепер, коли ніхто не порівнюватиме Ліббі з Ніко, вона зможе нарешті стати на повний зріст, не заганяючи себе при цьому до напівсмерті.

Ця думка викликала в Ліббі якесь дивне відчуття, схоже на тугу, але все ж таки вона згоряла від нетерпіння.

Відчувши під ногами легке тремтіння, Ліббі озирнулася і помітила, що Ніко забувся в думках.

— Гей! — Вона тицьнула його ліктем у бік. — Перестань.

Ніко відповів їй нудним поглядом.

— А що одразу я, Роудс? Я ж тебе у лісових пожежах не звинувачую.

Ліббі закотила очі.

— Я вмію відрізняти звичайні підземні поштовхи від твоїх істерик.

— Обережніше, – попередив Ніко, стріляючи поглядом у бік Езри та батьків Ліббі. — Ти ж не хочеш, щоб Фаулер побачив, як ми знову сваримося? Бо ще не так про тебе подумає.

Він що знову за своє?

— Ти ж розумієш, що твоє божевілля на моєму хлопцю - це справжнє хлоп’яцтво, Вароне? Це нижче за тебе.

— Хіба я вже не пробив дно? — Недбало відповів Ніко, а Брікенрідж кинула в них застережливий погляд з іншого кінця сцени.

— Просто перестань, – пробурмотіла Ліббі.

Ніко та Езра ненавиділи один одного два роки, що навчалися в НУМІ, поки Езра не випустився, і це стало окремою темою для протистояння Ніко та Ліббі. Ніко не знав тягар життя, і тому боротьба за життя Езри нічого для нього не означала. Ліббі з Езрою знали, що таке втрата: він ще в дитинстві втратив матір, залишившись бездомним сиротою, тоді як Ніко, мабуть, у житті і тосту не спалив.

— Нагадаю, до речі, що вам з Езрою більше не доведеться перетинатися. Нам, – запізно погладшала вона, – не доведеться більше перетинатися.

— Тільки не треба робити з цього трагедію, Роудс.

Ліббі кинула на нього злий погляд, а він глянув на неї, посміхнувшись краєчком губ.

— Немає диму без вогню, – пробурмотів Ніко, і Ліббі знову відчула приплив ненависті.

— Вароно, ти можеш просто…

— …з радістю представляю вам випускницю, яка підготувала промову, Елізабет Роудс! – пролунав голос ведучого, і Ліббі підняла погляд, усвідомивши, що весь зал зараз дивиться прямо на неї. Езра трохи хмурився, а отже, побачив, як вона заїдається з Ніко.

Ліббі видавила посмішку, встала з місця і, проходячи повз Ніко, штовхнула його в кісточку.

— Постарайся волосся не смикати, – пошепки наказав Ніко; і, звичайно, спеціально – щоб Ліббі знову зациклилася на своєму чубчику, який всі дві хвилини виступу так і норовився впасти на очі.

Вміння дістати було однією з малих магічних здібностей Ніко. Сама промова вдалася (начебто), хоча, коли Ліббі закінчила, їй до остраху хотілося знову дати Ніко по кісточці. Натомість вона впала на своє місце і знову подумала, яке прекрасне життя настане, варто зачекати ще хвилин двадцять; і тоді – прощай, Ніко. Навіки.

— Молодці, ви двоє, – кисло сказала декан Брікенрідж, стискаючи їм руки, коли компанія покидала сцену. — Ціла церемонія без жодного інциденту. Вражає.

— Так, ми вміємо вразити, – погодився Ніко таким тоном, за який Лібі захотілося дати йому ляща. А ось Брікенрідж лунко засміялася і, з усмішкою похитавши головою, вирушила потім у протилежний бік. Ліббі та Ніко спустилися зі сцени.

Злившись з натовпом випускників і гостей, Ліббі зупинилася і спробувала придумати щось таке – та пожахливіше: прощальне, руйнівне напуття-прокляття. Що потім переслідуватиме Ніко, навіть коли вона піде з його життя. Однак натомість Ліббі простягла йому руку, вирішивши не поводитися як дитина.

Бути вихованою.

І так далі.

— Загалом… емм… успіхів, – сказала Ліббі, і Ніко із сумнівом глянув на її долоню.

— І це все, Роудс? — Запитав він, підібгавши губи. — Облиш, ти можеш краще. Я знаю, ти ж прощання в душі репетирувала.

Боже, як він її бісить.

— Забий, – сказала Ліббі і, розвернувшись, попрямувала до проходу, що вів до дверей. — Не побачимось, Вароне.

— Вже краще, – крикнув він їй услід, додавши недбалі оплески. — Бра-во, Елізабет ...

Вона вихором розвернулася, стискаючи кулак.

— А ти що скажеш на прощання?

— Ну, навряд чи тепер є сенс говорити, – сказав Ніко, зображаючи усмішку, яка більше нагадувала самовдоволену усмішку. — Чи дати тобі самій вгадати? Ну, знаєш, – додав він, роблячи крок назустріч, – щоб було чим зайняти мозок під час монотонного життя з Фаулером.

— Ти реально унікум, – огризнулася вона. — Смикати за кіски – це не сексі, Варона. Мине років десять, а ти так і залишишся один, і Гідеон вибиратиме за тебе краватки. Я жодного разу про тебе не згадаю, повір.

— А на тобі років через десять висітимуть три маленькі Фаулери, – озвався Ніко, – і ти раптом подумаєш, якого хріна стало з твоєю кар'єрою, поки твій сірий чоловік вимагатиме вечері.

Ну ось знову воно.

Сказ.

— Навіть якщо я більше тебе ніколи не побачу, Вароне, – тихо закипаючи, сказала Ліббі, – все одно цього мало.

— Перепрошую, – промовив поряд чоловічий голос, і Ліббі з Ніко одночасно обернулися.

— Чого? – хором зло запитали вони, і незнайомець, хоч би ким він був, усміхнувся.

Перед ними стояв темношкірий чоловік з гладко поголеною, блискучою головою. На вигляд Ліббі могла дати йому за сорок років. Він завмер серед натовпу випускників, що рідшає, і весь його вигляд – від одягу (суцільний твід у клітинку) до манер – відверто видавав у ньому британця. А ще він був дуже високий.

І прийшовся надзвичайно не вчасно.

— Ніколас Феррер де Варона та Елізабет Роудс? — Запитав незнайомець. — Чи можу я зробити вам пропозицію?

— У нас вже є робота, – роздратовано кинула Ліббі, не чекаючи, поки Ніко відповість у своїй незмінно аристократичній манері. — Але найголовніше, ви нас перебили.

— Так, я помітив, – глузливо зауважив чоловік. — І все-таки, боюся, я обмежений у часі. Тому якщо і роблю пропозицію, то вибираю справді найкращих.

— І кого з нас двох? – спитав Ніко, з зайвим чванством витримавши злісний погляд Ліббі, а потім обернувшись до незнайомця, який чекав, повісивши на передпліччя парасольку. — Якщо, звісно, це не…

— Ви двоє, – сказав чоловік, а Ніко з Ліббі обмінялися палаючими поглядами, якими ніби говорили один одному «Або один із нас», чим тільки підтвердили його вибір.

Чоловік знизав плечима, а Ліббі, хоч і не зацікавилася, трохи спохмурніла.

— Хто з вас досягне успіху, визначати вам, не мені.

— Досягне успіху? — Мимоволі перепитала вона. — Що це означає?

— Місце є для одного. Усього відібрано шестеро. Найкращих з усього світу.

— З усього світу? – із сумнівом перепитала Ліббі. — Мені здається, ви перебільшуєте.

Чоловік схилив голову.

— Із задоволенням розкрию наші критерії. Нині у світі живе приблизно десять мільярдів людей, чи не так? — Запитав він, і Ліббі з Ніко, злегка збентежені, обережно кивнули. — Дев'ять із половиною мільярдів, якщо бути зовсім точним, з яких лише частина наділена магічними здібностями. П'ять мільйонів – плюс-мінус – тих, кого можна класифікувати як чаклунів та відьом. Зрозуміло, лише шість відсотків із них дотягує до рівня медитів, придатних для навчання за університетською програмою в установах, які розкидані по всій земній кулі. Із них лише десять відсотків підходять для навчання у найкращих університетах на кшталт цього, – сказав він, жестом руки окидаючи банери НУМІ. — Зрозуміло, зовсім мала частка – один відсоток, а то й менше, – потрапляє у поле зору нашого відбіркового комітету. Більшість відсівається ще на старті. Залишається три сотні людей. З цих трьох сотень лише десять відсотків має необхідні якості: спеціальність, академічна успішність, риси характеру та інша.

Тридцять людей. Ніко самовдоволено глянув на Ліббі, ніби знав: вона, напевно, зараз прикидає в думці цифри. А вона у відповідь подивилася на нього з презирством, наче розуміла, що він – ні.

— А потім, звичайно ж, починається найцікавіше, справжній відбір, – продовжував чоловік так, ніби у нього в розпорядженні була сила-силенна часу, що припускав його шитий за мірками твідовий костюм. — У кого зі студентів найрідкісніша магія? Найдопитливіший розум? Переважна більшість ваших обдарованих однокурсників вирушить служити магічній економіці як рахівники, інвестори, юристи з магічного права, – просвітив він. — Може, серед них знайдуться рідкісні щасливчики, які створять щось особливе, але лише тридцять чоловік дійсно гідні вважатися феноменальними, і, звичайно, тільки для шістьох особливих відчиняться двері.

Незнайомець трохи посміхнувся.

— До кінця року, зрозуміло, із неї вийдуть п'ятеро, але до цього моменту ще треба дожити.

Ліббі, яка все ще була вражена критеріями відбору, поступилася Ніко перше слово.

— Думаєте, що краще за нас з Роудс всього четверо?

— Я думаю, що в світі всього шість володарів одно унікального таланту, - уточнив чоловік з таким виглядом, ніби повторював щось, сказане раніше і відоме, - до яких ви можете або не можете ставитися.

— То нам, отже, змагатися один з одним, – кисло зауважила Ліббі, кидаючи погляд на Ніко, – знову?

— І іншими чотирма, – підтвердив незнайомець, простягаючи їм візитівку. – Атлас Блейклі, – представився він, а Ліббі придивилася до візитівки: «Атлас Блейклі, Хоронитель». — Як я вже сказав, я хотів би зробити вам пропозицію.

— А що ви, власне, бережете? — Запитав Ніко, і Атлас Блейклі щиро посміхнувся йому.

— Буде краще, якщо я розповім усім усім відразу, – відповів він. — Прошу пробачити, але роз'яснювати довелося б дуже багато, а пропозиція залишається дійсною ще кілька годин.

Ліббі, яка майже ніколи не дозволяла імпульсам взяти над собою гору, зберігала насторожений настрій та недовіру.

— Ви навіть не скажете, що пропонуєте? — Запитала вона Атласа, знайшовши його тактику вербування надмірно потайною. — То з якого дива нам взагалі погоджуватися?

— Що ж, це вирішувати зовсім не мені, чи не так? – Атлас знизав плечима. — Як би там не було, я вас попередив: час підтискає, – нагадав він, взявши парасольку в руку, тоді як від натовпу залишилося всього кілька людей, та й ті вже рухалися проходом. — Тимчасові зони – справа хитра. Кого з вас мені чекати? — Запитав він, зі значенням переводячи погляд з одного на іншого.

Ліббі спохмурніла.

— Ви ж казали, що нам це вирішувати?

— О, зрештою все і справді так. — Атлас кивнув. — Я тільки припустив – дивлячись, як обидва ви прагнете розійтися, – що запрошення прийме тільки один.

Ліббі схлюпнулася поглядом з Ніко. Обидва наїжачилися.

— Ну, Роудс? – тихим, знущаючим тоном промовив Ніко. — Сама скажеш йому, що я краще, чи це мені зробити?

— Лібс, – гукнув її Езра, що підбіг. Помітивши його скуйовджену шевелюру, Ліббі спробувала надати обличчю безтурботного виразу, вдала, ніби з нею не відбувається те, що зазвичай трапляється в присутності Ніко (а саме неминуча втрата терпіння). — Ну що, пішли? Твоя мама чекає на снару.

— О, привіт, Фаулер, – сказав Ніко, гордо посміхаючись. — Проект-менеджер, значить?

Ліббі внутрішньо здригнулася. У його вустах назва нової посади Езри звучала як образа, хоча для будь-якого медиту це було престижним місцем. Але ж Ніко де Варона не «будь-який медит». Він же збирався стати кимось більше, кимось… помітним.

Він був одним із шістки найкращих на світі. На всьому білому світі.

І вона також.

Але навіщо це?

Ліббі моргнула, виринаючи з роздумів і бачачи, що Ніко все ще каже:

— …взяв і перебив. Фаулер. Може, даси нам хвилинку?

Езра насупився і насторожено перевів погляд на Ліббі.

— У тебе…

— …все нормально, – заспокоїла вона. — Просто… постривай секунду, гаразд? Секунду, – повторила вона, відводячи його вбік, знову обернулася до Атласу ... і запізно зрозуміла, що Езра його не бачить.

— Ну то що, Ніколас? – вичікувально запитав Атлас.

— О, можна просто Ніко. — Варона засунув візитку в кишеню і з пихатим, задоволеним виглядом простяг йому праву руку. — Коли ми зустрінемося з вами, містере Блейклі?

О ні.

О ні!

— Прошу, клич мене Атлас, Ніко. Можете переміститися за допомогою цієї картки сьогодні у другій половині дня, – відповів Атлас і обернувся до Ліббі. — Що стосується вас, міс Роудс, то маю сказати, що я розчарований, – сказав він, тоді як її розум протестуюче спалахнув, – але як би там не було, був радий…

— Я теж прийду, – поспішно сказала Ліббі, і, на її лють, губи Ніко торкнулася поблажлива посмішка; він ніби чекав на це рішення, але в той же час здивувався. — Це ж просто зустріч, так? — Запитала вона, звертаючись одночасно до Ніко і Атласу, а собі кажучи, що питання чисто риторичне. — Я можу погодитися або відмовитися після того, як ви все поясните, чи не так?

— Звичайно, – схиливши голову, підтвердив Атлас. — Значить, чекаю на вас обох увечері.

— І ось ще що, – зупинила його Ліббі, кинувши швидкий погляд на Езру, який дивився на неї і Ніко з-під насуплених брів. Волосся в нього виглядало особливо розпатланим, ніби він сам скуйовдив їх від збудження. — Мій хлопець вас не бачить, га? — А коли Атлас підтвердив її здогад, кивнувши, вона поспішила запитати: — Тоді чим ми займаємося для нього?

— О, думаю, його розум сам заповнює прогалини відповідними образами, – сказав Атлас, і Ліббі трохи зблідла, здогадавшись, що це може бути. — Отже, до вечора, – додав Атлас, ховаючись з поля зору.

Ніко трясло від беззвучного реготу.

— Чого ржеш? — Зашипіла Ліббі, і Ніко, взявши себе в руки, знизав плечима і підморгнув Езрі.

— Думаю, скоро сама дізнаєшся. Побачимося, Роудс, – сказав він, відваживши пафосний уклін, а Ліббі залишилася гадати, чи не пахне димом.

Рейна

Чотири години тому

Коли Рейна Морі народилася, неподалік села спалахнула пожежа. Незвичні до такого лиха селяни особливо гостро тоді усвідомили, що смертні. Для Токіо, епіцентру розвитку як магічних, так і смертних технологій, пожежа була дуже примітивною та архаїчною формою нещастя, і загибель від простого шаленого полум'я викликала у його жителів певний забобонний чи релігійний жах. Часом уві сні Рейна відчувала запах диму і, прокинувшись, звисала з краю ліжка, наполегливо кашляла, доки сліди їдкого запаху не вивітрювалися з легень.

Лікарі одразу зрозуміли, що вона медит вищого калібру, що перевершує за силою навіть відьом, які й так зустрічалися рідко. У висотці лікарні природного життя було не дуже багато, але й та, що була – декоративні рослини по кутках, букети квітів від близьких, – тяглася до її дитячого тільця, немов нервові маленькі дітки, що прагнуть тепла і тікають від смерті.

Бабуся Рейни називала її народження дивом, кажучи, мовляв, разом із Рейною зітхнув полегшено весь світ, чіпляючись за дар життя, який вона принесла. Рейна ж, навпаки, вважала це початком довгих випробувань.

За ідеєю, ярлик натураліста – не таке покарання, яким він став для неї. У країні було чимало інших натуралістів, багато хто народжувався в селі і вибирав роботу у великих сільськогосподарських компаніях; їм пристойно платили за допомогу у виробництві соєвих бобів, що росте, або очищенні води. Те, що Рейна опинилася серед них, або те, що її взагалі назвали натуралістом, здавалося неправильним. Інші медити зверталися до природи, і, якщо просили ввічливо, чемно чи владно, вона їх обдаровувала. У випадку ж з Рейною вона більше була схожа на примхливого брата або сестру, або невиліковного родича-наркомана, який вічно приходив непрохано і чогось вимагав. Рейна ж таку рідню здебільшого взагалі ігнорувала, мовляв, давай без мене якось.

Навіщо ще народжуватися чиєюсь позашлюбною дочкою, як не за тим, щоб навчитися перекроювати свій родовід, стираючи себе з нього? Рейна народилася з умінням ставати глухою.

Вступати до школи в Осаці сенсу вона не бачила, хіба що забратися з Токіо. Токійський магічний університет був дуже хороший, просто Рейну не гріла думка застрягти в одному місці. Вона вперто шукала відомості про долю на кшталт її – коли ти не зовсім рятівник, просто тебе обтяжує турбота про багатьох, – і більшість відповідей знаходила в міфах. Вони чаклуни чи боги, прийняті за чаклунів, переживали схоже, а часом домагалися того, чого вона прагнула: втечі на острови, по півроку в Підземному царстві, вимушене перетворення ворога на щось німе. Вчителі умовляли її практикувати магію природи, займатися ботанікою та гербологією, зосередити зусилля на деталях рослинного життя, але Рейні хотілося класики. Літератури і, найголовніше, свободи, яку дарували роздуми про те, що не дивилося на тебе зі сліпою жагою до хлорофілу. Коли Токіо всунув стипендію, просто благаючи продовжити навчатися у провідних натуралістів, Рейна натомість прийняла запрошення Осаки та її вільніший список предметів.

Не велика втеча, але що вже є. Вона закінчила Магічний інститут Осаки та влаштувалася офіціанткою у кафе з чайною кімнатою поблизу епіцентру магії у місті. Найкраще в цій роботі було те, що здібності позбавляли майже всієї біганини і залишалося повно часу на читання і творчість. Рейна, яку хотіло взяти з руками і ногами безліч фірм (навіть конкуруючих компаній з Китаю, Сполучених Штатів та Японії), відразу ж після випуску постаралася якнайдалі відійти від неосяжних просторів полів, де і земля, і її мешканці висмоктали б її насухо. У кафе рослин не було, а те, що під її руками часом гнулися дерев'яні меблі і на оголених річних кільцях раптом, подібно до благання, виникало її ім'я, – так і фіг з ним.

Проте це не означало, що Рейну не шукали. Сьогодні прийшов високий темношкірий чоловік у тренчкоті «Берберрі».

На свою честь, він не був схожий на звичайного лиходія-капіталіста. Швидше за все на Шерлока Холмса. Він увійшов, сів за столик і виклав перед собою три насінини в очікуванні, коли Рейна зітхнувши встане і підійде.

Більше у кафе нікого не було. Мабуть, турбота незнайомця.

— Змусьте їх вирости, – зовсім не доречно запропонував він.

Говорив чоловік із стриманим токійським акцентом, і Рейні одразу стало ясно: по-перше, він точно знав, хто вона така, або принаймні звідки родом. І по-друге, це була не його рідна мова. Рейна глянула на незнайомця порожнім поглядом.

— Я не примушу їх рости, – сказала вона англійською. — Вони самі.

Це його не збентежило – він, такий манірний, ніби чекав, що вона скаже щось подібне, і сказав з розкішним британським акцентом:

— Думаєте, це ніяк не пов'язано з вами?

Вона знала, якої відповіді він чекає, але вирішила, що нічого він не отримає, як і інші до нього.

— Вам від мене щось потрібно, – зауважила Рейна і глухо додала: — Усім щось потрібно.

— Потрібно, – погодився чоловік. — Кави, будь ласка.

— Чудово. — Вона махнула рукою собі за спину. — Хвилини дві зачекайте. Ще що-небудь?

— Так, – сказав чоловік. — Коли ви злитесь, виходить краще? Або коли сумуєте?

Отже, не кава йому потрібна.

— Не розумію про що ви.

— Адже є й інші натуралісти. — Він зміряв її довгим, вивчаючим поглядом. — З якого дива мені вибирати вас?

— Ні з якого, – відповіла Рейна. — Я офіціантка, а не натураліст.

Тут одне з насіння розкрилося, впиваючись корінцями у дерев'яну стільницю.

— Є дар, а є талант, – промовив чоловік. — Як би ви назвали це?

— Ніяк. – проклюнувся другий паросток. — Мабуть, прокляття.

— Гм. — Чоловік глянув на насіння, а потім на Рейну. — Що читаєте?

Вона й забула, що під пахвою в неї затиснута книга.

— Переклад рукопису Цирцеї, грецької відьми.

Чоловік коротко посміхнувся.

— Це ж давно втрачений рукопис, чи не так?

— Люди прочитали, – відповіла Рейна. — І записали суть.

— Тобто вона така ж надійна, як Новий Завіт, – підсумував незнайомець.

Рейна знизала плечима.

— Що є, те читаю.

— А якщо я скажу, що можна вивчити оригінал?

Третє насіння підскочило і, зрикошетівши від стелі, впало на підлогу і там проросло.

Якийсь час ні Рейна, ні гість не рухалися.

— Його не існує, – прочистивши горло, нарешті заявила Рейна. — Ви самі сказали.

— Ні, я підкреслено сказав, що він давно втрачений, – заперечив чоловік, дивлячись, як тоненькі волокна жадібно розповзаються по поверхні насіння у нього ніг. — Просто не кожному дано його прочитати.

Рейна підібгала губи. Подкуп дивний, звісно, але й раніше їй пропонували всяке. Однак якщо у всього є ціна...

— Ну, і що мені треба буде робити? — Роздратовано поцікавилася вона. — Пообіцяти вам взамін вісім років урожайності? Підвищити відсоток річного доходу? Ні, дякую.

Вона розвернулася, але в неї під ногами щось клацнуло. З-під підлоги пробилися крихітні зелені пагони і щупальцями поповзли до її ніг.

— Що скажете, – нейтральним тоном промовив незнайомець, – про плату у вигляді трьох відповідей?

Рейна різко обернулася, але він навіть не моргнув. Мабуть, умів чудово маніпулювати людьми.

— Чому так відбувається? – спитав він. І Рейна, якби вона мала вибір, не стала б відповідати.

— Не знаю. — Вона вичікально вигнула брову і зітхнула. — Гаразд, воно... мене використовує. Забирає сили, думки, емоції. Якщо можна взяти більше зусиль, воно бере. Мені майже завжди вдається це стримувати, але якщо втратити контроль над думками.

— Що з вами в цей час відбувається? Ні, зачекайте, я висловлюся точніше, – вивправився гість, мабуть, згадавши обіцянку поставити лише три запитання. — Воно вас висушує?

Рейна вип'ятила щелепу.

— Часом дещо дає натомість, але взагалі так.

— Зрозуміло. І останнє питання: що відбувається, коли ви намагаєтеся самі його використати?

— Я ж сказала, що не користуюся ним.

Чоловік відкинувся на спинку стільця і вказав на дві насінини на столі: одне ще сяк-так намагалося випустити коріння, тоді як друге лежало розкрите і порожнє. Натяк вона зрозуміла: спробуй і подивися, що буде.

Рейна прикинула в думці можливі наслідки.

— Хто ви такий? — Запитала вона, відірвавши погляд від насіння.

— Атлас Блейклі, Хоронитель.

— І що ж ви бережете?

— Був би радий розповісти, - відповів Атлас, - але річ у тому, що це знання не для всіх. Технічно я поки що не можу вас запросити, оскільки у списку є ще один шостий кандидат.

Рейна насупилась.

— Що це означає?

— Це означає, що запрошення отримають лише шестеро, – просто пояснив Атлас. — Ваші викладачі з Інституту Осаки, схоже, думають, що ви пропозицію відхилите, а це робить ваше становище… — Він замовк. — Що ж, я буду відвертий: одностайності немає, міс Морі. У мене є рівно двадцять хвилин на те, щоб переконати решту членів ради зробити вас нашим шостим кандидатом.

— Хто сказав, що воно мені потрібне?

Атлас знизав плечима.

— Може, й не треба, – припустився він. — І якщо так, я повідомлю іншого кандидата, що місце – за ним. Це мандрівник, юнак, дуже розумний, добре навчений. Можливо, навіть краще за вас. — Він багатозначно помовчав. — Має дуже рідкісний дар, але, як мені здається, ваші здібності значно корисніші.

Рейна нічого не сказала, а паросток, що обвився навколо її ноги, видав ображене зітхання і злегка зів'яв, відчуваючи її побоювання.

— Ну що ж, – сказав Атлас, встаючи з-за столу, і Рейна здригнулася.

— Стривайте. — Вона проковтнула. — Покажіть мені рукопис.

Атлас вигнув брову.

— Ви ж сказали, що я просто маю дати три відповіді, – нагадала Рейна, і куточки його губ трохи піднялися на знак схвалення.

— А правда ж, сказав.

Помах руки – і між ними в повітрі повисла книга в палітурці ручної роботи. Обкладинка обережно піднялася, відкриваючи вміст: написані від руки рядки дрібних символів, суміш давньогрецької та псевдоієрогліфічних рун.

— Про яке заклинання ви читали? — Запитав Атлас, коли Рейна потяглася до сторінок. — Перепрошую, — сказав він і жестом руки відсунув книгу від неї на кілька дюймів, — вам не можна її торкатися. Її з архівів виймати заборонено, проте я все ж сподіваюся, що ви доведете результативність моїх зусиль. То про яке заклинання ви читали?

— Я, е-е… Чари, що вкривають. — Рейна вчитувалась у рукопис, але розуміла від сили половину. В Осаці руни викладали на базовому рівні. У Токіо програма була краща, але знову ж таки довелося б платити. — Ті, які Цирцея застосувала для приховання острова.

Атлас кивнув, сторінки книги самі по собі перекинулися, і Рейна побачила голе зображення Ееї; але частину листа хтось вирвав. Це було брутальне, незавершене закляття, але Рейна і такого не могла освоїти в межах базової медитської теорії. Чари ілюзії в Осаці викладали тільки ілюзіоністам, а вона в їхнє число не входила.

— О-о-о, – простягла Рейна.

Атлас усміхнувся.

— П'ятнадцять хвилин, – нагадав він їй і змусив книгу зникнути.

Виходить, і тут не без каверзи. Таких умовлянь Рейна ніколи не любила, але логічна частина її розуміла, що зазивати її ніколи не перестануть. Вона була криницею сили, сховищем за важкими дверима, і люди знайдуть спосіб зламати їх, або їй доведеться час від часу відкриватися. Але тільки перед гідним прохачем.

Вона заплющила очі.

«Можна?» — Запитали насінини тоненькими голосками своєю мовою, який відчувався як поколювання на шкірі. Вони нагадували дітей: «Мам, ну можна-можна-можна?»

Рейна зітхнула.

«Ростіть, – веліла вона їхньою ж мовою. Вона не знала, як сприймають її паростки, але, мабуть, всі вони чудово розуміли. — Беріть що вам треба, – буркливо додала Рейна, – тільки ростіть».

І вона всім нутром відчула полегшення, почувши: «Да-а-а-а-а-а-а-а-а-а-а».

Коли вона знову розплющила очі, насіння біля її ніг, виявилося, випустило безліч тоненьких гілочок, що піднялися до стелі і поширилися по ньому, як висип. Те, що лежало на столі, зламало кришку надвоє і покрило її, наче мох – стовбур безплідного дерева. Останнє, розколоте, затремтіло і лопнуло пишним, барвистим пагоном, що прийняло форму лози, а на ній вже набрякли плоди. Ті зріли та наливались з астрономічною швидкістю.

І ось коли яблука округлилися, важкі й спокусливо стиглі, Рейна видихнула, розслабила плечі і, чекаючи, глянула на гостя.

— А, – вимовив Атлас, подершись на стільці. Рослини розпустилися так, щоб не заважати йому сидіти з зручністю, але, опинившись між навісом з гілочок і щільним килимом з коріння, він уже не міг поворухнути ногами чи встати. — Виходить, це дар і талант.

Рейна й сама знала собі ціну, а тому не коментувала.

— Які ще у вас є книги?

— Я поки що не розширював свою пропозицію, міс Морі, — відповів Атлас.

— Я потрібна вам, – сказала Рейна, піднявши підборіддя. – Ніхто більше не вміє.

— Правильно, але ви не знаєте решти кандидатів зі списку, – сказав Атлас. — У нас є два фізики, краще за яких не зустрічалося ось уже кілька поколінь, унікальний ілюзіоніст, телепат незрівнянної сили, емпат, здатний приманити багатотисячний натовп…

— Не має значення, хто ще у вас є. — Рейна вип'ятила щелепу. — Я вам потрібна.

Атлас подумав над її словами.

— Так, – сказав він потім. — Так все вірно.

«Ха-ха-ха, – засміялися рослини. — Ха-ха, мама перемогла».

— Досить, – прошепотіла Рейна гілочкам, що спустилися і схвально пошматували її по маківці. Атлас же встав і, посміюючись, простяг їй картку.

— Візьміть, – сказав він, – і десь через чотири години вас по ній перенесе в потрібне місце.

— Для чого? — Запитала Рейна, і Атлас знизав плечима.

— Я хотів би не повторюватися, – відповів він. — Усього найкращого, Рейна Морі. Це ще не останнє ваше випробування.

Сказавши це, він зник, а Рейна зі злісттю подивилася на порожнє місце.

Найменше їй потрібно було, щоб кафе обросло рослинами, та ще й замовлена кава залишилася стигнути на стійці.

Трістан

Три години тому

— Ні, – сказав Трістан, коли відчинилися двері. — Тільки не зараз, ні.

— Друг, – простогнав Рупеш, – ти тут уже вічність стирчиш.

— Так, – погодився Трістан, – працюю. Розумові незбагненно, правда?

— Навряд, – пробурмотів Рупеш, падаючи у вільне крісло з іншого боку від столу. — Ти ж майбутній син і спадкоємець, Тріс. Навіщо тобі пахати, якщо ти і так все отримаєш?

— По-перше, компанія – це тобі не королівство, - пробурмотів Трістан, не відриваючись від цифр, і помахом руки переставив їх. Оцінка пішла злегка вкрив, і він підігнав пільгову ставку, розуміючи, що обережній раді інвесторів захочеться поглянути на ширший відсотковий діапазон. — Та й була б тут монархія, я все одно не спадкоємець. Просто…

— Заручений з дочкою боса, — підказав Рупєш, вигнувши брову. — Пора б вже дату весілля призначити, чи знаєш, а то від заручин уже два місяці минуло. Впевнений, що Іден згоряє від нетерпіння.

Так і є, а ще більш відкрито натякає на це з кожним днем.

— Я був зайнятий, – стримано промовив Трістан. — І взагалі, саме на це в мене часу немає. Іди, – сказав він, показавши на двері. — Мені перед відходом потрібно провести ще мінімум три оцінки.

Наближалася щорічна сімейна відпустка Уессексів, і Трістан, як завжди, мав супроводжувати Іден. Вчетверте він готувався з'явитися на відпочинок як плюс один старшої дочки сім'ї Вессекс. Немає потреби говорити, що це було його найнеулюбленішим заняттям: стежити за кожним своїм жестом, за язиком... Маска пристойності так стомлювала. Хоча все це нескінченне вдавання окупалося доступом до незрівнянної ідилії Вессексів. Бездоганна поведінка Трістана сильно засмучувала Іден, яка тільки й чекала, коли він опозориться за сімейною вечерею. Вона б салют влаштувала, але для Трістана навіть мікропрояв агресії міг коштувати місця, де його вважав спадкоємцем той, хто й батьком йому не був.

Трістан подумував переконати Іден дати йому своє прізвище; сподівався, що так вдасться зробити останній крок та визначити свою долю.

— Ти їздиш з ними у відпустку, – нагадав Рупеш, вигинаючи темну густу брову. — Ти вже частина їхньої родини.

— Ні, не частина.

Поки що ні. Трістан помасажував скроню і знову глянув на цифри. Ця угода вимагала уваги, не кажучи вже про те, що представлена магічна інфраструктура була проблемою. І все ж таки вигоду проект обіцяв значно більше, ніж будь-яка з тринадцяти медитських пропозицій, оцінених за минулий день. Джеймсу Вессексу він сподобається, і навіть якщо обуряться інші члени ради, вони пам'ятають, чиє ім'я красується на фасаді будівлі.

Трістан помістив проект у папку з позначкою «може бути», додавши:

— Я не просто успадкую цю компанію, Руп. Заради неї я маю працювати. Чого б і тобі не завадило, – порадив він, піднімаючи погляд і поправляючи окуляри для захисту від синього світла. Рупеш закотив очі.

— Ну, так давай, закінчуй, – запропонував він. — Іден уже весь день постить фото з приготуваннями.

Іден Вессекс, дочка мільярдера інвестора Джеймса Вессекса, була красунею, спадкоємицею і, отже, готовим продуктом, здатним добувати гроші буквально з повітря завдяки зовнішності та впливу. Трістан особисто порадив раді «Уессекс» подумати над вкладенням у «Блискавку», магічний аналог соціальної мережі для смертних. З того часу Іден стала обличчям компанії.

— Авжеж, дякую, – сказав Трістан, прочистивши горло. Поки вони тут балакали, вона напевно надіслала йому купу повідомлень. — Скоро закінчу. У тебе все?

— Ти ж знаєш, доки ти не закінчиш, я додому не піду. — Рупеш підморгнув. — Не можу ж я просто взяти і піти раніше за золотого хлопчика, га?

— Ну гаразд, як хочеш, тобі ж гірше, – сказав Трістан, показавши на двері. Ще дві пропозиції, подумав він, дивлячись на папери. Або гаразд, одна. Друга так і так була невідповідною. — Йди звідси, Руп. І зроби щось із плямою від кави.

— Що? — спитав Рупаш, опускаючи погляд на груди, а Трістан відірвався від папки.

— У тебе ілюзії протухли, – зауважив він, вказавши на мітку на кінчику краватки Рупеша. — Не можна витратити п'ять сотень фунтів на дизайнерський ремінь, а потім приховувати бруд на речах чарами зі смітника. — Втім, це було саме в дусі Рупеша. Дехто турбується лише про те, що бачать оточуючі, а Рупеш не здогадувався, як добре Трістан бачить його – буквально наскрізь.

— Боже, ну ти й зануда! — Закочував очі, поскаржився Рупеш. — Всім начхати, видихлися в мене чари чи ні.

— Якби ти ще про все знав… — Трістан вирішив, що цього натяку вистачить. Рупеш Абкарі народився багатим спадкоємцем і в багатстві, швидше за все, помре.

Як же йому пощастило?

— Я тебе й раніше не любив, а тепер взагалі ненавиджу, друже, — посміхнувшись, промовив Рупеш. — Гаразд, загалом, звертайся, Тріс. Зроби всім ласку: відтягнися там на березі моря, щоб ми тут могли видихнути, гаразд?

— Постараюсь, – запевнив його Трістан. Двері зачинилися, і нарешті він знову залишився сам.

Він відкинув одну пропозицію вбік і взявся за іншу, перспективнішу. Цифри здалися надійними, та й вкласти потрібно не такі великі кошти, а отже...

Двері відчинилися, і Трістан застогнав:

— Це востаннє, Рупеш…

— Це не Рупеш, – відповів йому низький голос, і Трістан, відірвавшись від монітора, придивився до чужака. То був високий темношкірий чоловік у непримітному твідовому костюмі. Вставши на порозі, він оглянув склепінчасту стелю кабінету.

— Ну що ж, – сказав незнайомець, входячи і дозволяючи доводчику зачинити двері. — Високо ж, дивлюся, ти піднявся кар’єрними сходами.

Високо, безперечно. Новий понтовий кабінет із вікнами на північ, в які видно шарувате лондонське небо, – трофей, що прийшов із останнім призначенням. Однак кожен, хто знав, де цей підйом починався, був для Трістана проблемою. І ось він, похмурий, приготувався до падіння.

— Якщо ви… – зчепивши зуби, Трістан не дав вирватися назовні слову «друг», – … партнер мого батька…

— Не зовсім так, – заспокоїв його чоловік. — Хоча всі ми певною мірою знаємо Едріана Кейна, адже так?

Ми. Зусиллям волі Трістан не дав собі скривитись.

— Якщо ви хочете поговорити з Кейном, - сказав він. Так, у нього на столі все ще стояла табличка з цим ім'ям, але місцеві співробітники навряд чи вловили б зв'язок. Багаті не звертають уваги на лайно під ногами, головне – час від часу прибирати його та не показувати. — …Я вам нічим не зможу допомогти.

— А я ні про що й не прошу, – відповів чоловік і запитливо глянув на порожнє крісло перед столом – присісти Трістан йому не запропонував. — Хоча, – продовжив незнайомець, – мені дуже цікаво, як же ти став на саме цей шлях. Адже ти, зрештою, був спадкоємцем іншої, нехай і другого виду імперії, хіба ні? — Запитав він, але Трістан нічого не відповів. — Ніяк не збагну, як це єдиний син Кейна вирішив забрати статки Вессекса.

Не те щоб це когось стосувалося, але ще коли Трістан навчався в універі, вони з батьком у двосторонньому порядку обірвали всякі зв'язки – ледь стало зрозуміло, що Едріан Кейн вважає Трістана чимось на кшталт безглуздого інструменту в руках багатіїв: у найкращому разі кумедним звірятком, у гіршому – рабом біля вівтаря їхніх вад. Може, це й так, але, на відміну від батька, Трістан за деревами розгледів і ліс. Едріан Кейн був чоловік мерзенний, деспотичний і жадібний, Джеймс Вессекс – йому під стать, але Трістану вистачало розуму зрозуміти, кого з них біда не торкнеться.

— Не все робиться заради грошей, – відповів Трістан, нахабно збрехав. Він всюди шукав вигоди, але коли грошей буде багато, він нарешті забуде про цю істину. Плекаючи надію розбагатіти, він і вважав за краще жити в цьому світі. — Якщо ви не проти…

— Тоді заради чого? – спитав чоловік, і Трістан роздратовано зітхнув. — Послухайте, не знаю, хто вас сюди впустив, але...

— Ти здатний на більше. — Незнайомець манірно зміряв його пильним поглядом. — Ми ж обоє знаємо, що така радість довго не триватиме.

Не згоден, подумав Трістан. Багатство дуже довго радує, особливо коли живеш за рахунок товстосумів.

— Ви мене не знаєте, – сказав він. — Ім'я – це лише мала частина мене, та й то не найголовніша.

— Таких, як ти, насправді менше, ніж прийнято вважати, – заперечив чоловік. — Твій батько, може, і вважає твої дари сміттям, але мені краще видно. Ілюїзіоністом може бути будь-хто. Головорізом може бути будь-хто. Будь-хто може бути Едріаном Кейном. — Він щільно стиснув губи. — А ось того, що є у тебе, немає більше ні в кого.

— Що ж таке я так маю? – сухо поцікавився Трістан. — Тільки не кажіть, що потенціал.

— Потенціал? Та ледве. Для роботи тут – точно. — Чоловік жестом руки обвів розкішний офіс. — Клітка мила, але це все одно клітка.

— Хто ви такий? — Це питання слід було поставити ще раніше, але Трістан кілька годин поспіль працював не розгинаючи спини під гнітом капіталізму. Ось гострота розуму і притупилась. — Якщо ви не друг мого батька і не друг Джеймса Вессекса, а я впевнений, що ви прийшли не найновіший медитський софт втюхувати, – пробурчав він, заздалегідь відкидаючи слабку пропозицію, і незнайомець смикнув куточками губ на знак згоди, – не зрозумію, навіщо ви взагалі з'явилися.

— Невже так важко повірити, що я прийшов за тобою, Трістане? – спитав чоловік, і в його голосі почулися невиразні нотки глузування. — Я знаєш, був колись на твоєму місці.

Трістан відкинувся на спинку крісла та обвів рукою офіс.

— Сумніваюся.

— Мабуть, мені не треба було через ліжко увійти до найбагатшої медитської родини Лондона, тут я віддаю тобі належне, – посміюючись, відповів незнайомець. — Але колись і я був рішуче налаштований стати на якийсь шлях. Той, який здавався мені єдиним способом досягти успіху, поки одного разу дехто не зробив мені іншої пропозиції.

Він поклав на стіл Трістан візитку. На ній було написано просто «Атлас Блейклі, Хоронитель», і вона трохи мерехтіла від накладеної на неї ілюзії.

Трістан похмуро придивився до картки, розпізнавши чари перенесення.

— Куди вона приведе? — Нейтральним тоном запитав він, і чоловік, Атлас Блейклі усміхнувся.

— То ти бачиш чари?

— З огляду на обставини, було б розумно припустити, що картка зачарована. — Трістан недовірливо потер лоба. У шухляді у нього голосно завібрував телефон. Мабуть, Іден загубила його. — Я не дурень, щоб брати до рук щось подібне. Мене подекуди чекають, і що б це не було...

— Ти бачиш ілюзії наскрізь, – сказав Атлас, змусивши Трістана напружитися від поганого передчуття. Таке про нього було відомо не кожному. Не те, щоб Трістан якось оберігав свою таємницю, просто такий талант найкраще працює, коли інші про нього не знають. — Ти бачиш цінність і, що ще краще, фальсифікацію. Тобі відома істина, ось що робить тебе особливим, Трістане. Можеш до кінця життя гнути спину та розширювати бізнес Джеймса Вессекса, а можеш бути тим, хто ти є. Самим собою. — Атлас зміряв його твердим поглядом. — Як гадаєш, чи довго ти зможеш приховувати від Джеймса своє справжнє походження? Акцент – милий штрих, але я за ним вгадую нотки іст-ендського говору. Спадщина чаклуна з робітничого класу, – м'яко натякнув Атлас, – яке тобі не витравити, простий роботяга.

Трістан стиснув кулаки під столом і наїжачився.

— Це що, шантаж?

— Ні, - відповів Атлас. — Пропозиція.

— У мене і так повно можливостей.

— Ти заслуговуєш на краще, – заперечив Атлас. — Більшого, ніж Джеймс Вессекс. Напевно більше ніж Іден Вессекс і набагато, набагато більше Едріана Кейна.

Телефон знову завібрував. Напевно, Іден надсилала Трістану фото своїх буферів. Чотири роки зустрічаються, а вона все демонструє плоди заклинання, яке він, взагалі-то, бачив наскрізь. З іншого боку, адже вона не заради нього ці знімки робить. Іден потрібний був чоловік, який викликав би тремтіння у аудиторії таблоїдів, який зганьбив би її ім'я. А Трістану потрібен був соціальний капітал того самого імені, яке вона зараз ганьбила. Тому вони чудово підходили один до одного.

— Ви не знаєте, про що кажете, — сказав Трістан.

— Хіба? — Запитав Атлас, вказавши на візитку. — У тебе є кілька годин на те, щоб прийняти рішення.

— Яке рішення? – грубо запитав Трістан, тоді як Атлас уже встав, знизуючи плечима.

— Радий відповісти на твої запитання, – сказав він, – тільки не тут. І не зараз. Якщо ти й надалі маєш намір жити таким життям, Трістане, то й сенсу далі нам з тобою говорити немає, адже так? Однак у тобі є набагато більше, ніж ти вважаєш, треба лише взяти це. — Він скоса глянув на Трістана. — Набагато більше, ніж те, звідки ти прийшов, і, звичайно, ніж те, де ти опинився.

Йому легко говорити, подумав Трістан. Ким би не був цей Атлас Блейклі, ріс він точно не в родині поганого тирана, який найбільшим розчаруванням у житті вважав єдиного сина. Це не він поклав око на Іден Вессекс п'ять років тому на вечірці, де підробляв барменом, вирішивши, що вона – найкращий, найлегший і взагалі єдиний спосіб чогось досягти.

Хоча в чомусь Атлас Блейклі правий. Можливо, десь і існував такий світ, у якому найкращий друг в офісі не вірить, ніби може безкарно трахати наречену Трістана, не знаючи, що дешеве протизаплідне заклинання залишає в його паху помітний слід.

Та й офіс чудово посередній.

— Що це? — Запитав Трістан. — Ця ваша… — Слово ніби зіщулилося мовою. — Можливість.

— Така дається раз у житті, – сказав Атлас, ще більше заплутавши його. — Ти сам зрозумієш це, коли побачиш.

Зрозуміє, це точно. Трістан Кейн міг розгледіти майже будь-що.

— На мене чекають, — сказав він.

У нього попереду було життя. Статок.

Атлас кивнув головою.

— Вибирай з розумом, – порадив він і, покину в кабінет, наче промінь сонця, що зникає за сірими лондонськими хмарами, прикривши за собою двері.

Каллум

Дві години тому

Каллум Нова давно звик одержувати бажане. Завдяки своїй магічній спеціальності він, не напружуючись, навчався на відмінно; головне – тримати це в таємниці, що він загалом і робив.

Його дар був схожий на своєрідний гіпноз. Деякі колишні Каллума, озираючись, згадували щось подібне до приходу, як від наркотиків, з глюками. І якщо вони не були обережні, Каллум міг підговорити їх на будь-що. Це здорово спрощувало йому життя. Деколи навіть занадто.

Втім, це означало, що Каллум не любив виклики.

Коли він шість років тому закінчив університет і повернувся додому з Афін, у його житті майже нічого не відбувалося, і це не дуже тішило. Зрозуміло, він працював на сімейному підприємстві, як чинила більшість випускників-медитів. Основним напрямом діяльності сім'ї Нова, яка контролювала магічні інформаційні засоби, була краса, помпезність, а також ілюзії всіх мастей, і найбільша з них – Каллум. Він торгував марнославством і був вправний в цьому. Навіть дуже.

Проте переконувати людей, у що вони й так вірять, здавалося йому нудним. Каллум мав дуже рідкісну спеціальність, маніпулістику, і ще більш рідкісним талантом, який набагато перевершував можливості будь-якого середнього чаклуна. До того ж він був розумний і тому бажаного від людей не домагався, а отримував усе на блюдечку. Ось чому він завжди шукав розваги; незнайомцю, що з'явився на порозі, переконувати Каллума майже не довелося.

— Хоронитель, – вголос прочитав Каллум, уважно вивчаючи візитку і закинувши ноги на стіл. На роботу він запізнився на чотири години, але ні керуючий партнер (сестра), ні власник бізнесу (батько) про пропущену нараду нічого не сказали. Він усе надолужить у другій половині дня, присівши на дві хвилини (впорається він і за півтори, просто спершу доп'є еспресо) поговорити із замовником повного портфеля висококласних ілюзій для лондонського Тижня моди. — Сподіваюся, ви зберігаєте щось цікаве, Атлас Блейклі.

— Так і є, – сказав той, підводячись на ноги. — Думаю, мені варто на вас чекати?

— Небезпечно, – відповів Каллум, перевіряючи межі інтересів Атласа. Розмиті та тверді, вони так просто всередину не пускали. Ким би цей Атлас Блейклі не був, його попередили про особливі навички Каллума, а значить, він глибоко копнув, просто щоб дістатися до їхньої справжньої природи. На думку Каллума, будь-кому, хто за власним бажанням робить брудну роботу, варто було приділити кілька хвилин своєї уваги. — Хто бере участь?

— Ще п'ятеро.

Гарне число, подумав Каллум. Цілком ексклюзивно, але статистично один із цих п'ятьох ще міг йому сподобатися.

— Хто найцікавіший?

— Це все суб'єктивно, – відповів Атлас.

— Значить, я?

Атлас невесело посміхнувся.

— Ви не цікаві, містере Ново, хоча, підозрюю, вперше опинитеся в одній кімнаті з групою таких рідкісних індивідуумів, як і ви самі.

— Інтригує, – сказав Каллум, прибираючи ноги зі столу і подаючись уперед. — Але мені хотілося б дізнатися про них більше.

Атлас вигнув брову.

— Не про саму можливість, містере Ново?

— Захочу – і вона буде моя, – знизав плечима Каллум. — Я можу почекати та вирішити пізніше. Гравці завжди цікавіші за саму гру, чи знаєте. Точніше, гра набуває іншого забарвлення залежно від учасників, – видав він.

Атлас усміхнувся одними куточками рота.

— Ніко де Варона, – сказав він.

— Жодного разу не чув. Що вміє?

— Він фізик. Здатний підпорядковувати собі фізичні сили, так само як і ви – чужі наміри.

— Нудьга. – Каллум відкинувся на спинку крісла. — Але гадаю, спробу йому дати можна. Хто ще?

— Ліббі Роудс, теж фізик. Не бачив, щоб хтось ще так вплинув на навколишнє середовище. Так само як Рейна Морі, натураліст, впливає на землю, яка особисто пропонує їй свої плоди.

— Натуралістів – як бруду, – відповів Каллум, хоч і визнав про себе, що йому стало цікаво. — Хто ще?

— Трістан Кейн. Бачить ілюзії наскрізь.

Рідкісний дар. Дуже рідкісний, хоч і не дуже корисний.

— І?

— Паріса Камалі. — Це ім'я Атлас вимовив нерішуче. — Про її спеціальність я хотів би замовчати.

— Ось як? – Каллум вигнув брову. — А про мене ви їм розповіли?

— Про вас і не питали.

Каллум прочистив горло.

— У вас звичка складати психопрофіль будь-якого зустрічного? – байдуже спитав він, але Атлас не відповів. — З іншого боку, якщо людина не помічає, як на неї впливають, то й обурюватися не стане, га?

— Думаю, ми з вами в деяких сенсах протилежні, містере Нова, — сказав Атлас. — Я знаю, що хочуть чути люди, а ви змушуєте їх хотіти слухати те, що ви знаєте.

— Може, я такий цікавий від природи? — Безтурботно припустив Каллум, і Атлас басовито засміявся.

— Знаєте, для людини, яка так чітко знає собі ціну, ви, схоже, забуваєте, що під шаром природного таланту у вас мешкає велика нудьга, – сказав Атлас, і Каллум стривожено моргнув. — Це ще не означає, що є вільне місце, але…

— Вільне місце? – підвівся Каллум. — Цікавий у вас метод вербування.

— Не вільне місце, – повторив Атлас, – але дещо незавершене. — Він встав. — Дуже дякую за приділений мені час, містере Ново, — сказав він, — адже поки ми з вами тут розмовляли, ви напевне могли провернути безліч справ. Як думаєте, скільки часу вам знадобилося б на те, щоб розв'язати війну? Чи завершити? — Він помовчав, але Каллум не відповів. — П'ять хвилин? Чи, може, десять? Чи швидко ви зможете когось вбити? Врятувати життя? Я захоплююсь тим, чого ви не зробили, – визнав Атлас, схиливши голову і вичікуючи на нього, – і мені дуже цікаво, чому ви цього не зробили.

— Втручатися у справи світу – так і з глузду з'їхати недовго, – роздратовано сказав Каллум. — Щоб бути мною, потрібен певний рівень стриманості.

— Стриманості, – повторив Атлас, – чи відсутності уяви?

Каллуму вистачило самовладання, щоб не витріщитися на нього.

— Краще б це коштувало мого часу.

Він не сказав: чотири хвилини та тридцять п'ять секунд. Ось за скільки він упорався б.

Йому здалося, що Атлас Блейклі, Хоронитель, заманює його кудись, але чинити опір цьому не варто.

— Я міг би відповісти те саме, – сказав Атлас, чемно кивнувши на прощання.

Паріса

Годину тому

Вона сиділа в барі, у улюбленій чорній сукні, потягуючи Мартіні. Вона завжди приходила сюди сама. Якийсь час ще брала з собою подружок, але зрештою дійшла висновку, що вони створюють багато галасу, діють руйнівно і часто ревнують, чого Паріса вже не терпіла. Колись, ще в Паризькому універі, вона мала одну чи дві подружки, та й у Тегерані вона зблизилася з братом і сестрою, але з того часу визначилася: поодинці працювати куди ефективніше. Для неї це було логічно. Люди, які вишиковуються в чергу подивитися на «Мону Лізу», зазвичай не знають назв сусідніх картин, і це абсолютно нормально.

Визначень того, чим займалася Париса, знайшлося б безліч, і більшість людей цього не схвалила б. Само собою, вона не надавала великого значення думці оточуючих. Вона була розумна і талановита, але головне – якщо вірити тим, хто колись з нею зустрічався, – прекрасна. А те, що дісталося тобі в результаті випадкового поєднання генів, а не наполегливої праці, ні ідеалізувати, ні критикувати, на її думку, не варто. Свою зовнішність вона не зневажала, але й не любила. Просто користувалася нею, як будь-яким іншим інструментом на зразок молотка чи лопати. До того ж про чуже несхвалення навіть не думала. Ті ж дамочки, які засудили б Парису, мліли побачивши її діаманти, туфлі і груди – своїх, не штучні і навіть не покращені ілюзією. Парісу ці жінки могли називати як завгодно, зате вона хоч би була справжньою. Живою, яка хоч і живе за рахунок хибних обіцянок.

Справді, немає нікого небезпечнішого за жінку, яка точно знає собі ціну. Паріса спостерігала за групою зрілих чоловіків у кутку: одягнені в дорогі костюми, вони обговорювали якусь справу. Деякий час вона прислухалася до теми розмови. Зрештою, не все ж таки зводиться до сексу, часом інсайдерську інфу роздобути простіше, а Паріса, як людина розумна, несла багато погроз. Але розмова їй швидко набридла, оскільки бізнес-ідея була докорінно неспроможною. А ось самі чоловіки видалися їй цікавими. Один погравав обручкою і в думках лаявся з дружиною. Нудно. Другий явно сох по першому, і це здалося Парісі цікавим, хоч і не обіцяло користі. Останній був привабливим і, можливо, багатим (треба оцінити його краще), а на місці обручки у нього світлішала смужка блідої шкіри. Париса сіла зручніше, витончено закинувши ногу на ногу.

Чоловік, побіжно помітивши цей рух, підвів погляд.

Що ж, він безперечно відчував бажання.

Паріса відвернулася, зрозумівши, що найближчим часом чоловік не покине співрозмовників. Вона вважала за краще зайняти думки кимось іншим. Може, тією багатою жінкою в дальньому кутку, яка того й дивись розплачеться? Ні, аж надто депресивна. Залишався бармен, він безперечно вміло працював руками... якими в думках уже водив її стегнами. Він досить точно уявляв її форми, хоча сама вона від цього зв'язку нічого не виграла б. Ну, кінчила б, і що з того? Оргазм вона і наодинці з собою могла отримати, не вдаючись легковажною і не трахкаючи барменів. Якщо хтось хотів увійти в життя Париси, він мав платити грошима, силою або магією. Нічого іншого вона не брала. Вона подалася в бік темношкірого чоловіка в костюмі твіда, що сидів біля краю стійки, і вслухалася в тишу в нього в голові. Дивна річ, вона не помітила, як він увійшов. Значить, це медит чи бодай чаклун. Цікаво. Дивлячись, як він грає візитною карткою, постукуючи нею об стійку, Париса примружилася і прочитала: «Атлас Блейклі, Хоронитель». Зберігач чого?

Лихо розумних дівчат: вони від природи цікаві. Паріса відвернулася від бізнесменів, вирішивши зайнятися Атласом Блейклі. Змінила позу, даючи зрозуміти, що зацікавлена ним.

Налаштувалася на його розум і побачила там… шістьох. Ні, п'ятьох. П'ятьох осіб без облич та обдарованих феноменальною магією. Ах, він, значить, точно медит, і вони, мабуть, теж. З одним із п'ятьох він відчував спорідненість. Інший став призом, який цей чоловік, Атлас, нещодавно завоював і трохи цим хизувався. Ще двоє йшли парою; вони ненавиділи ганятися один за одним, немов зірки на орбіті, але, як не сумно, більше нічого не вміли. Ще один стояв під питанням, у ньому відчувалася невизначеність, як на краю вузького карниза. Останній був… відповіддю, наче луна, але чому, Паріса розібрати не могла. Вона спробувала роздивитись обличчя п'ятірки, але нічого не вийшло; вони то з'являлися, то зникали, манячи її.

Париса озирнулася і трохи прогулялася по його думках. Вони нагадували експонати в музеї, ніби він спеціально для неї розставив їх у тому порядку, в якому їй варто їх переглянути. П'ять обрамлених туманних портретів, а потім дзеркало. Париса глянула на себе і злякано здригнулася.

Чоловік біля краю стійки підвівся. Наблизився до Паріси, затримавшись, щоб покласти перед нею картку і пішов. Він не сказав і не пояснив нічого, але Паріса вже знала, навіщо він залишив їй візитку – їй вистачило часу, проведеного в голові. І ось зараз вона усвідомила: це він сам її впустив. «Через годину, – подумки повідомляв Атлас, – картка перенесе тебе деінде. В одне важливе місце». Ким би не був цей чоловік, місце це відігравало йому головну роль. Тут все приховував туман, і Паріса вирішила, що сама все додумала, але інстинктивно зрозуміла: це запрошення важливіше за чоловіка, який обговорював справи. Він нещодавно носив костюм у ательє, перешивати, але замовив його не сам. Одяг взагалі був не новий і належав не йому. Вердикт: чоловік при всьому бажанні не міг дозволити собі кращий костюм, хоча зустріч того коштувала.

Паріса приречено зітхнула і взяла зі стійки візитівку.

Через годину вона вже сиділа в одній кімнаті з Атласом Блейклі і п'ятіркою людей, туманні портрети яких бачила в нього в голові, хоча самі Атлас з Парисою при цьому не обмінялися ні словом, чи ввічливим, грубим. Інтер'єр кімнати був дуже приємним: сучасний і мінімалістський, з довгим шкіряним диваном і набором стільців з високими спинками. Окрім Паріси присіло лише двоє. Вона стежила за симпатичним хлопчиком-латиносом – напевно, він усе ще хлопчик, та до того ж схиблений на дівчинці біля неї, – який знайшов її прекрасною, і подумки усміхнулася, чітко знаючи: вона могла б з'їсти його живцем, а він навіть не рипнувся. б. День-другий з ним, напевно, можна потішитися, проте ця зустріч, що б вона не обіцяла, була набагато цікавіша. Раптом кімната і все в ній здалося Парісі набагато важливішим.

Африканер-блондин видався їй цікавим. Можливо, занадто симпатичним. Волосся у нього було надто золотисте, одяг – надто красиво пошитий за мірками, обличчя – надто вражаюче. Він дивився на темношкірого британця, Трістана, з неймовірною зацікавленістю, а можливо навіть з деяким голодом. Добре, задоволено подумала Париса. Чоловіки на кшталт нього їй не подобалися. Такі вигукують своє ім'я, кричать про розмір свого члена, кажуть слова в дусі: «О так, дитинко, як це в тебе виходить, у мене ще ні з ким такого не було», загалом, завдають клопоту. І ні до чого серйозного стосунки з ними не призводять. Багаті люди на зразок нього гаманців з рук не випускають, і досвід показував, що добра від них чекати не варто.

До того ж усі шестеро були рівними. Блондин нічого не міг запропонувати їй, крім вірності, але від таких, як він, легко її не домогтися. Він звик отримувати своє, і з його думок Париса зрозуміла, що хоч би до цього він докладав якихось зусиль. Однак Паріса Камалі ніколи нічиєї влади не визнавала і визнавати не збиралася.

Від хлопця-латиноса, мабуть, теж нічого б отримати не вдалося. Він явно був багатий і явно не виродок («Ніколас», – задоволена, подумала Паріса, крутячи в голові його ім'я; вона ніби нашіптувала його, уткнувшись хлопчику в смагляву шию, на дюйм нижче мочки вуха), проте легкі перемоги йому набридли. Такі не сподобаються Парисі. Дівчину, на якій він зациклився – великі наївні очі, дитячий чубчик, – Паріса одразу списала з рахунків, хоча вона й раніше зустрічалася з дівчатами і не гидувала ними. Більшу частину минулого місяця вона, по суті, провела з багатою смертною спадкоємицею, яка й купила їй це вбрання, ці чобітки, цю сумочку. Якщо заглянути людям у саме нутро – Паріса любила так робити, – то всі вони однакові. Саме цим Паріса і займалася: виглядала те, що не призначене для чужих очей. Ось тільки в цьому конкретному випадку дівчина їй трапилася абсолютно безнадійна. Вона зустрічалася з хлопцем, який їй, схоже, справді подобався. А ще в неї були добрі наміри, що пригнічувало найбільше. Дівчина, Ліббі, здавалася такою правильною, що користі не обіцяла жодної. Паріса швидко перейшла від неї до наступного кандидата.

Рейна, натураліст з кільцем у носі і коротким, невигадливо, ніби по лінійці остриженим волоссям, схожим на рідку смолу. Ось її точно варто боятися більше за інших. Вона випромінювала вихідну силу, і з власниками такої, як підказував досвід, зв'язуватися собі дорожче. Паріса помістила Рейну у ящик з ярликом «Не турбувати» і вирішила поки з нею не перетинатися.

Був ще Трістан, англієць, який сподобався Парісі з перших миттєвостей, як вона потай проникла в його думки. Він нагадував людину, у якої видалося голодне дитинство – фізично та емоційно. Паріса переглянула деталі: опік на зовнішній стороні зап'ястя, тонкий шрам на лівій скроні, перелом на пальці, що нерівно зрісся, білий рубець на середній кісточці кулака. Хто б не задирав Трістана, він усіх переріс. У голові в нього наривом визрівав гнів, що віддає глухим стукотом, як ритм племінного барабана. Трістан явно не розумів, навіщо він тут, але, опинившись тут, мав намір покарати присутніх і себе з ними. Парисі це подобалося. Вона знаходила це цікавим чи хоча б знайомим. Трістан сидів ближче до дверей і, зовсім як вони, помічав усе, що було в кімнаті не так: ілюзії, за допомогою яких інші приховували якісь свої недоліки – від коректора поверх прищика на лобі у Ліббі, що виліз на ґрунті стресу, до фальшивих золотистих кінчиків Каллумового волосся. Паріса миттю подумала, чи не відкинь його одразу.

Він був не вражений.

Втім, за бажання Паріса змусила б його змінити свою думку. Ось тільки навіщо це їй? Який сенс ганятися за кимось, на кого неможливо вплинути? Схоже, найвигідніше закрутити з самим Хоронителем, Атласом. Навряд чи йому сильно за сорок, а значить, завдання цілком здійсненне. Паріса вже прикидала, скільки потрібно часу, щоб домогтися розташування Атласа, коли за ними відчинилися двері і всі обернулися.

— А, Далтон, – сказав Атлас, і стрункий юнак з витонченими незграбними рисами обличчя кивнув у відповідь. Він був на пару років старший за саму Парису і носив чистеньку, накрохмалену білу сорочку в тонку, як проділ у його волоссі кольору воронова крила, смужку.

— Атлас, – низьким голосом промовив Далтон і глянув на Парісу.

«Так, – подумала вона. — Так, це будеш ти».

Далтон знайшов її чудовою. Ну і що, що так думали всі. Він нерішуче відвів погляд від її грудей. Париса посміхнулася у відповідь, чому думки Далтона пустилися в галоп ... і зникли. Він деякий час мовчав, але Атлас прочистив горло.

— Знайомтеся, це Далтон Еллері.

Далтон коротко кивнув і, натягнуто посміхнувшись, глянув на інших за спиною у Паріси.

— Ласкаво просимо, – сказав він. — Вітаю із набуттям доступу до Олександрійського товариства. — говорив Далтон плавно і єленно, але виглядав якимось подавленим; його широкі плечі – які він, напевно, довго і вперто накачував і для яких сорочки доводилося шити за мірками – ніби щось сковувало. Гладко поголений і доглянутий, він був схожий на педантичного чистюлю, і Парісі вже не терпілося обласкати губами його витончену шию. — Упевнений, ви встигли оцінити, яка це честь опинитися тут.

— Далтон у нас займається дослідженнями, і ще він член останнього класу присвячених, – пояснив Атлас. — Він скеровуватиме вас у процесі та допоможе перейти в нове життя.

Де-не-де Паріса могла б перейти і зовсім без допомоги. Вона ковзнула в підсвідомість Далтона і озирнулася там. Чи стане він бігати за нею? Чи захоче, щоб вона виявила ініціативу? Він щось заблокував від неї, від усіх, і Паріса здивовано насупилась. Захист від телепатії – не те щоб дивина, але навіть від медиту солідного таланту потребує великих зусиль. Може, в кімнаті ще був хтось, здатний прочитати думки Далтона?

На обличчі Атласа промайнула посмішка. Він вигнув брову, і Паріса моргнула.

«О-о-о», – подумки простягла вона, і усмішка Атласа стала ширшою.

«Можливо, зараз ти розумієш, як це для інших людей, – відповів Атлас і обережно додав: — Я радив би триматися від Далтона подалі, а йому пораджу не наближатися до тебе».

«Він що, слухається ваших розпоряджень?» — Запитала Паріса.

Посмішка Атласа навіть не здригнулася.

«Так, і тобі теж слід».

«А решта?»

«Я не можу перешкодити тому, що ви робитимете весь наступний рік, але все ж таки є певні кордони, міс Камалі».

Вона посміхнулася, погоджуючись і очищаючи розум. Захист, напад... Навичками вона не поступалася, і у відповідь Атлас кивнув головою.

— Ну що ж, – сказав він. — Обговоримо деталі вашої посвяти?

Частина друга.

Істина

Ніко

Ніко смикався. Смикався він взагалі дуже часто. Будучи людиною, якій постійно був потрібний рух, він просто не міг всидіти на місці. Зазвичай ніхто не заперечував, тому що всі чекали від нього усмішок, сміху, що він пожвавить своєю появою обстановку, проте суєта коштувала безліч енергії, без толку спалюючи калорії. А ще магія Ніко проявляла себе, варто було йому зловити ґав: однією своєю присутністю він мимоволі змінював ландшафт, часом змітаючи зі шляху перешкоди.

Земля затремтіла, і Ліббі стрільнула в Ніко застережливим поглядом. Подивилася з докором і надто вже стривожено своїми переливчастими сірими очима з-під моторошного задротського чубчика.

— Що з тобою? – пробурмотіла вона, коли їх відпустили, з вражаючою відсутністю такту вказуючи на те, що визнала, напевно, безвідповідальним струсом.

Після зустрічі, кандидатів провели викладеними мармуром коридорами будівлі, куди їх перенесло заклинання Атласа Блейклі до порталів громадського транспорту – а не переправили безпосередньо, як на початку. Ліббі безжально стежила за Ніко з того самого моменту, коли вони залишили ліфт і опинилися в службовому підземеллі магічної системи подорожей Нью-Йорка: подібно до ліній метро, вона розгалужувалась і несла пасажирів до таких же непримітних терміналів. Її коридори нагадували будівлю суду. Або банк, або ще якесь місце, в якому гроші переходили з рук в руки.

«Як це чудово, – кисло думав Ніко, – що Ліббі незмінно вкаже на викликані моїм хвилюванням поштовхи». Ніхто інший просто не помітив би такої крихітної зміни у навколишньому середовищі, але дорога Елізабет завжди поряд, завжди задере. Ніко ніби носив потворний шрам, який не сховаєш, нехай навіть бачила його виключно Ліббі. Ніко ще, щоправда, не визначився, чому вона з такою насолодою нагадує йому про його недоліки: чи вона така нестерпна особистість, чи має, як це не страшно, схожі здібності. Або їм просто так довго довелося терпіти один одного. Можливо, всьому провиною якесь чарівне поєднання і того, і іншого, і третього, а це вже знижувало її провину у взаємній антипатії до тридцяти трьох відсотків.

— Та просто рішення непросте, от і все, – сказав Ніко, хоча справа була не в цьому. Адже він уже визначився.

Їм дали добу на роздуми: приймати чи ні пропозицію поборотися за місце в Олександрійському суспільстві. Визначитися вони, на думку Атласа, явно мали індивідуально, в комфорті своїх особистих життів. На жаль, Ніко жив на Манхеттені в декількох кварталах від Ліббі Роудс, і це означало, що їм знадобиться одна і та ж транзитна точка; до прибуття в пропускний пункт при вокзалі Гранд-Централ (поруч із устричним баром) залишалися лічені миті.

Ніко глянув на Ліббі, вирішивши запитати практично безневинним тоном:

— Що думаєш?

Вона подивилася на нього скоса, а потім опустила погляд на великий палець, яким Ніко нервово постукував себе по стегні.

— Думаю, стипендія НУМІ повинна була дістатись мені, – пробурмотіла Ліббі, а Ніко, якого від природи ніколи не залишала життєлюбність, зобразив жваву усмішку від вуха до вуха.

— Я так і знав, – переможно промовив він. — Знав, що ти її хочеш. Ти просто тріпло, Роудс.

— Боже. — Вона закотила очі, знову поправляючи чубок. — І чого я так переживаю?

— Просто відповідай на запитання.

— Ні. — Ліббі звернула на нього злий погляд. — Ми ж начебто домовилися більше не розмовляти після випуску?

— Ну, мабуть, не бувати цьому.

Ніко знову забарабанив по стегні великим пальцем саме в той момент, коли Ліббі пробурмотіла собі під ніс: «Люблю цю пісню». Так із ними постійно траплялося: Ніко спершу відчув ритм, а Ліббі раніше вгадала мелодію.

Ніко не зміг би сказати, чи повелося так із самого початку, чи ця «традиція» виробилася, поки вони вимушено залишалися разом. Якби не Ліббі, він пропустив би багато чого, та й вона без нього, мабуть, теж. Унікальне прокляття і прикрість, як не глянь: Ніко був не готовий до життя без Ліббі. Втішало тільки те, що і вона, можливо, відчувала те саме – коли змушувала себе це визнати.

— Гідеон, мабуть, передає привіт, – сказав Ніко, ніби на знак втіхи.

— Знаю, – відповіла Ліббі. — Ми бачилися вранці.

Ніко помовчав, а потім промовив:

— Вони з Максом люблять мене, адже знаєш, нехай навіть ти – ні.

— Так я знаю. І по праву ненавиджу це.

Сходами вони залишили будинок вокзалу і опинилися на тротуарі, звідки вже могли вільно перенестися додому магічними засобами. Розмова закінчилася.

Або, мабуть, ні.

— Інші кандидати старші за нас, – вголос зауважила Ліббі. — Ти знаєш, що всі вони мають досвід роботи? Вони такі... навчені.

— Видимість ще ні про що не говорить, – сказав Ніко. — Хоча у дівчинки на ім'я Паріса вид прямо дуже гарячий.

— Боже, не будь свинею. — Ліббі посміхнулася куточком губ, що у її виконанні майже завжди означало усмішку. — У тебе з нею взагалі жодних шансів.

— Як скажеш, Роудс.

Ніко провів рукою по волоссю і вказав на кінець кварталу.

— Сюди?

— Ага.

У нескінченній війні за перевагу часом була потрібна розрядка. Вони почекали належні півсекунди, переконатися, що перехрестя не перетинають таксі, і лише потім рушили через вулицю.

— Ти ж приймеш пропозицію, так? — Запитала Ліббі. Накручуючи каштанове пасмо на палець і задумливо прикусивши губу, вона разом продемонструвала всі свої симптоми хвилювання.

— Так напевно. — Скоріш за все. — А ти?

— Ну, я… — Вона зволікала. — Тобто так, звичайно, я ж не дурна. Не можу ж я від такого відмовитися, адже це навіть краще за стипендію НУМІ. Тільки… — Вона замовкла. — Мене це ніби трохи лякає.

Брехня. Вона і так знала, що достатньо розумна, просто відігравала соціальну роль скромниці, розуміючи: Ніко її на себе взяти не позволить.

— Тобі треба попрацювати над самооцінкою, Роудс. Самоприниження як приваблива риса характеру вийшла з моди п'ять років тому як мінімум.

— Ну ти й козел, Вароне. — Ось Ліббі вже вгризлася в ніготь. Дурна звичка, хоча накручування локона на палець йому подобалося ще менше. — Ненавиджу тебе.

Розмова застигла, ніби хтось із них зам'явся, екаючи, або впав у задумливе мовчання.

— Так-так, зрозумів тебе. То ти погодишся?

Вона нарешті залишила це непотрібне вдавання і закотила очі.

— Ну звичайно. Якщо тільки Езра не проти.

— Боже мій, ти ж це не серйозно?

Ліббі іноді робила таке обличчя, що у Ніко всередині все стискалося. Ось і зараз вона подивилася так само, як того дня, коли, не моргнувши оком, підпалила його.

Якби вона робила так частіше, то і подобалася б йому більше.

— Ми з Езрою живемо разом, Варона, і щойно зняли нову квартиру, – нагадала Ліббі, ніби Ніко міг у принципі забути про її абсурдну прихильність до Езри Фаулера, їхнього колишнього студентського радника і просто зануди. — Треба попередити його, якщо я й справді збираюся пропадати в Олександрії цілий рік, а то й довше. Якщо мене, звичайно, посвятять, – сказала вона, явно маючи на увазі, що її точно приймуть.

Вони глянули один на одного, розуміючи все без слів.

— Ти ж теж поговориш з Максом і Гідеоном, так? — Запитала Ліббі, вигинаючи брову, яка зникла під чубчиком.

— Про оренду квартири? Витрати на переїзд нам покриють, – відмахнувся він.

Ліббі глянула на нього скоса.

— Ви, хлопці, з першого курсу довше ніж на годину не розлучалися.

— Говориш так, ніби нас хірурги зшили. У кожного з нас своє життя, – нагадав Ніко, коли вони з Ліббі по діагоналі перетинали Шосту авеню, поступово піднімаючись на південь.

Ліббі, до роздратування Ніко, так і не опустила брову.

— Правда є, – різко промовив Ніко, а Ліббі із сумнівом усміхнулася. — І потім, вони нічого не починають. Макс багатий і незалежний, а Ґідеон… — Він не домовив. — Ну, про Ґідеона ти сама знаєш.

Тут Ліббі поступилася:

— Ну так. Гаразд, е-е…

Лише чверть милі, поки вони йшли в мовчанні, вона смикала волосся, а Ніко не вперше спало на думку, що настав час йому робити ставки на те, яким чином Ліббі Роудс наступного разу видасть тривогу.

— До завтра, – сказав він, зупиняючись біля її кварталу. — Адже так?

— Гм? Так. — Вона про щось задумалася. — Так, точно, і...

— Роудс, – зітхнувши промовив Ніко, і вона підняла на нього похмурий погляд. — Слухай, ти головне… сама знаєш. Не реагуй на це так у своєму дусі.

— Не в цьому справа, Варона, – пробурмотіла Ліббі.

— Саме в цьому. Не з'їжджай із теми як ти це вмієш.

— Якого…

— Ти знаєш, – перебив він. — Не треба постійно хвилюватись чи ще щось. Дістало.

Ліббі вперто вип'ятила щелепу.

— То я тепер тебе втомлюю?

Вона правда стомлювала Ніко, але чому сама ще не зрозуміла цього, залишалося таємницею з таємниць.

— Ти молодець, Роудс, – нагадав він, поки вона знову не накинулася на нього. - Ти молодець, зрозуміло? Просто зрозумій, що я не став би дошкуляти тобі в іншому випадку.

— Наче мене турбує твоя думка, Варона.

— Тебе взагалі будь-яка думка хвилює, Роудс. Особливо моя.

— О, особливо твоя? Правда чи що?

— Так. — Адже ясно. — Який сенс заперечувати це?

Ось тепер Ліббі завелася, але зла Ліббі хоча б була краще за слабку і невпевнену.

— Гаразд, проїхали, – пробурмотіла вона. — Просто… до зустрічі. До завтра, мабуть.

Вона розвернулась і пішла далі, всередину кварталу.

— Передай Езрі, що я говорю «супер»! — Крикнув навздогін Ніко.

Ліббі, не повертаючись, показала йому середній палець.

Значить, все добре, ну, або хоча б як завжди. Ніко змусив себе пройти кілька кварталів своїм ходом, а потім помахом руки перенісся нагору, пройшовши бакалійну лавку, а заодно чотири поверхи, наповнених дикою сумішшю різноманітних ароматів, що не поєднувалися, і опинився на захаращеному сходовому майданчику їхньої погано перепланованої двокімнатної квартири, в якій вони три роки жили по сусідству з величезною домініканською родиною та їх некерованим чихуа-хуа. Ніко пошаманив із захистом і без ключа ввалився в житло, застав усередині звичайних його мешканців: на дивані (який виграв у «камінь-ножиці-папір» у братів-бенгальців знизу) сидів не те щоб блондин і не те щоб смаглявий власник мигдалеподібних очей, уявного безсоння, п'ятиденної щетини та жахливої постави, а поруч із ним дрімав, розтягнувшись, чорний лабрадор.

— Ніколас, – сказав Гідеон, з усмішкою підводячи на нього погляд. — Cómo estás[1]?

— А, мабуть, mas o menos. Ça va?[2]

— Oui, ça va[3], – відповів Гідеон, штовхнувши собаку. — Макс, підйом. — Повагавшись трохи, песель сповз з дивана, потягнувся і невдоволено подивився на людей з-під набряклих повік. А потім миттю прийняв свою звичайну форму, ліниво чухаючи шерсть на голові і сердито дивлячись через плече на Гідеона.

— Я так добре влаштувався, дупа ти з ручкою, – оголосив чоловік, якого то називали Максиміліан Вірідіан Вольф (і який у кращі часи поводився хоча б не зовсім як тварина), то ні.

— На відміну від мене, – сказав Гідеон своїм рівним рівним тоном, встаючи і відкидаючи газету, яку читав. — Ходімо вийдемо? Повечеряємо?

— Ні, я приготую, – сказав Ніко. Готувати і справді вмів тільки він, тоді як Макс майже не прагнув освоювати практичні навички, а у Гідеона були свої проблеми. Прямо зараз Гідеон стояв без сорочки і потягався, піднявши руки над спорадично блискучими пісочними пасмами, і якби не синці під очима, то виглядав би майже нормально.

Нормальним він, звичайно ж, не був, але його оманлива звичайність здавалася чарівною.

Якщо не брати до уваги вічної безалаберності, Ніко бачив Гідеона в станах і гірше цього. Наприклад, коли він спішно тікав від своєї мами-пройдисвітки, Ейліф. Вона іноді виринала зі зливу в громадському туалеті або першої канави, повної дощової води. Плюс він обходив стороною прийомну сім'ю, які були, скоріше, навіть не сім'єю, а купкою новошотландських вурдулак. Останні кілька тижнів далися Гідеону особливо тяжко, проте Ніко майже не сумнівався: це неминучий результат закінчення НУМІ. Чотири роки Гідеон прожив майже нормальним життям, і ось тепер йому нема куди податися, та ще виявилася важка форма того, що менш обізнана людина назвала б хронічною нарколепсією.

— Ропа в'єха? — Запропонував Ніко, не сказавши, про що думає.

— Так. — Макс стукнув кулаком Гідеона у плече і попрямував у ванну. Після зміни зовнішності він залишився повністю голий. Ніко закотив очі, а Макс підморгнув йому, навіть не спромігшись прикритися.

— Ліббі мені написала, – зауважив Гідеон. — Каже, що ти поводився як завжди, тобто як козел.

— І все, більше нічого? — Запитав Ніко, сподіваючись на це.

Куди там…

— Ще вона сказала, що вам запропонували якусь таємничу роботу.

— Таємничу? — Дідька лисого.

— Так, і тому вона не сказала, що то за робота така.

Їм усім наказали мовчати, але ти ж дивись…

— Повірити не можу, що вона взяла і все тобі розтріпала, – пробурчав Ніко, знову відчувши огиду. — Серйозно, як?

— Повідомлення надійшло прямо перед твоїм приходом. І, між іншим, мені подобається, що Ліббі про все повідомляє. — Гідеон почухав у потилиці. — До речі, от якби не вона, то коли б ти розколовся?

Ось же підла дрібна дияволиця. Помстилася. Тепер Ніко чекає на душевну розмову з дорогими йому людьми, адже він це ненавидить. І все – аби нагадати про свого хлопця.

— Ропа в'єха довго готувати, – схаменувся Ніко, віддаляючись в компактну кухню, яку так і не оновили (якщо не рахувати Максових так званих хаків або легкого псування власності) після ремонту холодильника і де була крихітна стійка, завдяки чому цей закуток і називався кухнею . — Треба тушкувати.

— Погана відповідь, Ніко! – крикнув йому в спину Гідеон, і Ніко зупинився, скорботно зітхнувши.

— Я… – почав він і розвернувся. — Мені… не можна нічого розповідати. Поки що.

Ніко подивився на Гідеона з благанням у погляді, закликаючи до беззаперечної довіри, яка встановилася між ними за чотири роки, і незабаром той знизав плечима.

— Лади, – поступився він, пішовши за Ніко до плити. — Але ти все одно маєш нам дещо розповісти. Ти останнім часом зі мною якийсь дбайливий, це дивно. — Гідеон помовчав. — Знаєш, тобі, мабуть, цього разу за мною йти не варто.

— Чому ні? – різко випростався Ніко, який у цей час звільняв духовку (хоча Максу, строго кажучи, не дозволялося зберігати в ній лабораторку) і тому мало не вдарився головою об підвішене над нею кухонне начиння.

— Та тому, що ти з ним няньчишся, – розтягуючи склади, промовив Макс. Він вийшов зі своєї кімнати і прихопив із холодильника пива, зачепивши Ніко плечем. Макс спромігся натягнути безглузду суміш із треніків та кашемірового светра, що хоча б покращило санітарну обстановку в квартирі. — Ти кипішуєш, Нікі, а кипіш нікому не подобається.

— Зовсім ні, – почав було Ніко, але під скептичним поглядом Гідеона зітхнув. — Гаразд, кіпішую. Але на своє виправдання скажу, що в мене це виходить привабливо.

— Коли це ти встиг відростити материнський інстинкт? — Принюхуючись, запитав Макс, коли Ніко почав перебирати продукти.

— Може, на уроках, які ти прогулював? – припустив Гідеон і знову звернувся до Ніко: — Ей, – понизивши голос, попередив він його і тицьнув убік, – я серйозно. Якщо ти кудись намилився, мені хотілося б знати.

Гаразд, отже, Гідеон переживав. Він і так майже нічого не знав про багато речей, які Ніко накоїв без його відома. Охоронні чари, що оточували Гідеона, сховати від нього виявилося складніше, ніж просто сплести їх, а це вже вражаючий плюсик у значну карму Ніко, хоча на похвали він не чекав. Правда, ніхто не поспішав визнавати, наскільки небезпечна Ейліф, матуся Гідеона, от і не було сенсу обговорювати, які лиха принесе Суспільство, якщо Ніко прийме їхню пропозицію. Загалом і в цілому Ніко подобалося думати, що деяка недомовленість і є їх запорука з Гідеоном міцної дружби. Образно кажучи, така у них мова кохання.

— Ти моєї відсутності навіть не помітиш, – глянувши на нього скоса, пообіцяв Ніко.

— Чому? Чекаєш, що я тебе відвідуватиму?

Тильною стороною зап'ястя Ніко трохи підштовхнув Гідеона убік, щоб не стояв на шляху до холодильника.

— Так, – сказав він, вдавши, що не помітив полегшення на особі Гідеона. — Взагалі-то ти міг би мене відвідати. Я б ховав тебе, ну, в затишній шафі. У комірчину ставив.

— Ні, дякую. — Гідеон сів на підлогу і припав до тумбочки, позіхнувши. — У тебе є ще… це?

— Так. — Ніко покопався в одній із ящиків і, діставши звідти флакон, кинув його Гідеону. Той упіймав зілля однією рукою. — Тільки не приймай, – погрозив він лопаткою, – якщо не дозволиш мені відвідати тебе вночі.

— Навіть не знаю, що це: турбота про мене або жахливий страх, що щось прикольне станеться без тебе, – пробурмотів Гідеон, перекидаючи вміст флакона. — Але взагалі, так, зі мною все гаразд.

— Гей, я тобі потрібний. Ця штука не так просто дістається.

Точніше її взагалі було не дістати, але і це Ніко тримав у таємниці. Йому довелося зробити багато такого, про що говорити не хотілося, аби третьокурсниця-алхімічка забулася і він міг стягнути в неї з голови потрібну формулу. Щоправда, спочатку довелося розжитися здібностями телепата – на це пішли чи не всі чотири роки навчання в НУМІ, – а потім він виснажив себе так, що навіть Ліббі Роудс цілих чотири дні думала – чи вдавала, – ніби він вмирає. Ніко ще ні для кого так не старався.

У дружбі з Гідеоном був один незручний момент – постійний ризик втратити його. Люди на кшталт Гідеона (хоча який він людина, якщо вже чесно) за багатьма законами природи і існувати не повинні. Просто у предків Гідеона – безвідповідальної русалки та ще більш безвідповідального сатира (якщо використовувати загальноприйняті терміни) – завжди був двадцятивідсотковий шанс завести дитину з ідеальним людським виглядом. Такий Гідеону і дістався, щоправда, батьки чхати хотіли, що й дитина, навіть зовні людиною, неспроможна розраховувати на реєстрацію чи навіть з медитськими талантами не підпадає під жодний магічний клас. Гідеону спочатку відмовили в соціальних послугах, легальній роботі, та й сам він, хоч як сумно, не вмів перетворювати солому на золото. Він і освіту здобув суто випадково, а заодно і завдяки підробці безлічі документів.

У принципі все зводилося до одного: НУМІ не встояв перед спокусою навчити субвидове створення на кшталт Гідеона, але тепер, закінчивши навчання, той знову став нічим.

Просто людиною, яка вміє проникати в сни, і найкращим другом Ніко.

— Вибач, – сказав Ніко, і Гідеон підвів на нього погляд. — Я збирався розповісти тобі про нову стипендію, але…

Він почував себе винним.

— Кажу ж, – сказав Гідеон, – ти не зобов'язаний.

Ліббі Роудс, звичайно, задирала Ніко, мовляв, вони з Гідеоном зрослися, як сіамські близнюки, – Ніко невпинно дбав про друга, допомагаючи тому вижити. Свідомо Ліббі цього не розуміла, хоча серед багатьох інших і бачила, що Гідеон не той, ким здається. Вона й не здогадувалася, як часто він опинявся на межі загибелі: не в змозі закріпитися тілесно в цій реальності або знайти дорогу назад, тонув у невловимих просторах думок і підсвідомості. Не знала Ліббі і про ворогів Гідеона, про те, що немає нікого небезпечнішого за людей і істот – включаючи Ейліф, – знавши про його справжні можливості і бажали ними скористатися.

Не знала Ліббі і того, як жорстко вона недооцінює Ніко, хоча сам він ніколи її переваг не применшував. Він відточив багато навичок, відмінних від його власних, і за кожен заплатив велику ціну. Він призвичаївся змінювати форму і слідувати за друзями в царства снів (тварини там відчували себе вільніше), але тільки засвоївши, як маніпулювати кожним елементом власної молекулярної структури, та й то проробляв це раз на місяць, адже відходняк потім затягувався на цілий день. Ніко навчився варганити зілля, щоб міцніше прив'язати фізичну форму Гідеона до цієї реальності, ціною неймовірних зусиль, після яких тиждень відлежувався, охоплений пульсуючим болем. Гідеон, не знаючи про внесок Ніко, вважав, що друг надто для нього старається, коли той власні титанічні зусилля вважав сміховинними. Як таке взагалі пояснити? Гідеон здавався Ніко загадкою, таким собі бальзамом на бунтівний розум, щойно зародилася їхня дружба. Згодом Ніко так і не зміг зрозуміти Гідеона, але з зовсім інших причин. Він дивувався, звідки в людині (чи хто там Гідеон насправді) стільки спокою та розважливості? Це було нестерпно і кошмарно, а найголовніше – Ніко марно гадав, як Гідеон, такий непробачно добрий, може дружити з ним, з тим, хто і в найкращі часи здавався невиправним гадом.

Просто голова кругом.

Отже, Ніко ніяк не відхилив би пропозицію Товариства. Сила? Вона йому потрібна. Якесь, поки що невідоме зілля, рецепт якого міг би знайтися в таємничих архівах? І воно знадобиться. Гроші, престиж, зв'язки? Мабуть, адже з ними і Гідеону житиметься легше і безпечніше. Подумаєш, якихось два роки розлуки.

— Пробач, – ще раз вибачився Ніко. — Я не знав, як сказати про від'їзд. Тобто не знаю, – виправив він, – як сказати тобі, що мені треба виїхати, але чому – говорити не можна. Ти просто повір, що твоє очікування окупиться.

Гідеон, що мучився внутрішньою боротьбою, ненадовго насупив чоло. Потім похитав головою.

— Ніко, я і не чекав, що ти заради мене закинеш власне життя.

Так, не чекав, і лише тому Ніко саме так чинив. Ну, чи думав, що в нього просто немає вибору... до сьогодні.

— Послухай, ти став проблемою для мене відразу, як ми потоваришували, – сказав Ніко і тут же, усвідомивши, що ж він ляпнув, уточнив: — Тобто не проблемою, а просто чимось.

Гідеон зітхнувши, підвівся на ноги.

— Ніко ...

— Народ, може, годі шепотітися? — Прокричав з дивана Макс. — Мені вас звідси не чути.

Ніко з Гідеоном переглянулись.

— Ти чув його, – сказав Ніко, вирішивши, що продовжувати суперечку безглуздо.

Гідеон, який, мабуть, дійшов того ж висновку, дістав з висувної шухляди для продуктів пучок моркви і штовхнув Ніко в бік стегном.

— Натерти?

— Але ж ти вже треш, — пробурчав Ніко, але, помітивши тінь посмішки на обличчі Гідеона, вирішив, що розмову можна поки що відкласти.

Трістан

З умінням бачити речі наскрізь була одна проблема: це розвивало певний ступінь природного цинізму. Деяким людям могли пообіцяти знання та владу без застережень, але на Трістана таке не діяло.

— Мені треба з вами поговорити, – сказав він, відставши від інших кандидатів і підійшовши до Хоронителя, який акуратно наполягав на його вербуванні. Атлас відірвався від приглушеної розмови з людиною, яка зовсім недавно втирала про Суспільство: Далтон якось його там. Говорячи, той відчутно вплинув на слухачів магією, і тому Трістан не став його слухати. Якщо він і кине життя, яке так методично вибудовував, то точно не піддавшись на ілюзії чи маніпуляції. Він зробить вибір, заснований на залізних фактах, і Атлас надасть їх, інакше він піде.

Отак усе просто.

Мабуть, Атлас усе це зрозумів по його погляду і кивнув, відпускаючи Далтона. Тепер, коли в кімнаті, заставленій бездушними шкіряними меблями і зовсім позбавленого індивідуальності чи вправності, нікого не залишилося, вона сприймалася інакше: прісна і зловісно подвійна, як порожнеча під маскою.

— Запитуй. — Атлас поманив до себе Трістана, і в цьому жесті не було ні квапливості, ні роздратування.

Трістан підібгав губи.

— Ви не гірше за мене знаєте, наскільки мої здібності рідкісні, але марні. Не думаєте ж ви, що я повірю, ніби маю одну з шести найцінніших магічних спеціальностей у світі?

Атлас притулився до столу в центрі кімнати і задумливо придивився до Трістана, що стояв біля дверей.

— То навіщо ж я тебе вибрав, – сказав Атлас, – якщо думав, що ти цього не заслужив?

— Це я й хотів дізнатися, – твердо промовив Трістан. — Якщо це пов'язано з моїм батьком…

— Не пов'язано, – відповів Атлас, жестом проганяючи турботи Трістана і роблячи йому знак іти за ним у двері, куди сам несподівано вийшов. — Ваш батько, містере Кейн, чаклун. Досить майстерний, – визнав Атлас, озирнувшись на Трістана, який неохоче пішов за ним, – але все-таки рядовий.

Зрозуміло, Атлас хотів переконати його в цьому. Не вперше люди звеличували здібності Трістана, аби тільки проникнути в банду його батька.

— Мій батько – голова магічного злочинного синдикату, – сказав Трістан, зупиняючись посеред коридору, – а якби й не був ним, то я…

— Готовий посперечатися, – перебив Атлас, – що ти навіть не розумієш, хто ти є. — Він зупинився біля роздоріжжя, чекаючи, поки Трістан, морщачись, піде за ним далі. — Яка в тебе була спеціалізація? — Запитав на ходу Атлас. — Я не про твої здібності, – пояснив він. — Я питаю, що сказано в тебе в дипломі медиту з Лондонської школи магії.

Трістан з побоюванням придивився до Атласа, копіюючи його апатичну ходу.

— Я думав, ви й так усе знаєте про кандидатів.

— Знаю, – знизав плечима Атлас, – але я досить зайнята і важлива людина, якій і так є про що думати, і вважав би за краще, щоб ти сам все розповів.

Ну і відмінно. Нема сенсу затягувати.

— Я навчався у коледжі ілюзій.

— Але ти не ілюзіоніст, – зауважив Атлас.

— Ні, — похмуро промовив Трістан, — але коли вже я бачу ілюзії наскрізь…

— Ні, – поправив Атлас, чим здивував його. — Ти здатний на більше, ніж просто бачити наскрізь ілюзії.

Біля дверей ліфтів Атлас несподівано звернув убік і повів Трістана через прості скляні двері.

— Сюди, – сказав він, і хоча Трістан зовсім не горів бажанням продовжувати загадкову екскурсію, він все ж таки дозволив провести себе вузьким коридором до просторої зали.

Це крило будівлі було старше мінімум на кілька століть, а то й більше. Засклений дверний отвір, що відтіняє мармур і старий камінь, натякав на те, що приміщення, в якому вони побували до цього, – лише недавня прибудова.

— Прийшли, – сказав Атлас, коли вони минули половину довгого, позбавленого вікон коридору, і зупинився біля картини на стіні. — Що тут зображено?

Це був непримітний портрет ще однієї непристойно багатої людини, яка стояла на самоті біля гобелена. Трістан розчарувався. Наскільки він зрозумів, вся тактика Атласа зводилася до передбачуваної риторики, звичайних інструментів вербування сектантів: жодних відповідей, одні питання; ухиляйся і лести, наганяй туману і тайся.

— Я не маю часу, – нетерпляче заявив Трістан, – на ці ігри. Запевняю вас, мене обстежили всі медити Лондонської школи, вони поставили діагноз і мені відомі межі моїх здібностей.

— Ти з ходу, – перебив його Атлас, – зрозумів, що це портрет коханця самого художника. — Він знову вказав на полотно у себе за спиною. — Ти розглянув безліч речей, звичайно ж, – набагато більше, ніж зміг помітити я, ненадовго зазирнувши в твої спостереження, – але ще ти дивився на цей непримітний портрет нашого піклувальника ХІХ століття і інтерпретував деталі, дійшовши потім висновків. Окрім тебе ніхто б стільки не помітив.

Атлас вказав на табличку на рамі, де було написано просто: «Віконт Веллс, 1816»

— Ти переконався, що світло проникає не через звичайне вікно портретної майстерні, вони в кімнаті, яку художник і натурник знаходили затишною. Ти помітив, що зображення неформальне і що відзнаки поспішно додали пізніше. Ти дійшов логічного висновку не про те, що тобі показали, а про те, що ти сам побачив. Адже ти спостерігаєш складові, – зауважив Атлас, і Трістан, який вічно побоювався каверзи, зайняв звичайну оборонну позицію недовіри. – У термінах смертних ти – геніальний експерт. Також ти бачиш магічні компоненти, за що тебе класифікували як медита. Проте ти маєш рацію, наш інтерес до тебе поширюється не лише на магічні здібності, які ти до цього моменту демонстрував відкрито.

Атлас звернув на Трістана погляд, сповнений неймовірних і тривожних очікувань.

— Ти не просто рідкісний, – сказав, як відрізав Атлас. — Ти навіть не в змозі уявити межі того, на що здатний, Трістане. Просто ніхто так і не здогадався, як з тобою бути, ось ти й не думав над цим. Ти колись вивчав простір? Час? Думки?

Трістан відразу ж спохмурнів, і Атлас продовжив:

— Саме так. Ти навчався у групі ілюзіоністів, збираючись наживатися на фокусах.

Трістан наїжачився.

— Ось, отже, як ви про мене думаєте?

— Звісно, ні, Трістане, інакше не стояв би тут і не намагався переконати тебе у протилежному.

Трістан ненадовго замислився.

— Говорите так, ніби гра підлаштована на мою користь, – зауважив він, не послаблюючи пильності, і Атлас похитав головою.

— Зовсім ні. Я знаю, який ти корисний, і тепер твоя черга переконати в цьому решту. Надії, які ти подаєш, – ніщо порівняно з тим, ким ти нарешті опинишся.

На цьому місці Атлас зобразив коротку, недбалу усмішку, без слів даючи Трістану зрозуміти, що хотів би закінчити розмову.

— Нічого не можу обіцяти, – сказав він. — І не буду, не хочу ввести тебе в оману. Ніщо зі сказаного мною нічого не гарантує. На відміну від талантів твоїх колег-кандидатів твоя сила залишається практично не дослідженою. Потенціал майже не розкритий, і хоч би яким незрівнянним я його вважав, саме тобі втілювати його в життя. Боюся, містере Кейн, що, якщо ви бажаєте отримати нагороду, вам залишається лише розпочати гру.

Ризика Трістан не цурався; всі знали, що раніше він був не проти спробувати успіх у відчайдушних підприємствах. Та й взагалі, все його нинішнє життя здавалося азартною грою, і, хоч усе розгорталося за планом, він і не думав, як його розчарує приз.

Трістан знав, що владу ніхто тобі не дасть, її треба брати самому. Заслуговуєш ти її чи ні – хапай, і все тут, тому що ні Атлас Блейклі, ніхто інший її на блюдечку не принесе.

Через кілька місяців Трістан, завдяки своїм достоїнствам одружившись із багатенькою спадкоємицею, прибере до рук імперію великого гравця на магічному ринку і розпрощається з кримінальним підприємством батька, а потім, як він уже підозрював, або стрибне з мосту, або «випадково» отруїть улюблену комбучу Рупеша, якою той чистить організм.

Значить, ще пограємось.

— Провести тебе до ліфта? — Запропонував Атлас.

— Ні, дякую, – відповів Трістан, вирішивши, що настав час йому освоюватися в цій будівлі. — Сам дорогу знайду.

Паріса

Пройти шляхами Далтона Еллері виявилося не дуже складно.

Незрима частина будівлі була старша і мала зачатки розуму: багатошарові чари, що огорнули її, з часом розвинули базову, первісну здатність мислити. «Думав» будинок цілком по-людськи, і тому Паріса досить просто відстежила звичайні маршрути Далтона Еллері вздовж хребта коридорів. Майже не напружуючись, вона витончено ступила на шлях, яким він курсував.

До її полегшення, Далтон і при найближчому розгляді виявився красенем, з благородними, високими і виступаючими вилицями. Отже, на зустріч із кандидатами він одягнув не маску. Маскуючи чари будь-якого роду, коли застосовуєш їх без потреби в моменти на кшталт цього, вимагали занадто багато зусиль.

Втім, Паріса відчула, як спрацював якийсь невидимий механізм, коли Далтон її помітив; у порожньому коридорі здійнявся його захист.

— А ви не схожі на того, хто шукає влади, – першою заговорила Паріса, вирішивши вголос поміркувати, хто такий Далтон Еллері. Судження здавалося банальним; у Далтона був вигляд людини старанної, а ще серйозної. За гіпермаскулінними фанфаронами політиками чи бізнесменами такого не помітиш.

Раніше Паріса куди сміливіша – і безрозсудніше – припустила, що прямота може Далтона як злякати, так і підбадьорити. У будь-якому разі їй вдасться закріпитися в його думках, наче вона пішла, не зачинивши за собою двері. Вона взагалі куди простіше знайшла б дорогу назад, якби вдалося разок побувати в нього в голові.

— Міс Камалі, – промовив Далтон рівним тоном, коли здивування пройшло. — Сумніваюся, що я справляю враження людини важливої з огляду на малу значущість нашої зустрічі.

Хм, мало зрозуміло – і це ще м'яко сказано. Він не злякався і не осмілів, просто говорив по суті.

Тоді вона зробила ще один захід:

— Ви мали на увазі її стислість? Я б те, що зараз було незначним не назвала.

— Ось як? – Він знизав плечима, схиливши голову набік. — Що ж, можливо, ви маєте рацію. Прошу вибачити…

Так не піде.

— Далтон, – покликала Паріса, і він глянув на неї з виглядом людини, сильно стриманої та ввічливої. — Незважаючи на вашу інформативну промову, у мене залишилися ще питання, і це логічно.

— Питання щодо…

— Усього. Цього Товариства, зокрема.

— Що ж, міс Камалі, боюсь, крім тих відповідей, які я вже дав, інших у мене для вас немає.

Якби Паріса не знала, наскільки чоловіки сліпі до проявів жіночого обурення, вона скривилася б. А так його байдужість її анітрохи не чіпало.

— Ви, – вирішила вона зайти з іншого кута, – колись самі вибрали Товариство, га?

— Так, – підтвердив очевидне Далтон.

— Вибрали після зустрічі? Вас покликав Атлас Блейклі, ви сиділи в кімнаті з незнайомцями, як ми… і просто погодилися, не ставлячи запитань?

Нарешті вона помітила проблиск нерішучості.

— Так. Адже це, як ви розумієте, приваблива пропозиція.

— Але ви вирішили затриматись і після посвяти.

Далтон смикнув бровою. Ще один перспективний знак.

— Вас це дивує?

— Ну звичайно, – сказала Паріса, з полегшенням бачачи, що він уже активніше бере участь у розмові. — Нам пообіцяли владу, так? Повернення у світ іншими людьми, величезні ресурси. Однак ви, маючи таку нагоду, вирішили залишитися тут. — По суті, як священик. Якийсь посередник між богоподібними олександрійцями та стадом обраних.

— Хтось мені сказав, що я не схожий на людину, яка шукає влади, – пригадав Далтон.

Париса посміхнулася, вже намацавши потай від нього опору.

— Що ж, гадаю, у мене немає причин не прийняти запрошення, - відповіла вона, знизуючи плечима. Зрештою її ніщо не тримало. — Хіба що я не дуже в захваті від командної роботи.

— Ви зміните свою думку, – запевнив її Далтон. — Спеціалізації підбираються так, щоб доповнювати одне одного. Троє з вас спеціалізуються на фізиці, тоді як решта троє.

— Отже, вам моя спеціалізація відома?

Далтон похмуро посміхнувся.

— Так, міс Камалі.

— І ви мені не довіряєте, я гадаю?

— Зазвичай я утримуюсь від довіри таким, як ви, – зізнався Далтон. І правильно, зауважила про себе Паріса.

— Ви підозрюєте, що я вже вас використовую? — Запитала вона.

У відповідь Далтон усміхнувся куточком рота, ясно даючи зрозуміти: я не дурень, щоб відповідати на такі запитання.

— Що ж, – сказала Паріса, – тоді мені, гадаю, доведеться довести вашу неправоту.

Він знову коротко кивнув.

— Усього вам найкращого, міс Камалі, – сказав Далтон. — Я покладаю на вас дуже великі надії.

Він уже розвернувся, збираючись вийти до наступного коридору, але тут Паріса схопила його за руку. Приголомшений, він не завадив їй підвестися навшпиньки і покласти йому долоні на груди.

Зазвичай у такі моменти миготів короткий спалах роздумів – і за мить до того, як усе закінчувалося, відбувалася найважча робота. Її дихання принадно торкалось його губ; він зверху вниз заглядав у її великі темні очі, поступово переймаючи її тепло. Зараз він вдихне її парфум і ловитиме його відлуння пізніше, гадаючи, чи не вона зараз зайшла за найближчий кут чи побувала нещодавно в кімнаті. А його розум роздмухуватиме ці невеликі слідочки до відчуття повноцінної присутності. Сама ж близькість моментально зб'є його з пантелику, і цієї миті, не розуміючи і забувши захиститися, він дасть волю фантазії.

Поцілунок вийшов швидкоплинним і не зобов'язуючим. Паріса лише вловила запах туалетної води та смак губ Далтона. Вона лише хотіла перевірити: чи він відповість? Якщо чесно, то відсутність взаємності вона вважала б хорошим знаком, адже жоден чоловік, який завзято цілує жінку, не впустить її в найбільш значущі куточки свого розуму.

— Вибач, – сказала Паріса, намагаючись зберегти тендітну рівновагу: відсторонитися фізично, разом з тим давши зрозуміти, що відчуває потяг. Це був своєрідний танець, а ті, хто вважав інакше, просто не займалися хореографією досить довго та самозабутньо. — Боюся, я витратила більше енергії, ніж збиралася, – пробурмотіла вона, – от і не впоралася з собою.

Магія була енергією, яку ніхто марно не витрачав, Паріса розуміла, що Далтон складе два і два.

— Міс Камалі. — Ці перші після поцілунку слова назавжди збережуть для нього її смак, і йому захочеться повторювати їх знову і знову. — Схоже, ви не розумієте…

— О, певна, так і є, але, здається, це нерозуміння мені подобається.

Вона посміхнулася, дивлячись на нього знизу вгору, і він повільно відсторонився.

— Краще, – сказав Далтон, – прибережіть сили для того, щоб переконати у своїй цінності для інших. Я не можу безпосередньо вплинути на те, чи виберуть вас для посвяти чи ні.

— Я дуже хороша в тому, що роблю, а думка решти мене не цікавить.

— А мало би.

— У мене немає звички робити те, що я повинна.

— Помітно.

Цього разу Паріса вловила у його погляді те, чого й чекала.

Дверцята відчинилися.

— Якби я вірив у те, що ви здатні бути щирими, то порадив би розвернутися і бігти, — сказав він. — На жаль, мені здається, у вас гідний арсенал зброї для перемоги в цій грі.

— Так це все ж таки гра. — Із цим уже можна працювати.

— Так, гра, – підтвердив Далтон. — Але, боюсь, ви прорахувалися. Я постать марна.

Як правило, Паріса не прораховувалася, але Далтон нехай помиляється, так і бути.

— Тоді я, можливо, просто побавлюся з тобою, – сказала вона і першою зробила крок на вихід, оскільки не любила, коли її покидають. — Транспортні портали з того боку? — Запитала вона, навмисне вказуючи неправильний напрямок.

Моменту легкого збентеження вистачило Парісі, щоб уловити в його голові проблиск чогось сильно пригніченого.

— Он там, – сказав Далтон. — Одразу за рогом.

Те, що мучилося в його розумі, закінченою думкою не було. Воно більше нагадувало потік плотських імпульсів. Бажання, наприклад. Поцілунок розпалив Далтона, проте було ще щось, що не в'язалося з рештою. Зазвичай Паріса легко читала навіть тих, хто володів сильним навичкою телепатичного захисту, але думки Далтона затуманило щось непізнаване.

Пожадливість виявлялася як колір, а ось страх – як відчуття: незручності і холодного поту, але куди частіше – своєрідна сенсорна плутанина, коли бачиш сонце, а відчуваєш запах диму або смак жовчі; торкаючись шовку, чуєш звуки, що виникають з непроглядної темряви… Це було приблизно те саме, тільки дивніше.

Далтон Еллері напевно чогось боявся. Жаль, але не Паріси.

— Дякую, – сказала вона досить щиро і залишила коридор, виявивши, що в мармуровому вестибюлі біля ліфтів стоїть ще одна людина - непривітний британець, чиїми шрамами вона потай так захоплювалася.

Він, подумала Паріса, цікавий. Було в ньому те, що ніби звилося кільцями, піднялося, готове вжалити. Але найкраще в зміях те, як слабо вони реагують, доки не затулиш від них сонце.

До того ж (кличте це нещадною вестернізацією) їй подобалися британські акценти.

— Трістан, адже так? — Запитала Париса і почекала, поки він вирине з туманної трясовини думок. — До Лондона прямуєш?

— Так. — Він слухав на піввуха, продовжуючи думати, хоча його думки майже не читалися. Вони ніби й будувалися по прямій, мов карта Манхеттена, але при цьому йшли в такі дали, що Парісі не вистачило б сил за ними піти. — А ти?

— Теж до Лондона, – сказала вона, і він здивовано моргнув, нарешті звернувши на неї належну увагу.

Зараз він згадував, що її випестила Еколь Мажік де Парі і що народилася вона у Тегерані. Ці основні відомості повідомив Атлас.

Добре. Значить, він уважно слухав.

— А я думав…

— Ти всі ілюзії наскрізь бачиш? — Запитала Паріса. — Чи лише погані?

Мить Тристан вагався, а потім усміхнувся. Рот у нього був злий або принаймні звиклий до гнівних гримас.

— Ти одна з цих, – сказав він.

— Якщо ти не зайнятий, пропоную випити.

Він миттєво виповнився підозрілістю.

— З якого дива?

— Ну, мені немає сенсу повертатися до Парижа. До того ж хочу знайти розвагу на решту вечора.

— І ти подумала, що я тебе розважатиму?

Вона дозволила собі швидко ковзнути поглядом по його тілу.

— Подивилася б, як ти це робитимеш. Та й потім, якщо ми хочемо погодитись на пропозицію, саме подружитися.

— Потоваришувати? – Трістан мало не облизнувся.

— Мені подобається близько пізнавати своїх друзів, – запевнила його Паріса.

— Я заручений. — Правда, але це не суттєво.

— Яка краса. Впевнена, вона мила дівчина.

— Взагалі то ні.

— Так навіть краще, – сказала Паріса. — Я теж.

Трістан глянув на неї скоса.

— Що тебе так затримало після зустрічі?

Паріса прикинула, що саме можна сказати. Трістан, звичайно, не Далтон Еллері, він чиста забава. Далтон – більше професійний інтерес, хоч і з легким відтінком справжнього потягу.

Далтон – шахи; Трістан – спорт. Втім, що важливо, обидва варіанти – гра.

— Розкажу за сніданком, – запропонувала Паріса.

Трістан шумно і приречено зітхнув і обернувся до неї.

— Мені спершу треба дещо зробити, – сказав він. — Порвати стосунки з Іден, звільнитися і дати по пиці кращому другові.

— Розумію, відповідальні справи, але вони можуть почекати і до завтра, – відповіла Паріса, входячи у відчинені двері порталу і манячи його за собою. — Не забудь внести в розклад ту частину, де я розповідаю тобі свої теорії про те, чого нам не договорили. Приблизно між розривом заручин і, мабуть, заслуженими тумаками.

Трістан охоче увійшов до порталу слідом за нею.

— У тебе є здогади?

Вона натиснула кнопку Лондона.

— А в тебе – ні?

Вони переглянулися з посмішками, а портал підтвердив напрямок: станція Кінгс-Крос, Лондон, Англія, Сполучене Королівство.

— Чому я? — Запитав Трістан.

— А чому ні?

Схоже, вони думали однаково. Паріса не мала досвіду у співпраці, але вона відчувала, що це – важлива складова командної роботи.

— Зараз би пінту накотити, – сказав Трістан, і двері зачинилися, несучи їх туди, де вони проведуть решту вечора.

Ліббі

День у бідного Езри не задався і, зрозуміло, добре закінчитися просто не міг. Спочатку Езра був змушений сидіти з батьками Ліббі на церемонії випуску, з якої вона, до речі, втекла без попередження, а повернувшись, відклала пояснення, рішуче затягнувши його в ліжко. Ну, натомість йому секс перепав; це освіжило обстановку, нехай при цьому його партнер за актом (читай: Ліббі) ніяк не міг викинути з голови таємничі та свідомо маніпуляторські справи, які відволікали, так і не дозволивши кінчити. Тому й Езра не... зазнав великого кайфу.

Із плюсів: Ліббі милостиво приготувала йому вечерю.

З мінусів: за вищезгаданою вечерею вона повідомила, що приймає пропозицію Атласа Блейклі, Хоронителя, хоча й не змогла до ладу пояснити чому.

— Значить, ти ось так… їдеш? – спитав Езра. Його чорне волосся з одного боку прим'ялося, з іншого піднялось, а розпухлі губи розкрилися від подиву. Коли Ліббі заговорила, він якраз пригубив вино, та так і забув поставити келих на стіл. — Але, Ліб ...

— Це лише на два роки, – нагадала вона. — Ну, на один точно. Потім, сподіваюся, мене приймуть, і я продовжу навчання.

Езра нарешті поставив келих і похмуро глянув на нього. Молодий чоловік за своєю природою був задумливим і, слово честі, до неможливості м'яким. А ще ніколи не міг до ладу вкласти волосся.

— І… що це взагалі таке? Ця можливість?

— Не можна говорити.

— Але…

— Просто довірся мені, – вкотре сказала Ліббі. — Це, по суті, така стипендія, – додала вона, але обрала, на жаль, зовсім не ті слова.

— До речі, про стипендії. Я якраз хотів про це поговорити, – Езра раптово засяяв. — Буквально щойно почув від Портера з кабінету скарбника, що Варона відхилив стипендію НУМІ. Я знаю, ти була не в захваті від роботи у ВС, і якщо тобі, як і раніше, цікаво, то я впевнений, що міг би замовити за тебе слівце.

Взагалі йому слід було знати, що це погана пропозиція. За Ніко вона нічого підбирати не стане, зараз – точно.

Інша річ, їй довелося пояснювати ще дещо.

— До речі, про Варону… — Ліббі відкашлялася. — Він, загалом... теж запрошений.

Езра здивувався.

— Ось як?

— Ой, та перестань. Було б чому дивуватися. — Ліббі почала ганяти пасту по тарілці. — Ти ж бачив нас цього ранку, хіба ні?

— Так, але я подумав…

— Слухай, нічого не змінилося, – прохолодно сказала Ліббі. – Незрозуміло чому, але ми з Ніко вміємо робити однакові речі та…

— Тоді навіщо ви їм обоє? – спитав Езра. Ну ось, знову не те запитав. — Тебе ж дратує працювати з ним. Я вже не говорю про те, що всі знають: ти краще...

— Взагалі не знають, Езро, – пирхнула Ліббі. — Раз йому дісталась моя стипендія. Бачиш, як усе влаштовано?

— Але…

— Я не дам йому перемогти цього разу, малюк. Серйозно, не дам. — Вона промокнула губи серветкою і в розпачі кинула її на стіл. — Мені треба відмежуватися від нього. Як ти цього не бачиш?

— А не можна це зробити… ну, не знаю… — Езра докірливо помовчав. — Якось інакше?

Його послухати, то це просто. Як Езра досі не зрозуміє, що, роблячи інакше, Ліббі за умовчанням робила менше Ніко? Прозвучить абсурдно, але прагматичні (гаразд, визнаємо, розумні) пропозиції Езри якимось чином постійно змушували Ліббі, забувши огиду, захищати талант Ніко де Варони.

— Послухай, – сказала Ліббі, – шанси такі, що тільки один з нас дійде до фінішу, коли... стипендія, – схаменулась вона, мало не видавши зайві подробиці, – визначить остаточний склад цього... — Пауза. — Факультету. — Ще пауза, а потім: — У нас із ним однакові здібності, тому нас, звісно ж, порівнюють. Або його виберуть, а мене відсіють, і в цьому випадку я повернуся через рік, а може, й швидше, або ж виберуть мене, а його зіллють, і тоді...

— Ти переможеш, – видихнув Езра, прикривши рота долонею, – і ми нарешті перестанемо турбуватися про те, що робить Варона?

— Так. — Ну, хоч би це ясно. — Та й зараз не варто про нього переживати.

Езра завмер.

— Ліб, я не…

— Взагалі-то переживаєш, – сказала Ліббі, піднімаючи келих. — І я і далі твердитиму тобі, що нічого немає. Він просто осел.

— Повір, я в курсі ...

— Дзвонитиму тобі щовечора, – пообіцяла вона. — І приїжджати додому у вихідні. — Так і буде. Може бути. — Ти моєї відсутності навіть не помітиш.

Езра зітхнув.

— Ліббі…

— Просто дай мені проявити себе. Ось ти все твердиш, що Варона не краще...

— …він і не краще…

— …але, насправді, Езро, твоя думка нікого не хвилює. — Він підтис губи. Мабуть, трохи образився, що вона відкидає його турботи та спроби підбадьорити. Проте тут не можна було йти на компроміси. — Ти так ненавидиш його, що не помічаєш, наскільки він насправді молодець, малюк. Мені лише потрібна можливість навчитися і проявити себе. А проявити себе, виступивши проти найкращих із найкращих, значить виступити проти Ніко де Варони, віриш ти в це чи ні.

— Тобто я не маю права голосу? — Сказав він похмуро, але справжній вираз його обличчя було не прочитати. Так само він дивився на кросворди або намагався не вказувати на брудний посуд, який Ліббі стабільно залишала в мийці.

— У тебе ще є право голосу, – запевнила вона його. — Ти можеш сказати «Ліббі, я тебе люблю і підтримую» або ще щось. — Вона проковтнула і додала: — Але повір мені, Езро, на це запитання є лише дві відповіді. І не давши одного, ти даєш інший.

Ліббі приготувалася, скріпивши серце. Вона не чекала від Езри егоїстичних вимог – їх він ніколи, навіть на шкоду собі, не висував, – як не чекала і захоплень. Езра цінував близькість; адже це він запропонував з'їхатися і, зрозуміло, налаштовувався на речі, які сімейний консультант назвав би спільним проведенням часу. І, звичайно, він не радів тому, що далеко від нього Ліббі буде поруч з Ніко.

Але, на неймовірне полегшення Ліббі, Езра просто зітхнув і взяв її за руку.

— А ти широко береш, розумна моя, – сказав він.

— Це, – пробурмотіла вона, – не те щоб відповідь.

— Гаразд, Ліббі, я люблю тебе і завжди підтримаю. — Давши їй на мить відчути полегшення, він додав: — Тільки будь обережна, гаразд?

— Обережна з чим? — Фіркнула Ліббі. — З Вароною?

Ніко був до смішного необразливий. Він був доброю, навіть чудовою людиною, коли хотів; але, якщо він вирішить будувати підступи, навряд чи в нього для цього вистачить мізків. Може, він і дістає Ліббі, але навіть так їй не загрожує нічого, хіба втратити витримку.

— Просто будь обережна. — Езра поцілував її у чоло. — Ніколи собі не пробачу, якщо з тобою щось трапиться, – промимрив він, і Ліббі застогнала. Ну ось, знову ця лицарська байда.

— Я можу подбати про себе, Езро.

— Я знаю. — Він погладив її по щоці, слабо посміхнувшись. — Але навіщо ще я потрібний тоді, га?

— Є ще твоє тіло, – запевнила його Ліббі. — І потім, ти готуєш жахливі болоньєзе.

Він різко підняв її з місця і притиснув до себе, а вона засміялася, непереконливо опираючись.

— Буду сумувати за тобою, Ліббі Роудс, – сказав Езра, – слово честі.

Ну, ось все й улагодилося. Тепер Лібі сміливо може погоджуватися.

Вона обхопила Езру за шию руками і на мить притиснулася до нього. Вона, може, й не безпорадна панночка, але було так приємно вхопитися за щось надійне, перш ніж кинутися в незвідане.

Частина третя.

Битва

Каллум

Рішення відповісти Атласу Блейклі згодою далося не дуже складно. Якби Каллуму було начхати на новий досвід, він би пішов. Так він, власне, здебільшого і жив: приходячи і йдучи, коли заманеться. Ті, кого ці вибрики поранили, якщо й злилися на його схожу на ртуть особистість, довго образи не тримали. Каллум взагалі робив так, що вони самі приходили дізнатися про його думку. Поговоривши ж, вони, з його подачі, легко погоджувалися поводитися розважливо.

Каллум завжди знав, що термін, яким визначає його спеціальність диплом елліністичного університету магічних мистецтв, є невірним. Під маніпулістичну субкатегорію ілюзіоністів найчастіше підпадали фізики: люди, які вміли спотворювати речі, перетворювати їх на щось інше. В умілих руках вода погоджувалася стати вином, ну чи хоча б приймала його колір та смак. Одна з особливостей магії, як науки та ремесла, полягала в тому, що врешті-решт важливі саме форма та смак, а їх призначення чи первісну природу легко можна відкинути на користь потрібного результату.

Однак, схоже, Суспільство та Атлас Блейклі знали те, чого не знали інші: спеціальність Каллума точніше визначалася, як дуже сильний вид емпатії. Невірному діагнозу Каллум не дивувався; емпатію вважали чисто жіночим виглядом магії, і коли її виявляли, то культивували обережно, по-материнськи м'яко. Було багато жінок-медитів, здатних маніпулювати чужими емоціями; найчастіше вони ставали чудовими філантропами, чий внесок у медицину прославляли. Дуже по-жіночому: мати і магію, і святість. Якби Каллум мав час, він звинуватив би в усьому помилковість гендерної дихотомії. У чоловіків емпатія виявлялася настільки рідко, що вважалася не магією, а просто рисою характеру. Коли мова заходила про дар переконання, здатність, яка потенційно могла розвинутись до рівня медитської навички (і постачалася смертним ярликом «харизма»), то її часто забували на користь примітивного способу життя: навчання в якомусь знаменитому університеті смертних на кшталт Оксфорда чи Гарварда, наприклад, а слідом вдала кар'єра у смертній галузі. Часом чоловіки-емпати ставали генеральними директорами, адвокатами чи політиками. Іноді тиранами, мегаломаньяками чи диктаторами – і в цьому випадку, напевно, було навіть краще, що їхній талант не розкривався повністю. Магія, як і більшість видів фізичного навантаження, вимагала належного тренування, якщо хочеться поводитися з нею правильно і довго. Зрозумій хоч хтось із цих чоловіків, що їхню природну якість можна відшліфувати, і світові довелося б набагато гірше.

Зрозуміло, є і винятки, і в даному випадку це Каллум. Від насіння будь-якого поширеного у світі зла, його (на благо все того ж світу) позбавили всякої відсутністі амбіцій, яке, разом з любов'ю до витонченого, гарантувало, що він не спрямує до панування над світом чи чогось схожого. Голод разом із будь-якою навичкою маніпуляцій – страшна сила. Основний закон людської поведінки: коли низи отримували необхідні інструменти, вони бралися прогризати собі шлях нагору. Ті ж, хто народився нагорі, як той самий Каллум, у зворотний бік не прагнули. Коли навколо тебе і так все красиво та позолочено, який сенс щось міняти?

Тому ніщо не спонукало Каллума погоджуватися на пропозицію Атласа Блейклі, але нічого й не відштовхувало. Він міг пройти ініціацію, а міг не пройти; Суспільство могло вразити його настільки, щоб він залишився, а могло розчарувати. Воно саме собою, зрозуміло, не вражало нічим. Каллум походив із багатої сім'ї, а отже, встиг побачити гроші у безлічі природних іпостасій: королівські, аристократичні, капіталістичні, брудні… Список він міг продовжувати нескінченно. А ця форма, олександрійська, була суто академічною, хоча багатство, що належить науковій еліті, часто відносилось до переліченого, а то й поєднувало їх всі.

Право слово, з покоління до покоління, у всіх системах знання нескінченно породжує знання, як і влада нескінченно породжує владу. Не те, щоб Каллум хотів критикувати такий порядок речей. Чи справді він кращий, розумніший, досвідченіший за своїх суперників або ж просто народився з потрібними ресурсами? Ніколи, досягаючи успіху, Каллум собі таких питань не ставив.

Інші п'ятеро теж повернулися (що не дивно), готові прийняти пропозицію Атласа Блейклі, завдяки новому заклинанню переміщення. Цього разу воно викинуло їх не в корпоративному конференц-залі, де проходила перша вербувальна зустріч, а в передпокої пишного особняка, який так і дихав безпомилково впізнаваною витонченістю, властиву елітизму та успадкованому багатству.

Ні, правда, обрегочешся. Враження, що Олександрійське суспільство вирішило, що тепер, коли вони всі в темі, можна розкрити перед ними карти. Каллум поглядом ковзнув балюстрадою балкона на верхньому поверсі і основою великих сходів, затримавшись почергово на кожному з п'ятьох кандидатів. Найкраще запам'ятовувалася американка на ім'я Ліббі Роудс – по тому, як часто й дратівливо вона говорила, і, звичайно, вона першою поставила дурне питання.

— Ми зараз в Олександрії, правда? — Запитала вона, наморщивши захований за дуже непривабливим чубчиком лоб. Будь на те воля Каллума, він би зробив їй зовсім іншу зачіску; зібрав би волосся нагорі чи ззаду, аби вона тільки не смикала кінчики пасм. — Щось не схоже на Олександрію.

Безперечно. Інтер'єр будівлі чудово нагадував оздоблення якогось британського заміського маєтку. Зсередини площу земель визначити було важко, але сам будинок Каллум міг описати як величний; а те, що миготіло у вікнах – Н-подібна конструкція із загнутими всередину крилами, – натякало на химерний італійський декор поверх класичної Тюдорівської цегли. Передпокій на першому поверсі, через який вони увійшли, перетікав у галерею на верхньому, а потім переходив у завішану приємними гобеленами вітальню; кімнати, що йшли далі, були одна за одну позолоченіші. У декорі відчувалася темрява, на палітрі переважали зелені та винні відтінки. Або з останньої модернізації будинку минув якийсь час, або людина, відповідальна за естетику, відчувала глибоку екзистенційну тугу.

У будь-якому випадку велика кількість віталень наводила на очевидні висновки – наприклад, де знаходиться будинок. Жила родина Нова, звичайно, в Кейптауні, проте їй неодноразово доводилося гостювати у британської королівської родини (колись Нова близько спілкувалися з грецькою монархією, звідси й комфортне навчання в афінському елліністичному універі), і декор особняка здався Каллуму дуже знайомим. Стіни прикрашали портрети аристократів поряд із різноманітними вікторіанськими бюстами, і, хоча в самій архітектурі вгадувався греко-романський вплив, вона несла очевидні маркери романтизму, більше схиляючись до неокласицизму вісімнадцятого століття.

Коротше кажучи, швидше за все вони десь в Англії.

— Що ж, думаю, не гріх сказати, що ми в передмісті Лондона, – підтвердив Далтон Еллері, манірний помічник, аура якого читалася відразу: страх чи заляканість. Каллум вважав, що Далтон відчуває нав'язливе почуття розумової неповноцінності, а більше нічим іншим пояснити його безсмертну прихильність до наук він не міг. Якщо членство в Товаристві дарувало багатство та престиж, навіщо стирчати тут, не користуючись ними?

Втім, бачачи, що Далтон не дуже париться, Каллум не став розмірковувати над цим довго. Натомість він придивився до Трістана і Паріси, єдиним цікавим людям, які, переміщаючись з рештою по дому, потай переглядалися.

Ліббі, яка так колюче і безперервно хвилювалася, що Каллум почав зводити зуби, зніяковіло насупила брови.

— Але якщо це є Олександрійська бібліотека, як тоді…

— У ході історії Товариство кілька разів змінювало її розташування, – пояснив Далтон. — Звичайно ж, спочатку вона розташовувалася в Олександрії, але незабаром переїхала до Риму, а потім до Праги – до Наполеонівських воєн, і зрештою опинилася тут, приблизно в Епоху великих географічних відкриттів, заодно з іншими благами капіталізму.

— Ще жодного разу, – пробурмотів Ніко, юнак-кубинець, який, на щастя, був не настільки високий, щоб пробудити в Каллумі приземлені імпульси, – не чув такої відвертої британщини.

— Так, це більше схоже на Британський музей, – недбало підтвердив Далтон, відводячи їх вгору східцями, – тим, як реліквії безлічі культур примусово зібрані під єдиним монархічним дахом. Як би там не було, – продовжував він таким тоном, ніби попередньої заяви було мало і ніхто не здивувався, – робилися незліченні спроби розмістити бібліотеку десь в іншому місці. До 1941 року американці надали вагомий аргумент, бажаючи перевезти її до Нью-Йорка, але ми, зрозуміло, всі знаємо, що тоді сталося. Загалом, як я вже казав, вас усіх розмістять тут, – сказав він, повертаючи за ріг галереї, до чергової вітальні, а звідти проходячи до коридору з дверима. — Ваші імена значаться на табличках біля дверей, речі вже у спальнях. Після екскурсії ви зустрінетеся з Атласом, потім на вас чекає вечеря. Щовечора о пів на восьму звучить гонг, – додав Далтон. — Цього вечора ваша присутність є обов'язковою.

Каллум помітив, як Трістан із Парисою обмінялися ще одним змовницьким поглядом. Може, вони вже знали один одного, як двоє американців? Каллум трохи подумав над цим, а потім вирішив, що вони, як і решта, раніше не зустрічалися, але після знайомства ще бачилися наодинці.

Він відчув напад ревнощів, бо не любив, коли хтось встигав завести друзів до нього.

— На що схожий звичайний день? — Так і сипала питаннями Ліббі. — У нас будуть заняття чи…

— У певному сенсі, – сказав Далтон. — Хоча, гадаю, Атлас вас ще просвітить.

— А ви хіба не знаєте? — Запитала Рейна, нудьгуючого виду японка з кільцем у носі, у якої виявився несподівано низький голос. Вона до цього ще жодного разу не говорила і ніби навіть не слухала, зате пильно оглядала всі кімнати.

— Що ж, кожен новий клас кандидатів трохи відрізняється від попереднього, – сказав Далтон. — Кожні десять років вибір падає на різні спеціалізації, і кожне нове коло адептів – це новий комплект навичок. Таким чином, дослідницькі завдання різняться.

— Думаю, ви не скажете нам, у кого яка спеціалізація? — Запитала Паріса. Вона сама випромінювала деяку ауру переконання, тільки спрямовувала її на Далтона. Знайомо; псевдоінтелектуальність завжди приваблює дівчат, що загостювались у Франції. Це така сама паризька мода, як короткі стрижки, мінімалізм в одязі та сир.

— Вирішувати, – сказав Далтон, – вже вам. Втім, не сумніваюся, що ви скоро й самі все дізнаєтесь.

— Ми житимемо разом і спільно прийматимемо їжу? Уявляю, як ми скоро всі перезнайомимося, аж нудно стане, – зауважив Трістан, розтягуючи склади, що викликало у Париси здавлений і дуже підроблений сміх.

— Впевнений, так і буде, – незворушно відповів Далтон. – А зараз прошу всіх сюди.

Спустившись, Далтон провів їх лабіринтом величних аванзалів у стилі неокласицизму і зупинився в особливо сонячній, пишній кімнаті. Її обстановка йшла врозріз із іншими частинами будинку; під розфарбованим куполом вигиналася назовні апсида, а навпроти каміна тяглася заставлена книжками стіна. Рейну, яка до цього незацікавлено хмурилась, вид багатої бібліотеки начебто нарешті пробудив. Стоячи за іншими, вона так і витріщала очі.

— Це розфарбована кімната, – пояснив Далтон. — Саме тут ви бачитиметеся вранці з Атласом і зі мною, відразу ж після сніданку в невеликій їдальні при кухні. Найкоротший шлях через сад до читального залу та архіви – через ці двері, – додав він, показавши поглядом ліворуч.

— То це не бібліотека? — Запитала Рейна і похмуро задерла голову, оглядаючи верхні полиці. Папороть, що стояла поруч, небезпечно стиснулася.

— Ні, – відповів Далтон. — Бібліотека – для письмових робіт. І, якщо завгодно, для чаю з вершками.

Ніко, що стояв поряд з Ліббі, зобразив огиду.

— Так, – погодився Далтон, смикаючи за нитку на манжеті. - Згоден.

— А тут хіба більше ніхто не мешкає? — Запитала Ліббі, заглядаючи з прищуром в далекий кінець коридору. — Це ніби як суспільство?

— Тут розміщено лише архіви. Олександрійці зазвичай приходять за записом, – пояснив Далтон. — Іноді у читальній залі проводять зустрічі невеликих груп. На цей час вас попросять не турбувати їх, і їх вас теж. Атлас приймає гостей у великій їдальні або в кабінеті в південному залі.

— Це частина його хоронительства? – без цікавості спитав Трістан.

— Так, – відповів Далтон.

— Що це взагалі означає? — Це був Ніко.

— Хоронитель – це ще й стюард при архівах, – сказав Далтон. — Він відповідає за їх збереження та доступ прохачів.

— Невже так просто можна прийти і піти? – Знову Ліббі.

— Звичайно, ні, – сказав Далтон, — хоч і це також залежить від вашої обережності.

— Нашої? – перепитав Трістан.

— Ваша, – підтвердив Далтон, і Ліббі розкрила рота.

— Але як…

— Далтон має на увазі, – почувся ялинковий голос Атласа, – що я працюю з посвяченими членами Товариства, а коли мова заходить про сторонніх, постає питання певних заходів безпеки.

Каллум і Трістан озирнулися першими.

— Частина вашої роботи як нового класу, – продовжував Атлас, – полягає в тому, щоб розробити протокол безпеки, який відповідає вашому колективу. І, попереджаючи питання, – він підбадьорливо посміхнувся Ліббі, – я буду радий пояснити, що це означає. Як і у випадку з усіма найбільшими таємницями, існує ціла низка людей, які знають про Товариство. Роками деякі організації намагалися пограбувати нас, проникнути до нас чи навіть занапастити. Тому ми покладаємося не тільки на існуючі чари, а й на розробку класу кандидатів.

— Стривайте, – сказала Ліббі, мабуть, не в змозі уявити, як такий великий секрет може бути відомий мало не всім. — Це означає що…

— Це означає, що перш за все вам доведеться обговорити ваші вміння створювати магічний захист, – підтвердив Атлас, і за їхніми спинами матеріалізувалися стільці, що стояли до цього за столом біля каміна. — Прошу, сідайте, – зробив він жест, і всі шестеро насторожено (Рейна, мабуть, настороженіше за інших) зайняли місця. — Надовго я вас не затримаю, – заспокоїв їх Атлас. — Сьогодні у другій половині дня вам належить розробити колективний план. Я тут переважно для того, щоб дати керівництво, решта – вже за вами.

— Кому щось уже вдалося стягнути? – запитав Трістан, найцинічніший із усіх. А може йому просто так щастило першим робити подібні зауваження.

— Чи взагалі досяг хоч якогось успіху? — Вставив Ніко.

— Так, – сказав Атлас. — І в цьому сенсі, я сподіваюся, що ваші наступальні навички відточені не менш оборонних, оскільки ви отримаєте розпорядження повернути все, що винесли звідси.

— Розпорядження, – луною пробурмотіла Рейна, і Атлас подивився на неї з усмішкою.

— Розпорядження, – підтвердив він. — Ввічливе. Поставтеся до нього з усією серйозністю.

Навіть це прозвучала пристойно, чому Каллум не здивувався. Все тут було виключно по-британськи: від купола так званої розфарбованої кімнати до вечері, на яку їх зазиватимуть за сигналом гонгу.

Ліббі, звичайно ж, несміливо підняла руку.

— І як часто від нас вимагатиметься захищати… — Вона помовчала. — Колекцію?

— Це залежить від сили вашої системи. — У кутку кімнати ненадовго майнув червоний вогник. — Ось зараз, наприклад, – сказав Атлас, – ми запобігли спробі порушити периметр Товариства. Хоча, можливо, хтось просто забув ключі.

Він усміхався, а отже, швидше за все, жартував. У Каллума виникло почуття, ніби Атлас Блейклі відчайдушно намагається їм сподобатися. Ну, чи він просто був такою людиною, яка від усіх чекала, що її полюблять.

— Що ж до предмета… «Колекції», як ви її назвали, міс Роудс, — сказав Атлас, кивнувши у бік Ліббі, — маючи на увазі вміст наших архівів, то це питання набагато складніше. Поступово ви всі отримаєте доступ до записів Товариства, і в міру того, як заслуговуватимете на довіру, вам відкриватиметься все більше. Кожні відчинені двері приведуть до наступних, які, відчинившись, приведуть до інших. Метафорично, звісно.

Цього разу встряв Ніко:

— А ці двері…

— Ми почнемо із фізичних понять. З простору, – сказав Атлас. — З фундаментальних законів фізики та того, як їх обійти.

Ліббі переглянулася з Ніко, і це стало вперше, коли вона при Каллумі не відреагувала на щось у своїй безглуздій манері.

— Коли доведете, що вам можна довірити найдоступніші з наших відкриттів, перейдіть до наступного предмета. П'ятеро посвячених, звичайно ж, просунуться ще далі протягом другого року, присвяченого самостійній роботі. Там предмети стають більш вузькоспеціалізованими; Далтон, наприклад, – Атлас озирнувся на помічника, який мало не зливався зі шпалерами, – працює в такій вузькій галузі знань, що доступ до цих матеріалів відкритий тільки йому.

Паріса, розглянув Каллум, знайшла цей шматочок інформації справді цікавим.

— Він навіть закритий для вас? — Запитала Рейна, знову вражаючи Каллума тембром.

— Навіть для мене, – підтвердив Атлас. — Ми як суспільство не вважаємо, що одній людині необхідно знати все. Це не реально, і небезпечно.

— Чому? (Знову Ліббі.)

— Тому, міс Роудс, що спрага знань нескінченна. Що більше ви їх отримуєте, то менше, як вам здається, ви знаєте. І так у нескінченних пошуках чоловіки часто втрачають розум.

— А як щодо жінок? — Запитала Паріса.

Атлас лагідно посміхнувся їй куточком рота.

— Їм частіше вистачає розуму не шукати знань. — Його відповідь пролунала як попередження.

— Ось ви говорите «система» ... – знову почала Ліббі, і Каллум здригнувся, вкотре відчувши роздратування. Її тривога нагадувала хмару комарів: вона не те щоб жалила, просто не давала спокою, і Каллум не міг спокійно сидіти на місці.

— Вас шестеро, – сказав Атлас, вказуючи на групу. — На кожному лежить одна шоста відповідальності за безпеку Товариства. Як поділити її, вирішувати вам. І, поки я не залишив вас вирішувати це питання, – додав він, налякавши Ліббі перспективою працювати без керівництва, – скажу, що, хоч зараз у вас немає доступу до скарбів, ви несете повноцінну відповідальність за їх захист. Розробляючи план, пам'ятайте про це.

— Якось це не дуже логічно, – бунтарсько зауважив Трістан, виправдовуючи очікування Каллума. — Ми відповідаємо за те, чого не бачимо?

— Так, – відповів Атлас і швидко кивнув. — Є питання?

Ліббі відкрила було рота, але, до невимовного полегшення Каллума, Ніко зупинив її жестом.

— Чудово, – сказав Атлас і обернувся до Далтона. — Що ж, ми ще побачимось за вечерею. Ласкаво просимо до Олександрійського товариства, – додав він, випускаючи Далтона з розфарбованої кімнати першим, а потім вийшов і, схиливши наостанок голову, зачинив за собою двері.

Рейна

Якийсь час усі шестеро, насторожено й мовчки, з цікавістю придивлялися один до одного.

— А ти сумирний, – зауважив Трістан, обертаючись до Каллума, блондина-африканера, що сидів ліворуч від нього. — Жодних думок з цього приводу?

— Термінових немає, – сказав Каллум. Зовнішність у нього була типажна, що нагадує про стандарти старого Голлівуду і неослабну чуму вестернізації, яку Рейна просто ненавиділа, проте його голос звучав заспокійливо, а манірність мало не заколисувала. — Зате ти якийсь недовірливий.

— Така вже в мене, боюся, природа, – безсоромно відповів Трістан.

Паріса, як зауважила Рейна, уважно за нею спостерігала. Рейна трохи здригнулася, відчувши невелике вторгнення у свої думки, а це вже засмутило папороть, що стояла поруч.

— Як дивно, – сказала Ліббі, помітивши реакцію рослини. Вона спохмурніла, придивляючись до неї, а потім підняла погляд на Рейну — Так ти ... натураліст, я вгадала?

Рейні питання не сподобалося.

— Так.

— Майже всі натуралісти медитського рівня свої навички контролюють, – зауважила Паріса, чим одразу видала свою нетактовність. Не те щоб Рейну її поведінка приголомшила: вона бачила, що Паріса з тих, хто присутність марних людей просто не помічає.

З одного боку, таке ставлення дратувало, з другого, оцінка Париси Рейну не чіпала. Особистий досвід показував: марне і в поганих руках не спрацює – тому Паріса могла скільки завгодно робити невірні висновки.

Справжнім викликом для Рейни була робота у групі. Їм доведеться зависати в одному місці.

Рейна вже шкодувала, що не залишилася вдома.

— Ой, я ж не те хотіла сказати ... — Ліббі зашарілася. — Я тільки… думала… е-е…

— Я не вивчала натуралізм, – підказала Рейна. — Я спеціалізувалася на давній магії. Класичній.

— О-о-о, – трохи зніяковіло простягла Ліббі, а Паріса примружилася. — Як історик?

— Як історик, – луною повторила Рейна. Історик-одинак.

Парісу її тон не збентежив.

— То ти своє власне ремесло не розвивала?

— А яка тут у кого спеціалізація? — Втрутився Ніко. Треба сказати, дуже вчасно, тому що Рейна почала закипати, і Паріса за свої натяки могла ось-ось отримати зашморг на шию у вигляді папороті, яку Рейна нібито контролювати не в змозі.

Втім, Ніко не стільки заступався за Рейну, скільки хотів пожвавити розмову.

— Ось у тебе, наприклад, – звернувся він до Париси, і та напружилася.

— А у тебе?

— Ми з Роудс працюємо з матерією. Фізика сили, молекулярна структура, це все… Я, зрозуміло, краще…

— Заткнися, – пробурмотіла Ліббі.

— …у нас кожен має улюблену тему, але обидва ми вміємо маніпулювати фізичними властивостями матерії. Рух, хвилі, стихії, – підсумовував Ніко, вичікувально дивлячись на Парісу. — А ти?

— А що я? - Недбало відповіла та.

Ніко зам'явся.

— Ну, я просто подумав…

— Не розумію, навіщо ділитися подробицями наших спеціалізацій, – похмуро втрутився Трістан. — Адже ми змагаємося один з одним, хіба ні?

— Так ми ж працюємо разом, – приголомшено заперечила Ліббі. — Ти що, правда маєш намір весь рік зберігати свою магію в таємниці?

— Чому б і ні? — Знизала плечима Паріса. — Кожен, кому вистачить розуму її розкусити, можливо, досить кмітливий, але щодо тонкощів…

— Ми не зможемо працювати в групі, нічого один про одного не знаючи, – вкрадливо спробував заперечити Ніко.

Він явно вважав себе привабливим та здатним згуртувати.

— Навіть якщо когось наприкінці виключать, – сказав Ніко, – я все одно не розумію, в чому сенс розхитувати гурт.

— Ти говориш так тільки тому, що вже розкрив свою спеціалізацію, – промимрив Каллум, посміхаючись куточком рота, за що сподобався Рейні ще менше.

— Ну, мені соромитися нічого, – трохи роздратовано відповів Ніко, за що сподобався їй більше. — І якщо тільки решта не відчуває невпевненості у своїх здібностях…

— Невпевненості? – пирхнув Трістан. — Тобто ти вважаєш себе найкращим?

— Я цього не казав. Я тільки…

— Він і справді вважає себе найкрутішим, – сказала Паріса. — Але хто думає про себе інакше? Хіба що ти, – недружелюбно кинула вона у бік Рейни… і з тріском провалилася на дно списку потенційних друзів.

— Я тільки подумав, що є, мабуть, якийсь спосіб дійти компромісу, – сказав Ніко. — Потрібно хоча б приблизно уявляти, хто на що здатний.

— Згодна, – відповіла Рейна, головним чином тому, що упиралися Паріса з Трістаном. Їй-то ніякої різниці не було: всі і так уже знали її спеціалізацію, ось вона, як Ніко з Ліббі (яка, дякувати Богові, нарешті замовкла), і вирішила видавити зізнання з інших. — Інакше фізикам доведеться взяти на себе левову частку роботи, а мені – витрачати всю свою енергію на захист…

— Не все впирається в грубу силу, – роздратовано зауважив Трістан. — Те, що у вас матеріалістична спеціалізація, не означає, що вам доведеться чаклувати одним.

— Ну, ти вже точно не даєш мені приводу для…

— Стоп, – перервав Рейну Ніко, чим чимало збентежив інших. — Хто це робить?

Рейні це не сподобалося, але краще вже Ніко, ніж Трістан.

— Що робить?

— Роудс вже мала висловитися, – зауважив Ніко, ковзнувши поглядом у бік Ліббі. Та здивовано моргнула, а Ніко з підозрою придивився на Трістана, Парісу та Каллума. — Але хтось переконав її мовчати. Хто?

Трістан глянув на Парісу.

— О, дякую, – сухо сказала вона. — Але ж так і не скажеш.

– Ну, мене звинувачувати важко…

— Це не я, – роздратовано відрізала Паріса, і Рейна ледве стримала посмішку. Мало того, що союз Трістана з Парисою вже дав тріщину, то ще й спеціальність Паріси розкрилася: вона читала думки та емоції людей.

— Хтось із вас впливає на чужу поведінку, – сказав Ніко і, наїжачившись, додав: — Так не можна.

Залишався останній підозрюваний, і один за одним усі обернулися до Каллума.

— Розслабтеся, – зітхнувши, сказав той, апатично закидаючи ногу на ногу. — Вона переживала, і я її вимкнув.

Ліббі моргнула і відразу розлютилася:

— Як ти посмів…

— Роудс, – напосів Ніко. — Тут повітря надто сухе.

— Заткнися, Вароне…

— Так ти емпат, – Рейна глянула на Каллума, – і це означає… — Вона подивилася у бік Паріси. — … що ти читаєш думки, – здогадалася вона, вирішивши, що для суспільства, яке позиціонує себе як найпросунуте у своєму роді, було б нелогічно запросити дві пари осіб однакової спеціальності.

— Більше ні, – сказала Паріса, зло подивившись на Трістана. — Тут уже всі щити звели.

— Ніхто їх довго не втримає, – відповів Трістан, підозріло дивлячись на Каллума. — Особливо якщо нам доведеться ще й свої емоції приховувати.

— Це безглуздо, – сказала Ліббі, успішно позбувшись до того часу впливу Каллума. — Послухайте, я буду останньою, хто скаже, що Варона здатний на розумні вчинки…

— Хто хто? – спитав Каллум, який, схоже, вирішив познущатися з неї.

— Я про… Ніко… як завгодно… Сенс ось у чому, – нетерпляче видихнула Ліббі. — Ми нічого так і не зробимо, якщо захищатимемося один від одного. Я, матір вашу, сюди вчитися прийшла! — Вибухнула вона, що Рейна сприйняла з невимовним полегшенням.

Ліббі, може, і дратувала її, але вона хоча б не боялася наполягати на тому, що справді важливо. Система цінностей у неї була у повному порядку.

— Я навідріз відмовляюся, – димилася Ліббі, – витрачати свою магію на те, щоб не пускати вас усіх до себе у думки!

— Чудово, – недбало зауважив Каллум. — Я тоді обіцяю нікому з вас не поступатись.

— Гей, – відрізав Ніко. — Вона має рацію. Я б теж хотів деякої автономії для своїх почуттів, дякую.

Трістан і Паріса ніби погодились, хоч і не були готові сказати цього вголос.

— Навряд чи треба пояснювати емпату, чому ніхто не хоче, щоб із їхніми емоціями грали, – не поступалася Ліббі.

Каллум мляво відмахнувся.

— Я, звичайно, знаю, що ви переживаєте, але не збираюся вникати у ваші почуття. Втім, так і бути, обіцяю поводитися добре, – додав він, кинувши на Парису хитрий погляд, і та злобно подивилася на нього у відповідь.

— Я ні на кого не впливаю, – роздратовано сказала вона. — Принаймні магічно. Я ж не манда якась.

«Ну-ну», – голосно подумала Рейна, чим теж заслужила злий погляд Паріси.

Обговорення закінчилося, і три члени групи, що залишилися, подивилися на Трістана, який – як запізно зрозуміла Рейна, – ще не розкрив свою спеціалізацію.

— Я… — Загнаний у кут, він напружився. — Я щось на кшталт ілюзіоніста.

— Так, як і я, – з сумнівом простяг Каллум. — Це надто загальний термін, не знаходиш?

— Стривай-но, – сказала Паріса, раптом щось згадавши. — Адже тебе звуть Каллум Нова? Із клану ілюзіоністів Нова?

Інші зацікавлено стрепенулися, і навіть Рейна не змогла приховати цікавості. Корпорація «Нова», глобальний медіаконгломерат, який потай – та й то не завжди – спеціалізувався на ілюзіях; він домінував як у смертній, так і медітській сферах, найбільш вправно діючи в індустрії косметики та краси. Нова захоплювали не лише своєю продукцією, а й нещадним ставленням до конкурентів. Вони вивели із справи кілька малих компаній, постійно підриваючи медитські регламенти використання магії у смертних продуктах.

Втім, це не зацікавило Рейну. До Париси почало доходити, як вона проворонила найбагатшого з кандидатів, і це привело Рейну в таке захоплення, що ридаючий фікус Бенджаміна в кутку радісно дав плоди.

— Так, я Нова, – визнав Каллум, не зводячи очей з Трістана, який так ні в чому не признався. — Хоча, як ти вже, мабуть, здогадалася, ілюзії – це не є сенс мого життя.

— Чудово, – гаркнув Трістан. — Я бачу ілюзії наскрізь.

Рука Ліббі піднялася до щоки, а Трістан зітхнув.

— Так, я його бачу, – сказав він. — Це просто прищ, розслабся.

Потім Трістан неквапом звернув увагу на Каллума, який напружився у тривожному очікуванні. Чудово, подумала Рейна. Краще стане, тільки якщо Трістан розкриє всім, що у Паріси ніс не свій.

— Я їм не скажу, якщо ти не скажеш, – пообіцяв Трістан Каллуму.

На якийсь час у кімнаті зависла така напруга, що навіть квіти насторожилися.

А потім Каллум розреготався.

— Давай тоді це буде між мною і тобою, - погодився він і, обійнявши Трістана, поплескав його по плечу. — А вони нехай гадають.

Отже, є «ми» та «вони». Ось це вже не так тішило.

«Мама-мама-мама», – тремтячи від жаху, шепотів плющ у кутку, а фікус, що стояв поруч, зашипів.

«Мама сердиться, – хникав філодендрон. — Вони зляться, о ні-ні-ні…»

— …немає сенсу сваритися через це, — говорила в цей час Ліббі, і Рейна тихенько зробила глибокий вдих, сподіваючись, що зелень у кімнаті не збунтується. — Хоч би як ми ставилися один до одного, нам все ще треба виробити хоч якийсь план безпеки, тож…

Не встигла Ліббі Роудс почати командувати, як пролунав низький, гучний вибуховий звук гонгу, і двері в розфарбовану кімнату відчинилися. Наче будинок запрошував групу на вихід.

— Схоже, доведеться відкласти справи, – зауважив Каллум і, не чекаючи, поки Ліббі договорить, підвівся і вийшов.

Трістан з Парісою у нього за спиною перезирнулись і рушили слідом; Ніко теж підвівся і, скривившись, покликав за собою Ліббі. Втім, вона не поспішала і в розпачі подивилася на Рейну.

— Загалом, послухай, – почала вона, переступаючи з ноги на ногу. — Розумію, що була груба, ляпнула там про тебе, про натураліста, але я просто…

— Нам необов'язково ставати друзями, – сказала Рейна, перебивши її. Ліббі явно хотіла запропонувати оливкову гілку світу, але Рейні вистачало і живих гілок, з якими доводилося зважати; без метафоричних вона обійшлася б чудово. Друзів вона заводити і справді не прагнула; вона лише шукала більше доступу до архівів.

Втім, двері замикати теж не поспішала.

— Нам просто треба бути кращими за них, — буркливо зауважила Рейна, киваючи в бік решти трьох, і хоч би це Ліббі усвідомила.

— Зрозуміло, – сказала вона і, слава богу, пішла за Ніко з кімнати, не чекаючи Рейну, яка попленталася слідом під скиглі втрачених рослин.

Ніко

Як не противно було Ніко говорити таке, проте альтернативи він не знайшов.

— Послухай, – звернувся він до Ліббі, понизивши голос, коли вони огинали кут одного із заплутаних коридорів. Вузькі вікна на першому поверсі з видом на залиті захід сонцем землі омивали інтер'єр золотом. — Мені потрібна ця робота.

Ліббі, природно, сприйняла заяву дуже гостро.

— Вароно, можна нагадати, що ти тут не єдиний, кому треба щось довести…

— Позбав мене від нотацій, Роудс. Мені потрібний доступ. Особливий допуск, хоч поки що не знаю, до чого. Мені потрібно побачити якнайбільше архівів Товариства.

— Навіщо? – одразу запитала Ліббі.

Коли справа стосувалася Ніко, її параноя просто не знала кордонів. Він, зрозуміло, міг сказати, що більшість досліджень з синів нелюдів була стародавньою і втраченою (або незаконною і поверхневою), але йому не дуже хотілося відвертатися. Адже це не його таємниця, до того ж злочинниця-матуся Гідеона будь-якої миті могла пробитися через накладені Ніко захисні чари. Час піджимав.

— Потрібно, от і все, – сказав Ніко і, не даючи Ліббі розкрити рота, додав: — Ти головне знай: я тут свого доб'юся, за всяку ціну.

— Ніко, якщо ти намагаєшся залякати мене…

— Я не… — Він у розпачі замовк. — Роудс, твою ж наліво, я намагаюся працювати з тобою.

— З яких це пір?

Ну не може таке розумне дівчисько бути настільки тупим!

— З тих самих, як помітив, що троє старших уже збиваються в команду, – прошепотів він, вказуючи на Трістана з Парисою, які нагнали Каллума.

До Ліббі нарешті почало доходити.

— То ти хочеш подоби спілки?

— Ти чула, що сказав Атлас. Спочатку у нас у програмі матеріальна магія, – нагадав Ніко. — Ми з тобою в цьому перевершили всіх інших.

— Окрім хіба що Рейни, – сказала Ліббі, зі страхом оглядаючись. — Правда, я не можу її розкусити.

— Не має значення, перевершить вона нас чи ні. Роудс, ми з тобою в свідомо невигідному становищі. Є ми та вони. Якщо когось і виженуть, то явно одного з нас.

Вона пожувала губу.

— Ну і що ти пропонуєш?

— Працювати заразом. — Вони так довго ворогували, що пропозиція звучала безглуздо, проте Ніко розраховував на гнучкість Ліббі. — У будь-якому разі так ми досягнемо більшого. — Вражає, а всі чотири роки викладачі твердили їм те ж саме! — Не можна давати іншим приводу вважати когось із нас розхідником.

— Якщо хтось і вважає мене розхідником, то це ти, – сказала Ліббі, і Ніко важко зітхнув.

— Не придирайся. Я намагаюся поводитись як дорослий. — Типу того. — Або хоч би думати прагматично.

Поміркувавши, Ліббі сказала:

— А раптом союз із тобою не в моїх інтересах? Раптом ти справді виявишся нетямущим…

— Я не нетямущий і ніколи таким не був, – різко відповів Ніко. — Але якщо тобі так зручно, то ми будемо командою, поки нам це вигідно. Що скажеш?

— А коли зиск закінчиться?

— Відразу спалимо мости.

Ліббі знову задумливо помчала.

— Мені здається, вони просто купка снобів, – пробурмотіла вона, коли вони увійшли до зали у центрі Н-подібного особняка. — І я типу вже ненавиджу Каллума.

— Тримай себе в руках. Емпати можуть багато чого наробити із сильними емоціями.

— Не треба мені про емпатів розказувати. — Передбачувана відповідь, хоч Ліббі вже, здається, здалася. — Просто це так безглуздо, що ми не можемо працювати разом, – пробурмотіла вона собі під ніс. — Тобто, навіщо збирати стільки талантів, якщо ніхто з них не хоче подивитися, до чого це приведе?

Ніко знизав плечима.

— Може, вони ще пройшли через це?

— А, ну так, адже це так часто трапляється, – пробурчала Ліббі, смикаючи від хвилювання чубчик.

Вона явно була готова погодитись. Ніко демонстративно чекав, поки вона про себе все прикине, і ось вона закотила очі.

— Гаразд, – буркливо поступилася Ліббі, і Ніко нагадав собі, що дратуватися тут нема з чого: він отримав бажане, до того ж це довело його правоту. — Отже, ми союзники, поки корисні один одному, але будь-якої миті все може закінчитися.

— Мені подобається твій ентузіазм, Роудс, – сказав Ніко, а вона у відповідь пробурчала щось образливе, втім, тут вони нарешті увійшли до їдальні.

Тут, як і скрізь, все було огидно формальним, на стінах висіло ще більше пасторальних пейзажів, а посередині стояв довгий стіл – якраз для бенкетів чи заколотів. Ніко постарався не думати, що вважав би за краще він, хоча в такій компанії банкет здавався малоймовірним.

Якщо не брати до уваги розбивки на партії, почував себе Ніко цілком впевнено. Це Ліббі боялася. Так, її відразу ж вибрав метою Каллум (передбачуваний сорт підонка), до того ж крихкість не дозволяла їй змиритися з гордістю та байдужістю Рейни. В особистому моральному кодексі Ліббі Роудс було прописано боятися всього, чим не можна керувати.

Дайте їй проявити себе і розкритися, і вона вже не буде такою мишкою: це Ніко знав з досвіду. Елізабет Роудс мала багато якостей – марних здебільшого, – але коли заперечували її здібності, стриманістю навіть і не пахло. Ну, хоч раз ця її сварливість послужить на користь.

«Чим швидше їй представиться шанс пройти випробування, тим краще», – похмуро подумав Ніко, спостерігаючи, як Каллум, Трістан і Паріса очевидно помиляються: вони вирішили, ніби скритність і більший досвід роблять їх якимось закритим клубом. Ніко мало не шкодував, що вважав Парісу такою привабливою, хоча не вперше западав на дівчину, головною властивістю якої була нездатність вражатись.

Добре ще, вечеря видалася недовгою, і наприкінці трапези Далтон повідомив, що завтра на них чекає перший повноцінний день. А сьогодні їх проводять до кімнат.

Повернувши від їдальні в бік західної частини Н-подібної будівлі, Далтон відвів їх у передпокій, де розташовувалися великі сходи. Їх розмістили у перебудованому крилі; східна сторона другого поверху містила формальні вітальні, каплицю (добре хоч, світську), де на вузькому вітражному триптиху зображалися мудрість, справедливість і чи то просвітлення, чи пожежа, і черговий калейдоскоп білих чоловіків у гофрі. Їхній так званий загальний аванзал (пафосний термін для кімнати, яка незабаром все одно заповниться різномасними шкарпетками) був звичайною вітальнею перед спальнями, а ті, у свою чергу, зібралися в єдиному, непримітному коридорі. На невеликих табличках біля дверей було видно імена кандидатів.

— Начебто знову в школі-інтернаті, – промимрив Каллум Парісі, хоча, звичайно, ніхто більше зв'язку не вловив. Побачити її сяк-так міг ще Ніко, адже як тільки підтвердився його статус медиту, його відіслали з Гавани до Нової Англії, але йому хоча б вистачило усвідомлення свого багатства, щоб не вказувати на це. В НУМІ навчалося повно студентів на кшталт Ліббі та Гідеона, які до цього ходили до шкіл смертних; походження з магічної грошової аристократії – це не те, чим прийнято хвалитися, якщо тільки не бажаєш викликати в оточуючих недовіру або антипатію. Для людини, яка відчувала емоції оточуючих, Каллум виявляв жахливу непоінформованість.

— Говори за себе, – пробурмотіла у відповідь Паріса, доводячи тим самим правоту Ніко, хоча Каллум відразу посміхнувся.

— Ви люди дорослі, – сказав Далтон, вловивши, до чого йде їхня приглушена розмова, – тому правил немає. Намагайтеся тільки не наробити дурниць.

— Немає правил? – луною повторив Трістан, глянувши на Ліббі так, ніби та від цих слів вона повинна зомліти. Тут він вгадав: Ліббі завжди справляла враження ябеди, а те, що одяг на ній був як зі сторінок весняного каталогу для універських старост (кардиган із квадратною горловиною, плісована спідниця та туфлі-балетки) цей образ доповнювало.

— Сторонніх у дім водити не можна, – ніби уточнюючи очевидне, попередив Далтон. — Жодних застережень, адже сюди все одно ходу немає.

— Ти також тут живеш? — Запитала Паріса.

— На території, – ухильно відповів Далтон.

— А якщо раптом будуть проблеми… – прощебетала Ліббі.

— Це не школа, – знову пояснив Далтон, – і тому тут немає директора, якого слід сповіщати, якщо комусь щось не сподобається. Я, – додав він, – вам не вчитель і не опікун. Якщо проблема і справді виникає, то вирішувати її вам шістьом. Ще що-небудь?

Нічого.

— Що ж, добре, добраніч, – побажав Далтон, і всі шестеро розбрелися в пошуках кімнат.

Спальні, як і сам будинок, були витримані в неймовірно англійському дусі: у кожному стояло по однаковому ліжку під балдахіном, середнього розміру столу, гардеробу, оздобленому білим мармуром осередку і порожній книжковій шафі. Кімната Ніко – перша ліворуч – розташовувалася поряд з кімнатою Каллума і навпроти Рейни. Ліббі ніяково добралася до кінця коридору разом із Трістаном, що Ніко не здивувало. Вона дуже боялася несхвалення, а Трістану навряд чи хтось колись подобався по-справжньому. Поки що рішення Ніко укласти союз із Ліббі не принесло йому популярності, але краще нехай з ним миряться матеріалісти, аніж мають за шавку решта трьох.

Зі сном Ніко не зволікав. По-перше, Гідеон обіцяв відвідати, а по-друге, його сила практично повністю залежала від фізичної форми. Якщо загалом, то магія – це як спорт; вдаючись до неї, доводилося неабияк попотіти, і між підходами потрібно було відновитися. Ніко порівнював чаклунство з Олімпіадами смертних: людина з природною схильністю могла працювати за своєю спеціальністю на базовому рівні досить легко, навіть не захекавшись, але для золота були потрібні виснажливі тренування. І ще більше потрібно працювати для результату за межами своєї області. Можна, звісно, стати чемпіоном у всіх видах спорту, але так і здохнути недовго. Здійснювати подвиги схожі на ті, на які йшов Ніко де Варона, міг або дуже дурний, або дуже талановитий медит.

На щастя, він був і дуже талановитий, і надзвичайно дурний.

— Це було надзвичайно важко, – зауважив Гідеон, з’являючись у підсвідомості Ніко десь посеред його попереднього, напівзабутого сну. Зате він опинився в нескінченній тюремній камері, на вузькому ліжку, а Гідеон дивився на нього з-за ґрат.

— Хоч би де ти був, – сказав він, – це фортеця.

Ніко, насупившись, озирнувся.

— Правда?

— Я не можу до тебе проникнути, – сказав Гідеон, показуючи на прути. — Та й Макса довелося залишити ззовні.

— Зовні чого?

— О, одного зі світів. — Вони ще в універі спробували скласти карту царства мрій, але не змогли: області думок було не так просто охопити, а світи підсвідомості сягали занадто широко і, заплутані, постійно змінювалися. — З ним усе буде гаразд. Впевнений, він спить.

Ніко встав і підійшов до ґрат.

— Ось уже не думав, що буде так важко. — Хоча, якщо так подумати, варто було здогадатися.

— Тут повно охоронних чарів, – сказав Гідеон. — Більше, ніж можна було б очікувати.

— Навіть ментальних?

— Особливо ментальних. — Гідеон ущипнув невидиму гітарну струну. — Бачиш? Тут працював телепат.

Якщо Трістан має рацію у своїх припущеннях, то це, напевно, Паріса. Хоча навряд чи показані чари створила вона. Швидше за все, це була нитка у складі великого телепатичного бар'єру. Логічно, крадуть не завжди щось матеріальне.

Ніко задер голову, дивлячись на камеру спостереження (або її місцеву варіацію), і помітив її в кутку.

— Ось, – сказав Ніко, вказуючи на неї. — Постарайся без гучних звинувачень.

Гідеон обернувся і знизав плечима.

— По правді, мені й сказати більше нічого. — Пауза, потім: — Avez-vous des problèmes? Tout va bien[4] ?

— Sí, estoy bien, no te preocupes[5].— Будь-хто, хто стежив за ними, міг би, напевно, перекласти, але сенс був не в тому. — Думаю, не варто зустрічатися надто часто.

Гідеон схилив голову на знак згоди.

— Поки я тут, ти до ладу не спиш, – зауважив він. — А судячи з місцевої системи безпеки, енергія тобі знадобиться вся.

— Так, – зітхнув Ніко, – можливо. — Він намагався не думати, наскільки важко пройдуть наступні два роки, коли навіть у підсвідомості не залишиться і слідів Гідеона, що не дає з глузду з'їхати.

— Ліббі тут? — Запитав Гідеон.

— Так, десь тут. — Ніко скривився. — Хоча тобі цього знати не належить.

— Ну, я ж просто навмання припустив. — Гідеон схилив голову набік. — Ти ж добре з нею поводишся?

— Я сама ввічливість. Не треба вчити мене манерам.

Посмішка Гідеона стала ширшою.

— Tu me manques[6], – сказав він. — Макс, звичайно, твого відходу не помітив.

— Ще б пак. — Пауза. — Y yo también[7] .

— Без тебе так незвично.

— Знаю. — Насправді ж розлуку Ніко ще до ладу не відчув. — Хоч би тихо стало?

— Так, а мені тиша не подобається. Так і чекаю, що зі знищувача сміття вирине мама.

— Не вирине, ми з нею поговорили.

— Ось як?

— Так, вона несподівано відвідала мене у ванні, – зізнався Ніко. — Але я сказав би, що зумів її переконати.

«У певному сенсі, – похмуро подумав він, – якщо захисні чари вважаються».

— Ніколас, – зітхнувши Гідеон, – déjate[8] .

Гідеон знав, звичайно ж, – чи не знати йому, – що Ніко від великої любові ховає правду, але знов-таки, Ейліф була темою складною. Ніко все не міг збагнути, як їй вдається перетинати астральні плани так легко (втім, якась книга тут, напевно, і дала б відповідь, з надією усвідомив він), проте якщо відкинути деталі, то вона розбійниця і до того ж надзвичайна. Що б Ейліф не робила – у сенсі магії – їй це вдавалося неймовірно спритно, і тому Гідеон постійно перебував під ударом. Ризикувати Ніко не хотів. Востаннє, коли вона погрозами змусила сина виконувати для неї роботу, то виснажила його, і в нього кілька днів поспіль не припинялися напади. Зрештою Гідеон упав неподалік Томпкінс-сквер-парк і загримів до лікарні, не встигнувши зв'язатися з Ніко. І це ще не кажучи про те, як Гідеона у всіх світах переслідували і ті, кого він обікрав (деталь, яку Ейліф не згадала, будучи або злочинно забудькуватою, або – що ймовірніше – просто злочинницею). Ніко, втім, без її пояснень знав, чому Гідеон не дає собі спати, майже місяць спостерігаючи краєм ока.

Про такі речі, як і про те, що без чарів Ніко не обійтися, вголос говорити було не потрібно.

— Гідеоне, я просто намагаюся…

Договорити Ніко не встиг: лозини зім'ялися, Гідеон зник, а, розплющивши очі, він виявив себе в непроглядній темряві. Хтось трусив його за плече.

— Тут хтось є, – промовив чийсь голос, і сонний Ніко ледве сів.

— Що? Це просто мій друг, він не…

— Та не в тебе в голові. — Рейна, нарешті зрозумів він, розглянувши її контури в темряві. — Хтось проник у будинок.

— Звідки ти…

— Тут рослини у кожній кімнаті. Вони мене розбудили. — Тоном голосу вона ніби повідомляла: досить балакати. — Хтось намагається вломитися, якщо вже не вломився.

— І що мені робити?

— Не знаю, – сказала Рейна, насупивши брови. — Що-небудь.

Ніко опустив руку на підлогу та відчув вібрацію дерева.

— Коливання, – сказав він. — Тут і справді хтось є.

— Це я знаю. Я ж сказала.

Що ж, краще йому буде розібратися з цим наодинці або майже наодинці. Рейна, напевно, надала йому послугу, розбудивши першим.

Тільки він обіцяв не робити нічого одноосібно.

— Буди Роудс, – подумавши, сказав Ніко і підвівся. — Вона в останній…

— В останній кімнаті праворуч, я знаю. — Рейна пішла швидко, не ставлячи запитань, а Ніко крадькома вибрався в коридор, повз вітальню (названу на честь якоїсь там архітектурної мішури), прошмигнув у бік західного входу в галерею і прислухався. Це виходило у нього гірше, ніж у Ліббі: вона була тонше налаштована на коливання матерії, на звуки та швидкість – тому він звернувся до інших своїх почуттів. Уловив десь унизу руйнування.

Він здригнувся, коли за спиною відчинилися двері до вітальні, але побачив лише Парісу.

— Ти занадто голосно думаєш, – повідомила вона його з сильною огидою, і в цей момент зі своєї кімнати вибралася нарешті Ліббі.

— Може, варто розбудити…

— В чому справа? – зло запитав Каллум, широким кроком виходячи в коридор.

— У будинку хтось є, – відповів Ніко.

— Хто? – хором запитали Ліббі та Каллум.

— Хтось, – відповіли Ніко та Рейна.

— Багато хто, – уточнила Паріса, приклавши руку до стіни і читаючи обстановку в будинку як по абетці Брайля. — Щонайменше три точки доступу скомпрометовані.

— Вона має рацію, – сказала Рейна.

— Я знаю, що маю рацію, – прогарчала Паріса.

— Трістана розбудили? — Запитала Ліббі. Вона, як і слід було очікувати, злякалася.

— Сама буди, – байдуже відповіла Паріса.

— Ні, – сказав Ніко, оглядаючи з балюстради зал – чи не рухається там хтось. — Роудс іде зі мною.

— Чого? – хором запитали Ліббі, Паріса та Каллум.

— Ви мене чули, – відповів Ніко і жестом велів Ліббі слідувати за ним. — Рейно, буди Трістана і скажи йому, щоб наздоганяв нас. Роудс, не відставай.

Ліббі глянула на нього, як би кажучи «не смій мною зневажати», але Ніко вже відвернувся і рушив далі. Каллум пішов слідом за ними прогулянковим кроком, показуючи, що ні краплі не наляканий.

Але не встигли вони дійти до сходового майданчика великої зали, як зрозуміли, що порушення кордонів переросло у повноцінне проникнення. А з галереї побачили, що біля передніх дверей чекає засідка – добре скоординована група, хоча Ніко поки що не міг зрозуміти, скільки в ній людей.

— Пригніться, – зашипів він, тягнучи за собою Ліббі і роблячи попереджувальний жест Каллуму.

У повітрі щось просвистіло – з передпокою і прямо в їхній бік. Снаряд був значно більший за кулю, тож, мабуть, не смертельний. Швидше за все, для тимчасового оглушення, як і багато магічної зброї. Щоправда, боєприпаси такого типу коштували дорого і не приносили великої користі, якщо ними стріляли вгору у невідому ціль. Ніко замислився.

— Це тест, напевно, – низьким лінивим голосом промовив Каллум. — Щоб змусити нас працювати у колективі.

Можливо, подумав Ніко, хоча вголос із Каллумом погоджуватися не поспішав.

— Прикрий мене, – сказав він Ліббі.

— Гаразд, – відповіла та, скривившись. — Не піднімай голову.

У НУМІ щорічно проходили турніри фізиків; щось на зразок гри із захопленням прапора, тільки правил було менше, а припущень – більше. Ніко з Ліббі ніколи не грали за одну команду і під кінець перетиналися у фінальному раунді, проте у групі робота завжди зводилася до принципу: один атакує, інший прикриває.

Ніко піднявся на ноги, а Ліббі накастувала навколо нього тонке коло захисту, маніпулюючи молекулярною структурою повітря. Здебільшого світ представляв ентропію та хаос; зате магія являла собою порядок, бо давала контроль. Ніко та Ліббі вміли змінювати матерію навколо себе: брали тягу всесвіту заповнювати вакуум і гнули її, викривляли, змінювали. Вони були природними джерелами енергії, подвійними резервуарами для величезного електричного заряду і вміли не просто підкоряти силу, необхідну вибуху, а й прокладати шлях із найменшим опором.

Однак жодної батарейки не вистачить на все. Бій поодинці – відмінний спосіб витратити час і енергію, тому Ніко вважав за краще розкинути мережу ширше. Він змінив вектор тертя у вітальні, відкинувши загарбників до дальньої стіни. Тут же до них попрямували тонкі пагони рослин і міцно сповивали їх.

— Дякую, Рейно, – сказав Ніко, полегшено видихнувши, коли повернув баланс сил у кімнаті. Рейна у нього за спиною у відповідь тільки знизала плечима.

Захисне коло Ліббі розвіялося.

— І це все? — Запитала Ліббі. Ніко порахував тіла в пастці Рейни – всього троє, і це підозріло. Хіба трьох достатньо для того, щоб вломитися в будинок із тим захистом, який виявив Гідеон?

— Ні, – підказала Паріса, і Ніко моргнув, забувши на мить про її здібності, але потім вирішив, що зараз не час витрачати сили на приховування думок. — У східному крилі, біля їдальні ще хтось…

— І в бібліотеці, – підказала Рейна, а потім роздратовано видужала: — У розфарбованій кімнаті.

— То де? – зло запитав Каллум.

— Ти взагалі допомагати збираєшся? – Рейна гнівно подивилася на нього.

— Допоміг би, якби вирішив, що варто морочитися. А так який сенс напружуватись?

— У чому тут справа? — Запитав Трістан; таки зійшов і приєднався до інших.

— Блейклі нас перевіряє, – відповів Каллум.

— Ти не знаєш, – заперечила Ліббі і зосереджено нахмурила брови. Явно відчувала, що внизу люди ось-ось видадуть себе. — Все може бути по-справжньому.

— Із цими що робити? – спитала Рейна і вказала на людей, що звивалися в зелених путах.

— Ну, – нетерпляче сказала Паріса, – якщо вони гості небажані…

— Вароно, ти це чуєш?

Але не встиг Ніко відповісти «так, Роудсе, якщо вже ти це чуєш, то і я, очевидно, теж», як по вухах врізало дивним, дезорієнтуючим дзвоном. Розум наповнився порожньою білизною, що зліпила навіть заплющені очі.

Ніко невиразно відчув укол чимось гострим, ніби його пронизали голкою. Щось вп'ялося йому в плече, і захотілося відмахнутися, та тільки його ніби паралізувало: він нічого не бачив, окрім білого світла, і не чув, окрім якогось скреготу. У голові агресивною пухлиною, яка загрожувала поглинути все, зростав тиск.

А потім дзвін пішов, і Ніко, розплющивши очі, побачив, як Ліббі намагається йому щось сказати. «Варона, – прочитав він губами. — Варона, це війна!»

Війна? Ні, не війна.

Він моргнув, і зір прояснився.

Хвиля.

Чудово. Ніко підняв праву руку, але, похитнувшись від болю, перейшов на ліву. Вхопився за частинку звуку і, розмотавши її, немов батіг, вдарив. Ліббі, яка вже витягла його з-під звукової хвилі, що паралізує, погасила чужу атаку.

— …ніякий це не тест, – домовила вона, а Ніко усвідомив, що в плечі болить зовсім не від уколу. Рана кровоточила, а такі, як він знав, магічна зброя не залишає. Він ковзнув до основи балюстради і вдивився між балясинами на те, що діялося внизу, тоді як інші сховалися в укриття, втискаючись у стіну з протилежного боку.

— Це, – з жахом промовила Ліббі, – не підроблена рана!

— Вогнепальне, – зауважила Паріса. — Хоч би хто це був, вони не маги.

Логічно, хай навіть спершу їх атакували магією; деякі її форми можна продати смертному покупцю, аби у нього грошей вистачило, а от медитів і так мало, немає сенсу посилати на забій цілу групу. Пістолети дешевші і ефективніші, Ніко сам щойно переконався. Він роздратовано загарчав, звертаючи кров помахом руки.

— Суспільство не могло піти на таке, – протестувала Ліббі. — Ми повинні щось зробити!

— Тут щонайменше один медит, – крізь стиснуті зуби процідив Ніко і спробував підвестися. Вгамовувати біль він не збирався, бо витратив би на це більше енергії, ніж міг собі дозволити. Рана не смертельна, він займеться нею пізніше. — Думаю, треба розділитися. Можу взяти на себе решту, якщо Роудс шукає медита.

— Решту? — З сумнівом повторив Каллум. — У тебе плече розірване у м'ясо. Це не пістолет, а автоматична гвинтівка. Раптом це військовий спецназ?

— Вкрай тобі вдячний, – сказав Ніко, і в цей момент знизу пролунав ще постріл. Ніко чудово розумів, з чим має справу. — Ніхто не став би озброювати банду медитів калашами, – прорепетував він, перекрикуючи гуркіт черги, – так само, як ніхто не став би засилати сюди смертних без магічного прикриття. — Якщо це якийсь загін військових, то ними, напевно, командує медит. — А якщо наш маг уміє створюввати хвилі, Роудс почує його наближення.

— Тоді точно треба розділитися, – сказала Паріса, яка хоча б зберігала холоднокровність. Вона говорила як ні в чому не бувало, ніби радила надягти блейзер в прохолодну погоду.

— Так гарна ідея. Ти зі мною, – запропонував їй Ніко. — Роудс може взяти Трістана, а Рейна піде з…

— Я залишаюся, – сказала Рейна.

— Що? – хором запитали Каллум та Ліббі: він із глузуванням, вона – із сумнівом.

Рейну це не пройняло.

— Ніко візьме на себе більше людей. Я маю бойовий досвід.

— Правда? — Ніко зло дивився на неї.

— Ну, я навчалася прийомам рукопашного бою, – поправила Рейна, що прозвучало так, ніби вона всього лише прочитала безліч книг з цієї теми. — І потім, ви всі думаєте, що я в своїй області марна, чи не так?

— Нема часу сперечатися, – нагадала Ліббі, не даючи більше нікому нічого сказати. — Парисо, бери Каллума, – сказала вона, аби самій з Каллумом не йти, – Варона правий, Трістан може піти зі мною.

— Чудово, – байдуже відповіла Паріса. — Я знайду медита.

— Добре, а ми перевіримо точки доступу внизу.

От і славно, більше Ніко нічого обговорювати не збирався. Рука на той час трохи оніміла – мабуть, тому що він подумки вже відбивався від супротивників, забувши про рану.

У турнірах він був дуже, дуже вправний. Чотири роки поспіль його визнавали найкращим, а Ліббі навіть якщо старалася… гаразд, вона викладалася на повну, але Ніко жодного разу побити не зуміла. Він любив адреналінове сп'яніння, але потім все ж таки збирався звернутися до лікаря, з кульовою раною. На його не зовсім скромну думку, йому багато чим зобов’язані.

— Ідемо, – покликав Ніко Рейну, застрибнувши на поручні галереї. Прикриваючись витягнутою рукою, він поманив її прямо назустріч шквалу вогню. — Зустрічаємося внизу.

— Варона, – ахнула Ліббі. — Є ж сходи…

Не слухаючи її, він стрибнув униз. По ньому тут же – ось диво! — Зчинили стрілянину, але він був готовий. Приземлившись, легко втік від кулі, як від удару кулаком, а побачивши шеврони на формі нападників зрозумів, що не помилився: до них і справді нагрянули військові. Пішла спека! Він один проти всіх. Жаль, не прийшов загін удвічі більше. Ніко вм'яв підлогу, створивши подобу вирви, в яку скотилися солдати. Шестеро нарешті перерахував Ніко і з усмішкою повернув підлозі колишній вигляд. Стрілки тут же, хитаючись, підвелися і знову відкрили вогонь.

Як не дивно, першою напала Рейна. Запустила в груди оперативнику, що йшов попереду, чимось грубим і швидким. Гвинтівка вилетіла в нього з рук, і приклад потрапив у щелепу сусідові. Судячи з того, як він вилаявся, то були американці. Можливо, ЦРУ. «І справді, – тремтячи від передчуття, подумав Ніко, – весело». Вперше він удостоївся замаху!

Постріли не вщухли, що, зрозуміло, йому не сподобалося. Ніко прикрився тимчасовим щитом, трохи почекав, а потім схопив найближчого стрільця і розкрутив його так, що решта кинулась в укриття за аристократичними меблями. Потім Ніко трохи послабив під ними тяжіння, і вони повільно, втрачаючи гвинтівки, попливли повітрям. Ніко зібрав зброю в купу, знищивши її потім єдиним вибухом – деталі шрапнеллю розлетілися убік, – після чого повернув гравітацію.

Ну ось, подумав він, зараз відірвемося.

Рейна зчепилася з противниками в рукопашну і, схоже, непогано справлялася – відтіснила їх до їдальні; Ніко помітив це краєм ока, вивертаючись від кулака, націленого йому у вухо, і поступово відступаючи до сусідньої кімнати. Рейна діяла, наче бик, завдаючи удар за ударом, – явно не на повну силу, але все ж нищівно. Сам Ніко покладався на спритність та швидкість. Перший стрілець, вихопивши невеликий ніж, накинувся на нього, проте Ніко хвацько пішов від удару зверху. Стрілець запнувся і пролетів повз, вибухнувши потоком гучних лайок.

А ось це напевно британська англійська, здогадався Ніко. Можливо, ЦРУ заразом із МІ-6? Полестили.

Рейна тим часом розправилася з двома оперативниками, завдавши одному потужний, але не найважчий удар у стегно, щоб знерухомити, тоді як Ніко знизив число противників, що залишилися, з чотирьох до трьох – викрутивши одному руку з ножем і встромивши лезо йому ж у нирку. Потім скоротив число до двох – приголомшив чергового ворога кількома недбалими джебами і добивши аперкотом так, що в нього голова закинулася назад. Удар вийшов дієвий, красивий та чіткий. Довелося тільки трохи напружитись, працюючи лівою.

Адже й справді логічно, що на штурм особняка не послали цілу команду медитів. Зломщики, зрозуміло, знали, яка тут система безпеки, але й загін солдатів міг завдати шкоди не менше, і не довелося б жертвувати ні краплею дорогоцінної магічної крові. Так, медит їм знадобився для злому захисних чарів, але ніхто з противників Ніко не становив реальної загрози. Можливо, тому, що він сам не збирався вмирати.

Супротивники, що залишилися, виявилися не дурні і атакували пліч-о-пліч, зробивши Ніко вершиною рівнобедреного трикутника. Це був основний і передбачуваний принцип роботи «двоє на одного». Як і рішення Ніко вибудувати їх у пояс Оріона: він стартанув на правого, вистріливши у лівого згустком сили. Для Ніко магія була лише доповненням до природних навичок: він мав гарну стійкість, почуття рівноваги, компактну статуру і швидкість – і все це без допомоги сил, які він вирішив берегти якомога довше. Ніко міг би витратити їх, закінчивши бій набагато швидше, але тоді довелося б довше відновлюватися. Може, ці люди й не маги, зате з ними прийшов якийсь чаклун, і незабаром він точно себе виявить. До його виходу Ніко хотів бути готовим. А доти він попрацює кулаками.

Магію він використав рівно настільки, щоб надати ударам силу електрошоку. Відштовхнув одного, тимчасово знерухомленого противника (попередньо проткнувши йому стегно його ж ножем, який притягнув закляттям), тоді як другий атакував і промахнувся всього на дюйм.

Ніко повернув собі ніж і вчасно пішов убік – уникнувши удару в поранене плече, яке, мабуть, видавало себе кривавою плямою. На щастя, рефлекторна атака поставила ворога в таке скрутне становище, як і було потрібно Ніко. Він вкотре ухилився і перенаправив стрілка, що біг на нього з-за спини так, що той врізався в першого.

А потім Ніко відчув під ногами тремтіння. Як попередження та нагадування: ця команда не єдині порушники у будинку. Затиснутий оперативниками, Ніко ще раз послабив силу тяжіння і здійнявся над підлогою; розкрив сонну артерію одному, полоснувши ножем, а іншому дав з ноги в груди. Удар припав прямо в серце, стрілець ахнув на вдиху і впав, а Рейна в цей момент встромила ніж у скроню своєму противнику.

Ніко хотів уже розвернутися і привітати її, ляснувши по плечу, мовляв, ти гарна для того, хто займався книжками, але тут у голові в нього знову заскреготіло. Цього разу потужність викрутили так, що він повністю паралізований відірвався від підлоги і поплив.

То це все, на що здатний невідомий медит? Хвилі? Напевно, тому в Товариство відібрали лише їх шістьох: не у всякого є сила і навички. Ось у цього, схоже, лише один хист. Маг, втім, був дуже гарний у захисті; Ніко миттєво ослаб і не зміг більше стримувати кров, якою повсюди спливав. Не витрачав би він стільки сил, то зараз без проблем захистився б. Він сам переміг би більшість медитів, але тільки не з серйозною раною.

Потрібно було зібратися. Перемогти біль та вдарити.

Ніко закликав залишки сил, мало не виснаживши себе повністю, і тут же з подивом відчув, як у долоню руки, що німіє, стрільнула іскорка. Вона відкрила якийсь струм на кшталт електричного, який увірвався в тіло Ніко ревучою хвилею.

Мабуть, додатковий заряд йшов від Рейни – рука, що лежала в неї на плечі, відчутно пульсувала і гуділа, як під напругою, – але зараз не було часу думати про це. Невідомий медит того й дивись накастує ще одну хвилю. Ніко, не відпускаючи Рейну, запустив згустком магії – сили, енергії, як не назви, – прямо в тіло медита, що причаївся біля проходу до великої зали. Ударною хвилею від вибуху Ніко і Рейну кинуло в різні боки, і вони відлетіли до завішаної гобеленами стіни, де присипало штукатуркою.

Якась жінка закричала від болю. Ніко почав розмахувати руками, розганяючи пил і туман, поки вони з Рейною нарешті її не побачили.

— Ну, – сказав Ніко Рейні, дивлячись на жінку, яка намагалася вилізти з-під уламків безглуздих портретів. — Ти перша чи я?

Він не здивувався, коли Рейна, похмуро посміхнувшись, зробила крок вперед.

— Впевнена, що нам тут на двох вистачить, – відповіла вона, кладучи руку йому на плече, а Ніко з радістю покликав силу, що іскрилась у нього у венах.

Трістан

Трістан вловив гуркіт вибуху, за яким пішло легко пізнаване тріумфування і сміх Ніко де Варони.

Та йому це подобається, з огидою подумав Трістан. Коли вони покидали Ніко, він, хоч і був поранений, рухався безтурботно і легко, немов танцював, уникаючи пострілів. Наче гравітація діяла на нього якось інакше. Може, так воно й було. Трістан ще не зустрічав фізиків із широким спектром здібностей; зазвичай у таких список талантів найкоротший. Велика сила дарувала якусь одну здатність: левітація, нагрівання, швидкість... Трістан і не знав, що людина може мати все відразу, а у Ніко, схоже, перелік талантів цим не обмежувався. Магія матерії забирала багато сил, і він повинен був виснажити себе, проте ще навіть не втомився.

Він сміявся, отримуючи насолоду, і Трістана від цього каламутило.

Йому здавалося, що це йому випала найпростіша робота – убезпечити периметр або типу того, – і якщо почнеться стрілянина, то Ніко і зловить всі кулі. Та й добре, все одно він Трістану не подобався. Знав Трістан подібних людей: крикуни, чванливі, фанфарони... Майже всі чаклуни з банди його татуся були такі, а свою жорстокість вони сяк-так маскували рабським шануванням регбі. Так само Трістан бачив Варону: молоде хамло, що лізе в заздалегідь програшні бої.

Але, мабуть, Трістан помилявся. Ніко не просто перемагав, він робив це, будучи пораненим у провідну руку.

А що ще тривожніше, він був такий не один.

Трістан взагалі спочатку з великим небажанням відокремився від інших у компанії Ліббі. Як вона діставала; така тендітна, вона навряд чи протрималася б тут і день. Тільки лицарство (чи щось подібне до того) не дало Трістану піти разом з Каллумом і Парисою: ті звернули ліворуч, орієнтуючись на думки будинку. Трістан подумав: гаразд, треба ж доглянути за бідним, маленьким, доставучим дівчиськом, а то ще не виживе, адже не буде кому відповідати на тисячу її запитань.

Однак потім, зрозуміло, з утроби жахливого особняка показалася жменька людей, яких Трістан прийняв за озброєних шпигунів, і атакувала їх збоку. Довелося Трістану покластися на дратівливу дівчину куди сильніше, ніж він хотів.

— Лягай! – веліла вона, і за мить у них за спинами пролунав черговий постріл. Ну гаразд, вона хоч би більше не мямлила. Взагалі Трістан відчув полегшення, бачачи, що Ліббі куди здатніше, ніж здавалося спочатку.

Трістан уже починав шкодувати, що не потоваришував бодай з одним фізиком. Відмінним варіантом був Ніко: він стільки сили в собі акумулював – справжня підстанція! Ще ніхто на пам'яті Трістана не випромінював таку чисту енергію, адже він на посаді інвестиційного аналітика бачив багато чого. Зустрічалися медити, які заявляли, ніби можуть живити заводи, подібно до атомних електростанцій, хоча до Варони вони не дотягували і, звичайно, не вміли так керувати матерією. Трістан шкодував, що дав обдурити себе уявнній невинності Ніко та Ліббі: такими юними та недосвідченими вони виглядали. Тепер кордон, який він необачно провів між ними та собою, стерти буде непросто.

Все це неприємно нагадувало, що батько Трістана, чаклун на рівні фізика середньої руки, завжди вважав сина ганьбою. Трістан із самого початку не поспішав виявляти магічні здібності і до підліткового віку навряд чи міг вважатися медитом. Треба було чекати, адже дитячі роки минули в упевненості, що він нічим не наділений.

Чи не тому Трістан погодився? Атлас Блейклі сказав, ніби він рідкісний і особливий, ось він і вирішив: чудово, до біса все, пішло це життя, яке я стільки років вибудовував, зате тато, що відмовився від мене, зрозуміє, що і синок здатний на дикість.

— Бойовими чарами володієш? – захекавшись, спитала Ліббі, дивлячись на Трістана, як на саму марну людину, яку вона зустрічала. Тоді він сам собі таким і здавався.

— Я... матері нею не так добре керують, – видавив він, ухиляючись від пострілу.

Ці люди відрізнялися від тих, з якими залишився розбиратися Ніко в головному залі, але й вони безперечно були озброєні автоматами. Трістан не мав шикарних знань у тому, як працює магія і технологія у військовій справі, адже Джеймс Уессекс вважав за краще вирішувати будь-які пов'язані зі збройовими технологіями справи особисто, проте Трістан підозрював, що ці смертні використовували магічно допрацьовані приціли.

— Так, гаразд, – відповіла Ліббі з явним роздратуванням, – але ти хоч чимось…

Вона замовкла, так і не промовивши, мабуть, слова «корисний».

Яким, як не втомлювався нагадувати Едріан Кейн, Трістан ніколи не був.

— Ідемо, – у відчаї промовила Ліббі, тягнучи його за собою. — Тримайся за мною.

Подібний поворот подій трохи виводив із себе. По-перше, Трістан не звик, що у нього стріляють. Він же на навчання приїхав, матір вашу; в Олександрійських архівах він не збирався ховатися від куль за найближчим предметом не стильних меблів.

Адже він міг залишитися в «Уессексі», і в нього жодного разу ніхто не вистрілив би. Звелів би Атласу Блейклі засунути пропозицію собі в зад і відправився у відпустку з нареченою; просто зараз захоплено трахкав би, а прокинувшись, обговорював майбутнє компанії з тестем-мільярдером за склянкою ідеально змішаної «Кривавої Мері». Чи так важливо при цьому, що Іден – нудна шльондра, а Джеймс – тиран-капіталіст, якщо тобі в житті доведеться попотіти тільки за партією в бадмінтон з ріднею, на п'яну голову та посміюючись над черговими бідами необтесаного пролетаріату?

Поки що чітко Трістан не міг відповісти.

Проте хоча б Ліббі взяла на себе ініціативу щодо захисту, відкинувши всякі сумніви. Хто б не вдерся в особняк, вони були з ніг до голови затягнуті в чорне і рухалися швидко по моторошній вітальні серед портретів манірних, аристократичного вигляду білих чоловіків, наче найлегші привиди тіней. У кімнаті магічна аура стояла така щільна, що побачити вдавалося лише туманні сліди.

Ліббі розвернулася і прицілилася у щось; грюкнув вибух сили, що пішов у порожнечу.

— Промазала, – невиразно пробурмотів Трістан, ніби говорячи «а я попереджав», про що міг би пристойно промовчати, якби не потенційна загроза життю.

Ліббі відповіла йому сердитим поглядом.

— Нічого я не промазала!

— А от і промазала, – процідив він крізь зуби і махнув рукою убік. — Футів на п'ять.

— Але ж він упав, він…

Прокляття, що вона, сліпа? Потрібно було залишитися з Ніко.

— Про що ти говориш? Гаразд би в лампу потрапила, але це ж просто едвардіанський…

— Я не… — Ліббі заморгала, не домовивши. — Хочеш сказати, там нічого нема?

— Ну звичайно, там нічого немає, – у відчаї прогарчав Трістан. — Це…

Господи Ісусе, ну він і дурень!

— Це ілюзія, – вголос здогадався Трістан, сердитий на себе за те, що змарнував очевидне, а потім, не втрачаючи більше ні секунди, схопив Ліббі за плечі і розвернув у потрібний бік. — Он там, бачиш? Прямо перед тобою.

Вона знову пальнула, цього разу підірвавши чергу з куль, – зупинила їх просто на льоту і відразу підпалила. Стрілка відкинуло назад, а повітря наповнилося шрапнеллю та клубами димової завіси. Ліббі виявилася лякаюче небезпечною, що довелося дуже до речі, але в той же час це слід було використовувати економно. Вибухи, напевно, коштували Ліббі тих же витрат енергії, яких вимагали фокуси Ніко, які він зараз витворював унизу. Не слід було стріляти праворуч і ліворуч, адже ще невідомо, скільки залишилося супротивників.

— Як ти бачиш кімнату? — Прошепотів Трістан на вухо Ліббі, одночасно намагаючись зосередитися. Дим поки що не зовсім розвіявся, і в ньому миготіли спалахи, потоки магії.

— Не знаю… їх тут десятки, – скривилася Ліббі. Вона явно боролася з розпачом; для такої слабонервної людини атака ілюзорних супротивників була, напевно, особливо жахлива. — Кімната кишить ними.

— Залишилося всього троє, – підказав Трістан, – але ти не витрачай енергію. Подивимося, чи зможу знайти медита, який кастує ілюзії.

Ліббі заскрипіла зубами.

— Поспішай!

І то правда. Трістан підвів голову і озирнувся в пошуках мага (якщо ця людина і справді була тут). Ніяких слідів чужих чарів він не побачив, зате розгледів кулю – справжню; мабуть, Ліббі не зуміла відрізнити її від ілюзорних, – і в останню мить збудував примітивний щит, який відразу розпався від удару. Ліббі стривожено схопилася.

— Медит не тут, – сказав Трістан. Висновок був страшним. — Давай позбудемося цих трьох і рушимо далі.

— Наводь мене, – без вагань попросила Ліббі. — Трьох я прибрати можу.

Трістан і не сумнівався.

Він узяв її за ліву руку і направив на стрільця у той момент, коли той випустив у них чергу. Як і минулого разу, вибух Ліббі вдарив у нападника, тільки Трістан не став чекати і дивитися, чи вразила вона ціль. Двоє інших заворушилися, і ось він притиснув Ліббі до грудей, прицілившись спочатку в того, що рухався на них, а потім – не без труднощів – в того, що спробував вислизнути з кімнати.

— Біжить туди, — сказав Трістан, прямуючи за втікачем і тягнучи Ліббі за собою. — Мабуть, там і медит. Ти можеш…

Навколо них зімкнулась тонка куля повітря і з легким клацанням герметично відсікла їх від зовнішнього світу.

— Дякую, – сказав Трістан.

— Нема за що, – захекавшись, відповіла Ліббі.

Трістан упіймав слід магії і пішов за ним до каплиці. Найближча панель вітражного триптиха зображала мудрість, і бурштинове полум'я, її втілення, зловісно мерехтіло у світлі іскор із долонь Ліббі.

Не встигли вони навіть вийти з аванзалу, а Трістан вже з легкістю виявив ілюзіоніста. Захисне заклинання було явно дорогим і накривало майже всю кімнату, досягаючи прилеглих точок доступу. Трістан притримав Ліббі, бажаючи спочатку переконатися, чи не працює медит у парі з кимось.

Мабуть, напарник все ж таки був, хоча Трістан не розумів, у будинку він чи діє на відстані. А ось медит писав щось на клавіатурі абсолютно звичайного ноутбука. Мабуть, зламував камери спостереження, щоби побачити обстановку; отже, залишалися лічені секунди. Якби ілюзіоністу не доводилося підтримувати морок, він уже помітив би Трістана з Ліббі в кімнаті.

— Давай, – сказав Трістан, – поки він не дивиться.

Ліббі сповільнилася в нерішучості, на що він зовсім не розраховував.

— Мені на забій стріляти чи…

І саме в цей момент медит відірвався від комп'ютера і подивився на Трістан.

— ДАВАЙ! – не витримавши, відчайдушно скомандував Трістан, і Ліббі, слава, його мати, богу, встигла підняти руку, зупинивши атаку. Медит витріщив очі, явно усвідомивши, що поступається в силі, а Ліббі рушила на нього, притискаючи його закляттям.

Без бою медит здаватися не збирався, але на другу його спробу Ліббі відповіла чимось на кшталт блискавки, розряд якої батогом ударив його по руці. Пролунав крик болю, а слідом – приглушене бурмотіння. Мандаринський діалект Трістан призабув, але мабуть, це була якась простенька лайка.

— Хто вас надіслав? – зло запитала Ліббі, а медит абияк став на ноги. Трістан, передчуваючи, що він зараз накастує якусь ілюзію для захисту, рвонувся вперед, схопив Ліббі за руку і направив її на нього.

— Котрий? – ахнула Ліббі. — Він розділився.

— Он той, он там, біля дальнього вікна…

— Він множиться!

— Тримай рівніше, він мій…

Цього разу, наводячи руку Ліббі на медита, що втікає, Трістан щось миттю помітив: невловимий слід магії, схожий на блискучий ланцюжок. Тонка, як ювелірна прикраса, вона раптом луснула.

Медит обернувся, злякано витріщивши очі. Зрозуміло, це його партнер обірвав сполучні чари.

— Його напарник злився, – пояснив на вухо Ліббі Трістан.

Вона застигла.

— Це означає…

— Мочи його, поки не втік!

Через пальці, якими Трістан тримав зап'ястя Ліббі, він відчув, як з її руки виривається потік сили: по жилах ніби промайнула хвиля. І стоячи впритул до цієї живої зброї, Трістан дивувався. Ліббі – справжня бомба з плоті і крові, яка легко розклала б і кімнату, і повітря в ній на дрібні та невидимі (хіба що Трістану) частинки. Едріан Кейн у корж розбився б, намагаючись купити її послуги: найбільша частка у прибутку, найвища посада в його секті… Батько Трістана такий: стать, раса, клас для нього – порожнє. Зовнішність – ніщо. А ось користь – все. Руйнівну силу Едріан Кейн шанував, наче бога.

Трістан відвернувся, і все одно жаром йому обпалило щоку – такий сильний вибух. Від зусиль Ліббі похитнулася, але Трістан підхопив її за талію і мало не виніс із кімнати. Зупинившись він тільки побачивши Парісу: бліда, вона піднімалася їм назустріч сходами, а поряд з нею йшов Каллум.

— Ось ви де, – відчужено зауважила Паріса. Вона наче привида зустріла.

— Що сталося? — Запитав Трістан, допомагаючи Ліббі встати на ноги. Її хитало, але вона все ж таки кивнула і відсторонилася.

— Все добре, – сказала Ліббі, не послаблюючи, втім, пильності: вона ніби готувалася до чергової атаки, стискаючи голову в плечі.

— Щойно натрапили на медита внизу, – повідомив Каллум. — Якась шпигунська організація з Пекіна. Фахівець із бою.

Трістан моргнув, коли до нього почало доходити.

— У того медиту напарник був?

— Так, якийсь іл…

— Ілюзіоніст, – закінчив за Каллума Трістан і переглянувся з Ліббі. — Ми його дістали. Як ви зрозуміли, що вони є шпигунами?

— Взагалі, це було очевидно, але вона сама сказала, – відповів Каллум. — Тільки вона та її напарник мали магію, інші були смертні.

Можливо, вони відволікали увагу, дозволяючи медитам прорватися.

Ліббі розім'яла суглоби, все ще боязко озираючись на всі боки.

— Вона сказала, що нікого більше немає? Так вона збрехати могла запросто.

— Ні, вона не брехала, – запевнив її Каллум.

— Звідки знаєш? — З підозрою допитувалась Ліббі. — Вона ж могла просто...

— Я ввічливо запитав.

Паріса мала знати правду – тобто могла знати, адже медит не збудував жодного ментального захисту, – проте чомусь не висловлювалася.

— Все добре? – спитав Трістан, і вона сіпнулася, подивившись на нього знизу вгору. Вигляд у неї був хворий.

— Так, добре. – Паріса прочистила горло. — Ми ніби вже зачистили будинок.

— Група була лише одна?

Париса похитала головою.

— Ніко та Рейна усунули одну команду, ми розібралися з їхніми партнерами, але був ще якийсь одинак.

— Ні, не одинак. — Голос Атласу пролунав несподівано, і всі машинально піднялися. — Не варто хвилюватися, – зі сміхом промовив Хоронитель, за яким йшов Далтон. — Це я.

— Він справжній? — Пошепки запитала Ліббі у Трістана, чим злегка його вразила. Параноя – чи перфекціонізм? чим вона там страждала? – була доречною. Більше Ліббі своїм очам не вірила, і в довгостроковій перспективі це було лише на краще.

— Так, – сказав Трістан. — Справжній.

Ліббі у відповідь лише похмуро кивнула.

— Агента, якого усунула міс Камалі, прислав наш колишній наймач, містер Кейн, – повідомив Атлас, глянувши на Трістана. — Кожні десять років ми, до речі, чекаємо на атаку когось із корпорації «Уессекс», тож нічого дивного.

Трістан насупився.

— Ви… на них чекаєте?

У цей момент сходами радісно злетів Ніко. За ним тінню поспішала Рейна.

— Привіт, – сказав він, ніби не помічаючи, що тонка біла футболка на ньому просочилася кров'ю, а ніс зламаний. Адреналіновий кураж ще не пройшов, і Ніко дуже бадьоро кивнув Атласу. — У чому річ?

— Ну що ж, містере Варона, я тут розповідав іншим про оперативників, з якими ви зіткнулися цього вечора, – відповів Атлас, вирішивши не робити нетактовних зауважень щодо зовнішності Ніко. — Ви з міс Морі усунули групу спецназу.

— МІ-6? — Запитав Ніко.

— Так, і ЦРУ, – підтвердив Атлас. — Їх вів медит, фахівець із…

— Хвиль, ага, – підказав розпалений Ніко, дивлячись на Ліббі. — Як виступила, Роудс?

Ліббі, що стояла поряд із Трістаном, стиснулася.

— Твоє захоплення недоречне, Варона, це просто жахливо, – прошипіла вона, але Атлас відзвітував за неї:

— За допомогою містера Кейна міс Роудс ліквідувала одного з найнебезпечніших у світі ілюзіоністів, – сказав він, кивнувши на знак поваги і Трістану. — Його напарника, фахівця з рукопашного бою, усунув містер Нова. Обидва вони були улюбленими оперативниками однієї пекінської розвідувальної організації. Дуже до речі, що їх розшукували в усьому світі за військові злочини, – чемно повідомив він Ліббі, – і ми із задоволенням повідомимо владу, що про них більше не варто турбуватися.

— Ми нікого не пропустили? — Запитала Ліббі, яка явно ніяк не могла відійти від поганого передчуття, але не встиг Атлас і рота розкрити, як заговорила Рейна:

— Так. Двоє пішли.

Інші п'ятеро обернулися до Рейни, і та знизала плечима, спокійно відповівши:

— Вони не одержали того, за чим приходили. Охорона була надто складною.

— Так, – підтвердив Атлас. — Міс Морі має рацію. Приходили два медити з Форуму, вони безуспішно намагалися пробитися через охоронні чари архівів.

— Із Форуму? – перепитав Каллум.

— Це академічна спільнота на зразок нашої, – пояснив Атлас. — Вони переконані, що знання не можна зберігати та плекати, його треба роздавати вільно. Зізнаюся, вони дуже помиляються щодо суті нашої роботи і часто нападають на наші архіви.

— Звідки ви це все знаєте? — Запитав Трістан, якого все більше і більше засмучував безтурботний тон Хранителя. — Відчуття, що ви підставили нас як мішені.

— Це була перевірка, – сказав Каллум.

Атлас обдарував його роздратованою усмішкою.

— Не перевірка, – сказав він. — Не в строгому значенні цього слова.

— Ну так і кажіть тоді не так суворо, – напружено попросила Паріса. — Зрештою, нас мало не вбили.

— Вас ніхто не вбивав, – поправив її Атлас. — Так, ваші життя опинилися під загрозою, але вас відібрали до Товариства, тому що ви маєте необхідні для виживання інструменти. Шанс, що хтось із вас міг загинути, був…

— Реальний. — Ліббі підібгала губи. — Статистично, – додала вона, кивнувши у бік Атласа з виразом, у якому Трістан з огидою впізнав повагу, – наша смерть була можлива.

— Багато можливо, – погодився Атлас. — Але ж я й не гарантував вам безпеку. Насправді я досить ясно дав зрозуміти, що вам знадобиться певний обсяг знань у техніках бою та захисту.

Неприємно вражені, всі мовчали. Так, вони ніби не підписувалися під тим, що не згодні на раптові нічні обстріли, але ж є елементарна повага до чужих почуттів.

— У суспільстві прийнято таку практику: кожні десять років, коли збирається нова партія кандидатів, зливати дату їхнього прибуття, – продовжив у тиші Атлас. — Очікується, що в будинок спробують вдертися, але при цьому ніхто не знає, хто це буде і що він зробить.

— Більшість атак відбивали вже існуючі чари, – додав Далтон, несподівано нагадавши про свою присутність. – Інсценування дозволяє побачити, у яких напрямках розвинулися наші вороги.

— Інсценування, – луною повторив Ніко. — Що це, гра якась?

Його ніби надихало запрошення взяти участь.

— Лише поширена практика, – сказав Атлас. — Нам подобається дивитися, як кандидати працюють у команді.

— Значить, якщо коротко, це була перевірка, – сказав не дуже зраджений Каллум.

— Традиція, – уточнив Атлас, зобразивши чергову впевнену усмішку. — І, сказати правду, всі ви чудово впоралися, хоча, сподіваюся, побачивши один одного в дії, ви куди скрупульозніше поставитеся до створення охоронної системи. Співпраця дуже важлива для роботи, яку ми тут виконуємо. — Він обернувся до Далтона і вигнув брову. — Ви згодні, містере Еллері?

— Як я вже сказав, кожен новий клас – це унікальний комплект спеціальностей, – байдуже повідомив Далтон, звертаючись до всіх шістьох. — По своєму досвіді можу сказати, що вас відбирали за індивідуальні таланти, але для роботи в групі. Суспільство розраховує, що, просуваючись уперед, ви діятимете відповідно.

— Так, саме, – сказав Атлас, знову звертаючи увагу на кандидатів. — Нам, звичайно ж, ще належить оцінити практичні та магічні збитки, але якщо вже будинок зачищений і захисні чари працюють у колишньому режимі, я б запропонував вам відпочити, а вранці знову оглянути системи безпеки. Доброї ночі, – коротко побажав він, киваючи всім, а потім розвернувся і пішов, забираючи Далтона.

Паріса, як зауважив Трістан, проводжала Далтона, трохи насупившись, пильним поглядом, в якому читався надмірний інтерес. Трістан почекав, поки решта рушить з місця – спершу Рейна, яка без слів вирушила до себе, потім Каллум, що закотив очі, а слідом Ніко з Ліббі, які негайно почали сперечатися приглушеними голосами, – і підійшов до Паріси. Та дивилась убік, про щось тривожно замислившись.

— Що не так? — Запитав Трістан.

Паріса стрільнула очима у бік Каллума, що встиг відійти на кілька кроків.

— Нічого, – відповіла вона. — Нічого.

— А на вигляд не скажеш.

— Правда чи що?

Каллум, втім, і справді поводився як ні в чому не бувало.

— Що сталося? – знову запитав Трістан.

— Нічого, – повторила Паріса. — Просто… — Вона замовкла, а потім прочистила горло і разом із Трістаном пішла за рештою. — Нічого не було.

— Ага, нічого, — сухо промовив Трістан. — Правильно.

На початку коридору з кімнатами вони затрималися, тоді як інші розійшлися по своїх спальнях. Ніко ще кинув щось несхвальне на адресу Ліббі – на кшталт «нічого з твоїм Фаулером не станеться», – і ось нарешті в коридорі залишилися тільки Трістан і Паріса.

Трістан зупинився в нерішучості біля її дверей.

— Я тут подумав, – почав він, прочистивши горло. — Якщо ти хотіла б…

— Зараз не хочу. Вчора прикольно вийшло, але навряд нам варто займатися цим постійно.

Він одразу підвівся:

– Я не те мав на увазі.

– А ось і те, – заперечила Паріса. — Ти побував на межі смерті, і тобі не терпиться присунути свій кінець комусь, щоб тобі полегшало. — Трістану, вихованому надто по-англійськи для таких розмов, її вибір слів дуже не сподобався, але не встиг він висловитися, як вона його перебила: — Це закон еволюції: на межі смерті тіло природно прагне розмноження.

— Не так вже й близько ми були до смерті, – промимрив Трістан.

— Так? Отже, тобі пощастило. — Вираз обличчя Паріси став жорсткішим, і її погляд метнувся у бік дверей Каллума.

Трістан розкусив Парису одразу, але відмовками вона лише підтвердила його підозри: щось сталося.

— Я думав, Каллум тобі подобається, – зауважив Трістан, і тут уже піднялась Паріса.

— А хто сказав, що ні?

— Я мав на увазі…

— Я його не знаю.

Трістан прикинув, що втретє питати, напевно, не варто, тому сказав прямо:

— У вас явно щось трапилося. Ти не мусиш говорити, що саме, просто я…

— Нічого. Нічого не було. — Паріса кинула на нього колючий погляд. — Як там маленька міс Сонечко?

— Ліббі? Нормально. Навіть добре, – видав Трістан, відчувши укол совісті. Може, без нього Ліббі й не впоралася б так швидко, а ось він без неї не впорався б зовсім. — Вона молодець.

— Трохи убога, ні?

— Хіба?

Париса хмикнула.

— Бачив би ти виворот її думок.

Куди-куди, а у думки до Ліббі Трістан заглядати точно не хотів.

— Сумніваюся, що ми з нею потоваришуємо, – ніяково сказав він, – але вона хоча б корисна.

Ну ось знову ці розмови про користь.

— Самоприниження – марна трата сил, – сказала Паріса, ніби їй вже набридла перспектива слухати його думки. — Ти або віриш, що гідний, або ні – ось і вся казочка. Якщо ні, – додала вона, відчиняючи двері до себе в кімнату, – то вчора я, мабуть, помилилася, склавши про тебе високу думку. Розчаровуватися було б шкода.

Трістан закотив очі.

— Отже, я молодець, га? У цьому проблема?

— Проблема в тому, що мені не потрібна твоя прихильність, – відповіла Паріса. — Не можна просто так взяти і замінити одну вимогливу жінку іншою, але що ще важливіше, у мене немає часу на твої проблеми з татком.

— Ну, не треба мене так відверто по стінці розмазувати, – простяг Трістан.

— О, я тебе зовсім не розмазую. Не сумніваюся, ми з тобою ще повеселимося, просто не дві ночі поспіль, – знизала плечима Паріса. — Це створює абсолютно неправильний посил.

— А саме?

— Ніби я не знищу тебе, якщо випаде шанс, — сказала вона і, ковзнувши до себе в кімнату, зачинилася.

Офігіти, подумав Трістан. Парісі якимось чином навіть у такі моменти вдавалося залишатися прекрасною, будучи при цьому першорядним стервом, і це збивало з пантелику. Ще вона була куди прекрасніша за Іден, а це багато говорило про її красу ... і стервозність.

Трістан мав приголомшливий талант вибирати жінок, які ставили на перше місце себе кохану. Він, як натасканий пошуковий собака, вічно знаходив саме ту, яка уб'є його почуттям власної гідності. Він ніби й шкодував, що його тягне на таких нахабних і зарозумілих, але амбіції – це так мило, та й Паріса сама по собі чарівна. Можливо, вона навіть мала рацію, говорячи про проблеми з татком.

Можливо, Трістан просто хотів, щоб ним користувалися, оскільки все життя йому втовкмачували в голову, ніби він безкорисний.

Частина четверта.

Простір

Ліббі

— Ну, – сказав Езра. — І як воно?

— О, ну так, – відповіла Ліббі. — Нормально.

— …Нормально? — Езра глузливо і водночас недовірливо застогнав у трубку, а Ліббі уявила, як він там закочує очі. — Гаразд тобі, Лібс. Ти вже місяць майже нічого про роботу не говориш, а я тут хвилин десять говорю про цибулеві бейгли свого куратора. Могла б хоч щось розповісти.

М-да, чудово. Адже здавалося, що Ліббі знову вдалося з'їхати з теми і що, слухняно витримавши розповідь про куратора з його бейглами, вона зуміє ненав'язливо перейти до сексу по телефону, але ... не повезло. З іншого боку, вона хотіла цього, потребувала того, хто захоче вислухати все «нічого», яке можна розповідати стороннім.

— Це стипендія, – повторила Ліббі, прикушуючи щоку зсередини. — Ми тут… ну, це… вчимося на ній. Майже постійно читаємо. Вранці – і ще, буває, по обіді – у нас лекції. Дослідженнями займаємось.

Ну от як би все. Все, що можна говорити. Нудно, зате, якщо пощастить, Езра не підкопається.

— І що досліджуєш?

Не поталанило.

— А, ну… це…

— Магія і наука завжди йшли пліч-о-пліч, – сказав Атлас у вступі до першої теми, через якихось сорок вісім годин після інсценування.

Будинок і захисні чари повністю відновили (а стан його мешканців різнився від мутного погляду до нудоти; тільки Каллум виглядав настільки неправдоподібно свіжо, що Ліббі подумала, чи не переборщив він з ілюзіями), і Атлас проводив клас у читальний зал, де й зберігалися архіви. . Це було дворівневе приміщення, у центрі якого розташувалося кілька столів із одним-двома стільцями та невеликими лампами. Нижня половина висвітлювалася слабо, щоб не псувати літературу (мабуть), часто дуже тендітну. Верхню ж, навпаки, оперізували рейкові світильники, що тьмяно сяяли із заставленого книжковими стелажами балкона. У дальньому кінці кімнати на верхньому рівні вишикувалася батарея труб для пневматичної пошти, прямо як за старих часів. Ними, як пояснив пізніше Атлас, доставляються рукописи зі сховищ.

Коли вони тільки ввійшли, на них з балкона подивився чоловік середнього віку, який, мабуть, заправляв манускрипти в трубу пневматичної пошти. Провівши поглядом кандидатів, він кивнув на знак привітання Атласу.

Атлас у відповідь зробив галантний жест.

– Bom dia[9], сеньйоре Олівейра, – привітався він, і Ліббі трохи здивувалася, впізнавши в незнайомому пані нинішнього голову медитського міністерства Бразилії.

— Як би там не було, – продовжував лекцію Атлас, – багато з того, що тут зберігається, не проводить меж між магією і наукою. Розмежування відбулося в пізніших століттях, особливо в епоху, що передувала Просвіті і після протестантської Реформації. Наукова думка на стародавній світ, як, наприклад, у роботах Демокрита[10], які ми маємо…

У цей момент Рейна, яка зазвичай подумки перебувала десь далеко звідси, стрепенулась. І не дивно, адже Демокрит написав десятки текстів з давньої атомістики, і майже кожен у класичній програмі навчання значився як «загублений».

— ...вказує на те, що більшість досліджень природи і самого життя зовсім не виключає існування магії. Взагалі деякі середньовічні дослідження неба і космосу припускають як науковий, так і магічний підхід. Візьмемо, наприклад, «Рай» Данте, що надає художню – але тому не менш точну – інтерпретацію уявлень про Землю та її атмосферу. Феномен неба Данте можна приписати як науковим, і магічним силам.

Більшість уроків, якщо їх можна було так назвати, являла собою Сократові дискусії з Атласом або філософські роздуми Далтона в одній із жахливо задушливих кімнат на нижньому поверсі (зазвичай у тій, що під розфарбованим куполом). Програма, на думку Ліббі, була мізерна: короткий перелік тем і ніякого списку рекомендованої літератури, що спочатку викликало ступор. Ні проектів, ні курсових чи напрямків в принципі… При цьому від усіх, незважаючи на різницю у спеціальностях, чекали на посильний внесок в обговорення тем і постулатів. Для Ліббі, яка нещодавно скинула університетські пута, такий ступінь свободи став одночасно благословенням і прокляттям.

Вільний від лекцій та роботи над охоронними чарами час можна було вважати особистим та проводити його як завгодно. Особняк, такий величний і сповнений затишних містечок, утиснувся до кількох кімнат для відпочинку та їжі. Ліббі, як і інші (крім, мабуть, Каллума), часто займалася численними першими виданнями текстів. Що б клас не обговорював вдень, швидко прилітало з архівів – так на столику поруч із Ліббі, чи не встигла вона висловити побажання, з'явилася рукописна копія записок Гейзенберга[11].

— Цікаво, – сказав тоді Атлас, – що принцип невизначеності Гейзенберга заснований здебільшого на великій помилці. Можливо, ви чули про те, як того вечора, коли Вернер Гейзенберг взявся за обчислення, він спостерігав за людиною, яка йшла перед ним на невеликій відстані: той ніби з'являвся під ліхтарями і пропадав у темряві, виникаючи потім знову в черговій калюжці світла … і так далі. Зрозуміло, Гейзенберг припустив, що людина не зникає і з'являється в буквальному сенсі, а просто стає бачимо або невидимий залежно від ступеня освітленості вулиці. Таким чином, якби Гейзенберг відтворив траєкторію незнайомця, орієнтуючись з його взаємодію Космосу з оточуючої матерією, міг би зробити те й з електронами, що є неодноразово підтвердженим становищем фізики. На жаль, – посміявся Атлас, – людина, за якою спостерігав бідолаха Гейзенберг, була медитом на ім'я Амброс Віссер. Він дуже навіть умів зникати і з'являтися де забажає, і того вечора знатно розважився. Після смерті Амброс очолив співтовариство полтергейстів того самого копенгагенського парку і сьогодні користується глибокою повагою за внесок у наше розуміння атомних спектрів.

А ось із запитами на суміжні теми або навчання, що не стосувалися навчання, справа була не так райдужна. Не те щоб Ліббі вдарило в голову щось конкретне, але з цікавості (ну, згадала вона миттю про Кетрін, варто було Рейні в черговий раз закотити очі) і зовсім несподівано для себе вона вирішила випробувати службу доставки: запросила книгу про стійкі магічні методи лікування дегенеративних захворювань . Архів відповів просто і невигадливо: на руки Ліббі з пневматичної труби випурхнув квиточок із написом: «Запит відхилений».

— Ліб? – покликав її Езра, і Ліббі здригнулася, виринувши з роздумів. — Ти ще там?

— Так, вибач, – сказала вона, поморгавши. — То про що ти питав?

Езра якось змащено засміявся. Мабуть, перевертався в цей момент набік. Ще Ліббі розчула промовистий шурхіт його улюблених кошиків з арахісової пастою. Уявила зім'яті про узголів'я ліжка чорні кучері Езри, і її накрило хвилею туги по ньому, на гребені якої пінилося бажання.

— Над чим ти зараз працюєш? – спитав Езра.

— О, ну… охорона навколишнього середовища. В деякому розумінні.

Це було частково правдою, якщо вважати процес тераформування агресивних середовищ екологічним проектом. Вдень напередодні Ліббі з Ніко витратили майже всю енергію в спробах змінити молекулярний склад розфарбованої кімнати. Вони сподівалися підправити природу її атмосфери до кращих параметрів, але Рейна гаркнула на них, мовляв, фікус у кутку задихається. — Ми просто намагаємося зрозуміти базові принципи науки та магії, щоб їх можна було застосувати до великих проектів.

По типу кротових нор. Поки що Ніко та Ліббі вдалося створити одну червоточину: на дослідження пішло два тижні, а потім ще цілий день на те, щоб її накастувати. Випробовувати перехід зрештою Ніко довелося особисто, тому що більше ніхто не захотів ризикнути – та мало куди занесе, раптом ще на Юпітер закине? Технічно це було неможливо, адже подібні переміщення зажадали б розрахунків та енергії цілої команди медитів тисяч із десяти Ніко та Ліббі, та все ж Трістан виглядав так, ніби швидше відгризе собі ногу.

Червоточина виводила з коридору на першому поверсі західного крила на кухню, і Ніко, цілком у своєму дусі, тепер використовував її на постійній основі.

— Ну, можна зрозуміти, що це поки що не так цікаво, – сказав Езра. — Коли ти на ранніх стадіях досліджень, багато наук можуть здатися зовсім марними. Та й потім, мабуть, також.

— Ти ... маєш рацію, – нерішуче погодилася Ліббі, не бажаючи, однак, визнавати, що створення червоточини і так вже марна, адже Ніко постійно стрибав у неї, повертаючись потім з перекусом.

Наскільки Ліббі знала, вони першими не те що довели реальність червоточинів, а й створили один такий. Так, це поки що крихітна спроба, ледь гідна згадки, але якщо в майбутньому з'являться більші джерела сили – скажімо, десь суто випадково народиться медит, у якого з пальців буде бити енергія розщепленого атома, що перевершує можливості Ніко і Ліббі в мільйон разів, – то хтось легко зможе домогтися того ж ефекту з простором, з часом ... у просторі-часі! І взагалі, якби про це дізнались великі люди, вони махом зібрали б натовп медитів і допомогли магічній космічній програмі. Ліббі навіть хотіла дзвонити до НАСА, але згадала: зрештою управляти проектом буде політик (будь-який, неважливо звідки), а то й зовсім натовп політиків, з яких хтось неминуче менш обізнаний або зліший, ніж інші. І потім, казав їм Атлас: знання в більшості його форм краще тримати під захистом, поки не стане ясно, що подібні одкровення не вирішать використовувати на шкоду.

Навіть якби Ліббі вдалося успішно терраформувати Марс, не було гарантій, що це не спричинить другу глобальну епоху імперіалізму і неминучу катастрофу. Краще було їм поки що тримати відкриття в архівах.

— …з Вароною?

— Що? — Запитала Ліббі, подумки підкорювала інші планети. — Вибач, я просто…

— Я питав, як там у тебе з Вароною, – повторив Езра, тільки вже не насмішкувато, а напружено. Про Ніко він, схоже, взагалі спокійно говорити не вмів, і це було зрозуміло. Ліббі сама заводилась при згадці його імені. — Він не дозволяє собі… ну, типу… бути собою?

— О ну…

У цей момент з галереї долинули нерозділені крики Ніко, а значить, він, швидше за все, знову спарингував з Рейною. Це почалося відразу ж після інсценування (як Атлас назвав подію, під час якої вони всі першої ж ночі ледь не загинули), і тепер Ніко та Рейна займалися бойовими мистецтвами щодня.

Життя з Ніко, який маніакально дотримувався режиму тренувань, здавалося Ліббі дивним: з одного боку, він своїм звичкам, яких нахопився ще в НУМІ (незрозумілі манії, випадкові зникнення, вічна неквапливість), не зраджував, а з іншого, вони виявилися в новій, лякаючій формі. Ніко, наприклад, і так не був фанатом сорочок, зате тепер надто вже часто налітав у коридорах на Ліббі, голий до пояса, повністю потний, забруднював їй блузки.

Зізнатися, те, як легко Ніко потоваришував з Рейною (або як ще назвати їхні стосунки?), спершу турбувало. Ліббі мимоволі зізналася собі, що ближче Ніко в неї нікого немає, а Рейна з Ліббі дружити явно не збиралася. Інші, напевно, теж її зненавиділи (у випадку з Каллумом, втім, це було взаємно), тож перспектива втратити Ніко лякала. Ліббі в житті не подумала б про таке.

Свою наївність Ліббі теж визнавала, але все-таки представляла Суспільство якоюсь академічною утопією. Де ж допомога одна одній, де загальний інтерес до навчання? Ось НУМІ ломився від однодумців, і від Товариства Ліббі чекала схожої, якщо не кращої форми спорідненості. Але зуміла досягти лише стерпної подоби симпатії з боку Паріси. Від телепатії Ліббі старанно захищалася, однак Паріса якось несподівано повідомила її: «Випереджаючи твоє питання, Роудс, скажу: ні, це не особисте. Якби я мала час зайнятися тобою, я б, може, знайшла тебе симпатичною, але ж ми обидві знаємо, що ти в мені розчаруєшся».

Загалом мови про дружбу і не йшло.

Якщо чесно, то, наскільки міцно Ніко і Рейна зійшлися на ґрунті вчиненого ними разом насильства, обурювало. З одного боку, Ліббі втратила Ніко і автоматично ставала тією, кого елімінують наприкінці року, коли всі зійдуться у неприязні до неї; з іншого, він всю дорогу в універі ненавидів Ліббі, а тут узяв та й зійшовся з дівчиськом, яке навіть майже не говорило, тільки знай собі корчило зневажливі міни.

— Здуйся, Роудс, – порадив Ніко.

На той час вони вибралися дослідити територію в межах захисних чарів; південний сад оточувала мила доглянута галявина з гаєм дерев і рожевими кущами, у яких Ніко та Рейна і влаштували перший імпровізований майданчик для жартівливого кулачного бою.

Десь ще в перші тижні Ніко відвів Ліббі убік; вона притулила очі долонею від яскравого літнього сонця, а він, лепечачи щось, обтирався рушником.

— Ти й досі потрібна мені, – запевнив він її, як завжди жвавий і пихатий.

— О, як славно, – сухо відповіла Ліббі, – дякувати Богу, я все ще тобі якось корисна.

— Я взагалі збирався тобі дещо повідомити. — Ніко, звиклий до її сарказму, пропустив шпильку повз вуха, взяв її змовницьки під лікоть, на її подив, і відвів за розсип рожевих кущів, які тут, схоже, іменувалися садом. — Я дещо помітив за Рейною.

— Варона, – зітхнула Ліббі, – знову ти зі своєю паскудністю...

— Що? Ні, нічого такого. Якщо я з кимось і хочу переспати… а, забий, – промимрив він. — Повір, тобі потрібно, щоб Рейна зайняла нашу сторону, – запевнив він її тоном, що інтригує (на його думку). — Вона нам потрібна, хоча я навіть не впевнений, що вона це розуміє. Як і те, навіщо ми їй.

— А ти? – недовірливо запитала Ліббі, адже Ніко здобув погану славу за свою феноменальну неуважність. Наприклад, умудрився пропустити, що найкраща подруга Ліббі по НУМІ, Міра, була по вуха в нього закохана.

І до і після того, як він із нею переспав.

Ох вже ці бабії.

— Я це випадково з'ясував, – визнав Ніко, відмахуючись від чергової спроби Ліббі помститися за Міру і принизити його мужність, – так що твій скептицизм – це ще не найстрашніше, але так, сам я розумію. Рейна ... — Він замовк, насупившись. — Вона як батарейка.

Ліббі моргнула.

— Що?

— Я тут подумав ... Натураліст – це ж не просто якесь джерело енергії, правда? Не знаю, як це у Рейни виходить або у що вона втручається, але ти сама подумай, Роудс ... — Цей його благаючий тон дратував; шестерні в голові у Ліббі і так вже оберталися в ритмі з його. — Я це помітив, коли ворожий медит накривав нас хвилями під час інсценування. Варто мені торкнутися Рейни, і я ніби підключився до додаткового джерела енергії. Він зізнався в цьому ще до того, як вони створили червоточину. І якби не відкриття Ніко, кротова нора навіть не вийшла б. Втім, дякувати Ніко Ліббі не поспішала.

— Треба перевірити, – тільки й сказала вона, озираючись через плече. Було чудово з'ясувати, що їхній союз усе ще чинний. Адже Ніко дочекався, поки вони залишаться наодинці, і лише потім поділився підозрами. — Як думаєш, вона стане на наш бік?

— Роудс, вона і так за нас, – хмикнув Ніко, і Ліббі спочатку списала це на його невтомну зарозумілість, але потім, дякувати Богу, він виклав докази: — Ми сильно не балакаємо, – пояснив він, жестом показуючи на результати недавнього тренування, – але вона начебто цілком тебе терпить ...

— Яка похвала, Вароно, дякую тобі за це…

— …і вона, безперечно, ненавидить Парісу. А ще не приховує недовіри до Трістана та Каллума.

— Та й не треба, – пробурмотіла собі під ніс Ліббі і цим мимоволі спровокувала ще одне осяяння в шаленій мережі думок Ніко де Варони.

— Під час інсценування ти була з Трістаном, – вголос почав міркувати він, поливаючи собі на голову з пляшки з водою (і обдавши Ліббі бризками, за що вона дякую не сказала), а потім допив залишки. — Як він тобі?

Ах так, Трістан... Повна загадка.

— Він уміє щось дивне, – визнала Ліббі, скидаючи з чола краплю води, поки та не зіпсувала їй чубчика. Відросле волосся тепер постійно лізло в очі. — Пам'ятаєш, він казав, що бачить ілюзії наскрізь? Виявилося, він їх взагалі не сприймає.

— Прямо зовсім-зовсім?

— Так, начисто. Йому доводилося питати, як я бачу кімнату.

— Ха, дивно. — Ніко задумливо помовчав, прикусивши горлишко пляшки. — Як думаєш, це знадобиться?

— Дуже. Ну, – сказала вона, подумавши трохи, – корисна ж навичка. Тільки я не впевнена, чи достатньо її, щоб Трістана не виключили. Як не противно визнавати це, – зітхнула вона, – емпат і телепат можуть виявитися набагато ціннішими союзниками, коли ми вийдемо за межі фізичних наук.

— Краще телепат, ніж емпат, не думаєш? Якщо вибирати.

— Ти так кажеш тільки тому, що тобі подобається Паріса, – ледь чутно пробурчала Ліббі, і Ніко посміхнувся їй непростимо широко.

— Я, винен, Роудс?

— Їй-богу, Варона! — Ні, звичайно, він не винний; Паріса безперечно була найпрекраснішою дівчиною з усіх, кого Ліббі зустрічала. На щастя, Ліббі не морочилася, немов безпорадний хлопчик, на сторонніх деталях на кшталт того, як залізти Парісі в труси. — Якщо про твої розваги не думати, то яка від неї користь у команді? Коли справа дійде до спільної роботи, я не назвала б Парісу ресурсом.

— І то правда, – відповів Ніко. Мабуть, міцно по голові отримав, а інакше з якого дива йому погоджуватися? — Якось дивно вона поводилася з Каллумом, ти помітила?

Ліббі подивилася на Ніко, як би кажучи йому поглядом: всі ми дивно поводимося з ним, і на те є причини.

— І то правда, – повторив Ніко.

— У чому річ, до речі? — Обережно запитала Ліббі, вказуючи Ніко на торс, який він патологічно відмовлявся прикривати одягом, а заразом маючи на увазі його відносини з Рейною. — Ви двоє що, це…

— Займаємося, Роудс, – відповів Ніко, напружуючи м'язи пресу для кращого ефекту. — Кажу ж, ми з нею особливо не балакаємо.

— Гаразд, – зітхнула Ліббі, – але ти… у сенсі… ви двоє не… того?

— Тобі то що? — Він зобразив одну зі своїх самовдоволених, сліпучих усмішок, які Ліббі ненавиділа до глибини душі. — Тільки не кажи, що ревнуєш.

Боже всемогутній!

— Іди ти знаєш куди, Варона! — Сказала Ліббі, розвертаючись. Довше вона розмов із ним просто не винесла б.

Втім, Ніко встиг перехопити її та притягнути до себе.

— Адже ти нічого Фаулеру не розповіла, так? Якщо вже я щось говорю Гідеону, то й ти Фаулеру розпатлати могла.

— Ах так, адже твій сусід і мій хлопець – це прямо одна і та ж сама опера. — Ліббі закотила очі.

— Я тільки хотів сказати...

— Розслабся, Вароно, я йому нічого не говорила.

— Що, і про інсценування теж?

— Ні, чорт забирай. Ти знущаєшся? — Вона справді збиралася розповісти Езрі, але, поміркувавши всього секунду, передумала. Він би збожеволів, дізнавшись, що Ліббі побувала на межі смерті. Все-таки обидва вони пережили горе втрати, а ще Езра, такий старомодний, завжди корчив із себе лицаря на білому коні. — Взагалі нічого.

— До кого схиляється Трістан? — Запитав Ніко, забувши вже про Езру і переходячи до наступної мети. — Як думаєш, чи вдасться переманити його на наш бік?

— Він нам потрібний? – із сумнівом запитала Ліббі.

— А що, він тобі не до вподоби?

— Справа не в цьому. — Якщо чесно, вона очікувала, що Трістан сподобається їй набагато менше. — Він розумний, цього не відібрати, – визнала Ліббі, згадавши, як він допоміг з розрахунками набагато більше, ніж ті ж Каллум і Паріса. Він був інвестором у галузі магічних технологій і мав значний багаж знань, нехай навіть практичний досвід у фізичних дисциплінах і не давав йому зробити великого вкладу в сам витвір. — Просто він ще й дуже… ну…

— Буркотливий, – підказав Ніко.

— Ну, я б не…

— Він буркотун, – повторив Ніко.

— Вароно, я ж намагаюся…

— Він буркотун, – голосно промовив Ніко.

— Скоріше вже сором'язливий, – непереконливо заперечила Ліббі.

А потім, бачачи, що її самообман на інших не працює, зітхнула.

— Навряд чи з ним щось не так, просто мені… Гаразд, по-перше, я йому майже напевно не подобаюся, – сказала Ліббі і тут же схилилася, дивуючись власній інфантильності.

— Ти й мені не подобаєшся, Роудс, так що навряд чи це стосується справи, – сказав Ніко з огидною усмішкою, довівши, що залишився тим самим. — До того ж видно, що Трістану ніхто не подобається, нема чого приймати це на свій рахунок.

— Я й не приймаю.

— Ну ну.

— Я лише кажу, що поки що не готова укладати союз із ним. Або з Рейною, якщо на те пішло, – поспішила додати Ліббі. — Може, вона і корисна, і всяке таке, але минуло всього кілька тижнів.

— Ніхто не говорить про відданість душею та тілом. Мені просто здається, що вона… типу… — Його усмішка стала ширшою, видаючи мстиву радість. — В міру епічна. Висока похвала від того, хто помістив Ліббі на дно списку двадцяти найгірших знайомих (тобто так сказав у запалі сам Ніко десь на третьому курсі). З іншого боку, Ліббі його до Рейни не ревнувала. Їй достатньо було дізнатися, що він має намір до кінця підтримувати спілку саме з нею, з Ліббі.

Як було б мати союзника і друга в одній особі? Напевно, непогано. Десь із півсекунди Ліббі гадала, чи не потеплішає до неї Трістан після того, як вони разом пройшли лезом бритви, але з того часу він її цурався. Вона навіть подумала, ніби просто навигадувала собі всякого. Зрештою, у класі вона наймолодша, а Трістан приблизно ровесник Каллума – ось вони і зближуються. Або ж справа у відкритій неприязні самого Каллума до Ліббі (або до її емоцій, на що їй точно було начхати)? Раптом саме тому Трістан і віддалився від неї?

Якщо так, то Трістан не просто ідіот. Інстинктам його теж вірити не варто. Ліббі майже відразу зрозуміла, що Каллум негідник, і з цим начебто навіть погоджувалась Париса. І якщо Трістан цього не бачить.

Ліббі пожувала губу, задумливо приклавши трубку телефону до іншого вуха.

— Не варто витрачати на нього енергію, Ліб, – сказав Езра.

— Знаю, – відповіла Ліббі, тільки тут згадавши, що Езра говорить про Ніко, а не про Трістана, і що, ну так, вона все ще розмовляє з ним по телефону. — Тобто це… пробач, – моргнувши, погладшала вона, – з Вароною немає проблем, я просто…

— Є ще хтось?

— Гм? — Чорт, ось і ще момент, про який не можна говорити: інші учасники програми. Туга за Езрою знову зчепилася з незручною необхідністю відповідати на розпитування. З кожним днем виносити це ставало дедалі важче. — Ні, я просто…

У двері тихенько постукали.

— Стривай, Езро... Хто там? — Запитала Ліббі, прикривши трубку долонею.

— Трістан, – відповіли з коридору таким тоном, ніби не терпілося скоріше закінчити розмову, що ледь почалася. Іншого, втім, від Трістана Ліббі й не чекала.

— О, е… — Ось так сюрприз. — Секунду. Езра? — Знову сказала Ліббі в трубку. — Можеш мені передзвонити потім?

Повисла пауза.

— Я збирався йти, Ліб. Тут у нас пізновато. До завтра?

— До завтра, – сказала вона, відчувши невелике полегшення. — Люблю тебе.

— І я тебе, – підозріло байдужим тоном попрощався Езра і натиснув відбій.

Ну і гаразд, з цим Ліббі розбереться в майбутньому, а тепер вона встала з ліжка, пройшла до дверей і відчинила її.

Для людини, якій ілюзії не створювали перешкод, Трістан Кейн виразно сам був такий. Настала субота, і від рутинних справ клас звільнили – якщо тільки ніхто не спробує порушити оновлені охоронні системи, – проте Трістан прийшов при параді (модно так заправивши сорочку, закотивши рукави і трохи відвернувши манжети, ніби збирався на невеликий, але дуже важливий діловий обід). і тримаючи під пахвою газети. Ліббі навіть подумала, що Трістан і на сніданок, і на обід спускався до їдальні, хоча у вихідні трапезувати їм дозволяли у себе в кімнатах. Наче зовнішня звичайність була невід'ємною частиною його особистості.

— Так? — Запитала вона, трохи захекавшись після ривка до дверей. Трістан дивився на неї зверху вниз яструбом, як завжди незбагненний.

— Лукрецій досі в тебе?[12]

— О, так, звичайно, постривай... Ти не стій на порозі.

Залишивши для нього двері відчиненими, вона розвернулась пошукати книгу.

— Працюєш по суботах? — Запитала Ліббі, копаючись у купі речей. Найближчим часом Лукрецій їй не знадобиться; вона взагалі збиралася провести день у трико для йоги, заздалегідь відновлюючись після всього того, на що в понеділок буде потрібно багато енергії.

— Просто захотілося ще раз поглянути на нього, – відповів Трістан.

— Якщо чесно, не знаю навіть, яка в ньому користь, – сказала Ліббі, відшукавши нарешті книгу в купі біля тумбочки. Вона б не назвала себе взірцем охайності, та й рано вставати не вміла. Коротше, почувала себе сумно неадекватною поруч із Трістаном, який був до того охайний, що мало не сяяв. — Сумніваюсь, що в ньому є те, про що не пишуть у більш пізніх роботах.

— Там начебто було щось про час, – сказав Трістан. — Правда?

— Типу того. Жодної конкретики, але…

— Хочу сам подивитися, – коротко сказав Трістан, і Ліббі здригнулася.

— Вибач, я не хотіла…

— Не вибачайся, – нетерпляче сказав він. — Просто хочу один здогад перевірити.

— О. — Ліббі простягла Трістану книгу, але, перш ніж він пішов, прочистила горло і сказала: — Не хочеш поділитися зі мною здогадом?

— А що?

— Мені… як би цікаво. — Вражає, але після такого визнання Ліббі відчула, ніби скоїла злочин, караний смертю. — Ну, мені на кшталт правда цікаве дослідження, яким ми займаємося.

Трістан злегка наїжачився.

— Я цього й не заперечував.

— Знаю, ви... — Вона осіклася, не давши собі знову вибачитись. — Забий. Можеш, до речі, собі залишити, – сказала вона, вказавши на книгу. — Навряд чи є в ній щось корисне. Теоретично, мені здається, думка про те, що час і рух – це не дві окремі функції, цікава відправна точка, але навряд чи вона є унікальною для…

— Ви з Ніко маніпулюєте силою, так?

Ліббі дуже здивувалась: по-перше, її перебили, а по-друге – поцікавилися її здібностями.

— Що?

— Сила? Правильно?

— Так, сила. — Трістан, здавалося, обігрує в голові якусь думку, і Ліббі додала: — Ми застосовуємо її, щоб змінювати фізичний склад речей.

— Чому б вам не створити червоточину в часі?

— Я… — Не на це вона від нього чекала. — Що ж, я… теоретично ми могли б за допомогою кротової нори поєднати дві точки в часі, але це вимагало б для початку розуміння природи самого часу.

— І що вам заважає її зрозуміти?

Він не жартував. Ліббі не хотілося звучати винно через те, що вона не задумалася над очевидним, начебто, питанням.

— Ну, час – це не те щоб прямо фізична величина, – повільно промовила Ліббі, підбираючи слова. — Ми з Вар… з Ніко маніпулюємо речами, які можемо бачити та помацати, а час… це щось інше.

— Ви його не бачите та не відчуваєте?

— Я… — Ліббі знову запнулася, трохи приголомшена. — Стривай хвилину. Хочеш сказати, що ти його бачиш та відчуваєш?

Деякий час Трістан дивився на неї з легкою тривогою у погляді.

— Я не це мав на увазі. Просто хочу бути готовим до того, чим ми займемося в понеділок.

Ліббі визнала, що не варто нагадувати Трістану про те, як за минулі тижні він не зробив практично нічого. Тільки висував теоретичні аргументи, спрямовуючи інших.

Втім, навряд у тому була його провина. Він хоч би старанно працював, адже так? Читав та коментував усі тексти, у вихідні займався самостійно. А коли він по-іншому дивився на ілюзії, то, може, й інші речі бачив не так, як Ліббі?

Вона злегка затремтіла від думки, що Трістан має якийсь корисний додатковий талант, як і Рейна, і про це можна буде повідомити Ніко. Не все ж таки йому одному розкривати в людях корисні сторони!

— Є теорія про те, що кванти – це простір, – сказала Ліббі, порушуючи думку, що вона, схоже, на щось таке натрапила, – а простір не порожнеча, а матерія, тканина, що складається з крихітних окремих частинок. Гадаю, час може складатися з подібних частинок. Гравітаційний потенціал.

— Послухай, за книгу дякую, – сказав Трістан, – але мені особливо нема про що балакати.

— О, – сумно сказала вона. — Ну так, вибач.

Трістан роздратовано стиснув зуби, і Ліббі скривилася.

— Гаразд, не перепрошую, – видавила вона усмішку. — В сенсі…

— Знаєш, не треба вибачатися за те, що ти просто є, – зауважив Трістан і розвернувся, а Ліббі вже шкодувала, що не продовжила говорити з Езрою, побігши відчиняти двері.

Езра так здорово вміє підтримати, і це їй у ньому подобалося. Втрата звела їх, і тому він завжди намагався бути поряд. Хіба можна не цінувати того, хто так рішуче приймає твій бік? Езра – її фанат номер один, невтомний заступник. Але є біда: він вірив у Ліббі так щиро і палко, що це часом починало дратувати. Здавалося, він не бачить, як їй доводиться працювати. Він топив її у своїй вірі, навіть коли просто хотів трохи підбадьорити.

Подібна впевненість, переконаність – це дар. І за часів на зразок нинішніх Ліббі гостро потребувала якоїсь дороговказної зірки, яка не дала б збитися з курсу і додала сил.

— Роудс, – сказав Трістан, і Ліббі здивовано помітила, що він затримався на порозі її кімнати. – Дякую за книгу.

Ліббі моргнула, кивнувши.

— Сподіваюся, допоможе, – сказала вона.

Трістан, знизавши плечима, зачинив за собою двері, а Ліббі впала на ліжко і важко зітхнула.

Каллум

Більше Паріса йому не вірила. Вона випромінювала підозрілість і боязкість, щупальця яких намертво звивались у повітрі між ними. Враховуючи його та її таланти, вона мала знати, що він у курсі її почуттів; бачити, як невіра перетворює їх спільний потенціал на однобічний огризок. Але вона не намагалась приховувати побоювання і відновлювати союз явно не мала наміру, а якщо так, то, виходить, вона провела межу.

Це було дуже погано і не лише з очевидних причин; просто виходило, що Каллум помилився. Він прийняв Парису за жінку, яка захоплюється, коли чоловік бере все в свої руки, а не звалює роботу на неї.

Очевидно, що все не так.

У тому, що стосувалося союзників, Ліббі, звичайно ж, одразу відпадала, як і Ніко. Рейна нагадувала острів, і тому Каллум вважав її марною, але йому треба було з кимось потоваришувати. Ні, не для того, щоб не вибути. Коли справа дійде до елімінації, якщо він взагалі вирішить залишитись, то зможе всіх схилити на свій бік.

Це було питання розваги, а якщо вже книги та дослідження Каллума не приваблювали, він вирішив пошукати стимул у комусь живому.

На щастя, один кандидат ще залишався.

— Ти якийсь сам не свій, – сказав він Трістану під час однієї лекції, подавшись до нього і ніби шупочучи у всіх на очах під куполом розфарбованої кімнати. — Тебе щось турбує?

Погляд Трістана ковзнув на нього, а потім знову повернувся до Ліббі та Ніко. Ці двоє зрушили убік стіл та диван, влаштувавши в центрі кімнати черговий космологічний експеримент.

— Ти що, не бачиш?

— Бачу.

— І тебе це не турбує?

Каллум трохи посміхнувся.

— Думаю, мені чорна діра посеред вітальні без користі, – сказав він.

Каллум цілком уявляв, що Ліббі з Ніко (а можливо, і з Рейною) витворюють щось відносно монументальне. Це був лише останній із цілої серії експериментів, перший же привів до створення просторового мосту, яким Ніко тирив з кухні закуски. Теоретично Каллум міг зрозуміти, чому магічне моделювання раніше незрозумілого феномена – предмет інтелектуально значимий, отже, у інтересах Товариства. Він визнавав це гідним місця у архівах. Академічну цінність ніхто на сумніви не піддав.

Просто все це здавалося прагматику Каллуму дуже непрактичним.

— Тупість більшості людей знецінює таку інформацію, – пояснив він Трістану. — Навіщо розуміти всесвіт, якщо більшість того, з чого він створений, знаходиться за межами людського усвідомлення?

— Адже вони щойно довели основний елемент квантової теорії. — Трістан насупився, не в змозі відірватися від того, чим займалися Ніко та Ліббі. — Ці два вчорашні школярі у свої двадцять із невеликим створили те, що люди намагалися зрозуміти всю свою історію.

На думку Каллума, він дуже сильно захоплювався. І не дивно. У цьому будинку панувала існуюча країна фантазій, але декому потрібно повернутися до реальності.

— Ці двоє вчорашніх школярів у свої двадцять із невеликим на практиці перевірили теорію, яка складає всю сучасну історію людства, – поправив Трістана Каллум, намагаючись привнести крапельку розумності до того, що відбувається. — Хоча, повторюся, не бачу жодного практичного сенсу в тому, щоб кидати щось у чорну дірку та спостерігати, як воно вискакує назад.

Нарешті Трістан зумів відірватися від споглядання того, як Ніко з Ліббі жонглюють молекулярними структурами і різко подивився на Каллума.

— Ти ж несерйозно?

— Боюся, що дуже, – відповів Каллум. — Як на мене, це хитрий салонний фокус.

— Салонний фокус, – здивовано повторив за ним Трістан. — Що тоді можеш ти?

Трістан, само собою, жартував, не питаючи навіть, а просто доводячи свою точку зору. Шкода, бо відповідь напевно заткнула би йому рота. По-перше, Каллум міг розгадати душу Ліббі Роудс за п'ять питань, а то й менше (вистачило б поцікавитися, чи єдина вона дитина в сім'ї), а по-друге, змусити цих двох космологів танцювати під його дудку. Тобто, серед іншого, він сам досить легко став би власником цієї чорної діри. А якби він був особливо активним, то змусив би всіх у цій кімнаті стрибнути до неї.

Париса, що сиділа навпроти, напружилася.

— Мені магія фізики не подобається, – сказав зрештою Каллум, знову звертаючи увагу на Трістана. — У мене від неї в горлі перчить. Неначе скло наїлося.

Трістан не відразу, але розкусив, що Каллум просто приколюється. Добре, отже, він не зовсім безнадійний.

— Скажи хоча б, – зітхнувши Трістан, – що розумієш, наскільки важливо те, що відбувається тут.

— Чи розумію? Так, безумовно. Неймовірна магічна подія, – погодився Каллум, – яка незабаром буде поглинена іншою неймовірною магічною подією. — Принаймні так працювала будь-яка наука. Усі вони зрештою стають частинами чогось іншого: атом – частиною атомної бомби; катаклізм, різанина, світові війни, субстандартне іпотечне кредитування, санація банків... Каллум вважав, що історія цікава людьми, а не науками, адже це людям вистачало дурості перетворювати елементи життя на зброю. Натомість Ліббі та Ніко по-справжньому вдалося (на думку Каллума) тераформування мініатюрної моделі Місяця, а отже, супутник Землі можна буде підкорити. Хтось інший спробує відбудувати Рим чи створити новий Ватикан. Безумство, а тому цікаво.

Принаймні цікавіше, аніж вивчати рівні видозміненого вуглецю, чи що там ще їм вдалося?

— Тішить, що ми не почули тисячі запитань, – зауважив Каллум за вечерею того ж вечора, кивнувши через стіл у бік Ліббі, коли Трістан сів поруч на вільне місце.

Чути було, як Ліббі з Ніко перешіптуються, порівнюючи нотатки; Паріса вже відкланялася до кінця дня, а Рейна розсіяно відправляла до рота ложку за ложкою, сидячи одночасно над екземпляром якогось стародавнього щоденника.

— Шкода буде покинути область компетенції Роудс, – тихо додав Каллум, – хоча б тому, що її обізнаність дарує нам заслужені моменти тиші.

Трістан неохоче пирхнув, ніби принципи моральної переваги не дозволяли йому розсміятися. Ну, хіба що зовсім небагато.

— Дивлюся, вона тобі зовсім не подобається.

— Є люди з вадами, але цікаві, – знизав плечима Каллум. — А є просто із недоліками.

— Нагадай не питати, що ти думаєш про мене.

— А мені ось здається, – відповів Каллум, – що тобі краще спитати.

Трістан нічого не сказав.

— Знаю, ти на мій рахунок дуже підозрілий, – сказав Каллум і тут же додав: — Та й щодо всіх.

— Люди мене дуже розчаровують.

— Що цікаво, мене теж.

— І це, на твою думку, цікаво?

— Ну, якщо вважати, що моя спеціальність – вхоплювати деталі людської природи, то це цікаво. Знаючи те, що мені відомо, я повинен вважати інших і справді чудовими або хоча б цінними.

— І як, гадаєш?

— Деяких – так. Інші мені здаються репліками один одного.

— Віддаєш перевагу добрим людям, – мимохідь поцікавився Трістан, – чи поганим?

— Люблю суміш, потроху і того, і того. Хаос, – відповів Каллум. — Ось ти – наочний приклад.

— Правда?

— Ти хочеш бути відданим Парісі, і це цікаво, – зауважив Каллум, а Трістан злегка подерся, чим підтвердив його слова. — Ти її використав, а кидати не бажаєш, почуваєшся чимось зобов'язаним. Те саме і з Роудс, хоча з нею ти поки що не спав.

Трістан зблід.

— Навряд чи вони з однієї категорії.

— О, ні, звичайно, – погодився Каллум. — Ти відчуваєш, що завдячує Роудс життям. Парісі ж ти просто хочеш віддати своє життя.

— Ось як?

— Так. І заради неї ти дуже хочеш мені не довіряти. — Каллум ще раз обережно посміхнувся йому. — На жаль, ти вважаєш мене привабливим.

— В якому сенсі?

— Майже у всіх, – відповів Каллум, додавши, дивлячись на нього: — І це взаємно.

Деякий час Трістан мовчав.

— Ти ніби щось зробив з Парисою, – сказав він нарешті, і Каллум зітхнув.

— Ну так, начебто. Шкода. Вона мені подобається.

— Що ти зробив? Образив її?

— Тільки якщо ненавмисно, – сказав Каллум, хоча ні, він її не ображав. Він її налякав, а страх – єдине почуття, яке Паріса Камалі не могла стерпіти. — Але мені здається, Паріса ще прийде до тями. — Вона ж із тих, хто зрештою чинить у своїх інтересах, хай і прозріває не одразу.

— А тебе не дуже турбує, подобаєшся ти людям чи ні, так? – трохи здивовано спитав Трістан.

— Так, не турбує.

Каллум сумнівався, що Трістан зрозуміє його, але почуття, коли ти всім подобаєшся, надзвичайно прісне. Каллум не знав нічого такого ж ванільного. Ось почуття, коли тебе бояться, трохи віддавало анісом, як абсент – дивний і збуджуючий аромат. Почуття, коли тобою захоплюються, було золотистим і солодким, наче кленовий сироп. Коли зневажають – якимось лісистим, із сірчистим ароматом, запахом диму; сильне, задушливе. А кислість заздрощів нагадувала цитрусові чи зелене яблуко.

Проте найбільше Каллуму подобалося бажання. Воно теж нагадувало димок, тільки дуже гарячий, з ароматом того, до чого й призивало. Пахло воно зім'ятими простирадлами. І нагадувало полум'я свічки. Немов трепетне зітхання, в якому чулися поступки і благання. Каллум незмінно відчував його шкірою, гостре, як лезо бритви. Пронизливе, як стогін коханки.

— Боюся, коли тебе люблять – це прісно, – сказав Каллум. — Невимовно банально.

— Як посередньо, – сухо відповів Трістан.

— О, іноді воно корисне. Але я точно не прагну до нього.

— Як тоді збираєшся уникнути елімінації?

— Ну, – терпляче промовив Каллум, – по-перше, ти цього не допустиш.

Трістан прикрив рота долонею і хмикнув.

— То як же?

— Роудс до тебе прислухається, Варона дослухається до неї, а Рейна – до нього.

Трістан вигнув брову.

— Тому від мене ти чекаєш…

— Що ти не виключатимеш мене. — Каллум знову посміхнувся. — Щоправда, все просто?

— Ти не ввів у свої обчислення Парісу. І мене, якщо на те пішло, – як завжди розтягуючи слова, промовив Трістан. — Хоча заради суперечки я на це заплющу очі.

— Ну, – сказав Каллум, – телепат, зрозуміло, корисний, якщо твоя мета – втрутитися в чужі думки. Але ти знаєш, як часто люди думають? – спитав він, підносячи до губ бокал, коли Трістан неминуче відповів згоджувальним ехом беззвучного смішку. — Як тільки інші звикнуть до Паріси, то зможуть більшу частину часу не впускати її у свої думки. — Поки що ніхто до неї не звик, це точно, і вона, слід визнати, була дуже, дуже гарна. Безперечно, Паріса була найкращим телепатом, яких зустрічав Каллум, а це говорило багато про що. — Натомість емоції, за рідкісним винятком, значно сильніші, і їх контролювати не так просто. І, на відміну від думок, ними простіше маніпулювати. Думки, навпаки, потрібно імплантувати, впроваджувати чи красти, отже, телепат на свою магію витрачає більше енергії, ніж емпат на свою.

— Значить, ти вважаєш себе більш корисним вибором?

— Я вважаю ідеальним вибором, – уточнив Каллум. — А ще я вважаю, що зрештою ти зрозумієш мене набагато краще.

Твердження було відносно зрозумілим. З яких причин інші не зненавиділи Каллума, він майже не сумнівався, що Трістан його логіку знайде більш переконливою. Цинізм, втрата ілюзій Трістана – чи хоч би що там змусило його настільки гірко розчаруватися у світі – грали на руку.

— Моя пропозиція така, – сказав Каллум. — Я на твоїй стороні.

— І?

— І все, – сказав Каллум. — Ти ж вважаєш це грою спілок? Я твій союзник.

— А мені треба стати твоїм?

У цей момент Ліббі підвела голову. У неї вже стало звичкою уникати уваги Каллума (мудро, напевно), і тому, випадково зустрівшись поглядом з Трістаном, вона знову повернулася до розмови з Ніко.

Трістан напружився; зрозумів, мабуть, що його застали за розмовою з Каллумом, дружбу з яким ніхто більше заводити не поспішав.

— Паріса не союзник, – попередив Каллум Трістана, який у цей час відкашлювався. — І Роудс теж. Що стосується інших, то Варона та Рейна – прагматики. Приймуть бік того, хто у потрібний момент допоможе їм пройти далі за всіх.

— Може, й тобі так вчинити? Чекати? — Запропонував Трістан. — Перевірити, чи я цінний, перш ніж мене вербувати?

— Ти цінний. Навряд чи мені варто нагадувати про це.

Ніко по той бік столу пояснював щось незрозуміле щодо гравітаційних хвиль та нагрівання. Або ж щодо часу та температури. Навряд чи це мало значення, адже нічого не вийшло б… якщо тільки Ніко не збирався за два роки перебування тут перетворитися на якогось медита-фізика, прикутого до лабораторії до кінця своїх днів. Суспільство потрібно було для того, щоб увійти в нього, отримати доступ до ресурсів, а потім звалити. Залишатися, як той же Далтон Еллері, і ставати дослідником Каллум сенсу не бачив. Найкращі з них намагатимуться нажитися на впливі Товариства, а не пов'язувати себе з його каналами.

Каллум був із тих, хто завжди готовий піти далеко, із Товариством чи без нього. Трістан дотримувався тих самих поглядів, тільки інакше. Каллум чув дух амбіцій, голоду, драйву. Спраги влади, в якій йому досі відмовляли. Вона і в інших відчувалася, але зовсім не так сильно, як у Трістані, і, звичайно, у них вона не межувала з тугою. У Ніко були таємні стремління (сильно засекречені, вони віддавали металом), як, можливо, і в інших, проте по-справжньому, усією душею влади бажав лише Трістан. Його суть здавалася солонуватою, пікантною, як сама слина.

Єдиною, хто окрім Трістана відчував той самий голод і розпач, була Рейна. Але розташовувати її до себе Каллум і не думав. Поки що. Настане час, і вона сама прийме потрібну сторону.

Ліббі не становила жодної загрози, тому як фактор значення не мала. Ось Каллум і став вводити її у свої рівняння. Якщо йому колись знадобиться чорна діра, він просто знайде Ліббі на якійсь нудній урядовій роботі, куди вона влаштується, вилетівши звідси. Ймовірно, між Ліббі та Трістаном встановився поки що незрозумілий зв'язок – можливо, через загальний досвід під час інсценування – але це питання можна вирішити. Ліббі або її здібності викликали у Трістана тихе обурення, а з такою емоцією грати просто. Каллум легко намотає її на палець і поволі зав'яже в вузлик ненависті.

Ось із Парисою доведеться складно. Каллум принизив її здібності в очах Трістана зі зрозумілих причин, але тільки щодо її номінальної спеціалізації. Медит з неї був кращим, ніж з Каллума, який ніколи старанно до занять не ставився, а вона виявила неймовірну обачність. Навіть фатальну. Тільки Парісу Каллум і не хотів собі у вороги, проте вона вже провела межу, тож треба було швидше прибрати її фігуру з дошки.

Втім, витрачати час на пішаків Каллум не збирався; він хотів одразу короля.

— Маю визнати, що мене вже трохи вивертає від вистав фізиків, – пробурмотів собі під ніс Трістан, пильно дивлячись на Ліббі з Ніко, але ще не знаючи, що це в ньому говорить заздрість, тоді як ці двоє з незрозумілою і несуттєвою метою. намагалися змінити чашку окропу.

А, неминучі по՛ступки. Як це чудово та мило.

— Ну що, вип'ємо для кращого сну? — Запропонував Каллум, встаючи з-за столу. — Як тобі скотч?

— Мені б зараз його цілу діжку, – відповів Трістан.

— Чудово. Доброї ночі, – побажав решті Каллум, виходячи зі їдальні в розфарбовану кімнату.

Рейна навіть голови не підвела, як і Ніко. Зате підняла Ліббі, на що Каллум і розраховував: ось зараз вона побачить, як Трістан іде слідом за ним, і відчує себе ще більш знедоленою, і все це абсолютно без зусиль з боку Каллума.

Бідолашна відьмочка. Стільки сили й так мало друзів.

— Доброї ночі, – тихо відповіла Ліббі, не дивлячись на Трістана. Які ж люди тендітні маленькі іграшки.

Ніко

Поява матусі Гідеона у ванній, коли Ніко вийшов із душу, ідеальною не була. З його язика злетіло бля! щонайменше трьома мовами, а Ейліф, яка матеріалізувалася прямо з повітря раковини, що сиділа на краю, закотила очі. Вона роздратовано відповіла побіжною ісландською чи норвезькою, на що Ніко, зовсім голий, відповів злобним поглядом, ніби нагадуючи, що володіння чотирма мовами – навик корисний, але сьогодні він його освоювати не в настрої.

— Це лише я, – сказала Ейліф вже англійською, спостерігаючи за гарячковими спробами Ніко прикритися. — Заспокойся.

— Відразу кажу: ні, – відрізав Ніко, вирішивши, що це вірний спосіб почати розмову, і водночас постарався зберегти контроль над міркуванням (а в ідеалі ще й над членом). — І взагалі, як ти сюди проникла? – зло запитав він, кружляючи на місці в очікуванні якихось санкцій з боку Товариства за вторгнення русалки у його ванну. Як не жахливо, але в кутку не спалахнуло червоного вогника, що сповіщає про порушення магічного периметра. — Це ж неможливо…

— Побігати довелося, але зрештою я вирахувала, де ти перебуваєш. Напружила деяких боржників. Мені потрібно, щоб ти негайно зняв чари, що ховають мого сина. Добре виглядаєш, Ніколас, – зауважила Ейліф, не перериваючи потоку думки. — Так і спробувала б таку смакоту.

— Ти, – пробурчав Ніко у відповідь на її розпусний погляд, – маєш це припинити. — Він знову засмикався, прикро, що тут зовсім не так людно, як в інших кімнатах. Тут були тільки ванна, душ і дзеркала в позолочених рамках над подвійною мийкою з білого фаянсу, але користі Ніко не бачив.

— І що ще за «боржники» такі?

— О, я знаю, де ти, – сказала Ейліф, граючи волоссям. Її шкіра легкого блакитнуватого відтінку, як завжди, була суцільно вкрита вінками; на оголених грудях Ніко бачив річечки кольору індиго, немов прожилки на відновленому японському фарфорі. — Було не так уже й важко. Пустунчик, – подумавши, кокетливо приборкала вона його.

— І все одно ти не повинна була сюди проникнути, – грубо промовив він.

— Ніколас, я ж не винна, що тобі не відповіли на запит про чари проти нелюдів.

Справедливо. Коли вони встановлювали охорону, ця думка швидко спадала йому на думку, але архіви не допомогли. Тільки-но випала можливість, Ніко прокрався в читальний зал і заповнив форму, перерахувавши всі можливі варіанти: «нащадок нелюдів», «тривалість життя гібридів?», «типу ніби нарколепсія» і (вже зневірившись) «захист від чиєїсь матері», згодувавши її потім розумній, як йому здавалося, старомодній системі пневматичної пошти. Але запити відхилили. Кілька тижнів він не здавався, формулюючи прохання інакше, розширюючи, а потім звужуючи конкретику, але все, чого вдалося домогтися від архівів, так це нудні енциклопедичні джерела: атлас відомих нелюдів та їх походження, що більше нагадував казку, і кілька томів суцільної генеології фейрі. Вийшло знайти непідйомну цеглу з довідковими матеріалами про магію нелюдів; його Ніко передав Рейні, проте він нікому не міг сказати, навіщо йому захист від однієї конкретної русалки.

Тобто розповісти міг, просто ніхто не сприйняв би це всерйоз. До того ж Ніко Ейліф здавалася не небезпечним, а… сумнівним і майже завжди нестримним. Але архіви були наглухо закриті для вимог понад обговорюваної теми, а значить, якщо Ніко сподівався допомогти Гідеону, спочатку варто було відчинити деякі двері Товариства – пройшовши посвяту і забезпечивши собі наступний рік вільного дослідження. Тобто спочатку Ніко повинен був не дати Ейліф рознести будинок. Ну чи, якщо на те пішло, не вбити самого Гідеона.

— Отже, чари, якими ти оточив мого сина, – перейшла вона до діла.

— Ні, – відповів Ніко, адже якщо для нього Ейліф майже не становила небезпеки, то Гідеон – справа зовсім інша. — Ти взагалі розумієш, чого мені варто їх навести? І залишити Гідеона без нагляду?

— Що ж. — Ейліф підібгала бліді губи. — Бачу, ти не розумієшся на питаннях потомства.

— Як і ти! Користуєшся ним, і це бісить. Гідеон не хоче впускати тебе, Ейліф, і ти не пройдеш до нього.

У відповідь Ейліф невимушено сперлася на сусідню мийку і опустила погляд на його стегна.

Потім нижче.

І почала дивитися.

Уважно.

— Досить мені тут порчу на член наводити, – роздратовано сказав Ніко. — Я не передумаю.

Ейліф зітхнувши підняла руки.

— Ти знаєш, я починаю від тебе втомлюватися, – верескливим голосом повідомила вона його. — Тобі вмирати не час? Гідеону вже щонайменше сімдесят смертних років.

— Йому двадцять два, – поправив Ніко.

— Що? Не може бути, – пирхнула Ейліф.

— Я особисто організував для нього день народження. Яке, до речі, ти пропустила.

Ейліф лише відмахнулася, нагадуючи, що прийняті стандарти материнства – це не про неї.

— Тоді він був дитиною щонайменше кілька століть!

— Він не дитина, він дорослий. Прожив приблизно чверть людського життя.

— Це звучить неправильно…

— А ось і правильно! – обурився Ніко, а Ейліф видала гучний, переливчастий стогін.

— Віддай мені мого сина, – спокійно зажадала вона. — Я йому потрібна.

— Ні, не потрібна.

— Як він харчуватиметься?

— З харчуванням у нього все ніштяк.

Ейліф із сумнівом примружилася.

— Знаєш, доки ти не з'явився, у нас все було чудово.

— Це навіть близько не так, – відповів Ніко. — Ти кинула сина немовлям у лісах Нової Шотландії, а потім понадилася являтись раз на кілька років, тягаючи його за собою світами сновидінь. Я не сказав би, що це «чудово», хіба що для тебе однієї.

— А для кого ж ще? – зло запитала Ейліф і, помовчавши, додала: — Ах так, ще є Гідеон.

— Саме так, Гідеон. — Ніко помітно втомився. — Твій син. Пригадуєш такого?

— Віддай мені мого сина, – зажадала Ейліф, тремтячи від люті. — Віддай його мені. Любий Ніколас, – промуркотіла вона, мабуть, намагаючись застосувати до нього якісь чари сирен. — Милий, хіба ти не мрієш про багатство?

— Досить, – наказав Ніко.

— Але…

— Ні.

— Я ж хочу…

— Не можна.

— Але ж він мій! – заволала Ейліф і по-дівочому надулася. — Ну гаразд, залиш його собі. Поки що, – попередила вона, а потім, кинувши наостанок на Ніко черговий спопелюючий погляд – суміш спокуси та людського гніву, – розчинилася в повітрі.

— Вароно, якого диявола тут діється? – пролунав з коридору голос Ліббі.

— Диявол і прийшов, – озвався Ніко. — Але ти не хвилюйся, я його здихався. — Або скоро здихаюсь, дивлячись наскільки серйозно Ейліф налаштована мститися або який на ній висить обов'язок. Це могло обіцяти проблеми, особливо якщо Ейліф винна нинішньому роботодавцю. На щастя, Гідеона, мабуть, вдасться відвідати уві сні, не сильно його занепокоївши.

— Як скажеш, – відповіла Ліббі і пішла до себе в кімнату.

Ніко швидко налаштував повідомлення Гідеону: «Зустрінемось як завжди?», у відповідь на яке прийшло поспішне: «Все пучком! Спати ляжу рано».

— Що ти зробив? – з ходу спитав Гідеон, щойно Ніко сів, опинившись у клітці охоронних чар у підсвідомості. — Щось цікаве, сподіваюся?

— Тобі що, нудно, Сендмен[13]? – запитав його Ніко, наближаючись до лозин.

Гідеон знизав плечима.

— Мабуть, – сказав він. — Є не так багато книжок, за якими можна заснути.

— А ти перед теликом не стирчи цілими днями, – порадив Ніко. — Вічно ти залітаєш у небезпечні світи, коли переглянеш жорстокого контенту, а стрілець з тебе, вибач, так собі.

Гідеон акторськи зітхнув.

— Вистачить сварити мене, Нікі. Ти ж мені не мати.

Це, зрозуміло, був жарт, але Ніко все ж скривився, а Гідеон, помітивши це, застиг.

— О ні, – промовив він, відразу збліднувши.

Ніко зітхнув.

— Зі мною все добре, Гідеоне. Я впорався, обіцяю…

— Що вона сказала?

— Нічого. Кажу ж, усе…

— Ніколас! – заревів Гідеон. — Що вона сказала?

Жаль, але Ніко ніколи не вмів брехати Гідеону. Проте все інше у нього виходило виключно талановито.

— Нічого особливого, – відповів Ніко. — Ти ніби… потрібний їй для чогось.

— Та знаю, що потрібний, – сказав Гідеон, стомлено чухаючи щоку. — Зрештою я завжди їй навіщось та потрібен. Я вже думав, цього разу вона мені дала спокій, але...

Він замовк, а Ніко знову скривився. От і плакала недомовленість в ім'я дружби.

— Ти, – зрозумів нарешті Гідеон і зло подивився на Ніко. — Ти поставив чари проти неї, а мені не сказав, га?

— Що? Маячня якась, – спокійно промовив Ніко.

— Ти не мав права…

Ніко тут же відкинув всяке (і дуже мляве) вдавання.

— Зрозуміло, це я їх поставив, хто ж...

— …не можна ось так втручатися, нічого не сказавши…

— Я хотів сказати тобі і взагалі вже сказав! Я не винен, що ти не читаєш пункти дрібним шрифтом.

— …останній разу говорю: моя мати – це мої турботи, а не твої…

Ніко у відповідь на це, само собою, розлютився.

— Як ти не зрозумієш! Я хочу вирішувати твої проблеми! – мало не прокричав він, і Гідеон, слава богу, заткнувся. — Твій біль – моя турбота, дурний ти хлищ. Мудак дрібний. — Ніко втомлено помасажував скроні, а Гідеон скривив рота в усмішці і мало не засміявся. — Чого іржеш? Не смій... не дивись на мене, годі. Досить…

— Звідки такі лагідні прізвиська, Нікі?

— Заткнися. Я злий.

— А чому ти злий?

— Тому що ти, схоже, з якоїсь ідіотської причини хочеш сам розібратися з усім…

— …хоча вирішувати все сам ти повинен, так? — Туше. Ось падло.

— Гідеон, твою ж наліво, я багатий і надзвичайно привабливий, – прогарчав Ніко. - Думаєш, у мене є якісь турботи? Ні, я не маю турбот, так що дай мені зайнятися твоїми. Дай добре діло зробити, прошу тебе.

Гідеон закотив очі.

— Ти просто, – зітхаючи, сказав він, – нестерпний.

— А то. Ти зараз надійно прихований від твоєї мами, так що циц. Але вона точно шукає тебе, – визнав Ніко. Власне, про це він і збирався терміново попередити Ґідеона. — Чари ще якийсь час протримаються, але зрештою вона їх зруйнує. Або найме того, хто їх зніме. — На жаль, Ейліф була набагато гірша від звичайного представника виду русалок: головним чином тому, що завела багато друзів на дні, і більшість із них мали безкомпромісний допуск туди, куди багато людей та уряди пускати їх не хотіли б.

— Я міг би тут залишитися, – задумливо промовив Гідеон.

— У царствах сну? — Це допоможе, але лише тимчасово. — У тебе ще є тіло.

— Так.

— Смертне тіло.

— Ну, виглядає воно як смертне тіло, згоден.

— І воно старіє, га?

— Можливо, так, схоже, проте…

— Якось щось придумаємо, – пообіцяв Ніко. — І щодо твого терміну життя, і решти. Чим тебе краще годувати, – поволі став перераховувати він, – куди поставити лоток, як вигулювати… Ну, на кшталт звичайний догляд за гібридними створіннями…

— Хоча все це буде неважливо, якщо мама мене погубить.

Довелося Ніко відійти від лозин і швидко порахувати до трьох, щоб дати розумну відповідь.

— Не треба, – з сумішшю злості та муки в голосі промовив він, – говорити такого.

Однак Гідеон, який не втомлювався дивуватися вчинкам Ніко, лише посміхнувся.

— Та не переймайся ти через мене, – сказав він раз уже, мабуть, у мільйонний, та все марно. — Сумніваюся, що вона мене уб'є. А якщо й уб'є, то випадково. Вона ж просто дуже недбала.

— Вона двічі мало не втопила тебе!

— Щось не пригадаю.

— Та як таке забути?!

— Заради справедливості, вона просто не знала, що я не вмію дихати під водою. Вперше – точно.

— Це, – вражено промовив Ніко, – не виправдання!

Гідеон же розреготався.

— А знаєш, ось Максу все це по барабану. Брав би з нього приклад.

— Це як? Задницею килим протирати?

— Ні. І він так більше не робить. Слава Богу.

— Гідеон, я просто хочу, щоб все в тебе було добре, – благаючим тоном промовив Ніко. — Por favor[14]. Je t'en supplie[15].

— Все добре, Ніко. Турбота про мене – це тобі лише привід не жити своїм життям, про яке, до речі, я нічого не знаю, – підкреслено нагадав Гідеон. — Ти мені розповіси що-небудь або й далі триматимеш, як принцесу в вежі?

— Ну, по-перше, принцеса з тебе жахлива, – пробурмотів Ніко. — Твою фігуру в корсет не втиснеш, а щодо іншого, то будь моя воля…

— Нема твоєї волі, – застережливо промовив Гідеон і скривився. Відвернувся, а потім додав: — Знаєш, я за тебе теж хвилююсь. Забудь про марнославство і визнай: тобі і без мене турбот вистачає.

— Наприклад? – хмикнув Ніко, демонстративно пригладжуючи свою пишну шевелюру.

— Я… забий. — Гідеон знизав плечима. — Я тільки хотів сказати, що це вулиця із двостороннім рухом.

— Ну, це я знаю. Я б так по-лицарськи не присвятив себе нікому, хто б не зміг помітити, який я цікавий.

— І ще ти дуже відданий.

— Так само, наскільки цікавий. Ось ми й видихнули.

Гідеон глянув на нього так, ніби хотів хльоснути по обличчю газетою. Все як завжди.

Так, як не дивно, справи у Ніко справді йшли досить непогано. Вони з Ліббі дуже навіть порозумілися і сперечалися лише з академічних питань («Одна справа – зупинити час, і зовсім інша – намагатися розгорнути його», – прокоментував він її останню теорію, але в неї, зрозуміло, знайшлося що заперечити), та й з Рейною справи задалися. Ніко добре харчувався, і оточуючих йому вбити не хотілося. Без Каллума і Трістана він би чудово обійшовся, проте йому зустрічалися супротивники й гірше.

Звичайно, не вистачало маленьких радощів на кшталт свободи змитися з дому чи можливості потрахатись... З іншого боку, воно, мабуть, навіть на краще, що Ніко ні з ким у особняку не спить. Ось Парісі він, можливо, дав би з собою потішитися, просто це не всіх потішило б.

— Je vais bien[16], – рішуче промовив Ніко.

— От і добре, – відповів Гідеон. — Іди тоді в ліжко.

— Що вже? – насупився Ніко. — Але…

Гідеон клацнув пальцями, і Ніко, бурхливо дихаючи, сів у ліжку. Він повернувся до тіла в особняку Товариства. Повернувся туди, звідки, в принципі, нікуди й не йшов.

Поруч завібрував телефон.

«Спи давай».

Ніко закотив очі. Ось придурок.

«До зустрічі в моїх снах», – пожартував він.

Телефон у руці знову завібрував.

«Обов'язково, Ніколас, обов'язково».

Рейна

Рейна вважала, що в обмін на свій вклад, надійшовши до Товариства, вона вже отримала шокуючі дивіденди. До кінця літа, тобто через чверть відведеного їм першого року, вона, можна сказати, розбагатіла. Рейна, звичайно, не багато і втратила, так що авансова жертва була невисока, але тепер вона по-своєму відривалася. Суспільство дало їй доступ, про який вона могла лише мріяти. Вміст і архіви Олександрійської бібліотеки справдили її очікування, а Рейна отримала лише базовий доступ до давніх наукових та магічних досліджень. Провівши якихось три місяці за дослідженнями фізики сили та простору, вона роздобула гримуар Цирцеї та втрачені праці Демокрита та Анаксимандра[17]. Що ж тоді відкриється через весь цей рік і ще один, додатковий!

Бажання як мінімум зберегти досягнуте служило чудовим стимулом і далі потурати чудасії Атласа Блейклі. У розпорядженні Рейни були роботи з анімізму, натуралізму, космології... А що ж приготували тоді середньовічні медити, які робили свій внесок у справу виключно таємно? А епоха Просвітництва? Чи побачить Рейна роботи Ісаака Ньютона та феї Моргани? Заздалегідь не скажеш, отже, Рейна зобов'язана до них дістатися.

Вона проводила багато часу у читальному залі. Перевіряла межі доступу до ресурсів архівів, без прив'язки до предмета, який вони зараз вивчали, тому трохи більше інших знала, хто іноді навідується в Суспільство. Посвячені не спілкувалися з класом, але Рейна бачила, як вони заглядають до архівів чи зустрічаються з Атласом у його кабінеті. Незрозуміло, яким таким «хоронительством» займається Атлас, адже Рейну та інших п'ятьох у справи еліти Товариства не присвятили, але він явно виконував свої обов'язки добре. Хто б не входив у двері будинку, який би статус не мав він у зовнішньому світі, прийти він міг лише з дозволу Зберігача, і водночас люди у його присутності поводилися спокійно.

Втім, з одним присвяченим Рейна випадково познайомилася: Айя Сато, котра засідала у раді директорів великого технічного конгломерату з передмістя Токіо. Айя була наймолодшою жінкою-мільярдером, яка домоглася своїми силами всього у світі смертної економіки, і заразом уславленим медитом, що успішно поєднує життя у двох світах.

— О, ви, мабуть, міс Морі, – сказала Айя. Вони перетнулися на верхньому рівні читального залу в очікуванні, коли з надр архіву надійдуть відповіді на запити. Айя, яка була неперевершеним фахівцем зі спілкування, почала розмову на їхньому рідному діалекті. — Розкажи, як пройшло інсценування?

Рейна, яка не прагнула з кимось спілкуватися, все ж таки повідала деякі деталі. Однак Айя виявилася справжнім базікалом.

— Гадаю, коли Атлас біля керма, це трохи інакше, – сказала вона, і тут Рейна зупинила її.

— То ви пройшли посвяту так давно? — Їй це здавалося неможливим, адже Айя виглядала дуже молодо, за тридцять.

— Ні, не особливо. Я із передостаннього потоку.

— Ви були в одному класі з Далтоном Еллері?

Айя здивовано моргнула.

— Знаєш Далтона?

— Він так і займається тут дослідженнями.

— Я б швидше подумала, що він у перших рядах рушить далі, – насупилась Айя. — Розуму не додам, що йому ще тут робити.

— А що, хіба членам Товариства не прийнято залишатися? — Сама Рейна жадала цього місця: стати привілейованим учасником, якому можна після навчання продовжити власні дослідження. Їхній так званий навчальний план першого, кандидатського року вже приємно радував схематично (широкі категорії простору, часу, думки), більша частина дня була зовсім не розписана, а дослідження нічим не обмежені. Втім, другий рік передбачає ще менше нагляду. Вже якщо така академічна свобода припала до смаку Рейні, то наскільки потішать її потенційні дев'ять років спокійних занять, поки не наберуть новий клас?

Чисте блаженство.

— О, деякі й справді воліють затриматися понад звичайні два роки і продовжити дослідження, але щоб Далтон ... – спантеличено промовила Айя. — Адже ти в курсі, яка у нього спеціалізація?

Чим саме тут займався Далтон, Рейна не розуміла, як не розуміла і причин, через які він затримався, замість вийти в обіцяний світ слави. Вона спробувала пригадати, чи він не говорив.

— Ні, навряд.

— Далтон – реаніматор, – підкреслено і зі значенням промовила Айя.

— Він оживляє речі?

— Речі? – Айя хихикнула собі під ніс. — Так.

Рейна насупилась.

— Так він…

— О ні, не некромант, – квапливо одужала Айя. — Тобто воскресіння йому під силу, але він віддає перевагу неживим речам і метафізиці. Вважав за краще, коли ми вчилися. Знаєш, адже він звідкись із лісів Данії. Або Нідерландів. Вічно я ці північні країни плутаю, а він ще й частку «фон» зі свого імені викинув. Однак сенс ось у чому: у його селі ходить легенда про хлопчика, здатного оживити цілий ліс і навіть сам вітер. Він – сучасний міф. — Айя ледь помітно посміхнулася. — Не уявляю, як Далтон вирішив залишитися, хоча він, мабуть, просто ще дуже молодий. І потім, він завжди був улюбленцем Атласу.

— А я думала, що Атлас завжди був Хоронителем, – сказала Рейна, згадавши, що взагалі саме згадка Атласа розігріла в ній інтерес. Втім, якщо так подумати, то він не такий уже й старий. Могутній, так. І висока посада йому дуже навіть йшла, проте якщо класи набирають кожні десять років, то свою посвяту він міг пройти задовго до Далтона та Айї.

Айя похитала головою.

— Ні, досить довго Хоронителем був дехто інший. Один американець майже півстоліття пропрацював. Десь тут, – вона невиразно повела рукою, – висить його портрет.

— Але ж ви знаєте Атласа?

— Думаю, спочатку він займав місце Далтона. Чесно кажучи, ми нашого Хоронителя нечасто бачили. Атлас виконував майже всю роботу. — А він і зараз майже не пропускав лекцій, навіть якщо їх читав Далтон. За старою звичкою, мабуть. — Ти його часто бачиш?

— Так, майже щодня.

— Гм… дивно.

— Ось як?

— Ну, він має інші обов'язки. — Айя посміхнулася. — Хоча він завжди начебто був дуже активним. Такий собі вундеркінд, я чула. Для Зберігача.

— І чи часто дослідники переходять у Хоронителів? — Запитала Рейна. Посада дослідника їй подобалася, а ось Зберігача, якому доводиться займатися організацією, вербуванням, політикою – ні. — Далтон стане наступним?

— Ну, чесно кажучи, Далтон саме така людина, яка швидше стала б Хоронителем, ніж дослідником, але ні, – відповіла Айя. — Атлас – особливий випадок. Зберігач зазвичай обирає раду піклувальників з тих, хто не пов'язаний із внутрішніми справами Товариства.

— На це є причини?

— Думаю, щось на зразок принципу не пити з отруєної криниці. Атласа це, звісно, не стосується, – подумавши, додала вона. — Його просто не можна було не вибрати. Він усім подобається. А ось Далтон... Це загадка. — Вона насупилася. — Я чекала, що він переслідуватиме інші цілі.

Нарешті, запитані книги прибули і – розумна система пневматичної пошти доставила їх одночасно. Рейна отримала копію «Великої космології» Левкіппа[18], тоді як книга Айї була без назви.

— Ви часто приходите до архівів? — Запитала Рейна.

— Ні, не дуже, але це дуже цінний ресурс. У цих стінах приховано значно більше, ніж ти можеш уявити.

Забравши книгу в сумочку, Айя посміхнулася Рейні.

— Використовуй час тут на повну. Чесно, воно того варте. Спочатку я сумнівалася, але ти все-таки мені повір. Я запросто все повторила б.

— Важко було? — Запитала Рейна. — Я про процес елімінації?

Посмішка Айї ненадовго згасла.

— Ти маєш на увазі саму ініціацію?

— Ні, я маю на увазі… чи це важко, – спробувала висловитися інакше Рейна, – вибрати однокласника, якого треба елімінувати?

— О так. Неймовірно. — Посмішка повернулася. — Але як я вже сказала, воно того варте. Чудового тобі дня, – побажала Айя, шанобливо вклонившись Рейні, а потім швидко пішла. Під цокот шпильок, що віддає луною, вона пройшла вузьким проходом у важкі подвійні двері.

Ця розмова здалася Рейні дивною, але чому вона зрозуміти не могла. Неясне почуття не залишало її наступні кілька днів, раз у раз нагадуючи про себе, проте ніяких висновків Рейна зробити не зуміла.

Зрештою, вона про ту розмову забула. Весь час займали робота, спаринги з Ніко (який виявився сильнішим, до того ж Рейне правда була потрібна навантаження) і читання для задоволення, тому колись було розмірковувати про всякі дрібниці. Рейна взагалі насолоджувалась життям, хоча при цьому невиразно відчувала, що інші – ні.

«Мамо-мамо-мамо, – прохникала якось під час занять одна з папоротей, що звисала з книжкової полиці розфарбованої кімнати. — Мамо, в повітрі витає біда-біда, мамо, ти це бачиш-бачиш?»

Спочатку Рейна вирішила, що в усьому виною міцний порочний союз між Каллумом і Трістаном: ці двоє сиділи якраз під папороттю. Коли між фізичними спеціальностями та іншими провели кордон (навмисно чи ні), Рейна часто бачила їх разом, а останнім часом порізно їх майже не зустрічала. Трістан і Каллум про щось таємно перешіптувалися; говорив зазвичай Трістан, а Каллум, подавшись до нього, слухав. Рейна думала, що так навіть добре – точно не погано, адже тепер Трістан не ходив за нею як приклеєний. Поступово вона зрозуміла: вони карають Парису, а ось хто саме – Трістан чи Каллум, – вона не знала.

Біда Трістана – і причина, через яку Рейна воліла йому Каллума, – полягала в його підлості та їдкості. Ці дотепність і дратівливість неминуче здавалися шкідливішими разом з його…

«Інтелектом» прозвучало б слабо. Трістан був не просто дотепним, кмітливим чи прошареним; він швидко розумів і завжди першим вказував на неточності. Спочатку Рейна прийняла це за банальні причіпки зі шкідливості, але поступово ставало очевиднішим: не знаючи, як покращити експеримент, Трістан би і рота не розкрив. Він майже до всього відчував приголомшливу байдужість, що ніяк не в'язалася з його глузуваннями в моменти, коли щось справді йшло не так і обіцяло проблеми. Рейна не могла визначити, чи посилилася його інтуїтивна злість при Каллумі (цей на роботу плював) або ж при Парісі (ця, схоже, вважала науку нижче своєї гідності).

Манери Паріси анітрохи не змінилися, але не тому, що вона приховувала страждання – на велике розчарування Рейни, – вона просто вміла відволіктися. Втрата Трістана її ніби не зачіпала: Паріса, як і раніше, сиділа ліворуч від нього, але намагалася все ж таки не траплятися йому на очі. Раптове зникнення інтересу до нього насторожувала, проте причину Рейна зуміла визначити, лише коли папороть, що поникла, поскаржилася на стан кисню в кімнаті.

— Між простором і часом існує природний перехід, — сказав Далтон, який, як завжди, стояв біля Атласу. — Більшість сучасних фізиків взагалі їх не поділяють. Деякі у принципі не вірять у реальність часу, у буль-якому випадку у його надуману концепцію, за якою у часі можна подорожувати якимось лінійним чином.

Згадавши про існування Далтона Еллері, Рейна знову задумалася про розмову з Аєю, про те, як та зніяковіла, дізнавшись, що Далтон вирішив повернутися сюди. Рейні він представлявся природженим академіком – втіленням принципу «хто не вміє творити, той вчить», – і все-таки, судячи з реакції Айї, подібний поворот подій був просто незбагненним. Раптом Далтон приховує якусь могутню здатність, на оволодіння якою в нього пішли останні десять років життя? Ця думка інтригувала, якщо не сказати захоплювала.

Втім, помітивши, як Паріса поглядає на Далтона, Рейна зрозуміла, що не одна захопилася ним.

Що ж, це багато що пояснювало. Наприклад, чому Парісу часто не брали до уваги або чомусь її якось не особливо чіпала втрата Трістана, першої пасії (начебто). Тоді ж Рейна остаточно – і на власне розчарування – переконалася: Каллум із Трістаном об'єдналися проти Паріси.

Виходить, папороть не помилялася: у повітрі й справді витала біда, але відповідальною була Паріса. Ну ще б пак, вона щось затівала. Не дарма ж вони з Далтоном так багатозначно переглядалися. Рейна ще не зрозуміла, наскільки вони близькі, проте щось, у тому чи іншому вигляді, незабаром станеться.

— Що ти робиш? — Прямо запитала Рейна, перегородивши Парісі шлях в їдальню після лекції. — Навіщо тобі це?

Паріса роздратовано подивилася їй у вічі.

— Читай мої думки, – жартома запропонувала Рейна, і Паріса відповіла їй новим роздратованим поглядом.

— Повинна бути причина? Він привабливий, а мені нудно. — Як і підозрювала Рейна, Паріса вже прочитала її думки. Ну і гаразд, хай що хоче, то про них і думає.

— Ти ж за дурочку мене не тримаєш? – сказала вона. — Я ось тебе дурою не вважаю.

— Ну, дякую, – відповіла Паріса, витончено, як вона це вміла, наїжачивши, –- але в тебе що, є якісь доводи проти або ти просто до веселощів не сприйнятлива?

— Мені справи немає до твоїх розваг. Просто не люблю безглуздих дій. Вони не викликають довіри. Як і ти сама.

Париса голосно зітхнула.

— Тобі начебто час із діточками грати.

Рейну обурювало поблажливе ставлення до Ліббі та Ніко, хоча сильніше обурювали розмови про те, щоб розділити цих двох, або припущення (які пошепки висловлював Каллум), ніби одного терпіти набагато простіше за іншу. Рейні ця пара здавалася системою двох зірок, у якій обидві зірки утримують одна одну в полі взаємного тяжіння і тому не гаснуть. Рейна навіть не здивувалася, з'ясувавши, що Ніко правша, а Ліббі – шульга.

— Заперечуй скільки влізе, але ці двоє довели свою цінність. Ти ось який внесок зробила?

— А ти? — Огризнулася Париса. — Ти ж учений. Можеш розвивати науку і без Товариства.

Сказала представниця найдавнішої професії.

— О, як мило, – відповіла вона, почувши зневагу, яку Рейна майже не приховувала. — Ось, як ти про мене думаєш? Жадібний суккуб, якого треба привести до суддів?

— «Суккуб» звучить куди приємніше, ніж те, що було в мене на думці, – відповіла Рейна, і Паріса закотила очі.

— Слухай, ти, може, не помічаєш, але я бачу твою потребу пожаліти мене. Мило з твого боку. Хоча і зайве. — Париса щільніше стиснула губи. — Каллум мене не карає, він намагається мене перемогти, але в нього не вийде. А якщо розриваєшся між нами, не розумієш, кого вибрати, то послухай: знай ти те саме, що і я, віддала б перевагу мені, ніж йому в будь-якій ситуації.

— Ну так розкрий нам, що тобі відомо, – розсердилася Рейна, повіривши їй лише наполовину. — Якщо ти його так сильно ненавидиш?

— Ненависті немає. Я взагалі до нього нічого не відчуваю. Та й ти, якби знала, що тобі добре, наслідувала б мій приклад, – попередила Паріса, а калатея в горщику в кутку затремтіла від поганого передчуття. — Ну, ми закінчили?

Так… Ні… У певному сенсі Рейна отримала бажану відповідь: Паріса і справді женеться за Далтоном, а ще в неї зуб на Каллума. Однак причини всього цього, як і раніше, не давали спокою.

На жаль, те саме було видно і Парісі.

— Заєш, чому я для тебе загадка? — Відповіла вона на думки Рейни і, підійшовши ближче, понизила голос: — Ти думаєш, ніби розкусила мене. Думаєш, ніби зустрічала подібних до мене раніше, але ти поняття не маєш, хто я така. На твою думку, я – це моя зовнішність? Мої амбіції? Ти навіть близько не можеш уявити суму всіх моїх складових. Шукатимеш – не знайдеш, поки я сама все не покажу.

Так легко було б зараз вплутатися в суперечку, але саме цього Паріса і домагалася, а що ще гірше, настільки сильних телепатів Рейна раніше не зустрічала. І це вибивало з колії. Справа, мабуть, була в освіті: Рейна вважала думки абстрактними та безформними, тому більшість телепатів могли їх прочитати, а ось уже витлумачити – ні. Та й тих, хто міг, легко виходило спровадити з голови.

Невагома, магія Париси не випроваджувалась, вона вбиралася. І Паріса мала рацію: Рейна не бачила нічого.

— Не треба мені заздрити, – прошепотіла їй на вухо Паріса. — Краще бійся мене.

І вона, пішовши далі коридором, зникла з поля зору.

Паріса

Вона завжди могла визначити, в якій частині будинку зараз Далтон. По-перше, його оточував щільний кокон магії: клубки заклинань, що виникали, спалахуючи подібно до полум'я. По-друге, він не так добре захищав свої думки під час роботи, а працював він зазвичай один. Один він взагалі залишався досить часто, якщо не прогулювався територією маєтку в компанії Атласа, якось наставляв їх шістьох чи працював з іншими членами Товариства, коли ті приходили в особняк за особливими проектами. Так, він умів захистити свої думки, але все ж таки бували часи, коли навіть Далтон Еллері не міг не пустити Парісу до себе в голову.

Вночі спав він мало; вона чула, як гудуть його думки, зосереджені на речах, які з відстані розібрати не виходило, поки вона не розчула те, в чому не могла помилитися.

Паріса.

Чому секс? Він був такий невигадливо беземоційний, первісний. Безпосередньо повертав до основних імпульсів. І хоча в розпал дії думки не оформлені і аморфні, коли вирує така хімія, захистити їх не так просто. Гарний секс ніколи не бездумний; зосередженість не пропадає, вона лише переходить в інший рівень. Паріса знала це, адже вона добре освоїла своє ремесло, і з першого ж поцілунку Далтон став би її: вона відімкнула б замочок його розуму, і більше він від неї замкнутися не зумів би.

Після сексу Паріса трималася б від Далтона на відстані, але за літо він встиг би намріятись. Він думав про неї все частіше, і вона допускала все інтимніші думки про нього, прораховуючи, де стане пестити його, цілувати і покусувати в першу чергу. Тепер її присутність викликала його в тремтіння; вона нахилялася до нього, коли він щось пояснював, наповнювала повітря ароматом своїх парфумів.

Він знав, чим вона живе, як знав, чим живе решта. Він вивчив її навички, її історію. А отже, розумів, що, коли вона, проходячи повз сходи або коридор, зачіпала його руку своєю, це було лише верхівкою неймовірно величезного айсберга. Одного разу Паріса налила собі келих і нерухомо вмостилася у протилежному від Далтона кінці кімнати. Мовчки пригубила шампанське, даючи смаку розлитися по язиці. Вона відчувала вібрацію думок Далтона, напруга в повітрі, що не дозволяє йому зосередитися: він вісімнадцятий раз перечитував одне й те саме речення.

Сьогодні Далтон був у читальній залі один. До своєї честі, він не здригнувся від несподіванки, побачивши Парісу, але ще йому вистачило розуму не видати свого полегшення.

— Не варто, – попередив він, відкидаючись на спинку стільця. Щоправда, не уточнив: чи приходити сюди, чи наближатися до нього. Однак Паріса прийшла і наблизилася. Сперечатись він не став, ніяк не видаючи навіть натяку на незгоду. На даний момент його розум був як запечатане сховище.

Паріса з досвіду знала, що довго він не протримається.

— Виглядаєш втомленим, – сказала вона, наближаючись і проводячи пальцями по дерев'яній стільниці. Торкнулася куточків книг, шкірою відчуваючи думки на поверхні його розуму. Провела рукою по передпліччю Далтона, ковзнула до плеча і затрималася там на мить, а він заплющив очі. На той час вони стикалися вже безліч разів; ці жести були безневинні, але пам'ять робила половину роботи. — Щось не так?

— Тобі не варто тут перебувати. — Від короткого дотику шкіра Далтона вкрилася мурашками. Не все залежало від телепатії.

— Я думала, що правил немає.

— Я не назвав би це правилом.

Жаль, але йому так йшла стриманість. Він був напружений саме там, де треба, готовий до бою.

— Тоді що це?

— Недоцільні дії. — Він так і сидів, не розплющуючи очей, а вона провела кінчиками пальців по його шиї, затримавшись біля западини над ключицею. — Можливо, невірні.

— Невірні? — Її пальці пірнули під комір і окреслили ключицю.

— Не спокушай мене.

Він різко перехопив її руку.

— Ти обережна, Парисо?

У неї виникло почуття, що говорить він не про те, що відбувається зараз.

— А чи варто бути обережною? — Запитала вона.

— У тебе є вороги. Ти не можеш дозволити їх собі.

— Чому ж? У мене завжди є вороги. Це неминуче.

— Ні. Тільки не тут. Ні… — Він замовк. — Знайди когось не тут, Парісо. Не витрачай свій час на мене... Вибери когось із класу, когось надійного. Або так, або покажи, що ти не безкорисна.

— Навіщо? — Запитала вона зі сміхом. — Не хочеш, щоб я йшла?

— Не хочу, щоб тебе…

Він різко замовк, розплющивши очі.

— Чого тобі від мене треба? – тихо спитав він і, не даючи їй відповісти, сказав: — Я дам тобі це, якщо будеш старанніше грати в гру.

Ну ось, знову це: їдке почуття його страху.

— Тобі потрібні відповіді? – питав він. — Відомості? Ну? Що? Чому я?

Вона вивільнилася і поправила волосся на скронях.

— З чого ти вирішив, ніби мені щось потрібне? Далтон. — Їй хотілося вимовити його ім'я, обкатати його, поекспериментувати, і ось вона назвала його, а на його обличчі відбилися внутрішні муки.

— Треба. Я знаю це. — Він зробив різкий вдих. — Скажи, що саме.

— А як скажу, що не знаю? – пробурмотіла вона, виходячи з-за стільця і відкидаючись на кришку стола, в яку вперлася долонями. Він, мов у трансі, ніби власні руки його не слухали, потягнувся до її стегон. — А раптом ти мене інтригуєш? Раптом я люблю загадки?

— Ну то пограйся з кимось іншим. Ніко. Каллум.

Почувши ім'я Каллума, Паріса мимоволі наїжачилась, і Далтон підвів погляд, насупився.

— Що таке?

— Нічого. — У напівтемряві риси обличчя Далтона висвічувала одна-єдина настільна лампа. — Каллум мені не цікавий.

Далтон провів губами по тканині її сукні, по грудях, під яремною западиною. Заплющив очі і знову розплющив їх.

— Знаєш, я ж бачив, що він зробив. Я ж спостерігав. — Далтон непевно повів рукою довкола. — Тут всюди чари спостереження та охорони, і тоді я стежив за вами двома. Я все бачив.

— Виходить, ти бачив, як він її вбив. — Від тих спогадів Паріса мало не здригнулася; точніше, здригнулася б, якби не вміла контролювати себе.

— Ні, Парісо.

Далтон погладив її по щоці, провів великим пальцем над вилицею.

— Я бачив, як вона вбила себе, – тихо промовив він, і, хоча момент був невідповідний (уже точно неправильний), Паріса інстинктивно, рвучко притягла його до себе, щоб він обійняв її. Вона плекала його потяг до неї, змушуючи його бажати її, як наркотик. Одна крапля – і він переступить межу. Він піддався легко і охоче; у небезпечній близькості від божевілля. Вхопив її за стегна і, розпалений, грубо поклав на край столу.

— Люди здатні на неприродні речі. Деколи темні. — У його голосі лунали голод, жадоба, розпач. Він провів губами по її шиї, і вона ахнула – як чинила незліченну кількість разів до цього і як буде чинити. Хоча примудрялася зробити це завжди по-різному, а з Далтоном вийшло навіть непрофесійно переконливо.

Це була магія сексу, пожвавлення. Від дотиків Далтона всередині Паріси прокидалося щось.

— Чому не укласти угоду з дияволом, якщо натомість отримаєш те, що потрібно? – прошепотів він.

Повіки затремтіли, вона заплющила очі і згадала слова Каллума.

«Хіба ти не втомилася? Вся ця робота, метушня, від яких не втекти. Я відчуваю це в тобі, навколо тебе. Адже ти більше нічого не відчуваєш, так? Ти розбита, втомлена, виснажена. Ти – повністю знеможена».

Паріса здригнулася і притягла Далтона ближче, щоб їхні пульси разом збилися з ритму і звучали незграбно.

«За що ти борешся? Ти хоч пам'ятаєш? Чи не забула ще? Все це не дасть тобі спокою. Вони влаштують погоню, підуть за тобою хоч до біса на роги. Ти й так знаєш, ти знаєш усе. Як вони уб'ють тебе тисячою способів, частина за частиною. Шматок за шматком. Як тебе зруйнують, поступово забираючи в тебе твоє життя».

Вона пестила спину Далтона, впиваючись йому нігтями в лопатки.

«Смерть ти приймеш від їхніх рук, на їхніх умовах, не на своїх. Їм доведеться вбити тебе, щоб самим вижити».

Вона відчувала, як Далтон балансує на краю: він ось-ось зламається.

«І, знаєш, ти маєш вибір. У тебе він лише один: жити чи померти. Вирішувати тобі. І його в тебе ніхто не забере».

Губи Далтона були пряними на смак – бренді та забуття. Вона запустила пальці йому у волосся, впиваючись його тремтінням, яка змусила її притулитися до нього щільніше, ніби зі страху впасти. Вона не дивлячись розкидала з-під себе книги, а Далтон запустив руки їй під сукню, схопив за стегна.

«Ось ти тицяєш у нас стволом… А чи знаєш ти, хто ми такі? Знаєш, навіщо ти тут?»

— Обіцяй, – сказав Далтон. — Обіцяй мені зробити дещо.

«Розверни пістолет».

— Далтоне, я…

«І натисни на спуск».

Паріса ахнула, охоплена безумством, коли Далтон задер її сукню і підтягнув ближче до себе. У її думках нападаюча найманка вбивала себе знову і знову. Розверни пістолет. Запах полум'я, кров цієї жінки в неї під ногами. І натисни на спуск. Каллум і пальцем не ворухнув. Вигляд у нього був нудний. Розверни пістолет. Він дивився тій жінці у вічі і звелів їй застрелитися. І натисни на спуск. Її смерть для нього нічого не означала. Він навіть на мить не замислювався.

Чи не цього диявола мав на увазі Далтон?

— Я не добрий, – прохрипів він, цілуючи її. — Тут добрих нема. Знання – це бійня. Без жертви ти його не отримаєш.

Вона вп'ялася в його губи, а він, повозившись з її сукнею, опустився на коліна і підтягнув її стегна до себе. У поперек уперся краєчок книги, але тут же Паріса відчула непереборну насолоду поцілунків Далтона, його язика і губ. З тихим стоном вона вигнула спину. Десь у глибині розуму Далтона руйнувалися кордони, відчинялися двері, і тоді Паріса ковзнула в них і зачинила за собою, одночасно потягнувши його за волосся біля самого коріння.

Що ж там? Нічого особливого. Навіть зараз, навіть у голові він зберігав обережність. Парісі траплялися уламки, залишки. І знову страх. Відлуння провини. Паріса хотіла розкріпачити його, розібрати. Вона могла потягнути за ниточки і зазирнути в його нутро, знайти там джерело страху. Треба лише направити Далтона на шлях, що веде до руйнації.

Вона ривком підняла його на ноги і метушливо розстебнула ширинку. На світі не було чоловіка, який увійшов би до неї, не відчувши сліпого забуття екстазу. Задоволення відволікало. Паріса притягла Далтона за стегна, вп'ялася нігтями йому в спину, а зубами – в плече. Якщо їх застукають зараз, то так тому й бути, нехай.

Він уже уявляв це раніше: Паріса бачила все в нього в голові, як кадри мультфільму. Він опановував її сотні разів, тисячі, і це обнадіювало. У його захисті була слабкість і ім'я їй Паріса. Бідолашний маленький вчений, подумала вона, оточує себе книгами, намагається тримати дистанцію, а сам у глибині думок трахає її на раком. Він і це бачив раніше – як має її на столі, заваленому його ж нотатками, – а зараз просто втілив у життя фантазію.

Вони обоє ахнули. Він хотів близькості, міцно тримати Парису в руках, і того ж хотіла вона. Тепер вона відчувала палаючий смак на краєчках його думок. Він не просто чогось боявся, він боявся всього. Він ненавидів цей будинок, спогади, пов'язані з ним. Вони були ножами з блискучими на світлі лезами. І вони кололи її в пальці, попереджаючи, ганячи геть. «Розверни пістолет. І натисни на спуск. Тут жили демони, дияволи. Чому не укласти угоду з дияволом, якщо натомість отримаєш те, що потрібно?». Було тут і дитинство, сповнене радості, люті та розпачу. Одного разу Далтон оживив мертвий паросток, але той потім все одно засох.

Його смак, реальний і вигаданий, нагадував палений цукор: неприборкане обожнювання, ніжний гнів. Бідолаха, маленький відчайдушний бідолаха. Паріса згадала думки в голові Рейни, які та не зуміла стримати: «Далтон щось означає, щось важливе, він знає щось невідоме нам».

Я знаю це, дурненька, подумала Паріса, і я ніколи не промахуюсь.

— Далтон, – прошепотіла вона далеко не востаннє, їй належало повторювати це ім'я знову і знову, адже, як би їй не хотілося розчинитися в ньому, саме цього вона собі поки що дозволити не могла. Він хотів сказати їй те, що вважав відчайдушно важливим, про що він говорити вголос не смів, і, якщо вона цього знання зараз не забере, він сховає його ще глибше. Запечатає. Паріса знову назвала його ім'я, прокручуючи його язиком, підганяючи під форму його грубих бажань: — Далтон.

— Обіцяй, – знову попросив він, уривчасто, надламано і слабо, а вона намагалася не розгубити свої думки. Що він збирався повідомити? Щось могутнє, майже вибухове, але воно то виникало, то пропадало. Він хотів відкрити це, але не наважувався розповісти їй. Він хотів того, у чому не міг зізнатися вголос. І що могло зруйнувати їх обох.

Що ж це таке? Він близько підійшов, зовсім близько, а вона обплела його поперек ногами, шию руками. Як із цим пов'язаний Каллум? «Розверни пістолет. І натисни на спуск». Вузол у неї всередині затягнувся тугіше і збільшився, запульсував у венах. Серце забилося надто часто, м'язи натяглися. Далтон, Далтон, Далтон. Він здавався їй ідеальним, саме таким, як і хотіла. Цю вишукану, витончену тортуру вона шукала б знову і знову, а лещата його близькості стискали одночасно злісно і солодко. О, він наповнювався брехнею і секретами, але не все прагнув приховати. Що він накоїв? Що знав? Що хотів?

Це вона побачила лише тоді, коли все відпустила, видавши беззвучний крик і водночас пригорнувшись губами до його рота. Тож він хотів від неї близькості. Лише коли вона стала вразлива, розтанула в його обіймах, він зумів забути, ким вона так довго була, і відкрився. Вона кінчила, і водночас розрядився його розум у спалаху вибухового полегшення.

То був шматочок думки; нерівний уламок великої істини. Такий маленький і вузький, що Паріса ледь не пропустила його, – наче шип на корінні під ногами: Далтон не хотів її смерті. Паріса. Тихий голос, що вона почула, і був частиною того страху. «Парісо, не йди. Парисо, прошу тебе, будь обережна».

Думка з тріском увійшла до її розуму. Вона була такою крихітною, невинною, необачно похованою в неглибокій могилі поганого передчуття. Далтона мучили незліченні страхи, колючі, болючі думки, але ця ось лежала на відкритому місці – недовго і спіткнутися.

Паріса нігтями вп'ялася Далтону в щелепу.

— Хто збирається мене вбити?

Вона спитала так швидко, що він не стримав би відповіді. Він і так уже стояв перед нею захопленим і переможеним. Потім прийде і каяття чи обурення, а може, і жаль. Але зараз він був її, більше ніж.

Слова злетіли з її губ і перетекли йому в горлянку, і він охоче їх проковтнув.

— Всі, – здавлено промовив Далтон, і тоді вона все зрозуміла.

«Їм доведеться убити тебе, щоб самим вижити».

Частина п’ята.

Час

Трістан

Були часи, коли природна схильність Тристана до цинізму супроводжувала більш тривалий розлад – масштабної, хронічної параної. З рідкісними проблисками оптимізму його розум і тіло розбиралися жваво, як із вірусом. Промінчик надії? Ракова клітка. Можливо, це було чимось системним, результатом суворої недовіри завдовжки життя. Коли в житті все йшло добре, Трістану здавалося, ніби його готуються прокинути.

Власне, тому думка про те, що зі своєю магією він здатний на більше, ніж підозрював до вступу в Товариство, і виводила його з себе до запаморочення. Чи були тому логічні докази? Зрозуміло. Будь-які здібності, якщо їх розвивати як треба, посилюються, особливо магічні, а якщо навіть експерти і не підтвердили його статус медиту («Та і з якого хріна перед цими хлющами випендрюватися, син?» – залізно промовив Едріан Кейн), це означало, що він просто ще не довідався про всі межі свого таланту.

Чи утримувало це його від думки, ніби він просто повільно божеволіє? Ні, анітрохи, адже залишалася ймовірність, що і його, і інших потихеньку, методично цькують. Афера важка, проте хороша. І якщо йому судилося померти, нехай. Хто б це не задумав, він явно налаштований на позитивний результат.

Пояснити таке було важко, ось Трістан і не пояснював. Нікому. Хоч і відчував, що відпускає деякі глибинні страхи; це почуття посилював Каллум, щоразу дивлячись на нього з підбадьоренням у моменти, коли дах у нього починав текти особливо сильно. У цьому протиріччі і полягав конфлікт: важко, коли бачиш одне, а знаєш інше. Дивною, але останньою краплею стали слова Ліббі. Їй здалося важливим, що Трістан не спроможний бачити її версію реальності, і далі він сам зробив висновки.

Все упиралося в фундаментальний і незаперечний факт: Трістан та інші бачили все по-різному. Якщо вірити Каллуму з Парисою, інші люди сприймали світ через призму досвіду, освіти та систему цінностей та моралі. Сам Ейнштейн (який, як не дивно, медитом не був, хоча на вигляд – так натуральний чаклун) стверджував, ніби реальності не існує зовсім, хіба що у відносинах між системами. Те, що бачать усі – ілюзії, сприйняття, тлумачення – це не об'єктивна форма реальності.

Тоді як Трістан бачив саму реальність: її справжню, об'єктивну форму.

Але що сильніше він до неї придивлявся, то туманніше вона ставала.

Якось уночі йому не спалося, і він сів по-турецьки на ліжку, бажаючи перевірити зір. Дивився він, звісно ж, не звичайними очима; він використав іншу форму зору, яку вважав магічною, хоча в тому, як називати її, доки не просунувся. Найчастіше, зосередившись, він починав бачити крихітні частинки речей, щось на зразок порошин, а придивившись до однієї, міг простежити її траєкторію. Іноді вдавалося виділити з неї щось – настрій, що набував форми кольору, на кшталт аури, ось тільки це не було аурою, просто Трістан ще не навчився давати таким речам імена. Він не чув реальності, не відчував її запаху і, звичайно, не відчував смаку. Він швидше розбирав її, шар за шаром, вивчаючи, як модель.

Реальність, як більшість речей, підкорялася логіці. Взяти, наприклад, вогнище. Осінь швидко наближалася, несучи холод, і ось Трістан задрімав під танець світла і тіней, під запах полум'я, яке зігрівало кімнату, і під шерех золи. Він знав, що це вогонь, бо він відповідно виглядав і пах. Трістан з досвіду знав: якщо сунути туди руку, то можна обпектися. Адже колись йому так сказали, і він сам переконався в цьому багато разів.

Але раптом то був не вогонь?

Це питання не давало Трістану спокою. Не про вогонь, але про все. Дуже навіть екзистенційна криза виходила: Трістан більше не бачив різниці між істинною, об'єктивною істинною, і тим, що вона тільки вважалась такою, одного разу когось послухавши. Чи з усіма це відбувається? Світ колись був пласким; тобто люди вірили в це, і тому в колективній свідомості він залишався таким до певного моменту.

Чи він правда був плоским?

Мозок вибухав, і коли в двері постукали, Трістан навіть не задумався, кого це нелегка принесла в таку годину, а просто махнув рукою, і двері відчинилися.

— Чого? – по-трістановськи спитав він.

— Відключи катаклізм, будь добрий. Ніч же на дворі, – парісовською сказала Паріса. Вона була повністю одягнена, хіба що… трохи пом'ята. Трістан придивився до неї, насупивши брови, а вона увійшла, зачинила за собою двері і привалилася до неї.

— Тебе явно не я розбудив, – висловив припущення Трістан, розраховуючи, що Паріса заковтне наживку і все пояснить.

Однак Паріса не клюнула, чому він, зрештою, не здивувався.

— Ні, не ти мене розбудив. Але взагалі міг би й заспокоїтись, – сказала вона і відійшла від дверей.

У світлі місяця Трістан роздивився в неї на лобі тривожну зморшку. Який би вираз обличчя Паріса не зробила, всі вони були гідні висіти в Луврі, і Трістан не вперше задумався про те, як виглядали батьки Паріси, якщо вже їй самій від природи дісталася така приголомшлива симетрія.

— Взагалі-то, мої предки не такі вже й привабливі, – сказала Паріса. — І технічно у мене обличчя не симетричне. — Помовчавши, вона додала: — Цицьки так точно.

— Я знаю. — Не те, щоб він загострював на цьому увагу, просто вирішив нагадати: він був у тому положенні (точніше, у позі чи навіть позах) і все бачив. — І що ж це? Марнославство? Або смиренність?

— Ні те, ні те. Краса – ніщо. — Вона відмахнулася від питання і, м'яко наблизившись до його ліжка, присіла на краєчок. — Сприйняття у людей недосконале. Вони спираються на стандарти, які їм нав’язала культурна пропаганда. Ніхто вже не бачить речі такими, якими вони є. Сприйняття заважає.

Ну дуже в тему, похмуро подумав Трістан. Можливо, Паріса чинила так навмисно, проте зараз йому було начхати, в яких його думках вона копається, а в яких ні.

— В чому справа? — Запитав він. — Видно ж, що тебе щось турбує.

— Так, дізналася дещо. Ось і думаю тепер ... — Вона розгублено побарабанила пальцями по колінах. — Не впевнена, що тобі піде на користь, якщо я розповім.

— На користь? Мені?

— Що ж, ти маєш рацію, це тобі не потрібно. Тобі це не сподобається. — Вона придивилася до нього, примруживши очі. — Ні, не можна тобі говорити. Але, хоч як це сумно, я дуже хочу, щоб ти мені довіряв.

— Навряд чи тобі знайоме це поняття, – зауважив Трістан, натякаючи на те, що він просто впевнений. — Воно дуже рідко будується на порожньому місці. Виправи мене, якщо помиляюся, але ти просиш мені сліпо довіритися твоєму судженню, незважаючи на те, скільки всього ти від мене приховуєш?

— Я бачу все, що в тебе в голові, Трістане, – нагадала йому Паріса тим самим тоном, яким він міркував про їхню близькість, хіба що впевненіше. Вона вивчила його в подробицях, тоді як її натура його просто займала. — Тобі це не сподобається.

— А, як чудово, – промимрив Трістан. — Навіть поблажлива, ти чудова.

Вона присунулася ближче, і він уловив слабкий аромат парфумів. Причому не лише її. У Паріси був свій власний, відмінний – цілий спектр квіткових запахів, але зараз до нього домішувалися нотки туалетної води, чоловічий мускусний запах з відтінком серпанку, якого Іден, колишня наречена Трістана, до своєї честі, завжди ретельно позбавлялася. Іден Вессекс, може, й не знала, що Трістан її ілюзії наскрізь бачить, але перелюбницею була обережною. У цьому полягала – і Трістан, до речі, так і не змінив своєї думки – одна з її головних сильних сторін.

— Це Суспільство, – сказала Паріса, повертаючи його назад до теми розмови, – зовсім не те, чим я його вважала. В одному вони там точно брешуть.

Знову підняло голову незатишне відчуття опору. І знову ці муки: Трістан хотів вірити, що Суспільство дасть йому силу, яку в інших умовах більше ніхто не дав би, навіть зійди Джеймс Вессекс до цього. І ось тепер Паріса знову хитнула чаші терезів, зароджуючи в Трістані сумнів.

— Навряд чи з цим можна щось вдіяти, – коротко помітила вона. — Поки що. Але гадаю, варто дізнатися, на кого ми працюємо.

Трістан насупився.

— Ти про Атласа?

— Чи на нього? — Вона видала хвилювання, підібгавши губи. — Думаю, мені треба пошукати деякі відповіді, а ти тим часом будь обережний.

Трістана вже добряче остогидло висловлювати один лише подив, але вдіяти він із цим нічого не міг.

— Я?

— Каллум тобою крутить. Не знаю, чи він робить це за допомогою магії, але йому від тебе щось потрібно. І заради цього він тебе хоче засліпити.

— Я не дівиця в біді, Парісо. Мене не треба рятувати.

Цим він, на превелике розчарування своєї пихатої сторони, тільки потішив її.

— Взагалі ти саме такий, Трістане. — Паріса торкнулася його щоки. — Я ж знаю, ти Каллуму не довіряєш, – пробурмотіла вона. — І мені здається, саме це він проти тебе й використовує. Розкриває перед тобою свою реальність у розрахунку на те, що відвертість привабить тебе, але ж ти його не слухаєш, правда, Трістан? Ти глухий до того, що він таке, навіть коли він каже тобі це в обличчя.

Трістан напружився.

— Ну, не довіряю я йому, і що з того?

— А те, що ти все одно йому віриш. Він впливає на твоє сприйняття, підтверджуючи всі переконання. Боюся, він впроваджує тобі в думки свої ідеї.

Великим пальцем вона провела вздовж лінії його щелепи та затрималася біля губ.

— Я боюся, – повторила вона, тільки тихіше.

Трістана так і тягнуло не повірити в її м'якість.

— Що він накоїв? — Запитав він Парису. — Що тебе могло так засмутити?

— Це мене не засмутило, а вибило з колії. — Вона відсторонилася. — І якщо ти справді хочеш знати, то він змусив ілюзіоністку застрелитися.

Трістан насупився.

— І що?

— І що, ти не розумієш? Ми – його зброя. Наші переконання, наші слабкості – він може обернути проти нас. — У слабкому світлі місяця Трістан побачив, як вона знову підібгала губи. — Він звільняє наших чудовиськ, яких ми посадили до клітки. З якого дива мені показувати йому свого монстра?

— Гаразд, – ухильно припустився Трістан, – а ти хіба на таке не здатна? Ти читаєш думки. Хіба не варто нам поставитися до тебе з тією самою підозрою?

Паріса збуджено схопилася на ноги.

— Є різниця між тим, на що ми здатні, і тим, як ми це використовуємо, – огризнулася вона.

— Може, і так, але якщо ти хочеш моєї довіри, дай привід. А то чим ти відрізняється від Каллума?

Вона кинула такий колючий погляд, що об нього можна було буквально поранитися.

— Каллум, – сказала Паріса, – тебе не потребує, Трістан. Він просто хоче тебе. Запитай себе, чому так?

З цими словами вона вискочила з кімнати і потім не розмовляла з Трістан чотири дні.

Не те, щоб це сильно турбувало. За своє життя він звик до мовчання темпераментних жінок, та й потім він не знав, як бути з цим її… попередженням? загрозою? Так і не зрозумівши її мотивів, він тихенько тішився, що вона залишилася з порожніми руками. Давати людям бажане Трістан ненавидів, особливо ненавмисно.

До того ж, його займали інші справи. На лекціях клас проходив безліч теорій щодо часу, починаючи зі спроб подорожей середньовічних магів, вони торкнулися, певною мірою, бажання європейських відьом продовжити термін смертного життя. Трістан вважав, що тему часу слід вивчати в контексті фізичної магії, а не історичних та алхімічних фіаско. Хоча це був просто привід відкрити їм більше доступу до чергового історичного періоду.

Трістан став частіше потай вибиратися в бібліотеку, проводячи власні дослідження з давніх текстів, які вони читали, на предмет влаштування всесвіту, але в результаті повертався до невирішених загадок. Чому їхня червоточина не переміщала в часі? Чи правда маніпуляції згодом вимагали більше магії чи просто десь помилилися? Якось, поки Далтон бубонів щось про Магеллана і Джерело молодості, Трістан спробував провести розрахунки, але нічого не вийшло.

Тобто нічого, доки його не знайшла Ліббі.

Він спершу навіть не зрозумів, що вона шукала його, прийнявши зустріч у розфарбованій кімнаті після вечері за випадковість, і поспішив на вихід. Однак відразу стало ясно: «натикатися» на когось – це ще один побічний ефект звичайної поведінки Ліббі. Трістан запитливо підняв погляд.

— Мені тут на думку спало… – почала Ліббі.

Трістан мовчки чекав.

— Тобто це нам з Вароною на думку спало. Ну, я подумала, – поспішила пояснити Ліббі, – а він допомагав перевірити, і, загалом, не знаю, чи хочеш ти про це знати, просто я бачила днями, як ти креслиш… я не те щоб підглядала, то вже… о боже, пробач, - сказала вона, ледь було великодушно не діставшись до кінця думки. — Я не спеціально… Коротше, річ у чому…

— Викладай вже, Роудс, – поспішив Трістан, відчуваючи близьке вирішення свого питання. «А може, й не близьке, – нагадав мозок. — Мріяти не шкідливо». — У мене справи ще є.

— Так, мабуть, загалом, так. — Ліббі відчайдушно зашарілася, але все ж таки підійшла ближче. — Ти не міг би... спробувати зі мною щось?

Трістан подивився на неї, ніби хотів пообіцяти подумати над цим, але тільки – і тільки – якщо вона вже перейде до справи і дасть йому спокій.

— Ага, значить, – Ліббі відкашлялася, – стеж.

Діставши з кишені гумовий м'ячик, вона кинула його на підлогу. Дала підскочити тричі, а потім зупинила у повітрі.

— Тепер спостерігай, як я його інвертую, – сказала Ліббі.

М'ячик тричі відскочив у зворотний бік і влучно повернувся їй у руку.

— Ну гаразд, – сказав Трістан. – І?

— У мене є теорія, що ти все бачив не так, як я. Для мене це була одна й та сама дія, в той і в інший бік. Повернись я хоч на десять секунд у часі, і все одно не помітила б різниці. Але ти… – вона промовисто замовкла.

Трістан трохи подумав.

— Давай ще раз, – попросив він, і Ліббі відразу розслабилася. Зазнала полегшення, мабуть, бо вважала, ніби він і справді щось таке помітив чи хоч би давав їй шанс.

Ліббі ще раз підкинула м'ячик, дала йому тричі відскочити від підлоги та зупинила у повітрі.

Потім інвертувала, як і вперше, спіймавши його згодом.

— Бачиш щось? — Запитала вона.

Так. Пояснити Трістан цього не міг, але дещо вирізнялося. Ледве помітне миготіння навколо м'ячика.

— А що я мав побачити? — Запитав він у Ліббі.

— Нагрів, – задихавши частіше, сказала вона. Збудилася, як дитина, їй-богу. — Справа в тому, - заторохтіла Ліббі, – що, згідно з прочитаним мною, час істотно не відрізняється від гравітації. Що опускає речі згори донизу? Гравітація. Що рухає речі вперед та назад? Сила, звісно ж, залежно від виміру, але ще й у певному сенсі час. Якби годинник став і нічого не змінилося, то не було б жодних фізичних свідчень того, що я звернула назад сам час, коли інвертувала м'ячик. Єдиний вірний спосіб дізнатися, що ми не подорожували в часі… крім усвідомлення, що ми й справді не подорожували, – промовила вона, обводячи кімнату жестом, – це нагрівання м'ячика від зіткнення зі статтю, а ця енергія не втрачається. Енергія тепла, яка змушує м'ячик підстрибувати, має кудись подітися, і тому, якщо вона не зникла, то ми в часі не переміщалися.

— Ну гаразд, - повільно промовив Трістан. — І?

— І…

Ліббі застигла.

— І… нічого, – зробила висновок, трохи здувшись. — Я просто подумала ... — І вона знову замовкла, похилившись. — Раптом, якщо бачиш тепло, то можеш час бачити? — Запитала вона, прибираючи з чола чубок. — Якщо ти бачиш щось специфічніше – електрони там чи самі кванти, – то наступний крок – це маніпуляція ними. Я про це вже давно замислювалася, – поділилася вона, знову стаючи Ліббі-Заучкою, у якої на якийсь час зник нервовий тик. — Коли на нас наслали ілюзії, і я того медиту…

Вона затнулась на слові «вбила» і прочистила горло.

— Ти повідомляв мені, що бачиш, – пояснила вона, – а я застосувала цю інформацію для того, щоб змінити моє оточення. От якби ти сказав, що бачиш, коли справа стосується часу.

— Ти змогла б це використати. Змінити його. — Трістан трохи подумав над цим. — Маніпулювати їм?

— Думаю, це залежить від того, що ти бачиш, – обережно промовила Ліббі, – але якщо я не помилилася щодо твоїх здібностей, якщо ти справді зможеш визначити фізичну структуру часу, то так. Ми змогли б якось з ним справлятися.

Вона прийшла в таке збудження, що в неї навіть перехопило подих; вона тремтіла напередодні відкриття.

— Хоча, якщо ти зайнятий, – виправилась Ліббі, зам'явшись і поморгавши, – можемо спробувати в інший р...

— Роудс, заткнися, – наказав їй Трістан. — Підійди сюди.

Вона була така задоволена, що навіть не спромоглася обуритися його тону, а натомість підскочила до нього і хотіла вже сісти поряд, за стіл під переповненими полицями. Трістан зупинив її і підвівся, жестом запрошуючи на своє місце.

— Присядь, – сказав він. — Я встану позаду.

Ліббі швидко опустилася на сидіння та кивнула, а він знову зосередився. Якою б особливою магією Трістан не володів, варто було б йому придивитися, і картинка ніби розсипалася в зерно. Він ніби примружився і починав бачити все, як під мікроскопом. Обриси предметів розпливалися, але при цьому він помічав інші речі, набагато менші за розміри. Шар за шаром вони зменшувалися; і що глибше він йшов, то швидше вони рухалися.

— На що це схоже, – сказав Трістан, – коли ти маніпулюєш гравітацією?

Ліббі заплющила очі і простягла руку.

Обернувши її розкритою долонею вниз, вона ніби натиснула, і Трістан під її впливом мало не впав навколішки.

— Це як хвиля, – запізно пояснила Ліббі. — Все ніби пливе у невидимому потоці.

Трістан покрутив у голові власне лінійне розуміння часу. Де тут могли зачаїтися помилки? Мабуть, у тому, що воно рухалося вперед і назад, було впорядковане і не співвідносилося з поняттями на зразок нагріву.

А ось і воно. Варто було відкинути очікування, і Трістан побачив єдине, що рухалося з постійним ритмом, який, втім, варіювався залежно від рівнів по всій кімнаті. Чим вище – тим швидше, чим нижче – тим повільніше. Це було не схоже на постійність годинника на стіні, що висіла ближче до верхівки купола, але поряд з Ліббі воно здавалося стійким. Рівним, як пульс. Трістан бачив або відчував (загалом, якось так сприймав), що цей ритм десь шістдесят ударів за хвилину – прямо там, де волосся Ліббі спадало їй на плечі, по дівчачі закрутившись. З початку занять вони, до речі, відросли щонайменше на дюйм.

Трістан поклав руку на передпліччя Ліббі і почав відбивати ритм.

— Є в кімнаті щось, що відчувається так? — Запитав він.

Ліббі знову заплющила очі, спохмурніла, а потім поклала руку Трістана собі на груди трохи нижче ключиці. Варто було йому торкнутися її шкіри, і його власний ритм трохи збився.

— Вибач, – сказала Ліббі. — Мені треба чітко відчувати.

Правильно. Так пульсація зрикошетить назад їй у груди.

Трістан намацав саме той ритм, який шукав, і в очікуванні почав знову його відбивати. Як метроном, він відстукав наступні десять, двадцять ударів, але коли досяг десь сорока, Ліббі сказала:

— Знайшла. — Розплющивши очі, вона ворухнула рукою, і ритм, за яким Трістан стежив, завмер.

На подив Трістана, завмерло взагалі все.

Встав годинник на стіні. Сам Трістан, його дихання – все зупинилося, як, мабуть, і кров у нього в жилах. Нічого не рухалося, хоча він якось зміг озирнутися, відчути оточення, наново усвідомлюючи себе всередині цього простору. Його рука завмерла на грудях Ліббі, великий палець – трохи нижче за виріз сорочки. На обличчі Ліббі завмер найдивовижніший вираз – подібність усмішки, тільки виразніше. Трістан побачив вогонь життєлюбства, перемоги і зрозумів: Ліббі зробила це навмисно за допомогою своїх навичок.

Ліббі Роудс зупинила час.

Ось вона моргнула, і все повернулось на місце, зарухалось. Вийшла затримка, не більше, опір довжиною в момент, майже невиразний, але все одно лоб Ліббі вкрився потом. Свою ціну вона заплатила.

Вона надто різко стала на ноги, рвучко розвернувшись до Трістана, і впала. Трістан підхопив її, і вона спробувала підвестися, чіпляючись за його плечі.

— Якби тут був Ніко, я б змогла більше, – дивлячись у порожнечу, сказала Ліббі. Її погляд був спрямований одночасно йому в груди і нікуди, в тунель власних думок, де відбувалися швидкі обчислення. Як зробити це знову, продовжити, покращити. — Одній мені це не втримати, але з Ніко чи навіть з Рейною… і якби ти мені спершу показав, як це рухати, то ми б, напевно, змогли… Тобто якби я тільки… чорт, треба було…

— Роудс, – зітхнув Трістан. — Послухай…

— Що ж, якщо чесно, я не знаю, що нам вдалося, – стурбовано зізналася Ліббі. — Якщо ось так час і рухається, то все це трохи змінює, так? Якщо час – це сила, яку можна виміряти, як будь-яку іншу.

— Роудс, послухай…

— …то ми щонайменше могли б його моделювати, так? Тобто, якщо ти його бачиш, то…

— Роудс, матір твою!

Вона підвела голову і зустрілася із сердитим (напевно) поглядом Трістана.

— Дякую, – сказав він і роздратовано видихнув. — Твою матір. Я просто хотів сказати спасибі.

Ліббі прибрала з чола свою відрослу жахливу чубок і злегка опустилася.

— Будь ласка, – тихо промовила вона.

У тиші, яка за цим пішла – справді рідкість, – Трістан відчув саме те, що завжди ненавидів. Ефемерні, пихати почуття на кшталт подяки за усвідомлення: він нічого не вигадав. Це довела йому Ліббі. Вона підтвердила, що його глюки чи сліпоту можна якось пустити у справу. Він і справді міг стати більшим, ніж просто лінза, через яку переглядають речі, – можливістю, необхідністю. Без нього Ліббі нічого не бачила. Без нього вона б нічого не досягла.

Яке ж це полегшення бути шестернею в механізмі, який в ряди-годи почав обертатися.

— В чому справа? – спитали позаду них, і Трістан відразу відпустив Ліббі, зробивши нерівний крок назад. — Дивно, – зауважив Каллум, неквапливо заходячи до кімнати, а Ліббі в цей час нервово намацала стілець позаду себе. — Домашку робите, друзі?

Трістан не відповів.

— Мені час, – пробурмотіла Ліббі у відповідь і, опустивши голову, поспішила на вихід.

Каллум провів її поглядом, легенько посміюючись собі під ніс.

— Ні, ти тільки подумай… Бути, як вона, народитися з такою силою, але, як і раніше, відчайдушно тікати з кімнати. Сумно, якщо так подумати. — Каллум посунув вільний стілець і опустився на нього. — Забрати б у неї дар і звернути на користь.

Якби Трістан розповів Каллуму, що вона зараз створила, це ніяк не змусило б його передумати. Навпаки, тільки зміцнило б у думці.

— Треба віддати їй належне, вона невблаганна.

— Це вона-то? М'яка, як не знаю що, Кейн. — Каллум продовжував усміхатися. Якої б низької думки він не був про Ліббі, це ніяк не псувало йому настрою. — Цікава?

— Вона? Мені? Навіть близько ні. — Трістан сів на стілець, який нещодавно ще займала Ліббі. — Але я бачу, за що її вибрали сюди.

— А я ось не розумію, як ти таке в голову береш. Що взагалі означає це «за що»? Ну, якщо не рахувати твоєї пристрасті до інтриг.

Трістан глянув на нього.

— А тобі хіба не цікаво?

— Ні. — Каллум знизав плечима. — Товариство мало свої причини відібрати всіх нас, а для мене важливий мій власний вибір. Навіщо грати в цю гру, – додав він, знову виблискуючи зубами, – якщо можна зіграти у свою гру?

«Калум тебе не потребує, Трістан. Він просто хоче тебе, – нагадав голос Париси. — Запитай себе, чому так?»

— Ну, знову цей сумнів, – сказав Каллум, мабуть, захоплений тим, що прочитав у голові у Трістана. — Це ж так освіжає. У всіх інших в розумі ці неприємні коливання, ривки та стрибки, але ось у тебе… Приємна, ґрунтовна стійкість.

— Це добре?

— Це як медитація. — Каллум заплющив очі, зручніше влаштовуючись на стільці, зробив глибокий вдих і повільно розплющив їх. — Твої вібрації, – сказав він, – чудові.

Трістан закотив очі.

— Випити хочеш? Мені не завадило б.

Каллум підвівся і кивнув.

— Що відзначаємо?

— Нашу крихкість і смертність, – сказав Трістан. — Неминуче те, що ми повернемося в хаос і прах.

— Морок, – схвально зауважив Каллум, кладучи руку Трістану на плече. — Тільки постарайся не говорити цього Роудс, а то, чого доброго, ще офігіє тут у повністю.

Не в силах утриматися, Трістан запитав:

— А раптом вона міцніша, ніж ти думаєш?

Каллум зневажливо знизав плечима.

— Мені просто цікаво, – пояснив Трістан, – чи порадує тебе це, чи відправить у штопор екзистенційного розпачу.

— Мене? Мені розпач невідомий. Я лише стабільно, терпляче нічому не дивуюся.

Не вперше Тристан подумав, яка небезпечна, мабуть, здатність точно читати людей. Дар розуміти реальність людини, її світло і темряву, без похибок сприйняття, які б розмивали грані чи надавали значення їх існуванню, викликав… тривогу.

Це було благословення чи прокляття?

— А якщо я розчарую тебе? — Запитав Трістан.

— Ти постійно мене розчаровуєш, Кейне, і за це мені подобаєшся, – вголос подумав Каллум, поманивши Трістана за собою в бібліотеку, де зберігався чудовий витриманий скотч.

Ніко

Логічно було припустити, що в бар'єрі утворився пролом, якщо вже Ейліф з'явилася у нього у ванній. Не те щоб питання чар можна звести до таких простих категорій, як дірки, міцність або ще щось в тому ж дусі, але захист, покликаний не пустити в Товариство сторонніх людей, був націлений на людей. А Ейліф, за прикидками Ніко, до них не належала.

Зате хоча б в архівах бібліотеки знайшлося дещо актуальне, нехай це і був підручник початкового рівня з нелюдів та їхніх магічних властивостей, освоїти який повністю він не зміг би без знання рун та архаїчної лінгвістики Рейни. Праць з цієї теми останнім часом не складали, адже полювання, контрабанда та «академічне вивчення» згодом скоротили їхню чисельність. Сумнівна практика консервації (читай: реєстрації та відстеження), яку зробили через це, здобула таку погану репутацію серед самих нелюдів, що, якщо вірити Гідеону, вони здебільшого воліли прибиватися (як і його матуся) до інших маргінальних джерел магії – людей поза медитської юрисдикції.

Бідність, деколонізація, конвеєр «школа – в'язниця», глобальна міграційна криза… Бути людиною і не отримувати підтримки громадських інститутів – вже важко. Екосистема океанів змінювалася, і тому сучасних русалок на кшталт Ейліф Ніко не міг звинувачувати в тому, що вони більше не задовольнялися лише морським середовищем, і це ще не кажучи про те, чим промишляв Гідеонов батечко.

— Він або помер, або в бігах, – сказав якось Гідеон, – хоча мені по барабану, я на нього і не чекаю. Не сумніваюся, що в мене по всьому світу є братики-сестрички від будь-яких інших нелюдів. І навряд чи батько когось із них визнає.

Тоді Гідеон говорив цілком звичайним тоном, не відчуваючи жодних емоцій, і Ніко не спромігся запитати подробиці. Гідеону і без того вистачало душевних травм, не було чого ще на татку зациклюватися; його відсутність здавалося, мабуть, навіть благословенням. Ейліф вистачало за очі, якщо врахувати, що шукала вона синочка аж ніяк не з материнських спонукань.

У дитинстві Гідеон просто виконував її вказівки – коли вона відвідувала його в прийомній сім'ї: засни, вкради таку цяцьку в того і передай її тому. Він не розумів деталей прохання чи хтось замовник, поки поступово жертви не перестали бачити в ньому дитину і не почали полювати на нього. Люди, казав Гідеон, просто божеволіли, якщо щось стягували у них з голови. Йому розхотілося у цьому брати участь. А варто було пізнати на собі наслідки доручень Ейліф у світах мрій, як він перестав їх виконувати, чи спробував. Ейліф, ясна річ, не вважала людяність Гідеона (а то й потенційну смертність) причиною не втручатися в його життя.

У кращому разі вона просто не пропаде з горизонту, а в гіршому – її доведеться знешкоджувати, неначе бомбу. Ось чому Ніко завжди в першу чергу хвилювало, як утримати матір Гідеона на відстані. Забезпечивши ж периметр Товариства, він зміг нарешті повернутися до вивчення життєвих травм Гідеона, що залишилися, – без страху пропустити велике вторгнення.

Ніко довірив Рейні точний переклад рун, але при цьому сподівався, що не доведеться пояснювати, чому він пустився в таке рідкісне позаурочне дослідження. І Рейна у властивій їй манері ні про що не спитала.

— Наскільки мені відомо, магія є магія, – сказала вона, не відриваючись від сторінки, у розфарбованій кімнаті. Вона сиділа в кріслі, підібгавши ноги і нависнувши над книгою, наче боялася, що її хтось може стягнути. — Гени більшості нелюдів відрізняються не більше ніж гени примату від людських. Це лише питання еволюційних відмінностей, і все.

— Мутації?

Вона підвела голову і злегка примружилася.

— Генетичні?

Ніко підвівся: ніби він щось інше міг мати на увазі!

— Ну, зрозуміло! – випалив він.

— Нема чого так кип'ятитися, – невиразно помітила Рейна і знову повернулася до вивчення сторінки. — Схоже, різниця в магічних здібностях лежить у звичній формі їх використання, – сказала вона, майже безупинно водячи по рядках поглядом, і лише одного разу косо подивилася у бік рослини в коридорі, яка, як вирішив Ніко, відповідала їй. — Правильно, – пробурчала вона, мабуть, все тій же рослині, хоча сама в цей час підняла пильний, вивчає погляд на Ніко. — Вона менша, – сказала вона.

— Що саме? – насупився Ніко.

— Так ... — Рейна замовкла і лаялася напівголосно собі під ніс. — Викид, – нарешті знайшла вона потрібне слово у себе в полілінгвальному лексиконі. — Вживання, сила – як не назви ... Нелюди виробляють менше або, швидше, витрачають менше.

— Витрачають?

— Запитай Трістана.

— Про що? – долинуло за спиною.

Ніко розвернувся і побачив, що у дверному отворі розфарбованої кімнати стоїть і меніться у нерішучості Ліббі.

— Ні про що, – відповів Ніко, а Рейна в той же час сказала:

— Скільки магії виробляють люди?

— Люди, – луною повторила Ліббі, зацікавлено впорхнувши в кімнату. — Порівняно з ким?

— Так, – продовжував відбрехуватися Ніко, поступово розпалюючись, а ось Рейна повернулася до вивчення книги і, не моргнувши оком, пробурмотіла:

— З нелюдьми.

Ліббі запитливо подивилася на Ніко.

— Нелюди? Вароно, ти серйозно? Вони тут якимось боком?

Вона вигнула брови так, що ті зникли під завісою густого чубчика, який Ніко виразно ненавидів. Одна справа, коли Ліббі сує всюди свій ніс, і зовсім інша - коли вона ставиться до нього самому з такою очевидною підозрою.

Чого вона взагалі чекала від Ніко, вкотре зіпсувавши йому малину?

— Хотів дещо переконатися, – ухильно відповів він таким нетерплячим тоном, який Ліббі точно знайшла б відразливим. Якщо її дістати як слід, вона може й звалити.

— Ну гаразд, і як із цим пов'язаний Трістан?

Прокляття. Вони явно не на жарт розбудили у ній цікавість.

— Не маю ні найменшого поняття, – зло відповів Ніко, але, на його велике здивування, Рейна ніби згадала, що треба пояснити:

— Трістан бачить магію під час її застосування, – сказала вона з-за вуалі чорного волосся.

— А ти звідки знаєш? – спитала Ліббі, і в її голосі Ніко здалися нотки недоречного звинувачення, ніби вона з обуренням дізналася, як Рейна з Трістаном раз на тиждень разом за пізнім сніданком обговорюють особисте життя та таємні бажання одне одного.

— Спостереження, – відповіла Рейна; очевидна відповідь. Рейна говорила мало, а помічала багато, проте найбільше в ній Ніко подобалося те, що майже все побачене вона вважала загалом неважливим і, отже, недостойним обговорення.

Не те що Ліббі, яка робила з точністю до навпаки.

— Трістан, – продовжувала Рейна, – бачить магію під час використання. Як я й казала, – вона демонстративно перевела погляд на Ніко, як би підкреслено повертаючись до залишеної теми, – нелюди свою магію використовують більш тонко. У медитських дослідженнях вона визначається як стихійна, але для тебе це академічний снобізм. — Ніко знизав плечима, висловлюючи мовчазну згоду, і Рейна продовжила: — Нелюди краще і ефективніше спрямовують свою магію. Вона… — Рейна знову зробила паузу, підбираючи потрібне слово. — Тонше. Вуще. Як кручена струна, а не… — Ще пауза. — Вихлопи.

— Трістан начебто описував магію словом «фон», – задумливо пробурмотіла собі під ніс Ліббі. — Хоча, гадаю, можна попросити його пояснити це докладніше.

Терпіння Ніко і так було на межі, а думка добиватися від Трістана чогось ще окрім похмурої гримаси чи їдкого саркастичного зауваження й зовсім добила його.

— Ні, – відрізав він і хотів уже було забрати у Рейни книгу і піти геть, але вона схилилася над томом, накриваючи його всім тілом. — Справа не в тобі, Роудс.

Ліббі піднялася:

— А в чому тоді?

— Ні в чому. — У Гідеоні. — Ти точно мені не допоможеш.

Ліббі примружилася, а Рейна у відповідь ще рішучіше схилилася над книгою, даючи зрозуміти, що в суперечці вона анітрохи не зацікавлена і нікому допомагати не стане.

Ніко вистачало досвіду сварок з Ліббі Роудс, він знав, коли назріває великий вибух, а тому вважав за краще забути про книгу. Він схопився на ноги, розвернувся до сходів і, упокоривши роздратування, пройшов повз Ліббі. Він і раніше без допомоги бібліотеки непогано справлявся. Так що займеться він краще питанням безпеки, не витрачаючи часу на суперечки.

Чи ні. За спиною пролунали чіткі, впевнені кроки Ліббі.

— Вароно, якщо ти затіяв якусь дурість…

— По-перше, – сказав Ніко, різко обертаючись, коли вона врізалася йому в спину, – виріши я зробити щось дурне, твого погляду питати точно не став би. А по-друге...

— Не можна просто так грати з чимось без потреби, тільки з нудьги, – солідним і втомленим тоном сказала Ліббі. Мов мати чи опікунка, якими рішуче не була. — А раптом ти для чогось знадобишся?

— Наприклад?

— Не знаю… для чогось. — Вона в розпачі вперла в нього сердитий погляд. — Просто логічно не робити дурниць, Варона, хоч би тому, що це дурниці. Чи тобі це не доходить?

— Якщо мені нудно, то ти просто вмираєш з нудьги, – видав обвинувачення у відповідь Ніко. Він відчував, що скочується в недоречну підлість, але як завжди, коли мова заходила про Гідеона, не був готовий поводитися спокійно. — Те, що ти просто не визнаєш це, не означає, що це не так. І тобі так подобається переслідувати мене і чекати, де я помилюся?

— Я, – випалила Ліббі, – тебе не переслідую. Я займаюсь справою. Використовую результати наших досліджень скрізь, де можна, чого і тобі раджу.

Сказавши, що в принципі знає, чим йому займатися, Ліббі Роудс зайшла надто далеко.

— Правда чи що? Яка ж ти у нас чудова. Яка ж ти вчена, – уїдливо-сумним тоном сказав Ніко і погладив її по голові. — Гарна дівчинка, Роудс ...

Вона відбила його руку, і повітря між ними заіскрилося.

— Просто скажи, що задумав, Варона. Ми могли б провернути все швидше, попроси...

— Чого? Допомоги?

Ліббі замовкла.

— А ти попросила б про допомогу, Роудс? — Заперечив Ніко, розуміючи при цьому, що питання риторичне. — Те, що ми дійшли згоди, не означає, ніби ми стали іншими. Чи ти забула, що ми досі змагаємось?

Він одразу ж пошкодував, адже збирався сказати зовсім інше. Ворог в особі Ліббі йому не потрібен, і, звичайно, він не горів бажанням витрачати час на чвари понад те, що було потрібно для ініціації. Втім, не хотів він і посвячувати Ліббі в особисті справи і вислуховувати лекцію на тему, як він недоглядів, дозволивши проникнути до себе у ванну злочинниці-русалці. Навряд чи нотація вийшла б короткою, та до того ж за нею був би шквал питань, на жодне з яких він відповідати не збирався.

— Ось, значить, як ти собі союз уявляєш? – глухим голосом промовила Ліббі. Ні, це був не гнів, а щось гірке і не таке зле.

Сум і надлом.

— Пора б вже тверезо на речі дивитися, – сказав Ніко, бо вже образив, а Ліббі раніше ще жодного разу його не прощала. — Ми не друзі, Роудсе, ніколи ними не були і ніколи не станемо... І, – додав він, вибухаючи розпачом упереміш з безжальним почуттям провини, – якщо вже я не можу просто попросити тебе дати мені спокій...

Ліббі розвернулася, але Ніко встиг наостанок розглянути спустошення та розчарування у неї на обличчі і провів її поглядом вниз сходами. Ліббі, різко повернувши, зникла з поля зору, а в голові у Ніко пролунала тиха луна слів Гідеона: «Ти добре з Роудс поводишся?» І цокання язиком.

«Ні, звичайно ж», – подумав у відповідь Ніко, відчуваючи докори совісті. У цілому світі не було людини, яка одним своїм існуванням змушувала б його відчувати себе неповноцінним. Ось тільки зізнатися Ліббі в цьому – означає покрити себе незмивною ганьбою.

Та й потім, треба було ще чари лагодити.

Ніко в запалі подолав сходи, що залишилися, і звернув у протилежний спальням бік. Щоб йому не заважали працювати, потрібно було усамітнитися десь, і це точно не перший поверх. На щастя, нагорі ще залишалося цілковито сцен незатребуваної пишноти, куди ніхто не заглядав. Ніко замкнувся в одній із позолочених віталень у східному крилі (де вже давно не вдавалися до забав аристократи: не грали в карти і таке інше) і став у роздумах ходити біля каміна.

Зрештою чари являли собою ґрати, строгий порядок, і тому в них просто було помітити щось неправильне, а неправильного Ніко не помічав. Вшістьох вони зрозуміли структуру охоронної системи у вигляді сфери, у межах якої Суспільство та його архіви накривало щільною тканиною магічного захисту. Фізичне проникнення легко зупинила б зовнішня броня змінених сил, тоді як нематеріальний магічний вплив засікла б внутрішня система переплетених і плинних елементів, із якими завжди працювала Паріса.

Як тоді Ейліф примудрилася проникнути і знайти ванну Ніко?

Варто, мабуть, перевірити труби.

Ніко заплющив очі і, морщачись, перевірив водогін, пройшовся по краю магічних воронок, які начарував він сам або, можливо, Ліббі. Якщо порівнювати сліди впливу з відбитками пальців, то у Ліббі з Ніко вони були практично ідентичні – мабуть, через однакову підготовку. Ніко відчув новий укол провини – роздратування, а може, неприязні – і смикнув плечима, поспішаючи прогнати його і намагаючись зосередитися краще або, навпаки, послабити контроль. На інтуїтивному рівні неважливо було, який саме елемент магії належить йому. Його чари або чари Ліббі – все одно підкоряться досвідченій руці, і неважливо, хто їх накастував.

Як і слід було очікувати, придивившись гарненько до труб, Ніко виявив безліч лакун, косяків і дрібних недоробок. І ще, придивившись краще, знайшов їх у шарах ізоляції стін. У такі тріщини людина, звичайно, фізично не протиснулась би – компресія справа нелегка, вимагає безліч енергії, і викид потривожив би внутрішні системи безпеки перш ніж будь-якої більш-менш успішної спроби проникнення, – але якщо впровадитися спробує Ейліф або ще якийсь нелюд? Ці, може, й проберуться, якщо Рейна не помилилася щодо тонкості їхньої енергії. У будинку, звичайно, захистили чарами повітроводи та інші шляхи проникнення, проте тут Ніко і побачив, як інфраструктура просідає, роз'їдається магією, жорсткою водою і всім, що згодом ушкоджує метал. Механік з Ніко був такий собі, і в цьому, напевно, полягала проблема. У Суспільство приймали академіків, не ремісників, і вибирали їх не за вміння визначати, де старовинний будинок потребує догляду. Особняк, незважаючи на розумність, залишався фізичною конструкцією, а Ніко якраз спеціалізувався на матерії. Мабуть, йому (а може, й Ліббі) і належало відповідати за дім.

Магія не відрізнялася від гниття, корозії, температурних перепадів чи зносу. Стиснення, розширення, розщеплення або розшарування, зсувів у часі та просторі. Дивно, як все в результаті виявляється до смішного просто, навіть коли мова заходить про незмірне чи безцінне. Ніко доведеться лише скріпити чари там, де вони ослабли, аналогом ізоленти.

Чи триматиметься вона – питання клейкості, а ось уже це… трохи важче, але не сказати, щоб нездійсненно. Ніко просто випростає все, що прогнулося, а що не вдасться випрямити – прикриє.

На краю свідомості Ніко билася думка: він починає те, що Гідеон назвав би «безвідповідальним», або ж так сказала б Ліббі, а Гідеон просто стояв би у неї за спиною і відповідно кривився. Ось Максу було б пофіг; та й Рейна плювала б, і це йому в ній напевно подобалося. Можна, звичайно, зганяти за нею – додатковий буст енергії зовсім не завадить, – але вийшло б катастрофічно нерозумно («Дурно», – гидко піддражнила уявна Ліббі), і тому Ніко відкинув цю ідею уявним клацанням пальців.

Подумаєш, разок перенапружиться. Силу йому відновити неважко. Ну, постраждає ніч чи навіть три, зате потім дискомфорт пройде, і ніхто навіть не дізнається, яку помилку він зробив. А якщо Ліббі і стане тикати його носом, мовляв, він виглядає виснаженим, ніж звичайний, то й нехай. Все одно у площині часу користі від нього мало; всякі там джерела та молодість йому байдужі.

Згадавши свою марність і розлютившись, Ніко ще більше утвердився у рішенні зробити все поодинці. Тривоги в ледарстві він не любив, але в ньому вона жила постійно, як жив у Ліббі таємний страх. Але чого? Невдачі, мабуть. Вона була з тих перфекціоністів, які так відчайдушно бояться виявитися хоч найменш неповноцінними, що часом навіть думка про це наводить їх у ступор. Ніко ж не думав про невдачу – можливо, собі на шкоду, зате його ніщо не стримувало.

Якщо Ліббі помилялася, уявляючи себе надто маленькою, то Ніко в спис їй вважав себе занадто великим. Можна сказати, можливість перевищити вершину своїх можливостей його розпалювала. Чому б не замахнутися на щось більше, недоступне? Це дуже нерозумно, якщо він зможе допомогти Гідеону. Нехай навіть для цього доведеться летіти до сонця або, охоплений полум'ям, звалитися в море. Безпека у цьому разі була рудиментом, терпіти який Ніко де Варона не збирався.

І ось він почав з самих дрібниць: потягнувся наосліп до пучок, що розпустилися, навколо невеликих отворів у будинку, розм'якшуючи їх прямо в повітрі. У цих місцях магія була тонша, тому, відчувши невеликі точки провідникової слабкості, Ніко посилював їхню молекулярну структуру, запечатував тріщини, поки сила не відновлювала плавний струм. Десь Ніко підтягував, десь пропихав, спрямовуючи ентропію розпаду в упорядковані русла. Свідомість будинку чинила опір його спробам лагодити систему, і по улоговинках на його спині тонкими струмками стікав піт. Застукало у вузлику затиснених м'язів у шиї, на який він раніше майже не звертав уваги. Усе тому, запізно зрозумів Ніко, що в останні тижні, працюючи над простором, він перенапружувався. Не вперше йому вкажуть (можливо, з лайкою) на необхідність розтяжки.

Ніко намагався не звертати уваги на біль, який голочками колов нерви вздовж шиї, на пульсацію, що віддає в череп, у затиснутих м'язах. Мігрень, зашибісь. І зневоднення до купи. Але якщо Ніко зупиниться, потім доведеться починати все наново, а він ненавидів кидати справи незакінченими. Може, це і гіперфокус, але якщо він за щось приймався, то всерйоз.

Не знайшовши більше дірок та витоків, Ніко зайнявся питанням металургії, став забирати токсичні елементи, плоди ерозії. Щось миттю проклюнулося в пам'яті; давня, прослухана напіввуха лекція: «Магію не зробити з порожнього місця, і так само справи з енергією, різниці ніякої, містере Варона, чи не будете настільки люб'язні звернути на нас увагу?» А потім сміх, коли Ніко відповів щось невпопад ... Коротше, зрозуміло, ця тема розділу про час. Неприємно було усвідомлювати: розум сховав це, а в потрібний момент і не згадав, тому що суть уроку (про те, що Ніко – всього лише людина, яка намагається запитати регенерацію матеріальної конструкції більше за себе розміром) навряд чи допомагала тепер, коли він взявся за справу. Підлога, вкрита багряним едвардіанським килимом, здиблася – план виходив з-під контролю. Очевидно, Ніко не розрахував, з якою швидкістю будинок спробує висушити його, жадібно висмоктуючи енергію, яку він мав намір видавати поступово. Ніко занадто сильно порізався і спливав магією, не в силах стримати цей потік або припекти рану.

Гм, що робити? Відповідь у Ніко завжди була одна: не гальмувати. Визнати провал, зупинитись, припинити діяти чи існувати – такі варіанти він навіть не розглядав. Він стиснув зуби, тремтячи від холоду або від ривка, з яким з нього, подібно до вибухового, хворобливого чхання, вилетіла сила. Ай, сука, будь здоровий; так і перелом ребра або розрив судини заробити недовго. Так-так, від чхання таке трапляється. Кумедно, але бути людиною – значить бути такою ніжною і тендітною. Є багато способів зламатися, і не всі вони героїчні та шляхетні.

Гаразд, якщо його зжеруть безкорисні салонні меблі, то хоча б Ліббі використає його панегірик як посмертну лекцію: «Ніколас де Варона, – зачитає Ліббі, – бовдур, який не вірив, що в нього є межа, як би щиро я йому про те не нагадувала, і не знав, що можна померти від перенапруги. Ні, він знав, звичайно ж, адже я стільки разів йому про це нагадувала, але – раптово! — Він не слухав ... »

— Варона, – долинув звідкись з надр його нутра голос Ліббі, але зуби, що вибивали дріб, дозволили тільки замикати у відповідь. Головним зараз було не втратити зосередженості, ну і не загнутися, бажано. — Господи боже.

Голос її звучав як завжди, несхвально, тому Ніко і не міг зрозуміти, реальна вона чи уявна. Гуркіт у голові стояв оглушливий, біль у спині віддавався в шию так сильно, що тиск між очей і в пазухах засліплював. Сорочка сходила з грудей і живота, мабуть, намокнувши від поту, але зупинятися не можна було, тільки не зараз, та й як можна втрачати шанс? Ніко витруїв кісти магічних застоїв і гнилі та переключився на порожнечі та дірки.

Він відчував, як його тягнуть кудись до тепла, і ось воно накочує хвилями від чогось тремтячого, – мабуть, полум'я. Мабуть, це Ліббі – якщо вона правда прийшла, а не з'явилася йому в уяві, – розпалила вогонь у каміні. Мабуть, хотіла дати йому пропотіти, витравити з нього холод. Мило, звичайно, але, швидше за все, мало. У гіршому випадку це буде не набагато ефективніше милиць, якими Ніко зараз лагодив занепалі зони в будинку – самопальні прикраси, покликані відтягнути неминучу смерть.

Але це він, звісно, драматизує. Вмирати? От уже ні.

— Ти нестерпний інфантил, принц бовдурів. — Вона любила його так називати. Ці епітети Ліббі вимовляла настільки часто, ніби Ніко, ненароком для себе, і справді такий. — Я не дам тобі просрати свій талант і здохнути, – повідомила вона йому, ривком змушуючи сісти.

Ніко і радий був би відповісти щось на кшталт «Я знаю, Роудс, заткнися», якби він не був так зайнятий виживанням, а саме – не давав утекти залишкам магії, необхідним, щоб не померти.

— Ти, жалюгідний, дрібний аматор, – сказала Ліббі. — Про що ти взагалі думав? Ні, не відповідай, – бурчала вона, грубо притуляючи його спиною до чогось твердого (начебто ніжка вікторіанського крісла). — Просто скажи, чим зайнятий, і я допоможу… Хоча розумніше треба тебе просто отак у те вікно викинути, – пробурмотіла вона, мабуть, уже собі під ніс.

Ніко відповів щось невиразне, аби відстали. Остання частина роботи зажадала б безліч сил, та й пояснити її він не міг. Майже все, що можна було запечатати та зміцнити, він запечатав та зміцнив; залишалися області розпаду, прогнили й витончені, яким була потрібна не стільки перев'язка, скільки ампутація, а потім відновлення зсередини. Звернення псування назад, спроба привести хаос до порядку висушували Ніко, вичавлюючи залишки. Він відчував це в тому, як конвульсивно стискаються його нутрощі, як магію тепер просто забирають у нього з нирок, серця та легень. Вона росла і міцніла вже кілька місяців, глибоко пустивши коріння в грунт, але коли тобі багато дають, забирають теж чимало.

— Не можна ж ось взяти і віддатися, – лаяла його Ліббі, яка вічно веде себе як сувора вчителька, але тут вона похмуро взяла його за руку і сплела свої пальці з нього. — Просто покажи.

Вона майже напевно побачила, в якому напрямку йде енергія, щойно взявши Ніко за руку. З перших років навчання вони вміли провертати такий трюк, ставати початком та продовженням один одного. Намагалися, щоправда, не звертатися до цього, адже він передбачав взаємопроникнення, коли Ніко використовував Ліббі чи навпаки. Це було як тимчасово продати свої кінцівки, змінитись суглобами. Залишок дня потім Ніко здавалося, ніби він не згинає свою руку, а Ліббі, не своїми ногами ходить, а її; та й вона напевно переживала те саме. Варто їм потім зустрітися поглядами, і Ліббі кривилася, наче він забрав частину її: взяте завжди дорівнювало відданому. Виходило не навмисно, але почуття туги і втрати це не скасовувало, для обох. Спроби відокремитися, розплутатися робили лише гірше. Ніко і Ліббі перетворювалися на убогі, відлиті в матриці копії один одного.

Лише коли вони почали витворювати фокуси з простором, почуття запозиченої сили і вкрадених кінцівок перестало нагадувати страшний, млявий статевий акт і стало схожим на справжню синхронність. Тепер, поєднуючи зусилля, Ніко і Ліббі відчували гармонію, немов із насолодою розправляючи зайву пару широких крил. Різницю пояснити було важко, але вони начебто нарешті зрозуміли, як правильно використовувати енергію, знайшли ідеальну мету. Так, силу вони завжди мали нелюдську, проте раніше не бачили напряму, і тому сольна магія заднім числом здавалася їм незграбною, неповороткою. У парі ж вона виходила чистішою і зосередженою, незамутненою та ясною.

Тепер плодом об'єднання було зростання.

Ніко тільки зараз за останні кілька хвилин дихав без зусиль, нишком відчуваючи полегшення. Коли енергія Ліббі додалася до нього, завдання не просто пішло легше. Зникло те, що Трістан назвав би витоком (хоча сам Ніко тільки зараз задумався про це, коли сила перестала безперервно хльостати з нього), і магія потекла чіткіше, рівніше, постійніше.

Кілька хвилин – і труби полагоджені. Ще трохи – і чари вже пульсують безперебійно. Залишки енергії Ніко витратив на ретельний огляд сферичного периметра, після чого його почало кидати то в жар, то в холод. Зате жодних промахів, випадкових помилок, навіть по дрібниці, або вад він на хвилі перевірки не припустився.

Ліббі розтиснула пальці і відсторонилася.

— Навіщо? — Запитала трохи згодом вона. Ніко важко підняв повіки і побачив збоку її невиразні обриси, розпливчасті плями заплющених очей. Контури волосся зливалися з червоними стінами в золотих відблисках. Ліббі хоч і не витратила всі сили, але взяла на себе частину тягаря, і їй теж дісталося.

— Мені шкода, – хрипко та нещиро видавив Ніко.

— І правильно. — Ліббі вперлася долонею в підлогу і помітила: — Ще трусить.

— Ти тому… — Чорт, як сухо в роті, терпіти неможливо. — Ти тому прибігла? Через трясіння?

– Так.

Ну, звичайно ж, через трясіння. Вічно вона метушиться через те, що він учиняє заворушення і не вміє контролювати свої сили, хоча насправді ніхто, крім неї, цього тремтіння не помічає. Але Ліббі все звалить на Ніко і стане сварити.

— Ти незаслужено обдарований. Хороший, як це не сумно. — Ліббі зітхнула, і Ніко почув виразні нотки заздрощів у її муканні. — Так багато чаклувати… — Вона розвернулась і пильно подивилася на нього. — Я б сама за таке братися не стала.

— Мені теж за таке братися поодинці не варто. — Зараз-то який сенс заперечувати?

— Так, але ти майже вигріб. І без мене чудово впорався б.

— Майже, так ... було б не в рахунок, якби я помилився.

— Правильно. І все ж… — Ліббі знизала плечима. — Ти ж чудово знав, що я прийду.

Ніко відкрив рот, бажаючи заперечити, мовляв, нічого подібного, проте, подумавши, вирішив, що вона не така вже й не права. Можна й не зізнаватися, звісно, але коли Ліббі поблизу, це як страховка. Підсвідомо – а може, навіть свідомо, – Ніко розумів: без неї багато чого провернути не зумів би.

— Дякую, – сказав він або скоріше промимрив.

Вигляд у Ліббі був задоволений, якщо не сказати самовдоволений.

— Чого ти взагалі взявся поодинці лагодити будинок? – спитала вона, відкинувши цю огидну благодушність, яка ненадовго зійшла на неї. — Рейна допомогла б тобі, – подумавши, додала Ліббі.

Те, що вона не стала пропонувати свою кандидатуру, Ніко знайшов чудово тактовним, і тому з вдячності відповів:

— Якби я когось і почав кликати на допомогу, Роудсе, то тебе.

— Поговори ще, Варона, – так само люб'язно відповіла Ліббі. — Ти нікого ніколи про допомогу не просиш.

— Але ж це правда.

Ліббі закотила очі і промацала в нього пульс на зап'ясті.

— Повільний.

— Я втомився.

— Ще що?

— Голова тріщить.

— Води попий.

— Так, – прогарчав Ніко. — Без сопливих слів, Роудс…

— Ще десь болить? Напухлості є?

— Так, так і так. На всі запитання – так…

— Тобі б поспати, – м'яко порадила Ліббі.

— Твою ж ліворуч, я просто сказав...

— Навіщо? — Перебила вона, і, хоча Ніко був виснажений і йому не хотілося затівати суперечку, яка точно почалася б після його слів – і взагалі славно було б забратися до себе в ліжко і проспати щонайменше годин дванадцять, – він сказав те єдине, чого Ліббі точно не прийняла б:

— Не скажу. — Власний голос йому здався йому глухим.

Як і слід було очікувати, Ліббі промовчала. Ніко відчував, як поряд роздмухується коло її напруги, як її захисним коконом огортає тривога – немов та ж Рейна, що закриває собою книгу. Ліббі прагнула сховати, зберегти щось своє.

І як не противно було визнавати, найбільше Ніко ненавидів себе, коли змушував її відчувати себе маленькою.

— Просто… не допитуй, — запинаючись, промовив він, сподіваючись, що остання спроба виявити щирість переконає її не занурюватися у вир страждань.

Деякий час Ліббі мовчала.

— Ти ж сказав, що це союз, – нагадала вона.

— Так і є. — Так воно й було. — Це союз, Роудс, слово честі. Я серйозно говорив.

— Тож якщо тобі потрібна допомога…

— До тебе, – поспішив він запевнити її. — Я прийду до тебе.

— А якщо мені щось буде потрібно?

Вона була по-дитячому манірна і мстива, але в ряди-годи Ніко не розлютився на неї за це.

— До мене, – пробурмотів Ніко, радіючи, що йому є що запропонувати. — Відтепер можеш покладатися на мене. Клянуся тобі, Роудс.

— Добре б. — Вона залишилася задоволена, ну, або хоча б відчувала полегшення. — Ти мені нехило так заборгував після цієї дрібної ідіотської витівки.

— Ну ось ти і врубала нарешті ханжу. — Для пристойності він ще трохи постогнав. Так різко уникати взаємної ворожнечі було б шкідливо для них обох.

— І все ж, – зітхнула Ліббі. — Ти сказав би, якби тобі загрожувала реальна біда?

— Більше вона нам не загрожує.

— Це не відповідь, Варона.

— Гаразд, так. — Ще стогін. — Якби нам вона загрожувала, я тобі сказав би, а так вона нам не загрожує.

— Але ж загрожувала?

— Не те, щоб небезпека. Просто були деякі... втрачені моменти.

— А зараз?

— Не віриш – перевір захисні чари сама.

— Вже. — Втім, Ліббі все одно трохи помовчала. — Трубопровід, серйозно?

— Ти що, не знаєш основ домоволодіння, Роудс?

— Боже мій, терпіти тебе не можу.

А, ну ось, все як і раніше.

— Взаємно, – погодився Ніко, насилу підводячись. Ліббі, вірна собі, допомагати не стала. Просто насмішкувато дивилася, як він відривається від ніжки крісла.

Тут же нагадав про себе зведений м'яз стегна: у нозі стрельнуло так, що Ніко ледве, ледь не заскулив, утримавши рівновагу.

— Судома? — Невиразно запитала Ліббі.

— Заткнися, – проговорив крізь зуби Ніко, зморгуючи сльози. — Не будь дитиною.

Помахом руки Ліббі розчинила його у повітрі. Підлога пішла з-під ніг, і Ніко матеріалізувався у себе в спальні; мить – і його кинуло на ліжко. Не встиг він виставити долоні, розбився б про каркас. Потім, дякую Ліббі, гравітаційне поле вирівнялося, і Ніко без заперечень, плекаючи біль у відбитих кінцівках, плазом впав на матрац.

— Дякую, – видавив він, втикаючись обличчям у подушку, та так і залишився лежати, навіть не роздягнувшись. Сорочка, як встигла помітити свідомість, що стрімко гаснула, залишилася зовсім в іншому місці – напевно все ще просочена потом, – а він, що головне, так і не встиг попити ...

Ніко моргнув, коли на тумбочці матеріалізувалась склянка води.

— Щоб тебе, Роудс, – пробурмотів він.

— Я все чую, – сказала з-за дверей Ліббі.

Однак Ніко на той час вже повсюди летів назустріч сну без мрій: всі його почуття згасли, як по клацанню вимикача.

Паріса

Виходить, то була не гра. Або гра, але якась безжалісна.

До Паріси запізно дійшло, що повернення додому ніхто не обіцяв; і Атлас, і Далтон казали лише, що когось із класу елімінують рішенням п'ятьох. П'ятеро призначать зайвого, але умов його вибуття не назвали. Спочатку вона подумала, ніби це такий спірний – хай і цивілізований – спосіб розчистити шлях найкращим і самовідданим.

Тепер вона бачила витончену логіку системи відбору. З якого дива самій закритій спільноті академіків відпускати кандидата? Це ж у найкращому разі загроза безпеці. І навіть якщо – якщо! — Виключений піде по-доброму, то люди так недбало зберігають інформацію.

Таємниць не розкривають лише мертві. І варто було Парісі це усвідомити – наткнувшись на відповідь у голові у Далтона, – як все відразу стало на місця.

Згадка про їхній зв'язок міцно засіла в її мозку, заново прокручуючись, мов пророцтво.

— Один із нас має померти, – вголос сказала Паріса, ще тоді, у читальній залі, перевіряючи, як ці нові відомості впишуться у спільне тло реальності. Те, що Далтон при цьому ще був на ній, її турбувало вже в другу чергу, але він завмер.

— Що?

— Зрозуміло, чому ти не хочеш, щоб я програла. Ти не хочеш, щоб я померла. — Вона відсунулася і подивилася на нього. — Якось це круто, не знаходиш?

Її відкриття не дало йому ні полегшення, ні горя. Він, найбільше, поступився; спробував відсунутись, але вона його не пускала, продовжуючи розмірковувати.

— Значить, ти когось убив. — Вона моргнула, здогадавшись. — Ти це ховаєш? Свою провину?

— Ти мене використала, – зауважив він, переконавшись у своїх підозрах. Власне, так.

— Але з якого дива взагалі вбивати кандидата? – продовжувала Паріса, навіть не думаючи про його вражене самолюбство. Ніби жінка не може займатися собі з насолодою сексом і читати при цьому думки! Далтон ще не вийшов з неї, а вже зробив її лиходійкою у своїй повісті про фатальну жінку, але в неї на це не було ні часу, ні терпіння. — Позбавити світ медиту, і все заради чого?

Далтон відсторонився, пораючись зі штанами.

— Тобі цього знати не належить, – пробурмотів він. — Треба було бути обережнішим.

Брехня. Він явно хотів, щоб вона впізнала.

— Можливо, нам не варто говорити про те, чого кандидатам знати не належить, – зауважила Паріса, і Далтон скоса глянув на неї; насолода її смаку так і розтікалася його язиком; всі його думки зараз кружляли навколо неї. — Ти скажеш мені, чому? — Запитала Паріса. — Чи мені піти і розговорити іншим про те, що все це просто вишукана смертельна сутичка?

— Все не так, – машинально відповів Далтон. Мабуть, такою була політика компанії. Може, йому якийсь договір заважав сказати інакше? — Магія безкоштовною не буває, сама знаєш, Парісо. Деякі речі потребують жертви. Крові, болі. Єдиний спосіб створити таку магію – зруйнувати її.

Туману це не розсіяло, та й у думках у Далтона крилося щось ще.

— Справа не в цьому, – сказала Паріса, перевіряючи його реакцію.

— Ні, у цьому. — Ну ось, він втратив терпіння, засмикався. Можливо, йому просто не подобалося, що з ним сперечаються, хоча справа, підозрювала Паріса, була в іншому. — Предмети в архівах – не всім. Вони рідкісні та вимагають неймовірної сили та стриманості. Коло обмежене шістьма не просто так…

— П'ятьма, – поправила Паріса. — Коло складається із п'ятьох. Шостого віддадуть на заслання.

Далтон підібгав губи.

— Не кажи так, це не заслання. Це…

— Добровільна жертва? Дуже сумніваюся. — Вона різко засміялася. — Скажи, хто з нас погодився б на це, знаючи заздалегідь, що одному доведеться померти, гм? І потім я бачу, що все не так просто.

Вона вп'ялася в Далтона поглядом, чекаючи, раптом він розкриє й інші деталі, але він знову замкнувся. Далтон і так уже розговорив занадто багато або просто хотів, щоб вона так думала. Неясно тільки, був це його план чи ні.

— Ти хотів, щоб я все дізналася, Далтон, – нагадала Паріса, вирішивши відкрито звинуватити його і перевірити, до чого це призведе. — Навряд чи ти настільки безтурботний, щоб підпустити мене так близько. Але якщо хочеш, щоб я послухалася твого попередження, то доведеться пояснити, навіщо воно. Інакше, – хмикнула вона, – який мені сенс залишатися?

— Тобі не піти, Парисо. Ти надто багато бачила.

Ось саме, та й сам він сумнівався, що вона піде, навіть якби вона мала можливість. Говорячи так, він не відчував паніки, його не колотило від тривоги. Він просто ставив її перед фактом.

Шкода, але впевненість Далтона була безпідставною. Куди, зрештою, Паріса пішла б після всього цього?

Вона натягла спідню білизну, оправила спідницю і встала.

— Далтон, – сказала Паріса, беручи його за комір. — Ти знаєш, що я не просто використовувала тебе, так?

Він облизав губи.

— Не просто?..

— Мені сподобалося, – запевнила вона його і притягла ближче. — Але боюся, що коли я обміркую твої слова, у мене з'являться ще питання.

Він не дивлячись узяв її за руку. Тепер його долоням не вистачатиме її форм: посеред ночі він прокинеться, пестячи примарні вигини її тіла.

— Навряд чи я тобі щось дам, – сказав Далтон.

— Може, й не даси, – погодилася Паріса.

Після тієї зустрічі вона нічого робити не стала, дозволивши часу показати, як вчинить Далтон. А він причаївся, і це його мовчання означало надто багато. Він теж чекав, хоча Паріса сумнівалася, що триватиме це довго.

І виявилася права. Пройде лише кілька тижнів, і вони знову потраплять у ризиковане становище.

Клас до того моменту перейшов до теорій про час, і Паріса, яка спеціалізувалася на інформації, зуміла зробити значно більше, ніж у галузях фізичної магії. Майже всі вони були, м'яко кажучи, психологічними, адже сприйняття часу та його ходу формується думкою та пам'яттю. Частинки минулого здавалися ближчими, тоді як майбутнє – неіснуючим, далеким і таким, що швидко наближається одночасно. Трістан явно мав намір довести важливість квантової теорії (або ще чогось), але Париса зосередилася на очевидному: як така функція часу – це не питання його устрою, а те, як його переживають інші. Вперше бібліотека почала відкривати щось виключно для неї: псевдорозум, як завжди, підштовхував то в один бік, то в інший, і ось вона вже заглибилася в історичні тексти, якими до того гидувала. Зрозуміло, це був не Фрейд; західна смертна психологія, зосереджена на комплексах, запізнилася століття на два, і не дивно. Паріса замість цього взялася за рукописи Золотого віку ісламу[19], поступово підбираючись до відкриття. Наприклад, арабський астроном Ібн аль-Хайсам[20] помітив за оптичними ілюзіями те саме, що й Паріса – за людськими переживаннями загалом: час – саме собою ілюзія. Майже всі теорії про нього коренилися в омані, а ідея маніпуляції здійснювалася за допомогою механізму думки або емоції. Каллуму на останньому зосередитися заважала лінощі, натомість Паріса поринула в ранні психологічні мистецтва медитів – головним чином ісламські та буддійські – із дивовижною запопадливістю.

Не дивувався хіба що Далтон.

— Я ж казав, – нагадав він, зустрівши її якось уночі одну в читальному залі.

Париса прикинулася здивованою.

— Гм? – промимрив вона, розігруючи переляк.

Далтон підсунув стілець і вмостився поруч із нею за стіл.

— Рукопис аль-Біруні[21]?

— Так.

— Чи вивчаєш час реакції? — Аль-Біруні першим став експериментувати з уявною хронометрією, тобто затримкою між стимулом та відповіддю; перевіряв, скільки минає часу, перш ніж мозок зреагує на побачене оком.

— Звідки тобі відомо, що я вивчаю? — Запитала Паріса, хоча і не потребувала відповіді: Далтон не міг відвести від неї очей.

— Над теорією працюєш, – зауважив він. — Я вирішив, що ти, можливо, захочеш її обговорити.

Паріса дозволила собі посміхнутися куточком губ.

— Пошепчемося про диференціальну психологію? Як непристойно.

— Є щось інтимне в інтенсивних заняттях, що навіть мені стає незатишно, – сказав Далтон, присуваючись ближче. — Це такий вираз неоформленої думки.

— Хто сказав, що мої думки залишаються неоформленими?

— Ти нічим не ділишся з рештою. А я раджу тобі знайти союзника.

Паріса потерлася коліном об ногу.

— Вже наче знайшла.

— Не мене. — Далтон криво усміхнувся, але ноги не прибрав. — Я ж казав, мене вибрати не можна.

— З чого ти взяв, ніби мені потрібний союзник? Або що я дозволю себе вбити?

Далтон озирнувся, хоча навряд чи їх підслуховували. Паріса не відчувала у всьому будинку жодної активної свідомості. Хіба що Ніко. До нього зачастив гість, телепатичний, але приймав його Ніко, не зовсім пильнуючи.

— І все-таки, – сказав Далтон, ніби благаючи повірити, прислухатися до нього.

Захотіти його, трахнути, покохати.

— Що ти знайшов у мені? Ти ж мені не довіряєш, – сказала Паріса. — Та якби й міг, навряд чи став би.

Він стримано й красномовно посміхнувся.

— Мабуть, я не хочу.

— Значить, я тебе спокусила?

— У звичному сенсі, гадаю, так.

— А в не звичному?

Далтон глянув на волосся, що впало їй на плече.

— Ти мене трохи мучиш, – сказав він.

— Тим, що можу тебе не хотіти?

— Навпаки, – сказав він, – але це обернулося б катастрофою. Бідою.

— Мати мене? – Це вписалося б у її образ: спокусити та знищити. Світ наповнювався поетами, які вважали себе жертвами жіночого кохання.

— Ні. – Далтон іронічно посміхнувся. — Якби ти мене мала.

— Нахабно. — А ще малоймовірно. Паріса поки що не визначила природу Далтона. Скромняга чи хвалько? Чи дозволив він безтурботно відвести себе в бік чи відвів би сам? Думка про те, що він грає з нею так само, як вона грає з ним, жорстоко сп'яняла. Паріса розвернулася до Далтона. — А що сталося б, захочи я тебе?

— Ти б мене одержала.

— І?

— І нічого. От і все.

— Хіба я тебе вже не отримала?

— Тоді тобі все це набридло б.

— То ти гру затіяв, значить?

— Іграми я б тебе ображати не став.

Далтон опустив погляд, і світло невеликої настільної лампи вигідно підкреслило його царські вилиці. Він під будь-яким кутом гарний, схвально подумала Паріса.

— Що в тебе за теорія? — Запитав Далтон.

— Кого ти вбив?

Опинившись у патовій ситуації, вони трохи помовчали.

— Інші, – зауважив Далтон, перериваючи незручну напругу, – хочуть зосередитися на механіці часу. Петлях.

Паріса знизала плечима.

— Мені відтворювати всесвіт по цеглинах сенсу немає.

— Чому? Хіба не в цьому сила?

— Виключно через те, що ніхто раніше не робив? Мені не потрібний новий світ.

— Тобі потрібний цей?

— Сила, – роздратовано відповіла Париса, – яка знадобиться на творення, знищить усе на своєму шляху. Магія задарма не дається. Хіба це ти не сказав?

— Цікаво. — Далтон пильно подивився на неї. — То ти згодна?

— З чим?

— З правилами Товариства. Із процесом елімінації.

— Зі смертельною грою на вибуття? Яка сама по собі образлива?

— Але ти, дивлюся, лишаєшся?

Вона мимоволі схилила погляд на свої записи.

— Я ж говорив. — Посмішка Далтона стала ширшою. — Я ж говорив. Навіть знаючи правду, ти б не відмовилася.

— Кого ти вбив? — Запитала Паріса. — І як ти це зробив?

Він висмикнув у неї з-під руки листочок і придивився до нього.

Паріса зітхнула, згадавши його слова про інтимність досліджень. Значить, найбільше вона подобалася Далтону вразливою? Коли він отримував від неї те, що вона давати не хотіла? Найчистіша насолода або приховане знання.

— Пам'ять, – сказала вона, і Далтон підняв погляд. — Сприйняття часу через пам'ять.

Він вигнув брову.

— Подорож у часі, – пояснила Паріса, – це просто, якщо подорожуєш по чиємусь сприйняттю часу. Можливо, – заперечила вона, передбачаючи його нездатність зрозуміти, – це буде не так цікаво моїм прямолінійним партнерам.

— Вони вивчають те, у чому спеціалізуються, як і ти. Продовжуй, – сказав Далтон.

— Це не так уже й складно, – відповіла Паріса, здивована, але не збентежена його відмовкою. — Розумні люди на стимул реагують швидше, і виходить, що розумні переживають час швидше, і його у них, можливо, більше. Розумність у певному сенсі це ще й хвороба: геній найчастіше – це побічний ефект манії. Ймовірно, деякі мають такий надлишок часу, що вони переживають його інакше. Також якщо час можна споживати по-різному, його можна і зберігати. І якби в когось був надлишок часу.

— Він міг би подорожувати через свій власний досвід переживання часу інакше, – підказав Далтон.

— Так, – погодилася Паріса, – по суті.

Далтон задумливо прикрив рота долонею.

— І як би ти зміряла розум? Чи, в цьому випадку, магію?

— Кого ти вбив? — Запитала Паріса.

— Його не дуже любили, — відповів Далтон, знову здивувавши її. Вона ж відповіді не чекала. — Не те, щоб це законний привід…

— Він був небезпечний?

Далтон наморщив чоло.

— Що?

— Він був небезпечний? – повторила Паріса. — Для тебе чи Товариства?

— Він ... — Далтон моргнув і злегка відсторонився. — Не Суспільство вирішувало, жити йому чи померти.

— Ось як? Хоча… Кожні десять років вони набирають шістьох кандидатів, знаючи, що одного елімінують. Тобі не здається, що вони наперед уявляють, кого пустять у витрату?

Далтон знову моргнув.

І ще раз.

Його думки посмикнулися серпанком і перебудувалися; набули іншої форми.

— Як ти його вбив? — Запитала Паріса.

— Ножем.

— Влаштував пастку?

— Так. Невелику.

— Як це по-римськи.

— Нас сильно напоїли. — Він стомлено почухав щелепу. — Не так просто взяти в руку ніж. Нехай навіть ми знали, що цього від нас чекають.

Примус до чогось Парісу не тішив.

— А якби ти цього не зробив?

— Що?

— Якби ти вирішив нікого не вбивати? – повторила Паріса, а думки Далтона знову втратили форму. — Тоді Суспільство втрутилося б?

— Він знав, – сказав Далтон, але це була не відповідь. — Він знав, що вб'ють його.

— І що?

— Він би сам когось із нас убив, якби зміг. — Пауза. — Мабуть, мене.

А так от звідки цей страх, ну, або хоча б частина його.

Париса поправила Далтонові чубчик.

— Впусти мене сьогодні у своє ліжко. Я просто знемагаю від цікавості.

Простирадла в нього були білосніжні, гладкі, ретельно заправлені. Їй дуже сподобалося їх м'яти.

Ще і ще.

Якось вона застала його в саду. Година була рання, холодна і сира. Далтон стояв на краю володінь, спиною до особняка, оглядаючи безбарвний кизил.

— Англійці, – зауважила Паріса, – надто вже романтизують свої безрадісні зими.

— Англофілія, – обернувся Далтон.

Від морозу його щоки почервоніли, як два яскраві бутони, і вона простягла до нього руки – зігріти його обличчя в долонях.

— Обережно, – попередив Далтон. — Щоб я не вважав це за ніжність.

— На твою думку, я не ніжна? Збочення – це не завжди смертельно. Більшість хоче лише, щоб про них дбали. Якби не було в мені м'якості, я б нічого взагалі не досягла.

— І куди б ти хотіла сходити цього ранку?

— Та веди куди хочеш, – відповіла Паріса, роблячи запрошуючий жест.

Далтон неквапливо рушив уздовж кордону галявини.

— Лестощі – це частина спокуси, – сказав він, – чи не так?

— Так, неминуча.

— Ах, як шкода, що я такий легкий здобич.

— Легкої здобичі не буває.

Далтон усміхнувся куточком губ.

— Тобто ми не прості, ми лише… однакові?

— Хіба людство, – сказала Париса, знизуючи на ходу плечима, - прагне бути унікальним. Воно йде врозріз з бажанням належати тому, у кому пізнаєш себе. Вони вже вийшли за межі видимості, та й година була надто рання, щоб потурбувати когось, проте Далтон все одно захопив Парісу в березовий гай.

— Для тебе я такий сірий, – сказав він.

— Правда?

— Уяви, яким цікавим мене міг би знайти хтось інший, – припустив він. — Академік-вбивця.

— Мені ти теж цікавий. Чому він намагався тебе вбити?

— Хто?

Вдавання стомлювало, але, видно, без нього було ніяк.

—А тебе багато хто хотів убити, Далтон?

— Безліч народу, напевно.

— Просто диво як неабияке, – ухильно зауважила Паріса.

Він притяг її до себе, притискаючись до неї стегнами.

— Скажи дещо, – попросив Далтон. — Ти хотіла б мене сильніше, якби я довше тебе уникав?

— Ні. Я б тоді вважала тебе великим бовдуром.

Париса пограла з петелькою у нього на штанах, риючись у думках.

— Розкажи про Форум, – попросила вона, задоволена тим, що на обличчі у Далтона промайнув переляк. — Я тут міркувала про ворогів Товариства. Зокрема, про те, що вони можуть мати рацію. — Вона не забула, як під час інсценування лише агенти Форуму примудрилися проникнути за їхні охоронні чари, а потім ще й втекти.

Далтона спочатку це питання здивувало, але відповів він незворушно:

— Звідки мені взагалі знати про Форум?

— Гаразд, – зітхнула Паріса, розчарована, але не здивована, – тоді скажи, за що ваш шостий хотів тебе вбити.

— Він мусив когось убити, – як заїжджена платівка повторив Далтон, – доки його не вбили.

— Ти був занадто слабкий чи занадто сильний?

— Що?

— Він вибрав тебе мішенню або тому, що ти був занадто слабкий, – пояснила Паріса, – або тому, що ти був надто сильний.

— Сама як думаєш?

Вона підняла погляд і побачила, як пильно дивиться на неї Далтон.

— Ти й сама вибрала мене не без причини, – знизавши плечима, нагадав він їй. — Я слабкий чи сильний?

— Говориш алегорично?

— Можливо.

— Чого ти взяв, – парирувала вона, – що ти небезпечний? І для кого взагалі?

— Для мене. Серед інших.

— І тим не менше ти не сильно бережешся, га?

— Швидше за все.

— Він тому хотів тебе вбити?

Вона так пожартувала, вирішивши перевірити, що буде, якщо вдарити наосліп, але Далтон ніби запеклий ще більше.

— Давай перевіримо, – сказав він. — До вечора?

— Де?

— У мене в кімнаті. Хочу подивитись, наскільки ти гарна.

— Це ми вже перевіряли, – сухо зауважила Паріса, – і мені здається, ми обидва показали себе з найкращого боку.

— Я не про те, – сказав Далтон, хоч і проти явно не був. — Надвечір я дещо сховаю. Одну думку.

— Відповідь?

— Так.

Парісу охопив невеликий трепет.

— Ти ж не граєш зі мною.

— А це й не гра. Це перевірка.

— Для чого?

— Заради цікавості.

Деякий час вона дивилася на Далтона з підозрою, але він, схоже, говорив щиро.

— Я тобі цікава, – здогадалася вона.

— Я начебто й так ясно дав це зрозуміти.

— Ні. — Вона посміхнулася куточком рота, смикаючи його за шнурок. — Ти хочеш мене вивчити.

Заперечувати Далтон не став.

— Я перша?

— Можливо. — Ні, аж ніяк.

— Але чому?

— Я не впевнений. — Паріса придивилася до Далтона: він не брехав. — Інтуїція, мабуть.

Вона знизала плечима, змінюючи тему.

— І що я отримаю, якщо пройду тест?

— Відповідь.

— Ту самий?

— Ту самий. — Пауза. — Це тебе виснажить.

— Тест чи відповідь?

— Тест. — Губи Далтона здригнулися. — Поки що.

— Добре, – спокусливим тоном сказала вона.

— Я вже знаю, що ти можеш робити однією лівою, – попередив Далтон. — Хочу подивитись, що буде, якщо ти напружишся.

Паріса здригнулася в передчутті. Як же вона нудьгувала по роботі у рідній стихії.

— Ну гаразд, – сказала вона, розминаючи пальці. — Я напружуся.

До того часу, як решта лягла, а вона, непомітно прокравшись у східне крило, проникла до спальні Далтона, той уже спав. Його кімната майже нічим не відрізнялася від них, жодних слідів індивідуальності: гардероб, стіл, пусте вогнище. Біля ліжка стояв пісочний годинник, який служив явним натяком: на перевірку відводився певний час. Париса перевернула їх і, заплющивши очі, лягла на спину поряд з Далтоном, намацала його пульс. Знайти межу його свідомості на паралельному астральному плані вона могла, лише занурившись у свою, а ось знайти потаємні двері було завданням складніше.

Вона з легкістю прослизнула в розум Далтона і, розплющивши очі, опинилася серед сплутаних колючих заростей.

— Як все банально, – зітхнула Паріса, розсовуючи кущі ожини. Після тунелю йшов лабіринт з високих кипарисів з брукованою стежкою, яка вела (ну зрозуміло) до казкового готичного замку зі стрункими вежами. — Мені за годину доведеться знайти принцесу в вежі, так?

Година всередині життєвого досвіду Далтона, де всі деталі вказували на виняткову майстерність господаря. Париса звернула вбік і помітила вздовж тернової стежки легку поросль чужорідних грибів.

— Тонко, – сухо помітила вона, зриваючи один. Гриб відразу звернувся до піску, який прокидався в неї між пальцями, нагадуючи про годинник біля ліжка.

Ментальна хронометрія, як вони обговорювали. Дорогою через свій розум Далтон дозволяв Парісі маніпулювати місцевою концепцією часу, збирати її і накопичувати, як бонуси у відеогрі. Отже, що це таке? Все-таки гра. Для більшої автентичності Париса накастувала собі витончені обладунки з тонких пластин сталі та приховала надлишок накопиченого часу.

Лабіринт Далтон сконструював так, щоб вимотати Парісу: магія в його голові вимагала енергії в рази більше, ніж чаклунство у реальному всесвіті. Це нагадувало ефект дорожнього затору: сповільнилася одна машина, і за нею вже виріс довжелезний хвіст. Ось і тут заклинання забирали такі сили, поряд з якими старання зовні здалися б дрібницею. Якби Паріса пустила в хід надлишок часу, то виснажила б себе, а ні – просто не встигла б. Такий незграбний, звід правил був все ж таки продуманий, особливо якщо врахувати, що склав його не телепат. Зрештою, це, як і інше, зводилося до азарту. Саме Парісі потрібно було вибрати підхід до головоломки Далтона.

Королівство в його голові в жодному разі не було примітивним; він явно витратив на нього не один день, а вже медит рівнем нижче не спорудив би такого і за все життя. Отже, Далтонові було що приховувати. І від когось. Схема лабіринту постійно змінювалася, залишаючись при цьому складною та грандіозною. Хоч би яку таємницю зберігав Далтон Еллері, він не хотів, щоб її відшукали, і, намагаючись приховати її від Париси, він доклав до цього чимало сил.

Враховуючи просунутість ментального захисту, вона чекала, що її намагатимуться вигнати. Розуму легко дається створення полум'я, і в щілинах під ногами Паріси раз у раз спалахували невеликі осередки вогню, такі розпечені освітлювачі шляху. Нападу примарної варти Паріса не здивувалася. Їх наштампували по одному гуманоїдному типажу, билися вони механічно, раз-по-раз повторюючи одну і ту ж тактику. Знов-таки, для любителя – вражаюче, але це була лише перевірка. Далтон ясно дав зрозуміти, що не бажає Парісі смерті, тому, напевно, його розум і не міг їй нашкодити. Від неї тут потрібно просто проявити себе.

Наприкінці лабіринту кипариси поступалися місцем довгій колонаді, що веде до входу в замок. Париса прослизнула в арку і, перемахуючи через дві сходинки за раз, побігла вгору сходами в найвищу вежу. Обладунки тим часом почали іржавіти, та й сама Паріса танула. Час закінчувався.

Замок сам по собі продумали добре, без викрутасів та проблем. Далтон, мабуть, ґрунтувався на реальній будові, яку колись бачив, хоча траплялися й несподівані деталі: кожен окремо взятий з факелів, що висів на стіні, по-своєму реагував на коливання повітря, та й гобелени напевно забарвили не по пам'яті. Паріса обрала центральні сходи, слідуючи наміченим для неї шляхом, проте обстановку в кімнатах по сторонах Далтон не скопіював з реального прототипу, а створив з нуля. Палітра складалася в основному з відтінків кобальту і фіолетового, немов синець, і збивала з пантелику.

Коридори ставали все більші, майданчик йшов за майданчиком, поки, нарешті, Паріса не вийшла на гвинтові сходи. Нагорі розташовувалися три баштові кімнати, але вони, на відміну від попередніх, були замкнені. Часу відкрити всі три вистачало, але оглянути їх Париса встигла лише миттю. Ретельно обстежити вона могла лише одну.

За першими дверима вона виявила себе. Ця Паріса, Паріса Далтона, укладена в його обійми, обернулася і запитливо подивилася на Парісу в коридорі. Так він дав їй можливість побачити його справжні почуття до неї. Нудно.

За другими дверима вона знайшла спогад. Незнайомець і Далтон з ножем у руці. Ось отже, що сталося. Заманливо.

У третій кімнаті на неї чекала тільки замкнена скриня. На злом могло просто не вистачити часу, але звернувши увагу на ситуацію, Паріса затрималася. То була римська площа, форум. Той самий Форум.

Паріса збиралася ступити всередину, але зупинилася. Це могло й зачекати. Або вона знайде відповідь це питання самостійно. Паріса вибігла назад у коридор і відчинила другі двері, за якими, виставивши перед собою ніж, Далтон стояв навпроти незнайомця.

Парісу майже відразу ж затягло до тями Далтона, де й розігрувалась сцена. Щоправда, не з того моменту, що вона бачила.

— …впевнений?

Це прошепотів незнайомець – юнак, – молодшому Далтону, якого вона насилу впізнала. Зачіска начебто та ж, зовнішність – така ж бездоганна, а от у виразі обличчя читалася якась відмінність. Так, тут він був на десять років молодший, проте й наповнювало його дещо інше.

Точніше, у ньому чогось ще не з'явилося.

— Якщо так зробимо, назад шляху не буде. — Хлопець, що ходив по спальні – можливо, тієї, яку зараз займала вона, – був смаглявим і говорив з незнайомим акцентом. — Ти зможеш жити із таким?

Далтон, що лежав на боці в ліжку, слухав його наполовину. Він щось ліниво зачаровував; повітря над розкритою перед ним книгою тремтіло і закручувалося, над сторінками дозрівав невеликий вихор.

— Мені б не довелося, – відповів Далтон і лякаюче подивився у бік дверей, де стояла Паріса.

— Люди думають, що важливий сенс життя, – звернувся він до неї, і Паріса моргнула. Вона не розуміла, як він так маніпулює власною пам'яттю, щоб заговорити з нею, але саме це він і робив, тоді як друга людина в спальні продовжувала ходити з боку на бік. — Однак справа не в сенсі, – вів далі Далтон. — Усі хочуть мати мету, а мети немає. Є тільки живе та неживе. Тобі подобається? — Запитав він, несподівано змінюючи тон. — Я тобі робив.

Не встигла Париса відповісти, як він уже повернувся до співрозмовника.

— Я міг би тебе повернути.

Навіть Паріса чула нещирість у словах цього молодого Далтона.

— Ти ж ніби казав, що не вийде? – різко завмерши, нагадав хлопець.

— Я сказав, що просто не робитиму цього. — Далтон знову скоса глянув на Парису і лякаюче посміхнувся. — Я аніматор, – сказав він їй, але другий хлопець цього, схоже, не почув. — Смерть для мене не має жодної постійності. Хіба що моя власна, і це, гадаю, пояснює мій наступний вчинок.

Він звернувся до співрозмовника.

— Нам ніщо не заважає повернути тебе, – сказав він, прибираючи мініатюрний вихор. — Аж раптом це додаткова перевірка? Раптом на підхваті завжди є аніматор і ніхто насправді не вмирає?

Щось блиснуло. Ніж. Він опинився у руці біля самої Паріси. Ніж смикнувся, і вона безпомилково визначила, що лезо входить у тіло. А потім раптово виявилося, що вона сидить сама.

— Мені не слід цього робити, але я вважаю, що ти мусиш мене вислухати. — Це сказав Атлас Блейклі.

Цього разу він уже ходив по кімнаті з боку на бік, а Паріса, опустивши погляд, побачила зчеплені пальці Далтона.

— Вбити хочуть тебе, Далтоне. Усі погодились із цим вибором.

— Звідки Ви знаєте? – пролунав голос Далтона з вуст Паріси. Вона все ще сиділа в спальні, в якій, мабуть, раніше жив він, а Атлас став біля вогнища.

— Вони тебе бояться. Ти їх лякаєш.

— Як це дрібно з їхнього боку, – зухвало зауважив Далтон, а потім поступився: — Гаразд. Нехай спробують.

— Ні. – Атлас розвернувся. — Ти мусиш їх переконати. Ти маєш вижити.

— Навіщо?

— Ти потрібен Суспільству, бачать вони це чи ні. Те, що тобі під силу, те, до чого маєш доступ… — Він похитав головою, замовкнувши. — А чого Суспільство доб'ється з ним? Такі, як він, бували й раніше. Люди на кшталт нього багатіють, роблять статки, і все. Вносять внесок у глобальну олігархію, і тільки. Ти ж потрібний в іншому сенсі.

Пролунав тріск, картинка розпалася на шматочки, і вони полетіли в прірву. Паріса ненадовго опинилася серед непроглядної темряви, а потім перед нею знову з'явився Далтон. Париса марно спробувала проморгатися від світлової плями в очах; на ній знову були обладунки, і вони з Далтоном сиділи в тісній і майже порожній баштовій кімнаті.

Цього разу вони влаштувалися на простих дерев'яних стільцях, одні, і Далтон – ця його зовсім юна версія – подався вперед, мало не торкнувшись Парис носом в обличчя.

— Вони до мене звикли, – сказав він, – і вбивство мені не подобалося. Я ж аніматор, – додав він, ніби це все пояснювало. Почасти так воно, мабуть, і було.

— Ти даруєш життя, – зауважила Паріса.

— Я дарую життя.

Те, що над цим Далтоном – спогадом, голограмою, примарою – попрацювали, Паріса бачила ясно. Витонченому Далтону, якого вона знала, спалахи емоцій були невластиві. І тому вона не могла зрозуміти, наскільки він чесний. Його спогади точно змінили: чи трагічний досвід з минулого, чи спритна рука сьогодення.

— Ти використовуєш мене? – спитала Паріса, гадаючи, чи не дозволила вона втягнути себе в якусь дурість.

Юний Далтон сліпуче посміхнувся.

— Шкода, ти не побачила іншої кімнати, – сказав він. — Ми з тобою отримали б неймовірну насолоду. Ця – нудна.

— Ти йому збрехав. Іншому кандидату. Ти обіцяв повернути його?

— Так він і не погоджувався, – відповів Далтон. — Знав, напевно, що я не робитиму цього.

— Чого? Вбивати чи воскресати?

— Мені здається, він не чекав ні того, ні іншого.

— І доручив убити тебе іншим?

— Так.

— Але ти переконав їх?

— Так.

— Важко було?

— Ні. Вони тільки зраділи, що обрали не їх.

— І що ж ти його не повернув?

— Не хотів поратися, – знизав плечима Далтон. — Та й потім, я помилявся.

— У чому?

— У всьому. — Він знову знизав плечима. — Хтось завжди вмирає. Так треба, або все йде під укіс.

— Все це що?

Далтон байдуже подивився на Парісу. Ця його версія зовсім не відповідала її очікуванням.

— Що таке Форум? —Запитала Паріса.

— Нічого цікавого. Відкинуті Товариством.

— Тобі це не цікаво?

— Вороги є у всіх.

Щось тут було не так: якийсь глюк або деталь, яка не вкладалася в картину.

— Чому ти досі тут? — Запитала Паріса. —У суспільстві. Чому ти лишився?

Далтон повільно, хижо присунувся до неї, і в цей момент вона здогадалася, що він таке. Він трохи мерехтів, рухаючись уривками; наділений слабкою іскоркою життя; свідомістю, але з розумом.

Чи не привид. І не спогад.

— Ти анімація? — Запитала Париса, забувши своє попереднє питання.

Далтон криво посміхнувся. Розплющив рот ...

А потім хтось потягнув Парису за комір.

— Вийди, – промовив глибокий голос. — Швидко.

Вона різко сіла на ліжку, точніше спробувала, адже, повернувшись у свою свідомість, вона, не в змозі поворухнутися, лежала на боці. Справжній Далтон притримував їй голову, і поступово, коли вона повернулася в тіло остаточно, дійшло до неї: у неї припадок. Вона задихалася, запізно зрозумівши, що проковтнула свій язик.

Паріса перевтомилася; пісочний годинник біля ліжка давно спорожнів, і, судячи з виразу обличчя Далтона, йому довелося попітніти, щоб її розбудити.

Вона відповзла від нього, моргаючи.

— Що це було? – Паріса насупилась.

— Що – це що?

— Голос у самому кінці. Це був…

Вона не домовила, знову заморгавши.

Далтон певним чином змінився. І справа не у віці, хоча Далтон і завмер. У спогадах десятирічної давності йому було років двадцять, але не це турбувало Парису. Змінився вираз його обличчя: у ньому тепер читалося якесь занепокоєння. Будучи в голові у Далтона, Паріса навіть не намагалася прочитати його думки, вирішивши, ніби говорить прямо з ними ж, проте зараз заднім розумом розуміла, що помилилася.

Від колишнього Далтона і сліду не лишилося. Його відрізали і викинули, як нитку, що відійшла, позбавивши тієї самої сутності з його голови.

— Ти не цілий, – вголос висловила здогад Паріса, – я маю рацію?

Далтон дивився на неї.

— Що?

— Той тип, анімація… це було…

— Ти навіть не почала перевірку, – повільно перебив Парису Далтон, і тут уже вона дивилася на нього:

— Що?

— Де ти була? – стурбовано запитав Далтон. — Я відчував тебе, але…

Паріса здригнулася, відчувши невпевненість.

— Що вона являла собою? Твоя перевірка.

— Банківське сховище. Із кодовим замком. Загадка, насправді.

Куди ж тоді вдерлася Париса? Як дивно. Навіть дуже дивно. Описане Далтоном завдання нагадувало нехитрий, примітивний ребус. Коротше, щось, чого варто було чекати від не-телепату.

— І що ж було в цьому твоїм сейфі? – стомлено запитала Паріса.

— Листок пергаменту, нічого особливого… Ти знайшла б його за пару хвилин. А де ти була? – стурбовано спитав Далтон, але Паріса не відповіла.

Де б вона не виявилася, витяг її звідти Атлас Блейклі.

Рейна

На час грудневих свят клас відпустили, дозволивши повернутись додому, якщо вони, звичайно, хотіли, але Рейна їхати нікуди не збиралася.

— Хіба не повинен хтось стежити за чарами? – тихенько спитала вона у Далтона.

— Тут ми будемо з Атласом, – відповів той. — І це тільки на час вихідних.

— Я не справляю Різдво, – роздратована незручностями, сказала Рейна.

— Як і більшість медитів, але під час смертних свят Суспільство проводить щорічні заходи.

Рейна насупилась.

— Хіба нас не запрошують до заходів Товариства?

— Ви не члени, а кандидати.

— Ми живемо тут.

— Так, і один з вас, – невиразно промовив Далтон, – до кінця року тут не затримається, тож ні. Ви не запрошені.

Сама думка про повернення додому (порожнє поняття на кшталт сім'ї та повноцінного сну) викликала у Рейни подив, якщо не сказати злість. Вона якраз дійшла до середини чарівного рукопису, який ще Париса читала, – містичне дослідження снів одним медитом на ім'я Ібн Сірін[22], – а цей манускрипт у свою чергу розпалив у Рейні інтерес до ідеї світів усередині підсвідомості. Навіть Ніко помірковано цікавився ним, отже, він цілком точно стояв прочитання. Незрозуміло, правда, навіщо Ніко книга про сни – як і руни, які для нього Рейна перекладала. Він же не цікавився історичною психологією, та й взагалі нічим, за допомогою чого не можна створити диво фізики (Ніко взагалі дувся щоразу, коли не вдавалося проявити себе у всій своїй незбагненній пишності), але все ж приємно було, що є з ким поділитися думками . Інші кандидати свої проекти та теорії тримали в секреті. Ніко завжди був із Рейною гранично відкритий і навіть запросив її на час канікул до Нью-Йорка.

— Макса ти зненавидиш, – радісно пообіцяв він під час спарингу, кажучи, схоже, про своїх сусідів по барлогу. — Спершу тобі захочеться вбити його, але через п'ять хвилин після розлучення ти зрозумієш, що жити без нього не можеш. З Гідеоном все навпаки, – додав Ніко. — Спершу ти подумаєш, що краще нікого не зустрічала, але потім раптом виявиш, що він поцупив твій улюблений светр.

Рейна зробила фінт із жорстким ударом правою, але Ніко її розкусив. Сковзнув назад, однією рукою прикриваючи голову, а другу, з немислимою зарозумілістю в масть його усмішці, просто впустив. І потім – ага-ага, давай ще – поманив Рейну.

Думка, що має жити в одній квартирі з трьома хлопцями трохи за двадцять, викликала у Рейни неприємний свербіж.

— Ні, дякую, – відмовилася вона.

Ніко був не з тих, хто ображається на такі відмови, а відреагував нормально.

— Як хочеш, – сказав він, знизуючи плечима і ухиляючись від розгонистого хука. Рейна ж помітила, як за ними невдоволено спостерігає Ліббі. Вона нібито з нетерпінням чекала на зустріч з хлопцем, хоча Рейну її слова не переконали. Чи відчувалося, що залицяльник – Ліббі взагалі згадувала його ім'я? – завжди дзвонить у самий невідповідний момент: дивлячись на екран телефону, Ліббі незмінно морщилася. Роздратування вона, звичайно ж, заперечувала, і особливо палко перед Ніко, але Рейна бачила, як вона, наче собака Павлова, рефлекторно за будь-якої згадки свого хлопця намагається не кривитися.

Майбутнього від'їзду багато, як і Рейна, чекали без особливого ентузіазму. Трістан, схоже, був у жасі; мабуть, щоб потрапити сюди, він спалив дуже багато мостів. Паріса поводилася манірно, роздратована, ніби її на якийсь час скидають з п'єдесталу. Каллум, вірний собі, ніби не переживав. І тільки Ніко щиро радів перспективі повернутися додому, але знов-таки, він так спритно пристосовувався до чого завгодно, що будь-які тимчасові незручності були йому байдужі.

Останні кілька місяців видалися відносно спокійними. Кандидати ніби знайшли загальний ритм, і майбутнє порушення цього тендітного світу завдавало особливого дискомфорту, якщо не сказати турбувало. Узами дружби вони, звичайно, себе не пов'язали, але хоча б потеплішали один до одного настільки, що примудрялися співіснувати без нервів та претензій. Як не вчасно, подумала Рейна; рослини в академії теж не приховували свого горя напередодні від'їзду.

Зрештою, Рейна вирішила залишитися в Лондоні.

Вона раніше не покидала межі особняка і у власному місті прикинулася туристом. Першого дня відвідала театр «Глобус», а потім прогулялася Тауером. На другий день зробила коротку ранкову вилазку в сад Кіото (охоплені радісним трепетом, дерева там загули, перешіптуючись у морозному повітрі та згадуючи батьківщину), а потім зазирнула до Британського музею.

Рейна милувалась портретом японської куртизанки роботи Утамаро[23], коли хтось у неї за спиною прочистив горло. Рейна роздратовано наїжачилась.

— Куплена, – звернувся до неї англійською джентльмен з Південної Азії з рідшим волоссям.

— Що? – перепитала Рейна.

— Куплена, – повторив пан. — Не вкрадена.

Акцент у нього був не зовсім британський, з нотками рідної говірки.

— Прошу вибачення. Технічний термін, як мені здається, все ж таки «придбано». Британці дуже не люблять, коли їх звинувачують у крадіжці.

— Як і більшість людей, треба думати, – відповіла Рейна, сподіваючись на цьому закінчити розмову.

Але не вийшло.

— Від музею є хоч якась користь, – вів далі пан. — Тут скарби з усього світу виставлені напоказ, а не заховані.

Рейна розгублено кивнула і пішла далі, але пан наздогнав її.

— Кожні десять років пропадають шість найобдарованіших медитів у світі, – зауважив він, і Рейна підібгала губи. — Через два роки деякі з них повертаються, наділені владою та привілеями. Гадаю, ви нічого про це не знаєте?

— Про що ви говорите? – роздратовано запитала Рейна. Грубо вийшло? Ну і добре. Вона не бачила причин розмовляти ввічливо.

— Ми чекали на вас у Токіо, – сказав незнайомець. Він продовжував розвивати думку, ніби Рейна його не перебивала. — Ми б опинилися тут раніше, але вас не так просто вистежити. Хоча з вашою родиною ...

— Я з ними не спілкуюся, – відповіла Рейна. Вони не хотіли бачити її, вона не хотіла бачити їх, а хто до кого мав більше ворожості, значення не мало. — Не хочу, щоб мене турбували…

— Міс Морі, чи не приділите мені хвилину часу.

— Ви явно знаєте, хто я, значить, повинні бути в курсі, що я відхилила всі пропозиції, що надійшли мені. Я не приймала нічого, про що б ви там не думали. І що б ви там не хотіли запропонувати, це я відкидаю так само.

— Ви напевно взяли на себе деякі зобов'язання. Вчений по типу вас не міг не оцінити можливість доступу до Олександрійських записів.

Рейна завмерла. Атлас неодноразово говорив, що Суспільство відоме у певних колах, але все-таки їй було неприємно усвідомлювати, як таке жадане місце може викликати таку відверту непошану.

— Яка користь від цих архівів, – допитувався незнайомець, вловивши вираз її обличчя, – якщо черпати з них дозволяється лише малому відсотку магічного населення? Ось артефактами у цьому музеї милується весь смертний світ.

— Знанню потрібні охоронці, – недбало відповіла Рейна і розвернулася, готова піти.

Незнайомець її зупинив.

— Є способи піклуватися про них краще, ніж просто приховувати.

Почасти Рейна готова була з ним погодитися, але удостоїла його швидкоплинного погляду.

— Ви хто?

— Справа не в тому, хто я, а в тому, за що я виступаю, – сказав чоловік.

— І за що?

— За свободу інформації. Рівність. Різноманітність. Нові ідеї.

— І чого ж ви чекаєте від мене?

— Суспільство за своєю природою сповідує класову дискримінацію. Його рівню відповідають лише висококваліфіковані медити, а його архіви служать одній меті: убезпечити елітистську систему, не підзвітну нікому. Усі скарби світу під одним дахом – і їх розподілом управляє одна-єдина організація?

— Я зовсім не розумію, про що ви кажете, – відрізала Рейна.

— Правильно, адже ви ще не член цього товариства, – понизивши голос, погодився незнайомець. — І у вас ще є час зробити інший вибір. Ви поки що не пов'язані правилами Товариства, як і з його таємницями.

— Навіть якщо припустити, що це все правда, – пробурмотіла Рейна, – навіщо я вам знадобилася?

— Справа не в тому, чого ми хочемо від вас, міс Морі, а в тому, що ми можемо запропонувати. — З внутрішньої кишені він дістав візитівку і вручив її Рейні. — Якщо ви коли-небудь зрозумієте, що потрапили до пастки власного вибору, зв'яжіться з нами. Ми подбаємо про те, щоб ваш голос почули.

З одного боку на візитівці було написано: «Нотазай» – чи то ім'я незнайомця, чи псевдонім, – а з іншого: «Форум». Певна річ, це антитеза засадам Товариства. Римський Форум був ринком ідей, найуславленішим місцем зустрічей. Центр торгівлі, політики, культури. Якщо коротко, то якщо Суспільство ховалося за зачиненими дверима, Форум відкривався всім.

Але ж Олександрійська бібліотека неспроста причаїлася.

— Ви правда з Форуму? – байдуже спитала Рейна, не відриваючи погляду від картки. — Чи ви просто банда якась?

Нотазай спокійно витримав її погляд.

— Ваші здібності, Рейно Морі, не секрет, – сказав він і відразу погладшав: — Тобто відомо, на що ви здатні. Ми громадяни не прихованого світу, а глобальної економіки, всієї людської раси. Світ наш неспокійний, він постійно балансує на межі прогресу та деградації, і лише мало хто отримує можливість внести справжні зміни. Сила, зосереджена в руках Товариства, не служить на благо миру. Вона лише переходить із рук до рук, продовжуючи приховувати свої переваги.

Суперечка ця була давньою. Навіщо потрібні імперії, коли є демократія? Логіку Товариства Рейна розуміла: за тим, що не все здатне до самоврядування.

— Тобто ви вважаєте, що я зі свого місця не зможу внести жодного вкладу? – Запитала Рейна.

— Очевидно, що ви – клубок великих образ, міс Морі. Вас обурює будь-яка форма привілейованості, включаючи вашу власну, проте ви ніяк не прагнете зруйнувати існуючу систему. Думаю, якось у вас прокинеться власне переконання, і тоді щось підштовхне вас йти далі. Чия б це не була справа, сподіваюся, ви і нашу не забудете.

— Це ви мене так опосередковано звинувачуєте в тиранії? Чи це у вас така вербувальна тактика?

Чоловік знизав плечима.

— Хіба історія не довела того факту, що сила не для вузького кола?

— На кожного тирана знайдеться вільне суспільство, яке само себе знищує, – відповіла Рейна; вона вже знала давню історію і бачила недоліки гордині. — Сила – для тих, хто вміє з нею поводитися.

— Хіба є тиранія гірша за ту, що вважає себе шляхетною?

— Жадібність є жадібність, – байдуже відповіла Рейна. — Навіть якби я прийняла вашу точку зору на недоліки Товариства, з чого ви взяли, ніби ваші наміри чимось відмінні?

Нотазай усміхнувся.

— Я лише підозрюю, міс Морі, що скоро ви зміните свою точку зору з цього питання, і коли це станеться, пам'ятайте, що вас не покинуть. Якщо вам потрібний союзник, він у вас є. — Сказавши це, Нотазай низько вклонився.

Уся ця сцена викликала у Рейни певні асоціації.

— Ви що, якийсь Охоронець? — Запитала вона, згадавши візитівку Атласа Блейклі. І чомусь вона подумала про те, як Атлас згадував інших кандидатів на її місце – особливо одного мандрівника.

А раптом члени Форуму – це ті, кого не ухвалило Суспільство?

— Ні, я дрібний пішак. Форум сам себе зберігає, – відповів Нотазай і хотів уже піти, проте, згадавши щось, обернувся. — До речі, – пошепки додав він, – ви, напевно, вже в курсі, але мільярдер з Токіо на прізвище Сато щойно переміг на позачергових виборах до парламенту, витіснивши члена, який повторно балотувався.

Рейна постаралася не видати свого подиву при згадці Айї.

— Яке значення для мене має Айя Сато?

— О, я впевнений, ніякого, але що цікаво: саме вона розкрила корумпованість суперника. Можна сказати, вона мала дані, яких не було навіть в уряду. Суперник, зрозуміло, все заперечує, але хто йому повірить? Інших свідчень, крім досьє, наданого Сато, немає, тож правди ми не впізнаємо.

Рейна миттю пригадала, що забирала в архівах Айя під час їхньої недовгої розмови: книгу без назви. Рейна поспішила прогнати спогад, розмивши ці думки. Навіть якщо ця людина не такий майстерний телепат, як Паріса, способи залізти в голову завжди були.

— Замовні вбивства, – сказав Нотазай. — Розробка нової технології, яка входить до інтелектуального права смертних, але прихована від людей. Нові види озброєнь, що постачаються лише еліті. Секретні космічні програми для мілітарних країн. Тотально засекречена біологічна зброя: хвороба, що стирає неугодних, що тягне злиденне існування.

— І ви у всьому цьому звинувачуєте Суспільство? — Гучні заяви, які, як розуміла Рейна, ніяк не перевірити.

— Навіть якщо ці страхіття не справа рук Товариства, то чому воно їх не запобігло? Воно тільки виграло б у результаті.

Десь у кабінеті адміністрації музею тоненько завив помираючу від спраги папороть.

— Хтось завжди виграє, – сказала Рейна. — А хтось програє.

У погляді Нотазая промайнуло розчарування.

— Так, гадаю, що так. Усього найкращого, – сказав він і злився з натовпом, а Рейна залишилася дивитися на картку.

Дивно, як він підгадав згодом. Адже Рейна передбачала – щось мало порушити спокій, який вона нарешті знайшла в стінах Товариства, щойно вона ці стіни покине.

Хоча, якщо подумати, ця зустріч була не просто дивною, а дуже дивною. Нотазай знав про підозріло вузьке вікно, коли можна підловити Рейну за межами захисних чарів Товариства. До того ж, він знайшов її всього за кілька годин до повернення в особняк.

Чи не чергова це перевірка на зразок того ж інсценування?

Від однієї думки, що їй щось завадить вступити до Товариства, Рейна машинально стиснула кулак, перетворивши картку на жорстку, непривабливу грудку.

Інші можуть розпоряджатися владою як завгодно. Рейна жбурнула візитівку в кошик для сміття і вийшла на холод, не звертаючи уваги на прорости, що проклюнулися в тріщинах тротуару. Сама розмова про те, щоб вона відвернулася від Товариства і кинулася рятувати світ, здавалася безглуздою. Взяти, наприклад, власні таланти. Так Форум, напевно, першим би й запропонував їй покласти свою незалежність на вівтар прожитку планети, яка так безвідповідально перенаселена. Дехто просить дуже багато, а від неї і так все життя чогось вимагають. Деколи навіть ті, кому вона зовсім не була потрібна.

Персефону або викрали, або вона сама бігла від тиранії Деметри, тут як подивитися, – але в результаті вона стала царицею. Форум, що б він там із себе не уявляв, сумно помилився, вважаючи, ніби Рейна не має принципів, коли один з них був абсолютно зрозумілий: просто так вона себе випити не дасть.

Якщо цей світ вважав, що може щось отримати від Рейни, то й нехай. Вона з радістю сама його обере.

Частина шоста.

Думка

Ліббі

Зачинивши двері, Ліббі обернулася і побачила Езру. Біда з цими квартирами на Манхеттені: в них просто нема де сховатися. А ще стіни надто тонкі.

— Я так розумію, ти все чув, – грубо сказала вона, і Езра поліз у нагрудну кишеню, відтягуючи час.

— Так, – відповів він нарешті, прочистивши горло. — Послухай, Ліб ...

Що трапиться далі, вона вже знала. Ще збираючись додому, Ліббі не чекала цукерок і сексу, проте сварка почалася, щойно вона увійшла у двері, і через два дні так і не завершилася. Езра все пиляв тирсу, допитуючись: де живеш, чим займаєшся, – і це було вже за межею добра та зла для них обох. І для нещасної тирси теж.

— Я вже говорила, – зітхнувши нагадала Ліббі, – мені не можна нічого говорити, Езро.

— Так, ти дуже ясно дала це зрозуміти, – різко відповів той. І відразу скривився, усвідомивши, як агресивно звучать його слова, і обережно здав назад: — Послухай, я не хочу знову через це сваритись…

— Ну, так і не починай.

Не в змозі просто стояти, Ліббі в розпачі заметушилась по квартирі, а Езра почав витися навколо неї, і незабаром вона відчула себе так, ніби він її душить.

— Я просто хвилююся за тебе, Ліббі.

— Не треба. — Варто було б, мабуть, сказати це м'якше.

Інша річ, що м'якості у Ліббі майже не залишилося.

— І як накажеш бути? – сумно благав Езра; босий і розпатланий, він здавався втіленням нещадного побуту. — Через півроку ти повертаєшся без попередження? Чудово. Не можна говорити, де ти весь час пропадала? Окей, добре. Але ось з'явилися незрозумілі особистості, вони докучають тобі, а ти... що? Ховаєш їх від мене?

— Так. Ти тут ні до чого, – так само різко і роздратовано відповіла Ліббі. — Я знала, що ти мені не довіряєш, Езро, до кінця ти мені ніколи не вірив, але це вже ні в які ворота.

— Справа не в довірі, Ліббі, це питання безпеки. — Ну ось знову. — Якщо ти у щось вляпалася і ситуація тобі не по зубах.

Ліббі стиснула кулак.

— Ти думаєш, що мені вистачило дурощів влізти в неприємності і тепер потрібна твоя допомога. Правильно?

— Ліббі, не треба, – зітхнув Езра. — Ти моя дівчина. Я тобою дорожу. Добре це чи погано, але я за тебе відповідаю, і…

— Езро, послухай мене уважно, бо більше повторювати не буду.

Вона наблизилася до нього, даючи всім своїм виглядом зрозуміти: це останнє питання, і все, тема закрита.

— Я, – холодно промовила Ліббі, – не твоя.

Заперечень вона чекати не стала. Вже на обличчі Езри вона зрозуміла, що відповідь їй не сподобається. Хотілося просто зібрати речі, закричати і заплакати, забажати… Одним словом, розібратися.

Однак Ліббі вимоталася і просто мовчки відчинила двері, впевнена лише в тому, що хоче піти і дозволить Езрі проводити її поглядом.

Про поспішну втечу Ліббі пошкодувала миттєво. Не завадило б хоч пальто накинути. Тремтячи в темряві, вона пройшла повз піцерію на першому поверсі будинку, в якому жила, відсторонилася перед п'яним студентиком і подивилася вперед – у бік будинку Ніко. Безперечно, це ідея, але якщо вона й знала того, хто не виявив би співчуття – або від чийого співчуття не було б ніякої користі, – то це Ніко, який не переносив Езру на дух.

Не кажучи вже про те, що якщо вона піде до Ніко, доведеться з ним обговорювати людей, які її відвідували.

— Елізабет Роудс? — Звернулася до неї жінка з акцентом жительки Бронкса. Якби не дорога хустка, якою вона прихопила своє нефарбоване волосся, Ліббі прийняла б її за одну з активістів, що пристають на вулиці з наміром поговорити про навколишнє середовище, веганство або погрози твоїй безсмертній душі. — Чи не приділите хвилинку вашого часу…

Тремтячи і проганяючи спогади, Ліббі попрямувала до станції метро.

І чому ніхто не попередив про інші організації, які намагатимуться їх перехопити? Гаразд, Атлас згадував якийсь там Форум, але забув сказати, що на два дні кандидати потраплять під приціл ворожих вербувальників.

Чи це була якась перевірка на кшталт того ж інсценування? Може, так відчували їхню відданість?

— Місс Роудс, ви напевно замислювалися про елітизм, властивий самому існуванню Товариства, – сказала жінка, що представилася як Вільямс. — У вашій родині більше ніхто магічної освіти не отримував, так? Але ось що цікаво, – тихо розмірковувала вона вголос, – чи не врятувало б Суспільство вашу сестру, якби ділилося своїми знаннями?

Це питання Ліббі і сама ставила собі сотні разів. Якийсь час через нього навіть спати не могла, особливо коли до неї лише звернулися із НУМІ. Болісні й згубні думки ніколи не змінювалися: якби вона тільки знала більше, чи її навчили скоріше, чи хтось розповів раніше…

За минулі роки Ліббі це питання вивчила вздовж і впоперек, але відповідь залишалася незмінною.

— Від дегенеративних захворювань ліки немає, – сказала вона з похмурою впевненістю людини, знайомої з цим фактом не з чуток.

Вільямс вигнула брову:

— Правда?

У пам'яті непрохано випливли слова: «Запит відхилений».

Це безперечно була якась пастка. Перевіряли Ліббі чи ні, але у пастку точно заманювали. Хтось бавився з її особистою історією, маніпулював нею, проте Ліббі на це начхати хотіла. Якщо вона що й засвоїла, працюючи пліч-о-пліч з Каллумом, так це те, що сильні емоції не дають думати.

Ліббі заперечила, мовляв, вини Товариства в тому, що капіталізм приховав медитську медицину від смертних, немає. Якби ціни на магічну терапію мали людське обличчя, тоді добре, вона б звинувачувала дослідників за приховування результатів робіт. Але корпорації смертних і медитів все одно першими наклали б на інновації лапи, а сім'я Ліббі пішла б по світу, наважившись спробувати новий вид лікування.

— Виходить, ваша сестра заслужила на смерть? — Невиразно запитала Вільямс.

Саме тоді Ліббі і зачинила перед нею двері.

Вона вже кілька років не говорила про Кетрін. Навіть із Езрою. Ні, Ліббі згадувала про сестру час від часу, але думала про неї при цьому якось відсторонено і, намагаючись не збожеволіти, майже не гадала, чи можна було хоч щось зробити. Цілком стороння людина, яка сміє ворушити цю тему, чинила низько, і, звичайно, Ліббі це зовсім не сподобалося. Особливо якщо зважити на те, чого вона, як не намагалася, знайти не зуміла.

Чи доклало Суспільство до цього руку? Вони, напевно, знали про Кетрін Роудс, яку Ліббі в дитинстві називала Кітті і яка по праву купалася в батьківському обожненні. Кетрін, яка померла у шістнадцять, коли самій Ліббі було тринадцять, зачахнувши на лікарняному ліжку через забаганку не наділеного магією тіла. Співробітники НУМІ пояснювали потім Ліббі, що її здібності, швидше за все, не розвивалися, доки не пройшов стрес після загибелі сестри. Кетрін, казали вони, хворіла багато років, майже всю увагу батьки приділяли їй, і тому Ліббі не зуміла б зосередитися на своїх можливостях, навіть помітивши їх у себе. Тепер, сказали вони, доведеться напружитись, якщо їй хочеться наздогнати однолітків.

— А чи могла б я сестру врятувати? — Запитала вона, тому що заднім числом вина гризла сильніше.

— Ні, – сказали їй. — Немає нічого, що обернуло б наслідки хвороби Кетрін або хоча б уповільнило її розвиток.

Лише через два роки маніакальних пошуків Ліббі переконалася у правоті викладачів і ще через два зуміла нарешті перестати постійно думати про сестру. І якби не Ніко, вона навряд чи впоралася б. «А, вище носа, Роудс, у всіх проблеми є. Це ж ще не означає, що ти маєш марно витрачати час, якого позбавили Кетрін» – так він сказав про ситуацію, коли Ліббі на піку лихоманки випускних іспитів усе йому розкрила… даремно. Ліббі вліпила Ніко ляпас, і врешті-решт довелося Езрі втрутитися і заспокоювати її. Ніко призначили випробувальний термін, а Ліббі обіцяла собі, що за будь-яку ціну випередить його з усіх предметів.

Тієї ночі вона вперше поцілувала Езру.

Все це Товариство мало знати, за винятком незначних деталей її особистого життя. Тож це напевно була перевірка, але, з іншого боку, за бажання передісторія Ліббі розкопувалась без зусиль. Медитка, що пізно розкрила в собі талант і рано втратила сестру? Не так і складно скласти картину з цих шматочків, особливо для організації з такими ресурсами. Тут вже Суспільство точно знало, чим катувати Ліббі і як перевірити на вошивість, або Форум прагнув надати їй переконливий привід засумніватися в Суспільстві.

Як би там не було, піти зараз Ліббі хотіла лише в одне місце.

Поблукавши вулицями Манхеттена, видихаючи слабкі хмарки пари, вона нарешті увійшла на вокзал Гранд-Централ і спустилася сходами, відшукала там медитський транспорт, який доставить її назад до Лондона. Повертатися було рано – в особняку на них не чекали до завтра, – але ж Ліббі допомагала будувати захисні чари. Двічі. Вже їй система відсічі до ладу не дасть. Зрештою, їм не офіційно заборонили з'являтися до терміну, а просто висловили ввічливе побажання.

Ліббі перенеслася за периметр захисних чарів на територію особняка, вирішивши скористатися не парадними дверима, а гостьовим порталом у західному крилі. Вона промчала через велику кімнату і хотіла вже попрямувати до читального залу, але, вловивши далеку луну голосів, зупинилася; це була низька звукова хвиля приглушених тонів. Ліббі спохмурніла, намагаючись розчути деталі, і плавно повернула в протилежний бік до розфарбованої кімнати.

Виходить, не одна вона вирішила повернутись раніше.

На підлозі розфарбованої кімнати, спиною до палаючого осередку, сиділи Трістан і Паріса і пили щось із пляшки. Все навколо потопало в темряві, стіл і книги приховували тіні, а фіранки апсиди відкрилися назустріч безмісячної ночі.

Зазвичай, коли Ліббі входила в цю кімнату, вона бачила її такою ж, як у той день, коли час завмер за помахом її руки: купол стелі, що зігріється світлом, розмитий циферблат годинника на камінній полиці і легкий, як пір'їнка, дотик Трістанової долоні до грудей. Нині все було інакше. Ліббі ніби вторглася в інший світ, далекий всесвіт.

Паріса, як завжди на заздрість прекрасна, поклала голову Трістану на коліна, і її темне волосся розкидалося по його стегнах, а поділ сукні-комбінації задерся так високо, що у виріз Ліббі бачила майже всю ногу. Та й сорочка на Трістані була розстібнута, відкриваючи м'язи грудей нижче ключиць. Продовжуючи млосно посміхатися, він підніс до губ пляшку, зі сміхом зробив ковток, а Паріса не дивлячись підняла руку і кінчиками пальців провела по його губах.

Час для Ліббі, ніби підкоряючись якимсь чарам, знову застиг. Ліббі здогадувалася про Паріса з Трістаном… Хоча ні, не зовсім, просто не здивувалася побаченому. Вибір партнерів у будинку, звичайно, був сильно обмежений, і Ліббі здалося логічним, що Парісу, якій Ніко віддав би перевагу іншим, захотів і Трістан.

Ліббі знову згадала, як він прислухався до її пульсу, і, ковтнувши, прогнала цю думку.

Відносини Трістана з Парисою її не те, щоб турбували. У неї ж, зрештою, хлопець є… з яким вона щойно розібралася.

Очі б його не бачили.

Хоча…

Хоча.

Він все ж таки її хлопець.

— Ну, ні до чого цей похмурий вигляд, – сказала Паріса, випростуючись і забираючи у Трістана пляшку, коли помітила у дверях Ліббі. — Давай краще до нас.

Від несподіванки Ліббі моргнула. Вона не зрозуміла, що її помітили.

— Я, – почала вона і запнулась. — Це ж… наче особисте, так що…

— Випий, Роудс. — Голос Трістана звучав неначе низькі гуркіт грому, а в його очах танцювали темні веселощі. — Тобі точно потрібно.

— Ми не вкусимо, – пообіцяла Паріса. — Якщо ти, звісно, сама таке не любиш.

Ліббі озирнулася через плече. Її так і підмивало покинути читальний зал.

— Я просто збиралася…

— Що б це не було, Роудс, до ранку зачекає. Присядь. — Трістан мотнув головою, запрошуючи її сісти на підлогу поряд з ним.

Ліббі зволікала в нерішучості, не знаючи, чи вірний це вибір, але думка про те, що вона буде не одна... спокушала. Та й Трістан, знав він це чи ні, говорив вірно: позанапащати себе можна і завтра.

Ліббі зробила крок до них, і Паріса схвально посміхнулася, простягнувши їй пляшку. Ліббі плюхнулася на підлогу з іншого боку від Трістана і зробила ковток.

— У-ух, – скривилася вона, коли алкоголь обпік їй горло. — Що це?

— Бренді, – сказала Паріса. – З додаванням ефірних олій.

— Тобто…

— Тобто абсент, – підказав Трістан. — Це абсент.

— О. — Ліббі мало не окосіла з єдиного ковточка.

— Дай вгадаю… — Париса зітхнувши простягла руку за пляшкою. — Ти не фанат випивки.

— Не найбільший, – підтвердила Ліббі.

Париса знову піднесла пляшку до темно-червоних напомаджених губ. Сукня на ній була темно-синя, майже чорна, і Ліббі подумала, що ніколи не вміла спритно стягувати такі шмотки.

— Можеш прямо зараз повправлятися, – хихикнула Паріса, не відбираючи пляшки від губ.

Щоки Ліббі залило фарбою. Незважаючи на ментальний захист, Паріса щоразу примудрялася прочитати більше, ніж Ліббі хотілося б.

— Я мала на увазі, що в мене ніколи не було можливості носити нічого такого... - Вона закашлялася. — Просто в моді не знаюся.

Паріса подалася вперед, повертаючи абсент Ліббі. У цей момент бретелька легко сповзла в неї з плеча, зависнувши над порожнечею, яку, за ідеєю, мав заповнювати бюстгальтер.

— А я в буквальному значенні, – сказала Паріса саме в той момент, і Ліббі поперхнулася.

Трістан засміявся.

— Мабуть, і до тебе з Форуму приходили, – сказав він Ліббі, яка щойно відійшла від нападу кашлю, що віддає абсентом. — І що ж такого глибоко особистого вони розкопали про тебе?

— Ти мені скажи, – відповіла Ліббі, роблячи черговий ковток. Бракувало ще вести такі розмови на тверезу голову. Вона й так уже почувала себе незрілою малоліткою.

— З нами, все, на жаль, дуже прозаїчно. Мій батько – кримінальний бос, все по-старому, нічого не змінилося, – повідомив Трістан, сильніше збентеживши Ліббі. — Та ще сволота. Але маг серйозний.

— Правда?

— Ти що, про Едріана Кейна не чула? — Запитав Трістан. Ліббі похитала головою, і він посміхнувся. — Жартую. Я й не чекав, що ти нишпориш у кримінальному підпіллі Лондона.

— Він як хрещений батько?

— Трохи, – сказав Трістан. — Тільки від батька у ньому менше. — Він узявся за пляшку і, не чекаючи, поки вона її випустить, підніс до губ. — Ти б йому приглянулась, – сказав він, зробивши ковток і по-собачому струснувшись.

Ліббі скоса глянула на Трістана, не знаючи, що це було: образа чи ні. Трістан витримав її погляд і запитливо вигнув брову.

Начебто не образа.

— А я, звичайно ж, повія, – зауважила Паріса, коли Ліббі поперхнулася черговим ковтком. — Упевнена, є більш пристойний термін, але я поки що не в настрої його шукати.

— Ескортниця, ні? — Запропонував Трістан.

— Ні, я ж не професіонал. Швидше, виключно обдарована донжуанка, – сказала Паріса. — Почала після закінчення паризького універу. Ні, – виправила вона, порившись у пам'яті, – ще коли навчалася, але тоді це було просто хобі. Типу як із Олімпійськими іграми, на які допускаються тільки спортсмени-аматори.

Уточнюючі питання Ліббі надала ставити Тристану.

— І почала ти, мабуть, із викладача? — Запитав він.

— Звісно, так. Вчені у цьому плані обділені найжорсткіше за всіх. Ну чи самі про себе так гадають. У житті вони ті ще збоченці, просто живуть у такому вузькому уламку реальності, що ніколи б не покинули своїх кабінетів подивитися, як справи з сексом у решти.

— З тобою чи взагалі?

— Взагалі, – уточнила Паріса, – але й зі мною теж.

Трістан хихикнув.

— Ну, а потім?

— Потім був французький сенатор.

— Ось це стрибок нагору, га?

— Не те щоб… Політики – нерозбірливі та скорострільні. Потрібно було спробувати, щоб потім зригнути і не згадувати.

— Сподобалося хоча б?

— Ні краплі. Сама моя коротка інтрижка, якою я найменше пишаюся.

— Ясно. Ну а після сенатора...

– Спадкоємець. Потім його батько. Потім сестра. Втім, сімейні свята я ніколи особливо не любила.

— Розумію. Коханий у тебе серед них був?

— Звичайно, – сказала Паріса. — Їхній песик мене просто підкорив.

Ліббі ошелешено переводила погляд з одного на іншого. Вона просто не розуміла, як можна так відкрито ... і нешанобливо обговорювати сексуальні пригоди.

— О, його це втішає, просто він нізащо не зізнається. Знаючи правду про мою огидну натуру, Трістан тільки переконується у своїх глибоких підозрах щодо людства, – відповіла Паріса на думки Ліббі, впіймавши на собі її погляд. — Впевнена, якщо Трістана пирнути ножем посеред оргазму, він ще знайде в собі сили простогнати «Я так і знав», і тільки потім віддасться холодним обіймам смерті.

— Ти маєш рацію, але з цього часу я шукатиму ножі, – двозначно сказав Трістан, чим начебто повинен був підтвердити свій зв'язок з Парисою, але замість цього лише посилив здивування Ліббі. То чи було між ними щось чи ні?

— Ні, – відповіла Паріса, – але взагалі ти йому подобаєшся, Роудс. Адже правда? — Запитала вона, звертаючись до Трістана.

Той якийсь час дивився у вічі Парісі, тоді як у Ліббі все всередині переверталося від збентеження. Звичайно ж, це жарт. Так, Паріса вміє читати думки, але зараз вона просто cміється над Ліббі.

Чи ні?

— Думаю, Роудс мені дуже подобається, – якось дуже просто відповів Трістан, а Ліббі швиденько вирішила, що дивно було б скоріше змінити тему.

— Отже, Форумчани спробували… шантажувати вас? — Запитала Ліббі, прочистивши горло. — Вимагали щось чи ні?

— Начебто, – захитавши очі, підтвердила Паріса. — Я б, може, й подумала, але вони так неприємно підкотили. Так швидко і відверто. — Вона навіть здригнулася від огидності. — Траплялися у мене бурхливі романи, але й у них гідності було більше.

— Ти справді думала над їхньою пропозицією? – мало не захлинулась абсентом Ліббі, відчуваючи печіння в грудях і одночасно животі. — Серйозно?! – проти волі ледь не верещала вона. — Раптом це…

— Пастка? Сумніваюсь. Це якось не на кшталт Товариства.

— Але під час інсценування…

— З нас зробили легкі мішені, – підказав Трістан. — Технічно це була не пастка.

«Напевно, він має рацію», – подумала Ліббі і відразу нахмурилася, пригадавши, про що починала говорити Паріса.

— І все ж таки… Ти подумувала прийняти пропозицію Форуму?

— Так, звичайно, – підтвердила Паріса. Вона забрала у Ліббі пляшку і, показавши її Трістану, подивилася йому у вічі. Трістан вигнув брову, а потім закинув голову, щоб Паріса хлюпнула йому в рот абсенту. Злизнув із губ краплі й закашлявся від сміху, коли Паріса пролила напій йому на підборіддя. — Упс, – сказала вона, обтираючи йому обличчя подушечкою великого пальця, а потім відпиваючи сама. — Коротше, – сказала Паріса, повертаючи пляшку Ліббі, – у мене поки що немає причин присягати на вірність Товариству. Я ж не пройшла посвяту, так?

— Так ні, але ... — Ліббі, насупившись, забрала пляшку. — На мене, це…

— Пахне зрадою? Можливо, хоча вірність за мною ніколи не була. — Паріса скосила погляд на Трістана. — Як щодо тебе?

— Мене? Я однолюб, міс Камалі, – криво усміхнувшись, відповів він. — Майже весь час.

— Майже весь час, – схвально повторила Паріса. — Але ж «майже» не вважається?

Ліббі зробила великий ковток з пляшки, раптово відчувши, що їй потрібно більше цієї отрути.

— А чому… м-м… – почала вона, і Паріса обернулася. — Можна запитати…

— Чому секс? – підказала Париса, і щоки у Ліббі знову налилися жаром, а шкіра вкрилася мурашками. — Мені це подобається, Елізабет. І ще тому, що більшість людей – ідіоти, які платять за нього, а життя у суспільстві коштує грошей.

— Так, але хіба це не… — Ліббі затнулась. — Ну…

— Ти хочеш знати, чи не знаходжу я секс за гроші принизливим? – байдуже промовила Паріса. — Адже так?

Ліббі негайно пошкодувала про сказане.

— Я просто ... ти ж явно дуже обдарована, і ...

— І свої таланти застосовую розумно, – погодилася Париса, а Ліббі незграбно піднесла пляшку до губ, аби хоч чимось зайняти руки. — І не відмовляють мені саме завдяки відношенню подібно до твого. Зрештою, якби ми всі могли будь-якої миті зайнятися неприборканим і чарівним сексом, стали б морочитися з моногамією? А соціальне тавро на зразок твого тримає нас у придушенні, чи знаєш, – зауважила Паріса і підробила денце пляшки, щоб Ліббі зробила ковток побільше.

Переповнивши рота, абсент потік по щоках, і Ліббі прикрила очі, що сльозяться, а Паріса засміялася, забираючи пляшку. Смак анісу, такий чужий і гірко-солодкий, розв'язав Ліббі мову.

— Невже потреба в емоційній прихильності зовсім не вселяє тобі огиди? — Пробурчала Паріса, погладжуючи кінчиками пальців її шию і ліниво смикаючи прядки. — Чоловіки особливо вимогливі, випивають нас насухо. Неси їхній тягар, лікуй їхні рани… Чоловіки завжди в пошуку хорошої жінки, але що вони пропонують натомість?

В думці проскочили спалахи образи на Езру.

— Другого дня я знайшла б що відповісти, – промимрила Ліббі, і нагородою їй став як ніколи зневажливий сміх Трістана, тремтіння якого вона відчула ліктем. Тоді Ліббі припала до грудей Трістана і тепер уже відчувала його сміх усім своїм тілом. — І все ж, Парісо, ти телепат. Їх і так мало, а ти – так взагалі винятково обдарована. Просто… — Ліббі знизала плечима. — Не розумію, що ти маєш з цього?

— Ну ти ж робиш щось, щоб полегшити собі життя, га? Ти підіймаєшся сходами без допомоги магії, але силу тяжіння все одно заперечуєш, правда?

— І що? — Запитала у відповідь Ліббі. Трістан потягнувся за пляшкою і зачепив її пальці; тоді Ліббі ще розкутіше притиснулася до нього, ніби шукаючи заступництва. — Не розумію, до чого тут взагалі це.

— Ну, для тебе секс – це суто фізичний акт, хоча розум у цей момент відкривається не менш повно, – сказала Паріса. — Спроби пересилити чиюсь свідомість, підпорядкувати її – все марна трата енергії. Але коли чоловік входить у мене, мені навіть пальцем ворушити не треба, щоб точно зрозуміти, хто він і чого хоче. Його навіть питати не доводиться, він сам усе розповість. Та й навіщо нав'язувати вимоги, витрачати на це сили та енергію? Я можу прив'язати людину до себе, просто давши їй те, чого вона хоче найбільше, і це не буде коштувати мені і краплі зусиль.

У цьому була якась логіка. Трістан тим часом сів зручніше, прийнявши Ліббі за талію і зачепивши при цьому смужку шкіри між поясом джинсів та кромкою светра. Ліббі мимоволі опустила погляд на його груди.

Побачила тонкий рубець.

— Тобто ти їх використовуєш, – сказала Ліббі, прочистивши горло і знову глянувши на Парісу. — Своїх… коханців?

— Вони приносять насолоду мені, а я їм.

— Це завжди чоловіки?

Париса мовчки зволожила язиком губи і посміхнулася куточком рота.

— Більшість жінок не так люблять своїх обранців, як банально жадають їх схвалення та відданості, – сказала вона. — Вони здебільшого хочуть, щоб їх пестили, як ніхто більше не пеститиме, і майже всі вони помилково вважають, ніби для цього потрібна закоханість. — Вона забрала пляшку у Ліббі. — Але варто нам зрозуміти, що ми можемо отримати задоволення, не належачи комусь, що можна прийти в екстаз без стосунків, не бути у владі чужих слабкостей, помилок і невдач, безлічі нестерпних травм, як ми здобуваємо свободу, чи не так?

Ліббі не відразу помітила, що Паріса прибрала пляшку вбік, її відволікла рука Трістана, що торкнулася її попереку, і рожевий аромат довгого волосся Паріси, що спадало вуаллю, – так і тягнуло до них доторкнутися. На губах Париси ще не висох алкоголь, бретелька шовкової сукні, яку вона так і не поправила, сповзла ще нижче. У голосі Париси чулося запрошення – пряне, як абсент, і тепле, як вогонь, що потріскує в осередку.

— Ти недооцінюєш свою силу, Ліббі Роудс.

У Ліббі перехопило подих, коли Паріса присунулася ближче, мало не сідаючи на коліна Трістану, і прибрала волосся від її щік. Ліббі не могла поворухнутися, а губи Париси, такі теплі й м'які, торкнулися її. Ніжно та призовно. Було спекотно, але Ліббі все одно трохи затремтіла, а рука Трістана в цей час піднімалася все вище вздовж її спини, обережно минаючи розрізи на светрі. Ліббі несміливо і легко поцілувала Парісу у відповідь.

— Ти мене дражниш, – з легким мукою в голосі прошепотіла, не забираючи губ, Ліббі.

Паріса трохи відсторонилася і глянула на Трістана.

— Поцілуй її, – запропонувала вона. — Їй потрібні докази.

— Віддуватись, значить, мені? – сухо зауважив Трістан, і серце у Ліббі заколотилося. — А я думав, ти все робитимеш сама.

Паріса глянула на Ліббі і мелодійно засміялася.

— О, так мені вона не довіряє, – промуркотіла вона і знову пограла з кінчиками волосся Ліббі. — Так, я цікава їй, але якщо візьмуся за справу, вона просто встане і втече.

Вона поклала долоню Ліббі на бік.

— Я не дражню тебе, – тихо сказала Паріса. — Я б з радістю тебе розкуштувала, міс Роудс, – задумливо промовила вона, і Ліббі знову затремтіла. — Але все не так просто. Ти розумна, Ліббі. Ти сильна. Ти… — Париса знову легенько поцілувала її, – гідна того, щоб дізнатися себе краще, повніше і… — Вона замовкла, провела кінчиками пальців по внутрішній стороні її стегна. — І можливо, глибше.

Слова, що злетіли з її губ, вразили Ліббі.

Париса зрозуміло вигнула брову і подивилася на Трістана.

— Цілуй, – повторила вона. — Та як слід.

— А якщо вона мене не хоче? — Запитав Трістан, повертаючись до Ліббі.

Коли їх погляди зустрілися, Ліббі постаралася уявити Езру: такого скуйовдженого і рідного, Езру, якого вона колись любила. Ліббі намагалася нагадати собі, що він удома і це вона його покинула, але тільки заново зазнала розпачу, люті та роздратування. Езру, як вона намагалася, уявити не вдалося.

Вона бачила перед собою лише Трістана. Ліббі безпорадно вслухалася в биття свого серця так само, як коли рука Трістана торкалася її грудей, відбиваючи пульс, що вривався потім назад їй у груди боєм племінного барабана. Коли вони з Трістаном зупинили час. Ось у тому й біда: тут, у цих стінах вона не належала Езрі, не була його дрібничкою, річчю чи вихованцем. Тут вона від і до належала собі. Вона зупинила час! Відтворила загадку всесвіту! Тут вона займалася тим, що їй подобалося, і в неї це чудово виходило.

Ліббі сама по собі мала могутність і не потребувала турботи Езри. Не хотіла її.

— Доведеться сказати, чого ти хочеш, Роудс, – грубувато (мабуть, від випитого абсенту), сказав Трістан. Або ж справа була в тому, що поглядом він уже роздягнув її, цілував її в уяві і зубами стягував з неї трусики. Наче він уже дивився на неї, лежачи в ліжку, а її стегна міцно стискали його плечі.

— Я скажу чи ти сама? — Запитала Паріса, тихо посміюючись і з розумінням глянувши на Ліббі. Кісткою пальця вона провела по щоці Трістана вздовж вилиці, потім вздовж лінії губ.

Ліббі не знала, що турбує її більше: думки про Трістана або Паріса, яка бачить їх і все одно вважає, ніби Ліббі не здатна отримати бажане.

А чого вона хотіла?

Ліббі глянула на Трістана і знову відчула той легкий поштовх, пульс, з яким зупинився час. Це було на неї несхоже: ніколи вона ще не віддавалася так повно інстинктам та емоціям. Спочатку вона покладалася на думки, не припиняючи думати, без пощади до себе; чи то це впливала на неї втрата сестри, чи вона народилася такою. Ліббі постійно металася між тривогою, поганими передчуттями та страхом. Страхом безсилля, страхом невдачі. Страхом помилитись, напортачити. Страхом того, що вона – дитина-розчарування, яка живе замість блискучої сестри. Вона боялася постійно, крім моментів, коли сперечалася з Ніко або коли її стосувалася Паріса. Або коли вона сліпо віддавалася Трістан.

Ліббі поклала долоню на щоку Трістану і притягла його до себе, поцілувала, а він, не забираючи губ, застогнав від здивування та полегшення.

Вона цілувала його.

І він цілував її у відповідь.

Ліббі затремтіла, коли язик Трістана проник їй у рот, а рука обняла щільніше. І пішла ще далі, намацавши шовкову сукню Париси. Та погладила її по стегні. Трістан у цей момент відсторонився і віддихався, і тоді Паріса притулилася до шиї Ліббі, кінчиком язика пройшовшись уздовж горла. Ліббі незграбно огладила ногу Париси. І тут же Трістан, знову цілуючи її, застогнав, а отже, вже Паріса знайшла чим зайняти руки.

Чи це відбувалося насправді? Мабуть так. У грудях ще палало від абсенту, і думки розбігалися в різні боки. Трістан посадив Ліббі собі на коліна, розсунувши їй ноги, а Паріса стягнула з неї светр і кинула на підлогу, туди, де стояла майже порожня пляшка. У голові у Ліббі ще промайнула наостанок неясна думка, а потім усе звелося до відчуттів: руки, язики, губи, зуби. Сорочка кудись зникла, і Ліббі вп'ялася Трістану нігтями в груди так, що почервоніла шкіра.

Все мчало стрибати, великими ривками, прямо до ейфорії. Ліббі припадала до обох, ніби роблячи ковтки з горла пляшок, а вони брали її, ніби залишаючи за собою останнє слово. І хай вона пошкодує потім, це буде завтра.

— Не хочу прокидатися одна, – прошепотіла Ліббі на вухо Трістану тихим і тендітним голосом, схожим на дзвін кришталевого келиха, від зламаної ніжки по боці якого повзла тонка, у волосок завтовшки тріщина. Вразливість з'явилася у списку гріхів помилково, але Ліббі було однаково. Їй хотілося намотати волосся Париси на кулак, і щоб Трістан взяв її в позах, про які вона потім стане згадувати зі здриганням. Хотілося міцно зв'язати себе з кимось, хай тільки на час, поки не засяють перші сірі промені світанку.

Десь на задвірках свідомості промайнула думка про те, що між ними тепер все буде інакше і це вже незворотно, а розумна частина Ліббі запитала себе, чи не задумувала це Паріса з самого початку. Адже вона ледь не відкритим текстом заявила: секс – це інструмент контролю, за його допомогою на порожньому місці створюються кайдани та ланцюги боргів. Але нехай навіть Ліббі зараз використовували, маніпулювали нею, пожирали, їй було начхати, начхати, начхати… Смак, дотик, дотик – все це витіснило думки. Подарувало свободу почуттям, що стомилися в неволі.

Дозволило в якісь повіки просто віддатися їм.

Каллум

Із Трістаном щось сталося. Це стало ясно відразу ж, як тільки Каллум прибув до лондонського особняка Товариства – пізно, у другій половині дня, після двох діб вимушених канікул на острові Міконос. Повертатися додому, до Кейптауна, Каллум і не збирався: занадто великий був ризик, що його змусять працювати.

Каллум проминув захисний бар'єр і відразу почав обшукувати будинок, почавши з двох звичайних ранкових притулків Трістана: бібліотеки, в якій він чаював, і читальної кімнати, де він проводив дослідження. Каллуму, якого за час відсутності відвідала одна цікава людина, не терпілося поділитися важливими новинами, а саме тим, що дехто – а в даному випадку всі – забули про одне дуже важливе застереження щодо так званого процесу елімінації.

Проте Трістана він застав у несподіваному місці. Той стояв біля порога розфарбованої кімнати і безглуздо витріщався в підлогу.

— Думаю, тебе відвідували форумчани, – почав було Каллум і тут же осікся. Трістан виглядав виснаженішим за звичайне, ніби не спав усю ніч; від нього хвилями розходилися жаль і нудота. — Боже, – придивившись, вражено промовив Каллум. — У що ти вляпався, поки нас не було?

— Ні в що. Просто втомився трохи, – нерозбірливо промимрив Трістан. Голос у нього був низький і хрипкий, а від його страшенно нещасного вигляду у Каллума розігралася вторинна мігрень.

— І ще ти напився, судячи з вигляду. — Пити Трістан умів, і це була одна з основних причин, з яких він подобався Каллуму. Про чоловіка, який довго не косіє, сказати можна багато.

— У гівно, – підтвердив Трістан, розвертаючись до Каллума і хапаючись за голову. — Я б із цим розібрався, але навіть думка про те, що треба з чимось працювати, вже вимотує.

Його можна було зрозуміти. Похміллям страждала більшість людей, і медити сильніше за інших. Зрештою випивка – отрута, а магію легко зіпсувати.

— Давай, – сказав Каллум, позвавши до себе Трістана і притискаючи великий палець до зморшки у нього між брів. — Так краще?

Порятунок від головного болю – справа не хитра, але ще простіше створити відчуття, ніби тебе її позбавили.

— Набагато. — Трістан коротко глянув на Каллума з вдячністю. — Ну як, насолодилися розкішними пляжами Греції, ваша високість?

— Тебе також запрошували, якщо ти не забув.

— Так, і мені явно варто було погодитися.

— Гаразд, встигнеш ще. Коротше, я хотів би розповісти тобі щось цікаве.

— Якщо ти про візит від Форуму, то й мені його завдали. Один дуже неприємний жлоб, повір на слово.

— Загалом ні, – сказав Каллум. — У всякому разі, не зовсім так. — Він зробив жест, запрошуючи Трістана на вихід. — Прогуляємось? Свіже повітря піде тобі на користь.

Температура в садах, де притулилися троянди різних мастей, завжди була терпимою, навіть якщо йшов сніг. Грім, що доносився з дому, сповіщав про те, що повернувся Ніко – разом з Рейною і, ймовірно, Ліббі.

— Ну ось, знову на нас чекають ці нескінченні розповіді Роудс про її коханого, – зітхнув Каллум. На його подив, Трістану відразу стало не по собі, він зблід.

— Мабуть, так, – промимрив він, і Каллум насупився. Це був не дискомфорт, але явний захист – Трістан за допомогою магії відгородився, не давав себе прочитати. Інші часто так чинили, зводячи невловимі щити в присутності Каллума, але тільки не Трістан, який вважав це марною тратою сил.

Як дивно.

— Коротше, – сказав Каллум, – Товариство має один цікавий механізм. Так звана елімінація. Розуміти варто буквально.

Знайти правду по суті намірів форумського вербувальника було нескладно. Виходило, що, приховуючи вміст бібліотеки, Суспільство не приховало своєї справжньої природи.

— Один кандидат, – сказав Каллум, подавшись ближче, – повинен померти.

Він чекав, що Трістан застигне або примружить свої темні очі. Або він і сам таке підозрював, адже він без підозр жити не може. Він був одержимий своєю мізантропією, і його байдужість поступилася б лише відсутності страху.

— Це божевілля, – не відчуваючи нічого певного, відповів Трістан.

Каллум від роздратування стиснув щелепи.

Виходить, Трістан уже все знає.

— Ти мені не казав, – вголос зауважив Каллум, і Трістан скривився, піднявши на нього погляд.

— Я сам щойно з'ясував і призабув.

— Забув?

— Ну, я… – зам'явся Трістан, на мить послабивши захист. — Я ж говорю, ніч видалася… дивна. Я не до кінця все зрозумів.

Відмазку Трістана інакше як незграбною було не назвати.

— Не хочеш уголос висловити? — Запитав Каллум. — Зрештою, ти ніби дізнався, що одного з нас уб'ють. — Роздратований, він сердився, що це не йому випала честь першим повідомити таку банальну пікантну новинку. — Хто тобі сказав? Ні, не кажи, – передумав він. — Це була Паріса, правда? Цю ніч ти провів з Парисою.

— Я… – з полегшенням промовив Трістан, – так, з нею, просто…

— Як вона дізналась?

— Вона не казала.

— А ти й не спитав? — Розуму незбагненно. Зазвичай Трістан точно зажадав би пояснень.

— Мене… Мене відволікли.

Каллум напружився. Зрозуміло, Паріса поспішила укласти з Трістаном союз єдиним способом, який їй відомий. Каллум уже кілька місяців був наперсником Трістана, і вона, напевно, не могла змиритися з втратою.

— Знаєш, – зауважив Каллум, – немає нічого безповоротнішого, ніж зрада. Вбиту довіру вже не воскресити.

Трістан різко підвів на нього погляд.

— Що?

— Я про Товариство, – м’яко пояснив Каллум. — Вони брешуть нам і ведуть не туди. Як нам відповісти на це?

— Думаю, на все є причина.

— Причина, – луною повторив Каллум і хмикнув. — Ти правда думаєш, що на те є причина?

— Ну, а чому дивуватися? — Трістан підвівся. — Та й потім, раптом це черговий трюк? Перевірка.

— На твою думку, нас змушують думати, ніби треба когось убити? Дивлюся, ти не просікаєш, у чому шкода такої ось практики, – похмуро промовив Каллум. – Немає нічого руйнівнішого за думку і особливо рішення, яке неможливо скасувати. Чи варто групі людей зрозуміти, що вони можуть назавжди позбутися когось, то що, на твою думку, вони зроблять далі?

— Хочеш сказати, що не пішов би на таке?

— Ні звичайно ж. Підкорятися вимогам Товариства, вступити до якого можна, лише принісши людську жертву? Ти ж не прийняв звістку без запитань? — У цьому Каллум був впевнений. — Навіть Паріса не замислювалася б про вбивство, якби тільки справа не торкнулася чогось особистого. Щодо інших, то Рейні було б начхати, і Варону, мабуть, переконати реально, але Роудс точно ...

Каллум помовчав, замислившись.

— Якщо так прикинути, то навряд чи вибір упав би на когось ще, окрім Роудс.

— Що? — Трістан скинув голову.

— Ну, а на кого ж ще? – роздратовано спитав Каллум. — Роудс – єдина, у кого друзів ще менше, ніж у Паріси, але та хоча б тямуща.

— Вважаєш Роудс безглуздою?

— Вона половинка цілого. Варона – це ті ж таланти, що й у Роудс, тільки не в такій набридливій упаковці.

— Варона – не Роудс, – відповів Трістан, і краї його щита трохи заблищали. — Вони не взаємозамінні.

— Ой, та перестань. Ти не можеш допустити думки про вбивство Роудс просто тому, що для тебе це начебто втопити кошеня. Вона ж лише шум розводить.

— Не можу… — Трістан з огидою відвернувся. — Не можу повірити, що ми це обговорюємо.

— Взагалі-то саме тебе думка про майбутнє вбивство людини анітрохи не збентежила, – нагадав Каллум. — Я ж просто намагаюся прикинути, як ти собі це уявляєш.

— Варона нізащо не погодиться вбити Роудс. І Паріса теж.

— Але ж їм доведеться когось вибрати, так?

— А раптом вони виберуть мене? – часто заморгавши, відповів Трістан. — Може, їм і варто так вчинити.

— О, твою матір, Трістане. — Гніт терпіння Каллума спалахнув. — Чи треба весь час так принижувати себе?

Трістан кинув на нього злий погляд.

— А що, мені на тебе рівнятися?

Вони явно зайшли в глухий кут.

— Іди подрімай, – сказав, роздратовано розвертаючись, Каллум. — Ти просто нестерпний зануда, коли не виспишся.

Він сподівався провести певною мірою стратегічну нараду, визначити, кого вони можуть пустити у витрату, але Трістан зараз ні на що не годився.

Каллум пройшов коридорами особняка і вже повертався до себе, коли мало не зіткнувся з Ліббі.

— Роудс, – пробурчав він. Вона підняла на нього погляд і, збліднувши, помчала геть без слів.

Якщо Каллуму щось в собі самому не подобалося, то це в'язниця власної дедукції. Отже, і Ліббі, і Трістан страждали від наслідків однієї й тієї ж нестерпної людської хвороби – сорому та пияцтва. Чудово. Очевидно, між ними щось сталося.

І Трістан приховав це від Каллума.

Опинившись у коридорі зі спальнями, Каллум увійшов до Паріси і зачинив за собою двері.

— Ні, – ліниво промовила Паріса. — І з Рейною теж не морочись... Хоча, якщо подумати, я б дуже хотіла на це поглянути, – вголос подумала вона, підвівшись і підперши голову рукою. — Думаю, якщо ти посунешся до неї, вона тобі хер відкусить. Заб'ємось?

Паріса, на відміну від інших, не пахла нічим. Вона була в ідеальному порядку. Її навіть сушняк не мучив. Начебто вона…

Розумно.

— Що ти зробила? – прямо запитав Каллум.

— Те, що вмію найкраще.

— І до чого тут Роудс?

— Ти знаєш, Роудс мені навіть подобається, – задумливо промуркотіла Паріса. — Вона така мила.

Куточки її губ знущально піднялися в легкій усмішці, і Каллум зрозумів, що з ним бавляться.

Тоді він із полегшенням дозволив собі трохи розслабитися. Ну, нарешті, хоч хтось тут здатний грати.

— Вони ідіоти, – сказав Каллум, обережно наблизившись і прилягши поруч із нею на ліжко. — Всі до єдиного.

— Всі ідіоти, – відповіла Паріса, розсіяно водячи пальцем по пуховій ковдрі. — Ти не гірше за інших повинен це знати.

Правильно.

— Що ти зробила?

— Змінила їх, – знизала вона плечима. — Таке вже не звернеш.

Думка тим і небезпечна: варто підхопити її, пограти з нею, і її вже не відкинеш; якщо ж змінити умонастрій, то буде важко, а то й зовсім неможливо повернутися до колишнього порядку.

Ще гірше із почуттями. Почуття ніколи не забудеш, навіть якщо викинеш із голови їхнє джерело.

— Так, не звернеш, – повільно промовив Каллум. — Але тобі якась до цього справа?

— А чому ні? — Знизала плечима Паріса. — Це ж гра. Ти знаєш, що то гра.

— Не має значення, які ставки?

Вона здивовано моргнула, і її обличчя різко змінилося.

— Убив і цього разу? — Натягнуто запитала вона.

— Убив кого?

— Звідки мені знати? Форумчан.

— Ні, не те щоб…

Вона витріщилася на нього.

— Не те щоб?

— Ну, коли він помре пізніше, то не від моїх рук. А від своїх почуттів. — Каллум знизав плечима. — Як він їх переварить – не моя турбота.

— Боже мій, та ти закінчений психопат, – сказала Паріса, сідаючи на ліжку. — У тобі немає ні краплі співчуття, так?

— Непритомний емпат, – луною відповів Каллум. — Ти ж розумієш, як безглуздо це звучить?

— Не можна ж просто ...

— А ти що зробила, хм? — Запитав Каллум. — Ти ж чуєш їхні думки, Парісо. І ти вмієш міняти їх, сама щойно в цьому зізналася. Ти такий же глумитель, та й чим твій випадок благородніший за мій?

— Я не руйную людей…

— Хіба? Зважаючи на те, що я зараз бачив, Трістан і Роудс жорстко змінилися. Вони вже не ті, ким були раніше.

— Змінилися, – луною повторила Паріса. — Я не стала б вживати це слово. Про руйнування точно не йдеться.

Каллум присунувся до неї на дюйм ближче, а вона з огидою відсахнулася.

– Ти ненавидиш мене тому, що сама така сама, – тихо промовив він. — Ти цього ще не зрозуміла?

Париса наїжачилась, налякана і така мила, що збило Каллума з пантелику.

— Ми різні.

— А чим ми розрізняємось?

— Ти нічого не відчуваєш.

— Зате ти відчуваєш, але чиниш по-своєму. Адже так?

Париса відкрила рота, але промовчала.

— Ми різні, – сказала вона потім, – а найголовніше, ти себе переоцінюєш.

— Правда?

— Ти ж вважаєш себе сильнішим за мене, так?

— Тобі, щоб досягти того ж результату, доводиться працювати старанніше. І якщо я не могутніший за тебе, то запас, з якого я черпаю, вже точно ширший.

— Інші розуміють, що до чого.

— Ось як? Можливо, і ні.

Він відчував, як складає загальну картину, легко поєднуючи шматочки.

Деталі вставали на місця легко. Процес мислення Паріси здавався йому дуже витонченим, дуже приємним. Втішно було подивитися, як вона ухвалює рішення, на відміну від деяких. Звичайні люди роблять це неохайно, неакуратно. Думки Паріси виливалися, мов мед, і, хоча Каллум не вмів читати їх, дещо він сприймав інтуїтивно набагато ясніше.

Наприклад, Паріса наївно вважала, ніби може перемогти.

— Перевіримо? — Запитала вона. — Можливо ти правий. Ти ж, зрештою, вважаєш, що ми з тобою однакові. Ось і інші, так чи інакше, думають те саме. Адже вони не розрізняють думки і почуття. — Знову вони змовлялися потай від усіх. Навіть на безпечній відстані від Каллума Паріса відчувала, що їх пов'язують схожі обставини. — Їм варто дати шанс дізнатись правду про те, на що ми з тобою здатні.

— Битва розумів?

— Ні, зрозуміло. Навіщо влаштовувати битву, якщо можна просто зіграти в гру?

Тієї ночі Каллум спав міцно, і його сон ніщо не турбувало.

Вранці ж кандидати, як завжди, зібралися у розфарбованій кімнаті. Залишалося переконати суддю.

— Тема у нас сьогодні конкретна, – повідомив Далтон нудним академічним тоном. Інші, зайнявши свої звичайні місця, переглянулися. Атлас, як на гріх, був відсутній у своїх охоронних справах. — До того ж, я сумніваюся, що це так необхідно.

— Адже ми саме вивчаємо думку, — нагадала Паріса. — Хіба не корисно влаштувати практичне заняття?

Далтон зніяковіло перевів погляд з неї на Каллума.

— Сумніваюся.

— О, продовжуйте, – сказав Ніко, на якого предмет занять, як завжди, навівав смертельну нудьгу. — Нам зрештою доведеться когось елімінувати? Мені здається, варто подивитися, хто на що здатний.

— Так, Далтон, незабаром ми декого елімінуємо, – вкрадливо погодився Каллум. — Чому б не дати нам з'ясувати, у кого здібності крутіші?

Далтон, як ніхто інший, знав, чим здібності Каллума відрізняються від талантів Паріси. Адже він не пускав її до себе в голову і стримував Каллума, не даючи ні тому, ні іншій маніпулювати своїм настроєм – а це значить, перебуваючи в одній кімнаті з ними обома, він перевантажував себе, і в його обороні відкривалися проломи.

Якщо те, що Далтон ось уже кілька місяців спить з Парісою, і було секретом для інших, то не таким уже й суворим – для Каллума точно. Неодноразово він помічав, як Далтон з відстані, не рухаючись, тягнеться до Парісі всім своїм єством, немов треться про ній; так працювала м'язова пам'ять коханців.

Іноді Каллум випадково вловлював свіжі відчуття – хтось чує її запах, відчуває її смак, пестить її, – схожі на привиди чиїхось томлень.

Він замислювався, чи не можна це якось використовувати проти Паріси. Чи воліє вона відкрити одному залицяльнику, що створила з іншими двома?.. Сумнівно, розчаровано думав Каллум. Вона начебто була з тих, кого люблять на свій страх і ризик, та й навряд чи вона хоч раз за все життя дала (і вже тим більше виконала) обіцянку.

— Ну що ж, – невпевнено промовив Далтон, – гадаю, багато часу це не займе.

— Одна година, – сказала Паріса. — Тільки щоб ніхто не заважав.

Цікаві, проте, запити.

Якщо не сказати дурні.

— На який чорт тоді суддя, якщо йому не можна втручатися? – буркливо запитав Трістан. Над ним, вирішив собі Каллум, треба буде потім попрацювати. А то він уже двічі крадькома поглядав на Ліббі. Доведеться нагадати йому, що союзників обирають з розумом.

— Він просто дасть сигнал зупинитися, коли година вийде, – сказала Паріса і виразно подивилася на Далтона. — Ні більше, ні менше.

— І жодних астральних планів, – попередив Каллум. — Це нудно для глядачів.

— Чудово, – відповіла Паріса. — Тільки у тілі.

На цьому вони потиснули один одному руки та розійшлися в протилежні сторони. Паріса встала під куполом, Каллум – біля дверей, тоді як інші небезпечно перемістилися до осередку.

— Роудс, – сказав Каллум. — Приглуши тривогу.

Паріса смикнула губами в посмішці.

— Не хвилюйся через нього, Роудсе, – сказала вона. — З ним нічого не станеться.

Вібрації нескінченного нерву Ліббі поступово притихли. Усі чекали, затамувавши подих, доки стрілки не показали годину.

— Почали, – скомандував Далтон.

— Навіщо ти тут? – швидко спитала Паріса, і Каллум хихикнув.

— Хочеш дебати влаштувати? Чи допит?

— Варона, – звернулася Паріса до Ніко, не зводячи з Каллума очей. — Що ти не робиш перед початком бою?

— Багато чого, – ухильно відповів Ніко.

— А чому?

— Можуть бути пастки, – знизав він плечима. — Перш ніж бити на повну силу, треба зрозуміти, в якому ритмі противник працює.

— Ну ось, – сказала Паріса. — Бачиш? Навіть Варона знає.

Каллум хмикнув.

— Ось чим ми зайняті? Спарингуємось? Я думав, наша мета – відійти від фізичних спеціальностей, а не пристосовуватись до них.

Кути губ Париси піднялися ще вище.

— Відповідай на запитання, – сказала вона.

— Чудово. Я прийняв запрошення, тому що жодних термінових планів не було. А зараз запитаю я, правда?

— Якщо хочеш, – люб'язно відповіла Паріса.

— Чудово. Коли до тебе дійшло, що ти чудова?

Вона з підозрою насупила брови.

— Це не пастка для твоєї скромності, – запевнив її Каллум. — Тобто не надто підступна, адже всі ми, певен, можемо підтвердити, що ти справді така.

— Питання не в моїй скромності, – відповіла Паріса. — Ніяк не збагну, який тут зв'язок.

— Я розкриваю тебе. Або, якщо завгодно, веду.

— Це що, поліграф якийсь?

— Ти ж питала, навіщо я прийняв запрошення, хотіла видавити з мене правду, так? Враховуючи твої параметри, те саме можу зробити і я.

— Гаразд. — Париса підібгала губи. — Ти питаєш, коли я зрозуміла, що прекрасна? Я це завжди знала.

— Ну що ж, у певному сенсі так воно і є, – сказав Каллум, – але ж ти не проста красуня, правда? Твоя краса з тих, що штовхає чоловіків на війни. На безумство.

— Ну, якщо ти так кажеш.

— То й коли ж ти усвідомила це? Що маєш владу над оточуючими? Насамперед над чоловіками, – запитав Каллум, роблячи крок уперед. — Чи першою була жінка? Ні, – зрозумів він, помітивши легку напругу в позі Париси. — Звичайно, це був чоловік.

— Звичайно ж, це був чоловік, – луною повторила вона і посміхнулася. — Це завжди чоловіки.

— А знаєш, у тобі відчувається самотність, – сказав Каллум, – але воно якесь видумане, чи не так? Ти не єдина дитина в сім'ї, інакше це була б самота іншого сорту. Як у Роудс, – махнув він рукою за плече. — Ось вона одна і тому самотня, а ти – ні. Ти самотня на власний вибір.

— Може, мені просто люди огидні?

— Як звати твою сестру? – спитав Каллум, і Паріса здивовано моргнула. — Ви з нею якийсь час були близькі, а у твого брата, гадаю, сильне ім'я, мужнє і солідне. Він спадкоємець сім'ї, так? Він старший, потім іде твоя сестра і, нарешті, ти. Він вибрав тебе, твій братик, і сестриця від тебе відвернулася... І ще вона тобі не повірила, так? Коли ти розповіла, що побачила в нього в думках.

Паріса завагалася, змушена знову поринути у тіні минулого.

— Подивимося, – сказав Каллум і клацнув пальці, проектуючи на стіни розфарбованої кімнати образи та фарби минулого Париси. — Гроші – це дуже просто. — Картинка її емоцій виходила приблизна, адже це була не думка, яку Паріса витягла б у Каллума з голови як фотографію. Емпатія – наука неточна, але найважливіше у ній – правильно визначити фундамент, підставу те, що зветься душею. Наприклад, золоте світло дитинства та привілеїв. — Ти явно здобула хорошу освіту. Приватний викладач?

Паріса стиснула зуби.

— Так.

— За деякий час заняття припинилися. Вчителів ти, звичайно, любила. Ти любиш вчитися. А ось братикові твоєму не подобалося, що ти приділяєш увагу комусь іншому, а не йому. Як сумно! Бідолашна малеча Паріса, принцеса, замкнена в скарбниці, немов чудова пташка – в клітці. Як же ти вибралася? — Каллум поміркував, виплескуючи на стіну образ із минулого. — А, ну зрозуміло. Чоловік.

Налетів вітер і здув нечітке зображення молодої Париси.

— Ідемо зі мною, – покликав Каллум, і в неї підігнулися коліна. Сил битися у неї не було. Інші теж йшли за ними, зачаровані. — Потрібно більше місця. Що я? Ах так, тебе хтось врятував… ні, ти врятувалася сама, – погладшав Каллум, проводячи її через аванзал у велику кімнату, – просто змусила його вважати, ніби постарався він. То був… приятель твого брата? Так, його найближчий друг. Я відчуваю зраду. І за свої подвиги він чекав від тебе чогось… Вічної відданості? Ні, – засміявся Каллум, – звичайно ж, ні. Він хотів чогось більшого… доступного.

У передпокої він зупинився і глянув на Парісу. Світло, що оточувало її образ, що невідступно йшло за ними вздовж по стінах, раптово згасло – і на картинку ніби пірнули тіні з балюстради.

— Скільки тобі тоді було? — Запитав Каллум.

Париса насилу проковтнула. У роті в неї явно пересохло.

— Вісімнадцять.

— Брехня, – відповів Каллум.

Вона ще щільніше стиснула губи.

— П'ятнадцять.

— Дякую за чесність, – сказав Каллум і попрямував до сходів, відводячи Парісу нагору. — Виходить, коли ти зрозуміла, тобі було… скільки? одинадцять?

— Дванадцять.

— Так Так звичайно. А твоєму братику – сімнадцять? Вісімнадцять?

— Дев'ятнадцять.

— Звичайно. А сестриці твої – чотирнадцять?

— Так.

— Який жах. Просто жах-жах. — Каллум хотів було погладити Парісу по щоці, але та з огидою відсахнулася. Тоді Каллум, сміючись, жестом запросив її увійти до парадної зали другого поверху. — Отже, це мене ти ненавидиш?

— Я до тебе ненависті не відчуваю.

— Ти не хочеш ненавидіти мене, бо думаєш, ніби я за допомогою таких дурниць, як ненависть, творю жахливі злочини.

Простягнувши їй руку, він увійшов до вітальні для великих прийомів.

— Ну що?

Париса обдарувала його злим поглядом.

— Танцюватимемо?

— Хочу подивитись, як ти тримаєш темп, – запевнив її Каллум.

Париса закотила очі, але на запрошення відповіла.

— Ти, мабуть, вирішив, що перемагаєш, – зауважила вона і, варто було покласти руку їй на талію, з неприродною чистотою виконала вальсовий крок. Іншого, втім, Каллум від неї не чекав. Десь заграла музика. Мабуть, її робота.

— Ти мені скажи, – відповів Каллум. — Це ж тобі належить читати мої думки.

— Ти більшу частину свого існування проводиш у винятковому переконанні, ніби перемагаєш, – сказала Паріса. — Якщо чесно, Каллуме, то тебе й читати не дуже цікаво.

— Ось як?

— У тебе в голові мало що відбувається, – запевнила його Паріса, витончено вигинаючи шию. — Жодних тобі особливих амбіцій, ні почуття власної неповноцінності.

— Мені варто почуватися неповноцінним?

— Адже більшість відчуває.

— А може, я – не більшість? Чи не в цьому сенс?

— Чи тільки в тому? – пробурмотіла Паріса, підводячи на нього погляд.

— Ти зі мною така насторожена, – докірливо зауважив Каллум. — Це ранить мої почуття.

– Ось уже не думала, що ти маєш почуття.

Каллум змусив її зробити пірует, прокрутивши під своєю рукою, і спалахом фарб розбавив тон стіни. Він уже давно перестав стежити, чи йдуть за ними решта. Паріса, треба віддати їй належне, зуміла захопити його.

— Це воно? – спитав Каллум, показуючи на багрянець. — Не впевнений, що правильно підібрав відтінок.

— Для чого?

Втім, він відчув, як вона напружилася в його обіймах.

— Твоя весільна сукня, – відповів Каллум з ввічливою усмішкою, і Паріса на мить завмерла. — Як там, до речі, чоловік? Живий, гадаю? Ти тому змінила ім'я, вступила до Паризького універу? Ти не справляєш враження кар'єристки, а отже, від чогось бігла. Де краще сховатися, як не у стінах магічно захищеного університету?

Вловивши її глибинну агресію, він відчув сильне, гостре блаженство.

— О, це ще не найстрашніше, – сказав Каллум. — І до тебе сила-силенна дівчаток бігла від подружжя-тиранів. Твій братик не намагався завадити шлюбу? Навряд, – зітхнув він тихенько. — Він так і не пробачив тебе за зраду, ось і вирішив покарати.

Париса приголомшено позадкувала, і Каллум простяг їй руку.

— Ти вже давно в бігах, – практично заспівав він, прибираючи з її щоки вибиту кручену прядку. — Бідолашна. — Він притяг її до себе і обійняв, відчуваючи, як у грудях у нього здіймається невелика хвиля її розпачу. — Ти рятуєшся втечею від самого свого народження.

Спустошена, Паріса впала йому на груди, а він розвернув її і повів у бік південного крила будинку.

— Зайченя, ти не винна, – сказав Каллум, кладучи руку їй на талію і спрямовуючи по додаткових сходах, геть від каплиці (занадто претензійної) – до тераси на верхньому поверсі. Париса поступово здувалася, і почуття хльостали з неї, немов кров із розсіченої вени. — Люди так високо цінують красу, та тільки не ти. І не свою. Твоя краса – прокляття.

— Каллум, – невиразно промовила вона. А він, посміхаючись куточком рота, провів пальцем її нижньою губою.

— Ти ненавидиш їх? — Прошепотів він, легко цілуючи її в щоку. — Ні, навряд. Думаю, потай вважаєш, що заслужила це, правда? Ти зводиш людей з розуму, ти бачила, як вони втрачають розум. Варто їм звернути на тебе погляд, і ти одразу все розумієш, так? Бачиш та відчуваєш. І за це ти, можливо, вважаєш себе чудовиськом. Тоді твій страх переді мною зрозумілий, – тихо промовив він, кладучи долоні їй на щоки. — Потай ти для себе погана настільки, що мені й не снилося, адже твій голод невгамовний. Твої бажання ненаситні. Ти не втомлюєшся ставити людей на коліна перед собою, так? Спотвореність власних бажань лякає тебе, але куди простіше думати, ніби я – ще гірше.

Каллум відчинив скляні двері тераси. Паріса мало не послизнулася, ступивши на промоклу під лондонським дощем мармурову підлогу. Струмені води хлипали по греко-римському фарсу, який вважався місцевим декором, стікаючи сльозами з очей мармурових купідонів і вибілених німф.

Каллум узяв Парісу під руку і повів уздовж краю даху, з якого відкривався краєвид на сади, розсип кизилу та ряд веймутових сосен.

— Часом ти, напевно, думаєш, що простіше було б не існувати, – зауважив Каллум.

Париса мовчки опустилася. Її замшеві туфлі, як завжди модні, зіпсувались під дощем за лічені хвилини. Волосся, втративши об'єм, безвольно лежало на плечах, проте її це анітрохи не псувало. Ще жодного разу Каллум не бачив, щоб блиск в очах жінки тьмянів ось так, одночасно зберігаючи яскравість. Зацькований, він лише підкреслював її красу. Ніколи Паріса не виглядала такою милою і зламаною. З нею гроші здавалися багатством, горою самоцвітів.

— Вони завдали тобі болю? — Запитав він.

Паріса повільно підняла повний огиди погляд.

— Хто?

— Всі.

Париса на мить прикрила очі і похитнулася, видавивши ледве чутне:

— Так.

Каллум прибрав краплі води з її щік та з губ. Ніжно та мило, на знак втіхи поцілував складку в неї між брів.

— Більше вони тобі нічого не зроблять, – сказав він, відступаючи, залишивши її стояти на краю даху.

Її полум'я вже майже не горіло, тремтячи крихітним вогником і погрожуючи ось-ось погаснути. Яка дивна штука – дощ, під ним все здається таким сумним. У лондонського це виходило природно, по-своєму: сіра хмара навівала вражаючу самотність, яка зараз огорнула Парису. Просочена ним, вона залишалася останнім джерелом світла.

Адже вони могли потоваришувати, Каллум був би не проти. Але натомість зараз дивився, як Паріса обертається у бік садів і дивиться на навколишні землі. Не відриваючи від них пильного, немиготливого погляду, тремтячи на вітрі, вона взялася за огорожу. Вона була спустошена, і в ній навряд чи щось спалахнуло б. Так, пшикнула б насамкінець іскорка, і все.

Ізоляція – зброя грізна, а вже вимушена – тим паче.

Каллум хоча б віддав Парісі належне, проводячи поглядом, коли вона перелізла через перила. Вона ж, на свою честь, вагалася недовго, бо була не з тих, хто скасовує рішення. Каллум майже пишався Парисою і підбадьорливо дивився у вічі, не відразний її вибором.

Коли Паріса впала, Ліббі ахнула.

Невдаха, подумав Каллум. Він і забув, що решта теж тут, зосереджена на емоціях Паріси, поглинута ними, як хвилями. Вона була така мила, а її смуток – такий чистий. Нічого чудовішого за її біль Каллум не пробував.

Він обернувся до інших і, побачивши вирази на їхніх обличчях, відчув, як у грудях розпускається тривожне відчуття сумбурності.

— Ні! — Істерично випалила Ліббі. — Ні, не можна ж… що…

— Чому ти їх не зупинив? — Ніко накинувся на Далтона, який, остовпівши мотав головою.

— Година ще не минула, - відповів він, відверто приголомшений.

— Збожеволів? – кинув йому Трістан, явно не в змозі підібрати слова. Він витріщився найсильніше, але які з емоцій належали йому, Каллуму визначити важко. Від Трістана виходило одразу кілька флюїдів: смуток, подив і, нарешті, недовіра.

«А-а», – кривлячись, подумав Каллум і, піднявши погляд, помітив позаду інших усміхнену Парису.

— Час прокидатися, – сказала та й клацнула пальцями.

Мить – і всі повернулися до розфарбованої кімнати. Цілком сухі, вони стояли нерухомо.

Начебто не сходили з місця.

— Я ж просив, без астралу, – роздратовано нагадав Каллум, але Парісі належне віддав. Він нічого не запідозрив: вона не пропустила жодної деталі будинку, та й дощ став милим штрихом.

— Отже, мені треба померти? – хмикнула Паріса. — І, до речі, ми не виходили в астрал. Просто зазирнули декому в голову.

— Кому?

— Ніко, – сказала Паріса, і Ніко злякано моргнув. — Вибач, – нещиро вибачилася вона.

Каллум запізно зрозумів, чому вона почала їхню шахову партію з такого простенького питання. Справа була не у відповіді, вона хотіла відвернути увагу. Каллум чекав агресивного випаду, і вона використовувала це як важіль, негайно змістивши увагу групи у бік Ніко. Паріса атакувала Каллума, дозволивши йому думати, ніби перевага за ним.

Ось розумниця, похмуро подумав Каллум.

— Ти легка мішень, Вароне. Наївний, – пояснила йому Паріса. — Твої стіни найпроникливіші.

— А, ну дякую, – відповів Ніко, хоча сам витріщався на неї з недовірою, як на привид.

— Година вийшла, — оголосив Далтон, дивлячись на наручний годинник і полегшено видихаючи. — Хоча я не певен, кого оголосити переможцем.

— Каллума, зрозуміло, – відповіла Паріса. — Він же чаклував більше. Я ледве встигала за ним, – додала вона, обертаючись.

— Ось як? – спитав Каллум, і Паріса смикнула куточками губ.

— Точно. Я могла б помістити тебе туди, де ти не можеш нашкодити мені, але ти все ж таки переміг. Зламав мене, чи не так? Значить, і виграв.

Від неї, однак, виходили флюїди тріумфу: нудотні та смердючі, прогорілі і гнильні. Перемога перезріла в ній і вже тинялася. Париса була як мертвість, що укорінилася на родючому ґрунті і відроджується на широкому полі його перемоги. Він справді зламав її і в цьому не сумнівався. Вона, правда, загинула, хай і не в тілесній формі. І все ж таки вона сама дозволила Каллуму розбити себе, не сумніваючись, що він клюне. Не дивно, чому не відбивалася. Вона показала чисту правду про себе, але давши Каллуму скористатися своєю слабкістю, змусила його розкритися занадто сильно. Зрештою, вона в телепатії вміла і особливо розуміла: якщо щось посіяти в умі, цього вже не забути.

Каллум зрозумів помилку: він прагнув довести свою силу, але сила нікому не була потрібна. Тільки не така. Сила – доля машин та чудовиськ; інші не покладаються на бездоганність та досконалість. Людям хотілося людяності, а отже, він повинен був проявити слабину. Трістан відводив погляд, і Каллум зрозумів, що програв Парісі, але це був лише перший раунд. Наступного разу він дасть димовій завісі того, ким він сьогодні постав, розсіятися.

— Каллум так Каллум, – сказав Далтон, звертаючись до інших. — Ніхто не хоче переглянути побачене?

— Ні, – байдуже відповіла Рейна, в ряди-годи кажучи за всіх, і Каллум скривився, помітивши щось на кшталт співчуття в її погляді, коли вона подивилася на Парісу.

Доведеться переконати їх, що і в нього є слабкості. Може, в це й захоче повірити лише одна людина з п'яти, але Паріса показала, що цього достатньо.

Якщо одна людина у щось повірить, її вже не стримати.

Трістан

Все почалося із запитання.

— Як гадаєш, що нам робити? – запитав Трістан у Паріси, лежачи на підлозі розфарбованої кімнати, доки до них не приєдналася Ліббі. Паріса заявилася до нього на квартиру в Лондоні і вговорила повернутися в особняк раніше – нібито бажаючи обговорити гостей з Форуму та їх пропозиції, хоча жодної розмови поки що ні в якому вигляді не відбулося.

Щоб відтягнути неминучий тиск моральних проблем і нав'язливих думок, Трістан здійснив візит у винний льох особняка, де розжився абсентом. Зараз він підніс пляшку до губ, знаючи, що у Паріси знайдеться відповідь. На будь-яке питання і особливо це. Вона б не прийшла до нього з порожніми руками.

— Я говорю, – відповіла Паріса, витончено розстібаючи гудзик у нього на сорочці, – що нам треба встановити власні правила.

Тієї ночі він пам'ятав невиразно і шкодував, що сумбуру не було в голові, коли все відбувалося: на жаль, запускаючи язик в рот Ліббі Роудс, бачив він і розумів ясно. Він чудово знав, хто вона і як йому слід було поводитися – а саме втриматися і не скочуватися до розпусти і, цілком можливо, до фатальних вчинків.

Паріса, можливо, це й почала – розважливо, і керуючись тим, що Трістан назвав би давнім, атавістичним жіночим підступством, – але й він ніяк не спробував зупинити це. До того ж не вдавалося позбутися спраги, яку він тільки зараз усвідомив.

А жадав він, хоч як сумно, Елізабет, чорт візьми, Роудс.

Це була спрага, не обдумане бажання. Звинувачувати у всьому варто було якусь хімічну реакцію, біс або порок, про який написані книги. Та й абсент підігрів, рідким теплом розтікшись по тілу, проте, хоч би що там пожирало Трістана, мучився він, схоже, давненько. Симптоми визначили його стан, хоча, можливо, він весь цей час жадав Ліббі, просто був глухий і сліпий до своїх почуттів.

Не варто забувати, що Ліббі Роудс була насамперед фізиком. Навіть зараз її дотик викликав тремтіння в його тілі, наче підземні поштовхи.

Зате вона не дуже зациклювалася на тому, що між ними сталося.

— Електрони, – приголомшивши Трістана, зовсім без попередження сказала Ліббі через місяць після того, як вони вдалися до непотребу, про яке потім не перекинулися ні словом. Трістан на той час взявся налаштовувати свою магію: він глушив одні почуття, перенаправляючи інші. Тоді він наповнював слухові канали шумом, згадуючи при цьому смак її губ.

— Що, вибач? – спитав він, радіючи, що тільки Паріса і вміє читати думки. Її, на щастя, у кімнаті не було.

— Наскільки малі предмети ти можеш роздивитись? — Запитала Ліббі.

Стало не дуже зрозумілим.

— А що?

— Ну, ти начебто вмієш фокусуватися на компонентах різних речей, – сказала Ліббі, так і не піднімаючи актуальніших тем на кшталт того, що вони зовсім недавно переспали.

Трістан прокинувся в ліжку з нею – з нею, а не з Парисою, – і очікував, що Ліббі Роудс поводитиметься… звично. Тобто відчувати страх, жаль, провину. Але натомість вона відірвалася від рукопису, який читала в цей момент, і подивилася, як він ледве сідає в ліжку.

— Нам необов'язково говорити про це, – насамперед сказала вона. - Я б навіть воліла не говорити зовсім. Трістан якимсь дивом випростався і, примруживши очі, глянув на неї. У роті було незбагненно сухо, голова гуділа, а в пам'яті безжально миготіли образи того, що він нещодавно зробив, уривки відчуттів та залишки смаку.

— Гаразд, – видавив він, а ось Ліббі раптом стрепенулась, згадавши щось.

— Чим ви, до речі, вчора з Парісою займалися?

Сушняк лише все ускладнював.

— Вона попросила прийти. Сказала, що треба дещо обговорити. — Почувши лід у власному голосі, Трістан помовчав. Чи варто було говорити про те, що розкрила Паріса щодо Товариства, за таких небувало делікатних обставин?

— О. — Ліббі відвернулася. — Ну що ж, не хочеш мені говорити…

Твою матір, тепер точно доведеться.

— Роудс… – почав Трістан і замовк.

Їй це точно не сподобається.

Хоча, з моральної точки зору, приховати від Ліббі правду було б набагато гірше. З огляду на ніч напередодні. Ну, як тепер будувати змову проти неї? В одному ліжку прокинутися – це не просто так.

Та й з чого почати? Паріса розповіла, що один має загинути, і тільки тоді решта п'ятеро досягне посвяти. Жертву ніхто ніколи не вибирав; вибирали завжди ката. Весь цей час кандидатів налаштовували, ніби цей метод – цивілізований і чесний, тоді як насправді він був примітивним і ганебним. І якщо Паріса права, то вони, схоже, зараз під п'ятою організації, яка вбивала і вбиває вже тисячоліттями.

Втім, Трістан чекав, що Ліббі запанікує, і тому вирішив трохи прибрехати. Хрін він зараз скаже Ліббі правду. Ліжко у неї, зрештою, чудово може спалахнути, разом із Трістаном.

— Тобі відома проблема вагонетки? — Запитав він замість цього. — Коли ти опиняєшся біля важеля керування вагонетки, що зійшла з рейок…

— І мушу або занапастити п'ятьох і врятувати одного, або вбити одного, але врятувати п'ятьох? Так, – підтвердила Ліббі. — Я її знаю.

Цікаво ж виходило: Трістан розмовляв з Ліббі, лежачи в її ліжку, тоді як на заняттях вони вивчали думку. У контексті магії думка, зрозуміло, була просто філософським поняттям; її вчилися спрямовувати, читати, бавитися з нею, інтерпретувати.

Етика була дуже доречною.

— Ну і як? – спитав Трістан, а коли Ліббі насупилась, пояснив: — Убила б ти одного заради порятунку п'ятьох?

— Париса викликала тебе заради уявного експерименту?

— Що?

Ліббі мовчала, і Трістан, моргнувши, відповів:

— О… Ні, вона… Гаразд, справа стосувалася Форуму. Очевидно… — Він знову зволікав. У житті він ще не відчував такої нерішучості і зараз відчайдушно шкодував, що не одягнений. Точніше, гостро переживав незнайоме колись почуття – коли він голяка наодинці з Ліббі.

Паріса мала рацію. Думки, якось посіяні, вже не викинути. Трістан не міг забути відчуттів, коли торкався ключиці Ліббі, проводив великим пальцем уздовж її горла – готовий чи перерізати його, чи обласкати – чи те й інше.

— Мабуть, – зробив він ще спробу, – візит, який завдали Парісі, змусив її... замислитися.

— Про Товариство, ти хочеш сказати?

— Так, типу того.

— І як це пов'язано із проблемою вагонетки?

— Ну, когось усунуть, так? У цьому випадку ти вбиваєш одного, щоб урятувати себе. Не буквально, звичайно ж, – поспішив додати Трістан. — А… концептуально.

— Подумки експерименти мене ніколи особливо не займали, – насторожено промовила Ліббі. – І потім, у деяких випадках, експеримент залежить від того, хто всі ці люди.

— Уяви тоді, що одна людина – я. Це щось змінить?

Говорити він намагався невимушено, хоча, звичайно ж, реальність правди, що відкрилася йому, вибивала з колії так сильно, що Ліббі, напевно, і уявити не могла. З іншого боку, вона ж не Паріса. Навряд чи Ліббі повідомила б Трістану про своє рішення позбутися його, лежачи з ним у ліжку. І Трістан мислив правильно.

— Ти ж не думаєш серйозно, що я тебе усуну, так? – спитала Ліббі, насупившись, і відразу сказала щось зовсім несподіване: — Твій потенціал не реалізований. Якщо комусь Суспільство і потрібне, Трістане, то це тобі. Мені здається, і Атлас це бачить.

Це, подумав Трістан, дуже корисно при тому, що не корисно ну зовсім ніяк. Ще жодного разу він не зустрічав людину, яка б приводила його в таке замішання. Як можна трохи драматизувати якісь банальності, а потім вставати в позу в питаннях моральних злочинів? З Ліббі він божеволів, втрачав розум, ставав неврівноваженим. Мабуть, деяких деталей вона й не знала (його косяк), але в її словах були розум і логіка: вона не усуне Трістана, адже у його сили найбільший потенціал. Не тому, хто він чи що він, а тому, ким може стати. Трістан навіть віддалено не думав загострювати на цьому увагу, та й за Парісою він такого не помічав. Вона Трістана хотіла лише тому, що йому вона, схоже, на певному рівні довіряла. Це нагадувало замкнене коло: його корисність для неї і робила його корисною.

У той самий час було неможливо передбачити, яке рішення підштовхне Ліббі Роудс її залізна логіка. Трістана ось розбалакала так, що він завалювався на кожному повороті. Чи потрібне йому це Товариство? Чи готовий він за нього вбити? Іноді відповідь звучала, як тверде «так». Що таке бути людиною, як не відчувати божевільну спрагу? Паріса вміла створювати світи в умах людей. Каллум, добре це чи погано, руйнував душі, не ворухнувши і пальцем. Ліббі і Ніко теж мали могутність. Рейна сочилася найчистішою магією, переповнена нею настільки, що могла чхати на мораль. Але про себе чи про своє місце серед них Трістан досі нічого не знав. Чесно сказати, він був не найкориснішим кандидатом, проте повернення за вкладеннями йому обіцяли найбільше.

Чи розумів він, яка сила в його руках? Чи розумів це хоч хтось із кандидатів?

Мораль – а точніше, її жалюгідні краплі – примушувала Трістана метатися, як рибу, між одвірками думок. «Я роблю те, що необхідно», – виправдовував майже всі свої гріхи Едріан Кейн, і хоча такий підхід (говорячи академічною мовою) вважався обґрунтованою філософською точкою зору, але без противаг на кшталт жалю, співчуття і провини він був огидним. Гірше того, якщо Трістан і збирався стати кимось у житті, то це повною протилежністю батькові.

Звісно, він нікого не вб'є. Тільки не за доступ до купки книжок. Рідкісних, зосереджених у руках наймогутніших медитів, яких він знав. Але такий тисячолітній звичай, і хто знає, раптом…

Забий.

Коротше, якщо Трістан і піде на таке – чи хоча б замислиться, то чи простить себе? Чи дадуть йому залишки совісті жити спокійно? Смішно, як швидко люди пристосовуються до різних умов. Колись Трістан вірив, ніби може одружитися з Іден Уессекс і віддано служити її батькові, не запитуючи: чи хоче він – чи просто прагне – більшого? Йому здалося, що час, коли він жив у згоді з колишнім собою, був значно стабільнішим і, можливо, здоровішим. Минуле нагадувало звичку до регулярних фізичних навантажень та здорової дієти, що порушується блаженними, нестримними обжерствами. Тепер у Трістана з'явилося все, чого він хотів: сила, незалежність, секс ... Боже, секс. І заради цього треба лише вбити людину. Та кого? Навряд чи всі зійдуться на одній кандидатурі.

Якщо тільки…

— А будь це Каллум? – обережно спитав він у Ліббі. Чисто задля підтримки розмови. Зрештою, якщо й була людина, яку Ліббі могла б пришити, то це Каллум. І навпаки, вона точно не запропонувала Варону.

Ліббі спохмурніла.

— В сенсі? Вбити Каллума, щоб урятувати мене? Решту нас?

— Так. — Сама думка про те, щоб запропонувати Каллума, вселяла Трістану тривогу, але, на щастя, того не було в хаті. Його присутність, як і присутність Рейни, відчувалася слідами магії, що б'є через край. Хоча Каллум і настворював стільки ілюзій, що Трістан уже не розумів, які зараз працюють, а які ні.

— Скажімо, на одних коліях Каллум, а на інших ми, – уточнив Трістан.

— О. — Ліббі моргнула і тут же витріщила очі. — Ну я…

Трістан завмер, готуючись почути відповідь. Він сам поки що не зрозумів, яких саме слів чекає від неї. Для Ліббі це було гіпотетичне питання, тому навряд чи вона зараз взяла б і визначилася з позицією.

І все ж вона приголомшила Трістана, сказавши:

— Не хочу відповідати.

— Що? – видав він запитання, яке так різко злетіло з глибин розтривожених думок, що здригнувся весь мозок, що виснажився. — У якому сенсі ти не хочеш відповідати?

— Я нікого не вб'ю, – знизала плечима Ліббі. — Не робитиму я цього.

— Уяви, що в тебе немає вибору.

— У межах уявного експерименту?

Трістан зволікав і сказав:

— Так, у межах уявного експерименту.

— Вибір є завжди і у всіх. — Ліббі прикусила внутрішній бік щоки, постукуючи по сторінках рукопису в такт звукової хвилі. — А ти?

— Що я?

— Убив би Каллума?

— Я… — Трістан моргнув. — Ну я…

— А мене? - Вона скосила на нього погляд. — Ти мене вбив?

— Ні. — Тільки не Ліббі. Жахлива вийшла б втрата, втративши б світ її сили, її здібності. Це ж відвертий злочин проти людства. Навіть якби не було в цьому рівнянні змінної у вигляді сексу, Трістан все одно відповів би так. — Ні, звичайно, не вбив би, але...

— Що сказала Паріса?

Тут він зрозумів, що Паріса сказала приблизно те саме, тільки зовсім інакше: «Я цього не зроблю».

— Думаю, – повільно промовив Трістан, – вона влаштувала б щось на зразок бунту. Захопила б вагонетку. — Він видавив похмурий смішок, від якого палило в горлі. — Якимось чином убила б половину і врятувала іншу, аби не чинити так, як їй було наказано.

— Ну, ось тобі і вибір, – сказала Ліббі, знизуючи плечима так, наче Трістан перераховував реальні варіанти. Трістан моргнув і хотів уже відповісти, але його відволікло рух, яким Ліббі акуратно відзначила потрібне місце в рукописі.

— Мені, мабуть, варто поговорити з… – обернулася вона до Трістана. — Треба ... м-м ... Мій хлопець, він ... — Почала Ліббі і тут же замовкла. — Треба, мабуть, йому розповісти.

— Ти ж не збираєшся… — Чорт. — І що ти скажеш?

Вона пожувала губу.

— Поки що не вирішила.

— Ти ж не збираєшся… — Залишся.

— Не знаю. Не думаю. — Пауза. — Ні.

— Тобто…

Здавалося б, не знаєш, що сказати, так і мовчи, але просто закрити рота і піти, ніби подібні ночі – справа звична, Трістану не давало гостре похмілля, сушняк і абсолютно нестримна тупість, що напала на нього абсолютна.

— Значить, все йому візьмеш і розкажеш? Викладеш прямо?

— Не знаю. Мені треба подумати, – відповіла Ліббі.

Подумати вона, звичайно ж, хотіла на самоті. Правильно, цей уявний експеримент, на відміну від попереднього, – робота сольна. З язика мало не зірвалося «Про що подумати?», але м'язова пам'ять уже гнала Трістана геть зі спальні – і так дров наламав, не вистачало ще своєю присутністю набриднути, – адже він звик тримати дистанцію, як людина байдужа. На щастя, віддалитися від Ліббі Роудс вийшло легко. Минали тижні, а Ліббі з Трістаном так більше не заговорила. Коли ж їм доводилося спілкуватися, то виходило ніяково, і вони навіть не підводили очей. Разок, щоправда, мало не сталося небезпечне зіткнення – коли вони розминулися в проході між столами в читальній залі і рука Трістана ковзнула Ліббі. Нічого за цим, звичайно, не було; взагалі Трістан з Ліббі уникали один одного, обмежуючись простими фразами «привіт», «добрий вечір» або «будь ласкавий, передай хліб».

Поки, власне, це не прозвучало: «Електрони».

Трістан посилено думав на самоті – точніше, намагався, – і тут несподівано прискакала Ліббі. Схопила стілець за сусіднім столом і підсіла до Трістана в приглушеному світлі настільної лампи так, ніби вони просто друзі, які ніколи, скажімо, не мали сексу.

— До чого тут електрони? – спитав Трістан, почуваючи себе втомленим та дурним. Хоч як це іронічно, але дослідження думки начисто позбавляли його здатності думати, навіть через два місяці роботи. Поточна тема – передбачення (а також вивчення найвідоміших в історії провісників на кшталт Кассандри і Нострадамуса) – дозволила йому трохи менш ніж ніфіга підготуватися до подібного роду взаємодій, які інакше як кошмарно непередбачуваними він і назвати не міг.

— Якби ти міг розбити речі на такі малі частинки, як електрони, то змінив би їхній хімічний склад, – сказала Ліббі, подаючись до нього. — Імовірно.

— О. — Трістан прочистив горло. — Ну, це більше схоже на… тему подальших вивчень, ні?

— Що, хімія?

— Ми ще із психокінезом не закінчили.

— Ну, загалом це не йде врозріз з темою думки, – сказала Ліббі. — Це, до речі, спало мені на думку, коли ми обговорювали механіку майбутнього. І так, ти про час не думав?

Хід її думки незмінно викликав у Трістана збентеження.

— Про час?

— Чи можеш ти його використати? — На відміну від Трістана, Ліббі, схоже, блаженно забула про те, що відколи він прокинувся в її ліжку, вони вперше розмовляють наодинці. — Пророцтво підтверджує, що в майбутнє можна проникнути за допомогою думки, то чому б не зробити те ж фізично? Я вже не кажу про те, що час – це вимір, форму якого інші уявити не можуть, а вже побачити – тим більше. — Вона прибила його до місця страшним поглядом. — У порівнянні з тобою.

— Ти що, думаєш, мені під силу… — Мабуть, Трістана підводило хибне призначення в ілюзіоністи та освічченість. Він просто не знав, якими магічними термінами можна описувати те, про що говорить Ліббі. — Подолати час?

— Не маю жодного уявлення, Трістане, – сказала вона. — Тому тебе й питаю. Мені просто здається, що ти якось можеш цим користуватися.

— Цим – це чим?

— Своєю спеціальністю.

— Вона тут до чого?

— Ну, вона ж твоя, так? І ніби тобі належить нею користуватися, а не мені.

Він навмання видав взятий зі стелі аргумент:

— Є багато спеціальностей, створених для того, щоб їх використали у парі. Більшість натуралістів працюють у зв'язці із…

— Я не про те. — Ліббі схилила голову набік і прибрала з чола відрослу чубок, а Трістан з хвилюванням зазначив, що ці пасма вже легко можна прибрати навіть за вухо. — Немає нічого поганого в тому, що ти не можеш нею скористатися. Я лише припустила протилежне.

— Чому?

— Що чому?

— Чому ти підозрюєш інакше?

— Ну, якщо чесно, це навіть не підозра, а здогад. Що думає Паріса?

— Я… — Трістан замовк, вкотре здивувавшись. — Що?

— До речі, якщо ми про Паріса заговорили… — Варто було Трістану подумати, що він уловив нитку розмови, як Ліббі знову різко змінила тему. — Як вважаєш, вона не передумала?

Трістан вирішив більше не ставити те саме питання, а просто в очікуванні схрестив на грудях руки.

— Я про... елімінацію, – пояснила Ліббі, вірно вгадавши, що він у душі не січе, до чого вона хилить. — Відчуття, що після цієї штуки з Каллумом вона могла передумати. Ну, типу проблема вагонетки.

— О. — І вірно. Маленька вистава, де Каллум убив Парісу. — Так. — Трістана раптом пробрав озноб. — Якщо чесно, я гадаю, вона завжди знала, який він.

— Ну. — Ліббі прочистила горло. — У цьому може бути якась доцільність.

Трістан вигнув брову.

— Доцільність у тому… щоб убити Каллума?

— Ти його бачив, – сказала Ліббі, підібгавши губи в похмурій рішучості, якої Трістан за нею ще не помічав. — Він спершу не зрозумів, що все це не по-справжньому? Що ми в такій ... доповненої дійсності всередині голови Варони, – насупившись, сказала Ліббі. — Реальність Каллума така, що він будь-якої миті і без роздумів може позбутися Париси. На мою думку, варто враховувати це в експерименті.

— Що хтось має померти?

— Що деякі спеціальності не мають права на існування.

А ось це, подумав Трістан, шокує.

— Адже це неспроста моральна дилема, Роудс. — У роті в нього знову пересохло, правда, він не знав чому. Можливо, через те, що Ліббі ненавмисно вирішила, кого уб'є, і одного разу точно піде на це.

Передбачення. Жах. Жодної краплі заздрощів до Кассандри Трістан не відчував.

— Правильної відповіді немає, – повільно промовив він.

Ліббі з легкою посмішкою підвела на нього погляд.

— Мабуть, так, – помітила вона, ніби самій собі, а потім вразила Трістана, вставши і зібравшись піти.

Трістан раптово прийшов у легкий сказ від того, як Ліббі прибігла, припустила, ніби він здатний творити щось зовсім неймовірне, а потім ось так запросто звалить, не запитавши, які думки його всі ці тижні долали. Чи зможе він когось вбити? А вона? Раптом вони продали душі, щойно переступивши поріг цього будинку? Або перетворилися на тих, ким нізащо не стали б, якби вони не змінилися до невпізнання? А якщо вони вже моральні виродки? І на який хрін йому електрони, що йому з ними робити і до чого застосувати? І взагалі, чи порвала вона вже зі своїм хлопцем чи ні?

Трістан не стримався і гукнув її:

— Роудс, послухай…

— А, – від дверей долинув голос Каллума, і Ліббі, витріщивши очі, обернулася. — Мені здалося, що тут витає застарілий розлад. Трістан знову дістає тебе, Роудс?

— Ні, звичайно, з якого дива? — Вона прочистила горло, опустила погляд на руку, за яку її схопив Трістан, і він її відпустив. — Просто подумай про це, – тихо порадила Ліббі, – гаразд?

Потім, похнюпившись, вона без слів покинула читальний зал.

— Ось таки вітряна. — Каллум провів її поглядом і знову повернувся до Трістана. — Вона ще не знає, так?

— Не знає. — Він так і не зумів змусити себе повідомити Ліббі, що гіпотетична моральна дилема зовсім не така вже й гіпотетична (і не моральна). — Та й потім навряд чи це правда.

— Навряд, – погодився Каллум, падаючи на стілець поруч із Трістаном. — Мені цікаво, як вони, на твою думку, оголосять нам про все?

— Раптом це прийом? Чи пастка? Типу…

— Типу інсценування? І Форум?

Трістан зітхнув.

— А якщо вони просто хочуть перевірити, на що ми здатні?

— А раптом все правда? – припустив Каллум. — Навряд чи в тебе є зачіпки.

— Зачіпки?

— Ну, «мета» – це якось надто незграбно, – сказав Каллум. — Як і «мішень».

Трістан злегка наїжачився, і не покидаюча обличчя Каллума посмішка, трохи згасла.

— Ось і ти мене тепер вважаєш черствим?

— Тебе і старий хліб знайшов би черствим, – пробурмотів Трістан, і Каллум реготнув.

— І все ж ось вони ми, – сказав він, закликаючи пару склянок, – одного поля ягоди.

Одну склянку він поставив перед Трістаном і хлюпнув у нього бренді з фляги, яку витяг з кишені піджака.

— Знаєш, я вже не пам'ятаю, коли вперше зрозумів, що відчуваю не так, як інші, – ніби між іншим, зауважив Каллум, не відриваючи погляду від напою. — Наче… завжди так умів. Зрозуміло, я відразу ж зрозумів, що мати мене не любить. Мені вона говорила «кохаю тебе» не рідше, ніж моїм сестрам, – продовжував він, наливаючи собі, – але я не відчував у її словах тепла.

Каллум помовчав.

— Батька вона ненавиділа. І зараз ненавидить, – подумавши, повідомив він, узяв склянку і принюхався. — Є в мене підозри, що зачали мене не за найромантичніших обставин.

Каллум глянув на Трістана, а той відсторонено підніс склянку до губ. Каллума, як завжди, оточувала розмита аура магії, яка не видавала нічого конкретного. Нічого за рамками повсякденного, щоб там для Каллума звичайним не було.

— Коротше, – продовжив він, – я помітив, що, роблячи певні дії – вимовляючи фрази, дивлячись у вічі так, – я міг змусити її ... потепліти до мене. — Бренді обпік Трістану рота; тільки не смаком, а парами. Повна протилежність абсенту, яка, як не сумно, давала не менш сильний результат. — Здається, мені було десять років, коли я змусив мене покохати. Потім я помітив, що можу змусити її робити що-небудь: поставити келих, прибрати ніж, розібрати валізу, відійти від перил балкона... — Посмішка Каллума похмура. — Зараз вона цілком задоволена. Вона володарка найуспішнішого міді аконгломерату у світі, в ідеальних щасливих стосунках з одним із безлічі коханців, які вдвічі молодші за неї. Батько ось уже понад десять років її не турбує. Але вона, як і раніше, любить мене інакше, не по-справжньому. Вона любить мене, тому що це я вселив їй любов. Я, мов якір, прикріпив її до цього життя, і тому вона любить мене так, як можна любити свої ланцюги. Вона любить мене як військовополонений.

Каллум занапастив напій.

— Я відчуваю, – сказав він, дивлячись на Трістана блакитними очима. — Дуже навіть глибоко відчуваю. Але через необхідність роблю це не так, як інші.

М'яко сказано. Тристану знову стало цікаво, чи не впливає Каллум на нього, проте він до кінця не міг цього зрозуміти.

Не міг визначити.

— Я… – почав Трістан і, прочистив горло, зробив потім ще ковток. — Я б не хотів такого прокляття.

— У всіх своє прокляття. І свої дари. — Посмішка Каллума зблідла. — Адже ми у своїх всесвітах боги. Боги руйнування. — Він підняв склянку, тостуючи, і сів зручніше. — Ти злий на мене.

— Злий?

— Це не зовсім точне слово, – видав Каллум, – але тільки ним я можу описати твій стан. У тобі є образа, невдоволення. Легкий наліт патини, іржі на наших колишніх сутностях.

— Ти її вбив. — Навіть зараз згадки про те уявлення здавались йому дурними і недоречними, а тоді він і зовсім остовпів і насилу вірив своїм очам. Побачене згадувалося, наче давній сон; вигадка втративши берега розуму. Тоді безодня покликала до Трістана, і в його думки, витончено розвертаючись, влетіла потворна і лякаюча картина, і так само, невимушено, їх покинула. Така швидкоплинна і страшна, що навіть не була схожа на правду.

— Мені тоді її смерть видалася благородною, – сказав Каллум.

Трістан лише величезним зусиллям волі змусив себе не витріщитися на нього.

— То як же?

Каллум знизав плечима.

— Коли відчуваєш біль людини, важко не спробувати вгамувати її. Хіба ми не чинимо так з людиною в агонії. За інших обставин це називають милосердям. — Він знову пригубив напій. — Часом, коли я переживаю чиїсь муки, я хочу того ж, що й вони: щоб усе це завершилося і настав кінець. Стан Паріси нескінченний, він вічний. Руйнує її все життя.

Він опустив порожню склянку на стіл.

— Він пожере її, так чи інакше. Чи бажаю я їй смерті? Ні. Але...

Він знову знизав плечима.

— Одні страждають хоробро, інші незграбно. — Він підвів погляд на збентеженого Трістана. — А хтось страждає тихо, поетично. Паріса ось – уперто і безглуздо, вона тримається лише заради того, щоб триматися. Уникає поразки; прагне не відчувати більше, ніж нічого. А це все-таки марнославство, – сказав Каллум і сухо засміявся. — Вона, як і все прекрасне, не виносить думки про кінець існування. Мені цікаво, загостриться її біль або притупиться, коли її краса зів'яне?

— А як же ті з нас, хто не страждає? – спитав Трістан, погладжуючи пальцем край склянки. — Що ми для тебе значимо?

Каллум ненадовго придивився до нього.

— Ми всі вражені прокляттям, на яке заслуговуємо, — сказав він. — Ким би я став, якби мої гріхи, які зробили мене таким, яким я є, були іншими? У тебе, на мою думку, комплекс малості, непомітності. — Він випростався і подався вперед. — Ти мусиш бачити все без прикрас, Трістане, – прошепотів Каллум, – бо думаєш, ніби тебе зовсім не видно.

Каллум забрав у Трістана склянку і сперся на стіл. Погладив Трістана по щоці, і його великий палець затримався на ямці на підборідді. За мить до цього Трістан навіть подумав, що, можливо, цього хоче: дотиків, ніжності.

Каллум знав про його бажання, тому, напевно, так і було.

— Я відчуваю, – повторив Каллум, – дуже глибоко.

А потім він піднявся, довгоногий і стрункий, і залишився Трістан сидіти з двома порожніми склянками.

Само собою, потім ще кілька днів він нишком розривався, але й Каллуму доводилося не легше. Насамперед вони були друзями, як і раніше, які звикли випивати вечорами біля каміна. З компанійським Каллумом йому спілкувалося легко. Але траплялися короткі моменти, коли пальці Каллума начебто тяглися до плеча Трістана або підбадьорливо ковзали його спиною.

Ліббі в цей час трималася холодно і відсторонено, і думки Трістана про час, проведений з нею, неминуче завертались у бік самого часу.

У міру того, як не по сезону рання весна пробивалася крізь зимові холоди, Трістан мимоволі став дедалі частіше вибиратися на вулицю та підходити до охоронного периметру. Магічна аура біля меж володінь Товариства була щільною і насиченою, відчувалася, немов тугі, кручені канати, а вплетені в них волокна чарів від попередніх класів і присвячених робили її схожою на кумедний, що не дає заснути пазл. Трістан грав із ними, смикаючи окремі елементи, що ніби схожі на нитки, і стежачи, чи не зіб'ється мірний пульс.

Час. Найпростіший спосіб побачити його – або яку там його складову Трістан міг вичленувати – полягав у тому, щоб стояти на межі маєтку, існуючи одразу на кількох його рівнях. Це не було схоже на стандартні уроки, але ж і все їхнє навчання тут стандартного ніхто не назвав би. Згодом кураторів начебто поменшало; може, так тільки здавалося, але відколи до кожного з класу звернулися представники Форуму, Атласа вони майже не бачили, а якщо він і з'являвся, то всі шестеро обходили його стороною, навшпиньки. До того ж кожен виробив у себе дивні звички, і у Трістана вона була такою. У тиші він стояв і налаштовував свої почуття, принцип роботи яких розумів лише частково, і сподівався – чи скоріше припускав, – раптом якщо дивитися досить довго, то щось станеться.

Біда була у його уяві. Ліббі так і сказала: у неї вона обмежена, а у Трістана з ним просто проблеми. Він об'єктивно знав, що у світі кілька вимірів, не всі з них зрозумілі, але він ще дитиною засвоїв, які обриси треба шукати, і, зрозуміло, виглядав їх зараз. Вирячитися в знайоме і з якоїсь статі намагатися побачити в ньому щось нове – це засмучувало і здавалося абсолютно неможливим. Так, Трістан бачив те, чого інші не могли, але в такі моменти він не вірив на власні очі. Дитина, якій методично нагадували про її безглуздість, виросла в чоловіка, позбавленого фантазії; йому не вистачало винахідливості, яка відкрила б перед ним ширші горизонти. Іронічно, але найсильніше Трістана понівечила власна природа.

Він лише одного разу під час своїх занять натрапив на стороннього. Це сталося сирої ночі перед світанком, коли в прохолодному повітрі густо витав пилок. Стоячи в заростях кизилу, Трістан підвів погляд і з переляком помітив біля краю галявини юнака. Той дивився на особняк, ніби до ладу не міг його роздивитися або ніби бачив щось інше.

— Чогось хотіли? – промовив Трістан, і незнайомець моргнув, фокусуючись на ньому. Він здавався не сильно дорослим, приблизно ровесником самому Трістану, якщо не молодше; жилистий і дуже худорлявий, з довжелезним чорним волоссям; він справляв враження людини, яка рідко дозволяла собі бути неохайною. Він навряд чи постійно обливався кавою, але саме сьогодні сорочку забруднив.

— Ви мене бачите? – здивовано запитав хлопець. Трістан подумав, що він, мабуть, накрив себе ілюзією, що маскує, але не встиг запитати. — А, гаразд, забіть, це ж очевидно. — Хлопець зітхнув, ніби звертаючись до себе. Він був не британцем, навіть навпаки, відвертим американцем, хоч і не того штибу, що й Ліббі.

Трістан ще встиг здивуватися з того, що згадав її, але відмів ці думки. Останнім часом вона взагалі часто згадувала його.

— Ясна річ, ти мене бачиш, інакше не заговорив би зі мною, – дружелюбно зауважив хлопець, – ось тільки я раніше жодного разу на інших мандрівників не натикався.

— Інших… мандрівників? – перепитав Трістан.

— Зазвичай, коли я цим займаюся, то дещо завмирає. Я, звичайно, знав, що є й інші типи мандрівників. Просто завжди думав, що існую на такому плані, якого інші люди не бачать.

— На іншому плані чого?

Хлопець трохи насупився від подиву.

— Гаразд, забий, я… схоже, помилився. — Він прочистив горло. — Коротше…

— На що ти дивишся? — Запитав Трістан, якого в науковому сенсі більше займала практика. — Що довкола тебе? — Так він сподівався з'ясувати, чи знаходяться вони в одному місці фізично, тільки в часі або в часі, і фізично.

— О. — Хлопець озирнувся. Він затяг з відповіддю, і Трістан уже встиг засумніватися, що взагалі його чує. — Ну, я у себе в квартирі, – визначився він нарешті. — Стою і думаю, заходити чи ні.

— Ну тоді ми з тобою навряд чи на одному плані. — Це якщо незнайомець казав правду; з іншого боку, з чого йому брехати? А потім Трістан, засумнівавшись, що хоче перервати загадкову зустріч, спитав: — Що ти думаєш?

— Ну, я просто ще не до кінця вирішив, робити мені щось чи ні. Тобто все набагато гірше. Я так уже вирішив і просто сподіваюся, що рішення правильне. Але воно неправильне, хоча, може, це й не так. Втім, думаю, вже неважливо, – зітхнув хлопець, – адже я вже почав і озиратися назад немає сенсу.

Це, звичайно, багато що пояснювало.

— Не затримуватиму, – сказав Трістан. — Я просто… типу грав тут дещо.

У голові вже пішли обчислення, хоча толку від них не було. Трістан і незнайомець, схоже, перетнулися на одному плані чогось, швидше за все часу. Іншого правдоподібного пояснення Трістан не бачив, але як він сам опинився тут? Або все сталося непомітно (а значить, він таке міг робити і раніше), або якось активував механізм, але забув відзначити. Настав час записувати, що їв і які шкарпетки натягнув. Кожен крок, коли відступав від рутини, якщо раптом вдасться витягнути себе в інший куточок реальності.

— Що ж, гаразд, грай та не заграйся, – хлопець криво посміхнувся. — Мене, до речі, Езра звуть.

— Трістан.

— Трістан, – луною повторив Езра, потискуючи простягнуту руку і трохи хмуривши брови. — Чи не той…

Трістан чекав продовження, але Езра, не домовившись, прочистив горло.

— Забий. Всього найкращого, Трістане, – сказав він і пішов геть, поступово ховаючись у густому тумані.

Езра зник, а до Трістана дійшло: він щось зробив. Але що саме, не мав жодного поняття. Розвернувшись на місці, він попрямував у бік будинку, злетів по ганку і зупинився тільки в коридорі з кімнатами.

Можна все розповісти Ліббі. Вона перебудиться, а значить, він зможе сказати щось глузливе на кшталт: «Заспокойся ти, це дрібниця», навіть якщо налаштований буде інакше. З цими думками Трістан подивився на її двері і завмер. На жаль, Ліббі в спробі розгадати загадку захоче поставити запитання-друге. Вона була зодчим деталей, який не вилазив із передових творень. Їй захочеться подивитися, як речі рухаються, які частини задіяні, а Трістан, зрозуміло, нічого не зможе відповісти. Тоді вона подивиться на нього великими очима і спитає: «Щось ще?». Він скаже, мовляв, нічого він більше не знає і дарма він взагалі про це заговорив... Трістан глянув на годинник на руці.

П'ята.

Ранку.

Трістан зітхнувши відійшов від дверей Ліббі і постукав у ті, що були поруч із ним.

Каллум відкрив без сорочки, скуйовджений. У нього за спиною Трістан роздивився ще не охолоні зім'яті простирадла, на яких він, такий чинний, спав якісь миті тому.

Дивно, що Трістан не знав, як Каллум виглядає для інших. Часом він шкодував, що не може забратися до інших у голову, немов та сама Паріса, і побачити це. У ньому зараз говорила цікавість. Каллум явно створив щось зі своїм волоссям і носом. Застосував деякі чари, але цілісного результату Трістан оцінити не міг. Каллума він бачив звичайним: не зовсім біляве волосся і зависоке чоло; щелепа, така потужна, що здавалося, ніби він не розтискає стиснутих зубів. При вмінні зовнішність можна виправити. Очі Каллума були близько посаджені і не такі сині, якими вони здавались решті. Каллум, мабуть, навіть дозволив собі постійні магічні зміни; технології смертних і то допомагали скоригувати зір, а з медитськими чарами, доступними синові голови агентства ілюзіоністів, він вже забув своє справжнє обличчя.

— Бачу тебе, – вирвалося в Трістана, ще перш, ніж він збагнув, що говорити. Але так, напевно, навіть було краще, адже він міг ляпнути: «Не хочу бути один» або того гірше: «Не знаю, чого хочу». І те й інше Каллум вгадав би на його вигляд. Просто жахливо, коли ти так катастрофічно відкрито.

Каллум відсторонився, запрошуючи жестом, і Трістан, не кажучи ні слова, увійшов.

Ніко

Ніко ухилився від кросу праворуч, але пропустив жорсткий хук і в голос вилаявся, перемішавши високолобу іспанську та сільські новошотландські образи.

Якось Гідеон навчив його одній фразі на русальчому – суміші датської, ісландської та невиразної подоби інуїтської, – але попередив: скажеш невірно і викличеш морське чудовисько, напівпримара-напівсирену, тому вживати її сенсу не було. Макс теж не допоміг розширити запас лайки, тому що вперто повторював лише «бля».

— Щось ти не в настрої, – зауважила Рейна, скидаючи піт з чола і дивлячись, як Ніко, втративши рівновагу, задкує в життєрадісно квітучий рожевий кущ.

Ніко почекав, поки перестануть сльозитись очі.

— А може, це ти стала кращою? – без ентузіазму пробурчав він.

— Так воно так, але ти зробив промах, – помітила Рейна, як звичайно не шкодуючи його почуттів.

— Так, гаразд. — Злегка надувшись, Ніко плюхнувся на траву. — Пропоную тоді на цьому закінчити.

Рейна кинула на траву принизливий погляд (схоже, та її ображала; якось Рейна обмовилася, що деякі види англійських галявин схильні до непомірної зарозумілості), але в результаті все ж таки без особливого задоволення присіла поряд.

— В чому справа? — Запитала вона.

— Ні в чому, – відповів Ніко.

— Ну і добре.

Ця розмова практично у всіх сенсах вийшла повною протилежністю тій, що відбулася у Ніко зовсім недавно.

— Ти крадешся, – звернулася до Ніко Паріса з розфарбованої кімнати. Вона навіть не відірвалася від книги, яку читала, сидячи за столом. — Досить підкрадатися.

Ніко завмер біля порога.

— І зовсім я не…

— Я телепат, – нудним голосом нагадала вона. — Ти не тільки крадешся, ти ще й дуєшся.

— Нічого я не серджусь.

Ну гаразд, може, не так вже ця розмова і відрізнялася від розмови з Рейною.

— Просто увійди вже й кажи, що тебе тягне, раптом разом розберемося, – запропонувала Паріса, відриваючись нарешті від вінтажного випуску коміксів про Людей Ікс. Ось це так! — Чого? — Роздратовано запитала вона, простеживши за поглядом Ніко. Вираз її обличчя на той момент найточніше можна було б описати як дуже суворе. — Професор Ікс – телепат.

— Ну, я знаю, – нерішуче промовив Ніко.

— Ти не вважаєш, що його списали з медиту?

— Ні, я просто… а, забий. — Він скривився, смикаючи волосся у себе на потилиці. — Та я так… ти зайнята, та…

— Сядь, – веліла Париса, ногою підсуваючи йому стілець.

— Ну гаразд, загалом, так… — Ніко незграбно присів.

— Все ж таки добре, – сказала Паріса. — Досить тремтіти.

— Я не трясусь! — Ніко трохи підвівся, і Паріса підняла на нього погляд.

Вона все ж таки була відчайдушно, неможливо гарна.

— Я знаю, – сказала Паріса. — Це й зробило мене такою, якщо ти звернув увагу.

Ніко відразу знітився.

— Знаю, – відповів він, уперши погляд собі в ноги. Невже й Ліббі ось так почувається? Він майже ніколи не тупив, як вона, а якщо й тупив, по-своєму, то не сильно парився. Йому зустрічалося багато красунь, і серед них – стерви, але чому він зараз розгубився?

— Я не стерво, – уточнила Паріса, – я просто нетактовна. І поки ти смішно не звинуватив у всьому мовний бар'єр, – додала вона, тільки-но він розкрив рота, – я цілком собі говорю трьома мовами, так що ця відмазка не пройде.

— Ну, тоді тост за твою лінгвістичну перевагу, – уражений, пробурчав Ніко.

Паріса перевернула сторінку.

— Сарказм, – зауважила вона, – це мертва форма дотепності.

Навіть така згадка смертності змусила Ніко здригнутися, і Паріса зітхнувши, підняла погляд, залучена його рухом.

— Та кажи вже, – запропонувала вона, відкидаючи комікси убік. — Досить уже ходити навкруги навшпиньки, Ніколас. Не будь ганчіркою, а то й я розм'якну, хоча словами не сказати, як мало в мене часу на вдавання.

— Ти померла. У мене в голові.

Париса трохи помовчала, мабуть, знову миготливо пірнаючи в голову, про яку зайшла мова. Тут Ніко зрозумів, що Париса боса, – зауважив рожеві нігтики її стопи, що лежала на сусідньому стільці. Йому не вистачало терпіння звести магічний захист, ось він вирішив і зараз не морочитися. Він відверто зосередився на спогляданні лаку Париса для нігтів: раптом ці думки видадуть його не так сильно, як будь-які інші, які Париса могла виловити.

— Не варто хвилюватися через ту мене, що була в тебе в голові, – сказала нарешті Паріса. — Її не існує, Ніко. Є лише я.

Теоретично хороша порада, але в даному випадку – навряд чи прийнятна.

— Я певною мірою почуваюся відповідальним, – визнав Ніко, – тобто…

— Дурниці, – перебила вона.

— …Я хотів сказати, що це, мабуть, нечесно, – уточнив Ніко, – але все ж таки. Чому… — Він не домовився.

— Чому з усіх голів я вибрала саме твою? Я ж казала тобі, Ніко: тому що ти менше за інших здатний на віроломство.

— Звучить як образа.

— Чого ж?

— Ну, я виходжу… якийсь… – забурмотів він, трохи зніяковілий. — Наївний?

— Ох вже цей твій мачизм, – зітхнула Паріса.

Ніко посунувся і знову дивився на її нігті.

— Як би там не було, тебе я в ліжку бажаю бачити більше за інших, – зауважила вона, дивлячись йому в очі і вже тільки цим забезпечуючи йому психологічну травму на найближчі десятки років. — Сказати по правді, я рідко коли буваю настільки щедра, щоб тримати дистанцію, і ще рідше себе стримую. На жаль, я зараз відчуваю пекуче бажання не занапастити тебе.

Ніко провів пальцем її ногою.

— Хто сказав, що ти мене занапастиш?

— О, Ніко, хотілося б мені, щоб це ти мене занапастив, – недбало відповіла Паріса, кладучи ноги йому на коліна, – але, на свій великий жаль, я цього не дозволю. І потім, ти все робиш набагато відкрито і вкладаєш надто багато себе. Ти б трахнув мене від щирого серця, – сумно сказала вона, – а я тебе такій небезпеці наразити не можу.

— Я можу і просто перепихнутися, – сказав Ніко, не розуміючи, звідки в нього таке бажання довести це, і погладив її ногу, від п'яти та вздовж ікри.

— Для тебе є тільки добрий секс і перепіхон, – сказала Паріса, – а я не можу допустити одного без іншого.

Вона трохи сповзла вниз і уткнула пальці ноги у стегно Ніко.

— Чим ти зайнятий уві сні? — Запитала Париса і тут же додала: — Ти з кимось розмовляєш. — Вона постукала нігтями по дерев'яній стільниці. — Я іноді це чую.

— О. — Він прочистив горло. — Я… це не зовсім моя…

— Не зовсім твоя таємниця і не тобі її розкривати? Так, знаю, тільки мені й так уже все відомо, тому ти не сильно, що й розкриєш. Його звуть Гідеон, – як ні в чому не бувало сказала Паріса, наче назвавши ім'я популярного героя зі сторінок коміксів. — Вічно він тебе турбує. Гідеон, Гідеон, Гідеон ... Я так часто зустрічаю це ім'я в тебе в голові, що часом сама починаю його повторювати. — Вона трохи чутно зітхнула, а Ніко продовжив розсіяно масажувати її стрункі ікри, намацуючи таємні струни. — Він мандрівник, цей твій Гідеон, так? Чи не телепат. — Париса заплющила очі і знову зітхнула, коли Ніко дійшов до внутрішньої сторони її коліна. — Якщо я вірно зрозуміла, він працює уві сні, а не в думках.

— Взагалі-то… – сказав Ніко і осікся.

Париса розплющила очі і змінила позу, так що стопа її лягла в небезпечній близькості від того місця, на яке в запалі так любив усіх посилати Макс.

— Взагалі то? — Запитала Паріса.

Ось тепер її посмішка перестала бути грайливою. Паріса більше не збиралася спокусити Ніко і випитати відповідь. Вона збиралася розчавити його, якщо не отримає бажаного.

Такою вона подобалася Ніко більше. Тривожний дзвіночок.

— Не хвилюйся, – заспокоїла його Паріса. — Ти, мабуть, єдиний, кому подобаюсь я справжня.

Ніко закотив очі і знову взяв її за стопу.

— Думаєш, сни та думки перетинаються? — Бачачи, що їй потрібні пояснення, він додав: — Я провів дослідження на цю тему, але користі нуль. Сам не знаю, що шукати.

— А що він таке? — Запитала Паріса. — Твій Гідеон.

Подушечкою великого пальця Ніко почав розтирати їй плюсну. Це справді допомогло відволіктися від почуття, що він видає таємниці Гідеона; з іншого боку, якщо Паріса зможе допомогти, то й не страшно. Ніко ось уже цілий рік жив далеко від дому і ніяк не просунувся в дослідженні, а не бачачи Гідеона, він уже починав сіпатися, почуватися самотньо, піддаватися розпачу.

— Технічно він нелюд.

— Напівлюдина?

— Ну… — Ніко прикусив щоку зсередини. — Ні. Напіврусалка-напівсатир.

— О. — Губи Паріси смикнулися в посмішці, яка відразу стала ширшою. — У людській подобі? Там, де треба, я маю на увазі.

Ніко підвів на неї погляд.

— Це жарт такий?

— Так, частково. — Париса облизнула губи, що додало їй трохи дівчачого шарму. — Нічого не можу вдіяти зі своїми апетитами.

— Член має, якщо ти це хотіла почути. — Ніко безцеремонно перейшов до другої стопи і в покарання смикав за мізинчик. — Ми не… це саме… — Знову тупняк. — У сенсі ми довго жили разом. Всяке буває.

— Тобто ти його бачив?

Ніко підняв на Парису колючий погляд, і вона знизала плечима.

— Я їх багато перебачила і тебе судити не стану.

— Все не так, – пробурмотів Ніко.

— Гаразд, ось знову цей мачизм. — Вона п'ятою тицьнула його в коліно. — Не треба злитися.

— Я не злюся, просто…

— Отже, Гідеон рухається у снах?

— Гідеон ... пересувається, – повільно промовив Ніко. — Так. Вибач, так.

— О. — Париса різко випросталася, прибравши ноги з його колін. — Ти так вмієш?

— Я… — Щоки налилися рум'янцем. — Це особисте питання.

— Ось як?

Ні.

— Гаразд, я теж так умію, – скривився Ніко, – тільки не питай, як я…

— Як ти це робиш?

Ніко заскрипів зубами.

— Я ж сказав, це…

— Опиши пеніс Гідеона, – запропонувала Паріса, і наступної миті, поки Ніко боровся з панікою, вона щось вивернула у нього з голови. — А, – простягла вона, – то ти перетворюєшся? Що ж, це безперечно вражає. Навіть більш ніж. — Вона захоплено тицьнула його в коліно. — Чудово. Тепер ми вже не зможемо потрахатись, – сказала вона, ніби задоволена таким висновком, – оскільки в мене пунктик не спати з магами обдарованішими за мене.

— Насилу віриться, – сказав Ніко, злегка розчавлений.

— У мене, – відповіла Паріса, – великий талант. А тебе Форум, мабуть, особливо отримати старався, – помовчавши, сказала вона, тільки це ні про що не говорило. Ніко здивовано насупився, і Паріса схилила голову набік; мабуть, вірно витлумачила порожнечу в його думках. — Поки ти був у Нью-Йорку, до тебе з Форуму не приходили?

Ніко подумки перенісся у вихідні, постаравшись пригадати хоч щось дивне.

— Ой, – у якийсь момент сказав Гідеон, коли вони зустрілися в царстві снів, – хтось намагається пробитися через накладені на квартиру чари. — Ніко, який прийняв своє звичайне обличчя сокола, тільки коротко і різко змахнув крилами, мовляв, ішли б вони одразу в дупу. — Ось-ось, – відповів Гідеон, – і я так само подумав.

— Ну, – зітхнула Париса, повертаючи його до теми бесіди, – тоді не бери в голову. Ти ніби питав про зв'язок снів та думок? — Нагадала вона, і Ніко, який до цього моменту не збирався відкривати стан Гідеона, зрозумів, що перед ним відчинилися дуже рідкісні дверцята. Він якимось чином підібрав ключик до щирості Паріси Камалі і не хотів розбазарювати цей шанс.

— Ти читала одну книгу про сни. Мені Рейна розповіла.

— Ти про працю Ібн Сиріна? Кажуть, він мав до книг огиду, тож написав її, швидше за все, медит рангом нижче.

— Так, про цю. Начебто. — Ніко подерся. — Я подумав, чи немає в тебе.

— Є. Здебільшого одна теорія. — Помовчавши, Париса запитала: — На що схожі сни, коли ти в них проникаєш?

— У них є топографія. І вони в інших царствах, інакше не скажеш.

— Типу як в астральному плані?

— Звідки мені знати? Я ж побував в астралі, тільки коли ти створила його в голові, та й то не просік, що це.

— Ну, ти пам'ятаєш, як він виглядав і свої відчуття.

— Ти, – подумавши, сказав Ніко, – маєш на увазі, що він не відрізняється від реальності?

— Приблизно так. Наша підсвідомість заповнює прогалини. Якби хтось – і особливо ти – придивився до деталей, то зразу зрозумів би, що дуель проходила не в реальному світі. Щоправда, без приводу мало хто до них придивляється.

— А, ну, загалом, так, у царствах снів так само, – сказав Ніко. — Як насправді.

— Мені здається, сни – особливий вид астралу, в якому немає часу.

— Немає часу?

— Так. Мандруючи з Гідеоном, ти за часом стежиш? — Запитала Париса, і Ніко мотнув головою. — А він?

— Та не особливо. Ні.

— Ну ось, твоя здогадка недалека від правди. Сни можуть бути перетином часу та думки, – задумливо промовила Паріса. — Є багато досліджень, які показують, що уві сні час тече інакше і різницю навіть можна заміряти. Можливо, в астралі воно йде так само, як у космосі.

Цікава виходила теорія.

— Тобто уві сні час може йти швидше чи повільніше?

— Інтуїція підказує, що так і є, – сказала Париса, знизавши плечима, і додала: — У Гідеона, мабуть, велика влада там, якщо він може проникати в сни і виходити з них за бажанням.

У такому ключі Ніко про це ніколи не думав, але якщо Гідеон не губився, то почуття моменту, коли треба повертатися, у нього було і справді чудове. Ніко ж завжди, приймаючи вигляд птаха, просто вважав, що Гідеон має якийсь годинник.

— Чому ти так за нього турбуєшся? — Запитала Париса, перериваючи хід його думок. — Якщо не рахувати того, що ви друзі.

Ніко відкрив рота, але, повільно в нерішучості, вважав за краще промовчати.

А потім все ж таки повільно сказав: «Він ... дуже цінний».

Вдаватися до подробиць того, як саме використовувала Гідеона Ейліф, він не хотів. Просто не міг визначитися: чи можна назвати Гідеона втікачем, якщо винести справи його матусі за дужки. Сам Гідеон звинувачував себе, і тому Ніко не поспішав розкривати правду. Навіть якщо і вважав інакше. До того ж Гідеон, усвідомивши, що саме вимагала від нього мати, прийняв на себе тягар співучасника, спробував зав'язати і навіть щиро відшкодувати жертвам збитки.

Ось тільки він швидко зрозумів, що ховатися від мами (і її наймачів) не так просто.

— Ах так, – пробурмотіла собі під ніс Паріса, – його здібності можна з легкістю монетизувати. Безліч людей заплатила б за те, щоб заволодіти чимось уві сні, дізнайся вони про таку можливість. — Вона задумливо подивилася в порожнечу. — Ну, то й що саме ти шукаєш в архівах?

Розкривати правду було важко, але тримати її в собі сенсу Ніко не бачив. Якщо хтось і може допомогти – чи хоча б не випитувати у нього інформацію, – то це, мабуть, Паріса.

— Думаю, відомості про те, що він таке, – зізнався Ніко. — І що в нього за сили? Скільки йому відпущено. Чи жив раніше на землі хтось на кшталт нього. — Пауза. — Ось це все.

— Гідеон шукає родичів, я так розумію?

— В деякому розумінні.

— Шкода. Занадто людяно з його боку тужити за спільнотою.

Деякий час вони сиділи мовчки, під цокання годинника на камінній полиці.

У Ніко склалося почуття, що Паріса зараз поглибилася не в його думки, але у свої власні, і спостерігати це було цікаво. Вона ніби оберталася на одиночній орбіті, і енергія в кімнаті закручувалась навколо неї щупальцями цікавості, а не поширювалася назовні, як траплялося в інших, коли вони думали.

— У тебе має бути щось із собою, – сказала вона нарешті. — Якийсь талісман.

Ніко моргнув, піднявши погляд.

— Що?

— Якась річ при собі. Щось таємне. Щоб ти знав, де перебуваєш, – пояснила вона, – і чи існуєш на реальному плані. І твоєму другові Гідеону теж варто таку носити.

— Навіщо?

Ніко вражено дивився, як Паріса встає і млосно потягується.

— Загалом, ти поки не зрозумів, але причина, через яку ти не можеш відпустити побачене у себе в голові, у тому, що ти не знав, де знаходишся. — Вона обернулася до нього, посміхаючись куточком рота. — Це послуга, Ніко. Тобі треба придбати талісман. Знайди такий, тримай при собі, і більше не доведеться гадати, що є справжнє.

Вона розвернулася, всім своїм виглядом показуючи, що збирається покинути кімнату, але тут Ніко скочив на ноги і схопив її за руку.

— Ти ж не думаєш, що Каллум і справді завдав би тобі шкоди? — Запитав він, здивувавшись гарячості у власному голосі. Ще годину, та що там, п'ять хвилин тому він не дозволив би собі такої яскравої демонстрації вразливості, але зараз він терміново хотів дізнатися. — У сенсі, у реальному житті. Насправді, хоч би що це означало.

Париса злегка примружилася, щось прикидаючи в думці.

— Це неважливо, – сказала вона, знову розвертаючись, але Ніко потягнув її назад, благаючи:

— Як це неважливо? Ти ж бачиш, що в нього в голові стається, а я ні. — Він нарешті відпустив її, але напруженість, відчуття змови між ними не слабшало. — Прошу тебе, скажи, який Каллум насправді.

Коли Париса подивилася на нього, то на мить у її очах майнула нехарактерна для неї напруга. Ознака на те, що незабаром розкриється таємниця; проблиск правди, що проситься назовні. Паріса прийняла рішення, ледь зустрівшись з Ніко поглядом, але навіть після розмови, що відбулася так несподівано, він був не готовий до потрясіння.

— Не має значення, чи планує Каллум завдати мені шкоди, – сказала Паріса, – адже я сама вб'ю його ще раніше.

Потім вона подалася ближче і сказала таке, що Ніко сприйняв як удар, від якого не оговтався і через кілька годин.

— В чому справа? – знову запитала Рейна, різко повернувши Ніко вже до їхньої розмови, а він дістав з носка рожевий шип, що застряг у тканині. Мовчання Рейну ніколи не турбувало, але, мабуть, Ніко мовчав дуже довго. Сонце в цей час уже сідало, палаючи низько над горизонтом.

Ніко висмикнув із землі травинку. Цікаво, подумав він, а Рейна чула її крик? Згадавши, що всесвіт має нечутний йому голос, Ніко здригнувся. Ось ще одна деталь з багатьох тих, яких вже не забути. Плакало блаженне незнання, в якому перебував старий Ніко.

— Ти вбила б людину за володіння всім цим? – звернувся він до Рейни, негайно пошкодувавши. Аж раптом вона поцікавиться, звідки такі запитання, а він не зможе відповісти?

Втім, хвилювався він дарма. Рейна відповіла зовсім без запинки:

— Так. — Потім заплющила очі, мовчки гріючись на траві.

Частина сьома.

Намір

Рейна

Не те щоб питання про думку її не цікавили, проте Рейна була рада рушити далі. Зміни в тематиці інтригували: завжди виникало відчуття, ніби у програмі є якийсь прихований підшар і тебе несе потік, якого ти не побачиш, доки не пройдеш, не вбереш і не проковтнеш весь матеріал.

У Рейни була перевага: її виховали у східних традиціях, у популярності західних, тобто вона набагато охочіше погоджувалася із загальною ідеєю дуальності. Вона, як ніхто інший, бачила у всьому полюси, загадку протилежностей: приймаєш життя, приймай і смерть; є знання – є незнання; один переміг – інший програв. Без смирення немає амбіцій, адже певною мірою голод мав на увазі пересичення.

— Успіх – це питання ймовірності, – сказав Далтон. У міру того, як відсутність Атласу ставало дедалі помітнішим, він почав заповнювати прогалини в лекціях, виходячи за рамки вступного матеріалу. Бажанням вчити, однак, не горів і ходив з таким виглядом, ніби його відривають від важливої справи. Він прагнув піти в якесь інше місце і постійно витав у думках далеко від класу.

Проте всі настільки звикли до Далтона, що на той час вже сприймали його не як адміністратора (на зразок Атласа), а як кухаря, якого майже не бачили, чи домоправителя. Людину, яка забезпечувала господарство і не лізла в повсякденне життя.

— Успіх, – продовжував Далтон, – це і магія, і наука, яку прискіпливо вивчили як медити, так і смертні. Це шанс, але зміщений гральною кісткою, крен у бік кращого результату. Схильність до успіху це, зі зрозумілих причин, цінний актив. А ще це найпоширеніша магія навіть серед чаклунів низького рангу. Отже, питання антиуспіху…

— Антиуспіху? – здивовано перепитала Ліббі.

Рейна ось не зніяковіла. Успіх неминуче передбачав існування своєї протилежності.

— Антиуспіх, – підтвердив Далтон, – через брак кращого терміну. Це навмисне порушення ймовірності. Пристріт, псування, прокляття ...

— Бойова магія? — Запитав Ніко, який при всіх своїх кращих прагненнях бував часом безжально прямолінійний.

— Антиуспіх, – повторив Далтон. — Пристріт – це, зрозуміло, найбільш пряма форма. Навмисне викликана у жертви невдача. Інші два…

— Псування – це збентеження, заплутування, – сказала Ліббі. — А прокляття – навмисне заподіяння шкоди?

Вічно вона, навіть будучи впевненою у власній правоті, будувала пропозиції у формі питань. Мабуть, щоб не здатися агресивною. Наче когось тут можна залякати знанням матеріалу першого курсу.

— З наукового погляду, так, – підтвердив Далтон. — Але в інтересах Товариства нас турбують не так результати подібної магії, як її устрій. Які прокльони виявилися найефективнішими та чому. Головним чином, – сказав він, і його увага, як це часто траплялося, змістилася у бік Паріси, – як порушення успіху може знищити людину, збиваючи її зі справжнього – чи, швидше, відсутнього – шляху.

Він на мить зазирнув у темні очі Паріси. Прочистив горло.

— Природа – це хаос, а магія – порядок, проте між ними існує певний зв'язок. Спорідненість, – продовжував Далтон, – це природний носій механізмів антиуспіху, генетичної безперервності. Прокляття найчастіше передаються з покоління до покоління, переслідуючи нащадків роду. Подібний вид магії не такий простий, як може здатися; будь-яке заклинання, що викликає такі довгострокові наслідки, вимагатиме певного ступеня жертовності або втрати,від медиту що наклав його.

— Чому? — Запитала Рейна. Висловлювалася вона рідко, але влучно.

Рослини поруч із нею радісно заворушилися, спонукаючи говорити далі.

«Мамо, мамо, твій голос так приємно чути! Потіш наш слух!»

Рейна роздратовано закинула ногу на ногу.

— Чому? – луною озвався Далтон. Вигляд у нього знову став таким, ніби йому хотілося залишитися наодинці зі своїми думками. — Причина в тому, що нехай магія та природа мають різні форми, вони нероздільні. Магія має аспекти природи, а природа – аспекти магії, і спроба відірвати одне одного обернеться збоченням обох сторін. Це дезінтеграція самого натуралізму. Проклятий порушує баланс речей, спотворює всесвіт навколо себе. Магія успіху – це також збочення; і щоб якесь збочення протрималося, той, хто його викликає, повинен погодитися у певному сенсі, що якийсь уламок, шматочок його самого буде непоправно зламаний, на розплату порушення балансу.

— Я не питаю, чому це необхідно, – прямо сказала Рейна. — Я хочу знати, чому це працює.

Далтон глянув на неї пильно, з прищуром.

— Жертва має власну магічну силу, – сказав він. — Саме рішення зробити щось – це вже зміна, розрив природного порядку світу. Чи зміниться перебіг подій на користь чаклуючого незалежно від втручання? Так, звичайно, за умови, що будь-який результат, за ідеєю, можливий, – занудно пробубнив Далтон. — Однак зосередитись на якомусь одному наслідку – означає викликати необхідне зміщення, тривале та необоротне. Ми вивчаємо сферу наслідків, розуміючи, що ухвалити рішення, зважити його та визнати наслідки – означає насильно привнести якісь відчутні зміни до світового порядку. Така магія працює так само вірно, як і будь-яка інша.

— Ви що, натякаєте ті, ніби магія – це певний вид спіритуалізму? — Запитала Рейна.

«Мама каже правду! Мама вірно каже! Вона сама правда!»

— Іноді, – похмуро продовжувала Рейна, – ти сприймаєш магію як бога, енергію, а іноді як життя. Коли треба, це деякі антинаукові флюїди, але ми вже знаємо, що її поведінка передбачувана, а отже, підлягає навмисним змінам.

Далтон мовчки чекав, коли вона перейде до суті, і Рейна продовжила:

— Ви кажете так, ніби магія – це самостійна сутність, але в неї немає свободи вибору. Жодні дослідження не довели, що магія вибирає, як відзначити наміри чаклуючого. Вона просто працює чи не працює, залежно від здібностей мага.

Далтон подумав над її словами.

— Хочете сказати, у магії немає свідомості?

Рейна кивнула, а Паріса, що сиділа поруч, злегка задумалася.

— Магія не бог, – погодився Далтон, – це інструмент. Однак вона потай відповідає на відмінності в намірах того, хто нею користується, навіть на найменші. Це не дуже відрізняється від теорії загальної відносності, сказав він. — Намір не в змозі змінити фундамент науки чи магії загалом, але спостереження показують, що результати різняться залежно від вживання.

— Тобто вразить стріла ціль чи ні, залежить як від майстерності лучника, так і від визначених законів енергії? — Уточнила Ліббі. — Ви це маєте на увазі?

— І так і ні, – відповів Далтон. — Це не таке вже й просте рівняння. Правила смертності визначаються не одним обмеженням і двома, а безліччю. І коли йдеться про магію, то до уваги слід брати не лише лучника, – пояснив він, – але ще й стрілу. Бувають кам'яні стріли, бувають сталеві, а бувають паперові. Якщо стріла слабка, то тут ніякі навички не допоможуть.

— Тобто своїм наміром лучник не просто спрямовує стрілу, а й обирає якість? – насупившись, спитав Ніко.

— Іноді так і є. Проте буває, що стрілу творить щось інше.

— Стріла може створити себе сама?

Знову Ліббі. Далтон повільно обернувся до неї і деякий час розглядав мовчки. Мабуть, вона мала на увазі одне: якщо магія – це стріла, а ми лучники, то наскільки ми керуємо польотом? Проте спитала в результаті зовсім інше.

Інструмент – магія чи ми?

— А це, – сказав нарешті Далтон, – тема нашого сьогоднішнього уроку.

Ні Каллум, ні Трістан поки й слова не сказали, але це не здалося Рейні дивним. Як і те, що вони переглянулись. Одного разу це відбувалося з подачі Трістана – він поглядав на Каллума, ніби перевіряючи, чи на місці ліва нога, чи не пропала сорочка, в якій він вийшов до сніданку… Тепер же Каллум ніби проводив рутинну перевірку систем пасажирського поїзда, захищав свої активи. .

Рейна глянула на Ніко, якому філософське підґрунтя бесіди стало нецікавим. Чи думав він ще про те, що йому відкрила Паріса? І які у нього наміри?

Рейну Ніко не вб'є. Рослини, зміючись, відповзли геть, зашипіли від злості при думці про те, що хтось на неї взагалі зазіхне. З практичної точки зору про таке навряд чи хтось замислювався: Рейна не була ні першим, ні останнім кандидатом, випадаючи зі списків потенційних цілей та жертв. У глибині душі всі мали рівні амбіції – кожен жадав чогось, – а ось полярності групи замикалися на людях, невідповідностей яких ніяк не виправити. Наявність Паріси мало на увазі існування Каллума, і цього напруження інші не розуміли. Незвичні до того, що завжди є два полюси, решта змушена обирати.

Потім Рейна подивилася на Парісу і накинула варіанти. З одного боку, вона б від Париси позбулася з радістю. З іншого, Паріса свою гру вела добре; навряд чи хтось зумів би переконати Трістана чи Ліббі її вбити. Ні, Ліббі взагалі можна і не враховувати. Аж надто вона вередлива, нікого сама не вибере. Хіба що Каллума. Таке можливо. Зрештою, астральна смерть Паріси стривожила Ліббі більше за інших.

Згадавши згаданий інцидент, Рейна знову глянула на Каллума, придивившись уже уважніше. Рослина в нього за спиною затремтіла, і Рейна насупилась на знак згоди. Каллум їх усіх турбував, навіть найпростіші форми життя це відчували. Каллум – очевидний вибір, але одностайності заважає одна перешкода. Трістан. Чи захоче він убити Каллума? Ні, дуже навряд, і тому Каллум з такою постійністю його перевіряє.

Інцидент зі смертю Паріси ніби розколов решту на партії – на тих, кого він стривожив, і тих, кого ні, – а Трістан стояв посередині.

Може, взяти і Трістана позбутися?

Паріса подивилася на неї, вигнувши брову. Щось Рейна розслабилася; якось аж надто грубо допустила цю думку.

«Тільки не вдавай, ніби знаєш, що таке справжня дружба, – подумки відповіла вона Парісі. — Ти б кинулась проти друга за першої зручної можливості».

Паріса посміхнулася куточком рота. Злегка знизала плечима – не погоджуючись, але й не заперечуючи нічого, – і знову подивилася на Далтона. Той якраз почав обговорювати прокляття різних форм свідомості, але тут за ним відчинилися двері і на порозі несподівано з'явився Атлас.

— Не смію вас перебивати, – запізно сказав він. Атлас, як завжди, був одягнений у діловий костюм. Мабуть, повернувся з якоїсь зустрічі. Рейна, яка ніколи не обіймала посту Зберігача елітного таємного суспільства, поняття не мала, в чому полягають його рутинні справи. Атлас тим часом зняв з передпліччя парасольку і поставив її біля дверей, притуливши ручкою до одвірка.

Спочатку це було навіть нормально. Коли кандидати приступили до занять, Атлас був щоранку, але, як і Далтон, відступив трохи, варто було класу освоїтися. Однак сьогодні його поява відчутно змінила хімію у кімнаті.

Далтон кивнув на знак вітання і вже хотів продовжити оголошувати список рекомендованої літератури, але Ліббі несміливо підняла руку.

— Вибачте, сер, – звернулася вона до Атласа, – якщо ви тут, я б хотіла запитати, чи обговорюватимемо деталі ініціації?

Усі в кімнаті завмерли.

Далтон завмер, наче робот, якого закоротило. Ніко обмер. Щоправда, обмер він особливим чином – ніби згадавши щось важливе, скажімо, про включену вдома духовку. Трістан дивився прямо перед собою, вдаючи, ніби не чув питання (фіг там), а Каллум тиснув у собі сміх, ніби нескінченно програвав у думці цей момент, вичавлюючи з ситуації весь гумор.

Найменше вразилася Паріса – мабуть, знала, що Ліббі скаже ще до того, як та відкрила рот. Вона ж телепат. Втім, ніхто, мабуть, у кімнаті не сумнівався: якісь секрети має і Паріса.

Лише Ліббі залишалася з порожніми руками.

— Ми тут вже майже рік, — нагадала вона. – І всіх уже встигли відвідати члени іншої організації, чи не так?

Ніхто нічого не підтвердив, але це її, певне, не збентежило. — Ось я й подумала: чи не час сказати, що далі? — Насторожено озираючись, запитала Ліббі. — Буде якийсь іспит чи…

— Вибачте за стислість, – сказав Атлас. — Вам як групі варто до кінця місяця вибрати, кого з однокласників слід елімінувати. Деталі ж поки що обговорювати ще рано.

— Ось як? — Нахмурившись, запитала Ліббі. — А враження таке, що…

— Суспільство неспроста залагоджує справи певним чином, – перебив Атлас. — Поки що це може бентежити, але я не дозволю поспіху переважити важливість прийнятої нами методики. Боюсь, ефективність організації – це лише один із багатьох наших турбот.

Зрозуміло було, що більше жодних відповідей Ліббі не отримає. Не менш ясно читалося її невдоволення незнанням.

— О. — Вона схрестила руки на грудях і звернулася до Далтона: — Перепрошую.

Далтон без особливого ентузіазму повернувся до лекції, і решта дня все йшло по накатаній.

Втім, для Рейни той день відзначився монументальним здобутком. Тепер вона точно знала: у темряві блукає одна тільки Ліббі. А отже, якщо інші знайомі з умовами посвячення і досі не покинули клас, вони таємно дійшли того ж висновку, що й Рейна.

Всі вони готувалися вбити – і не має значення кого. П'ять стріл були не тільки смертельно гострі, а й накладені на тятиву.

Губи Рейни коротко смикнулися в посмішці. Передчуття.

«Мама, мама, мама буде жи-и-и-ити!»

Трістан

— Можливо, нам варто вбити Роудс, – сказав за сніданком Каллум, і Трістан, переставши жувати, насилу проковтнувши шматок тосту.

Каллум скосив на нього погляд і трохи знизав плечима.

— Це ж практично, – додав він. — Вони з Вароною – пара однакових, чи не так? Навіщо тримати обох?

Каллум уже не вперше порушував цю тему, але Трістан, як і раніше, відповідати не поспішав.

— Чому тоді не вбити Ніко?

— Можна і його, мабуть. — Каллум узяв чашку з кавою і трохи відпив. — Я на це пішов би.

Поставивши філіжанку на стіл, він глянув на відкладений у бік Трістаном тост.

— Все добре?

Трістан скривився.

— Ми з тобою обговорюємо, кого з нас убити, Каллуме. Як мені тут спокійно їсти?

— Невже? Ти ж ще тут, а отже, мусиш і далі поводитись саме так, ніби все добре.

— І все ж ... — У Трістана боліло в животі. Або в грудях. Його нудило, і він почував себе розбитим. Чи не це мав на увазі Далтон, говорячи про те, що людині доведеться зламатися? Можливо, їх якось різали і, вилучивши мораль, зшивали наново, робили їх неповноцінними. Можливо, до кінця його колишні переконання перетворяться на рудимент на зразок хвоста. Невеликої шишечки в основі світоглядного хребта.

Напрочуд, як легко йому на думку прийшла ця думка. Хіба він не повинен був відмовитися, відсахнутися, втекти? Ні, вона вгніздилася в голові і з кожним днем ставала все більш очевидною. Зрозуміло, хтось має загинути. Могутня магія вимагала джерела енергії, а жертва за своєю природою давала таку величезну силу.

Так принаймні думав сам Трістан. Де-небудь, на якомусь рівні вище йому подібні дрібниці на кшталт людських життів чи добробуту ролі не грали; і таку ціну платили, майже не замислюючись, на користь продуктивності, в ім'я загального блага.

Думки та молитви.

— Може, вона не працює, якщо нічого не відчуваєш? – промимрив Трістан, і Каллум різко підвів на нього погляд.

— Що?

— Та я про те…

До речі, про що він? Це ж Каллум, зрештою.

— Забий.

— Колись ти вірив у мене. — Каллум міцніше стиснув у руці чашку. — Тепер все?

— Ну просто…

— Я так виживаю, – сказав Каллум грубим тоном. Мабуть, відчув себе відданим. І Трістан здригнувся, згадавши його слова: «Вбитої довіри вже не воскресити». — Я думав, що ти це вже зрозумів.

— Я й розумів. Розумію, – виголосов Трістан. — Просто ти так говориш…

— Як? Бездушно? Холодно, байдуже, подвійно? — Пауза. — Чи зло? Так ти хотів сказати?

Мовчання.

Каллум повернувся і подивився на Трістана, чекаючи, але той не підвів голови.

— Ти не зрозумів, так?

Трістан мовчав.

— Ми такі не тому, що в нас чогось немає, а завдяки тому, що ми маємо, – сказав Каллум, нетерпляче підвівшись. — Ким стала б Паріса, якби не прочитала вона думки брата? А Рейна – якби з неї від народження не смоктали енергію?

— Каллум, – видавив Трістан, – я тільки хотів…

— Що? Демонізувати мене? Наприкінці всі ми зробимо той самий вибір, Трістан. А загалом, ми вже його зробили. — Каллум щільно стиснув губи, чи то від злості, чи то від болю. — Зрештою, ми з тобою вирішимо когось вбити. Чи зменшить твою провину те, що ти зумів заглянути глибше?

Трістан уже невиразно подумував посперечатися з Каллумом: «Мова ж про совість, про людину, а твоя рішучість – вона як у робота, як у машини. Я не зможу жити по-старому, я не зміг би стати підробкою себе самого, у мене в грудях серце б'ється, а твоє – де воно?»

Але він промовчав.

— Ти тут, – сказав Каллум, – тому не менше за мого прагнеш отримати щось. Силу, розуміння ... Не суть. Можливо, ти хочеш знань, а може, й ні. Або ти думаєш покинути Суспільство і в ту ж мить захопити компанію Джеймса Вессекса. Або ти його збанкрутуєш, а доньку занапастиш. Може, такою буде твоя помста, відповідь, зізнаєшся ти собі чи ні.

Трістан насилу проковтнув.

— Може, ти й бачиш інших, Трістане, зате мені видно ті сторони тебе, які ти сам собі розгледіти не дозволяєш. Це, Трістане, моє прокляття, мати його.

Каллум підхопився і приготувався піти.

— Немає у світі людини, яка б бачила себе так, як бачу її я, – прогарчав він, але попередження (або погрози) у його голосі не було. — Думаєш, якщо ти зволікаєш, то ти хороший, краще за інших? А ось і ні. Кожному з нас чогось не вистачає. Ми надто могутні, надто неймовірні, і як же ти не бачиш, що це через наші недоліки? Ми порожні і намагаємось заповнити ці лакуни, спалюємо себе, аби довести, що ми нормальні, що ми звичайні. Що ми, як і все у світі, теж горимо.

І в розпачі опустивши руку, він розвернувся.

— Ми медити тому, що нам вічно чогось не вистачає, – хрипко промовив Каллум. — Ми – не нормальні. Ми боги, народжені з болем усередині. Ми істоти-підбурювачі, і у нас є вади; хіба слабкості, які ми всім демонструємо, не справжні. Ми не м'які. Рани та крихкість нам не загрожують, ми їх лише імітуємо. Ми переконуємо себе, ніби вони у нас є, але насправді наша єдина вразливість у тому, що ми більші, сильніші за всіх – і знаємо це. Ми дуже близькі до всемогутності, ми голодні, ми пристрасно його бажаємо. Інші люди бачать свої обмеження, Трістане, а у нас їх немає. Ми хочемо знайти наші неможливі грані, схопитися за межі, яких просто немає, і це… — Каллум видихнув. — Це зведе нас з розуму.

Трістан, раптово відчувши спустошення, глянув на недоїдений тост.

Каллум, навіть не думаючи пом'якшувати тон, продовжував:

— Ти не хочеш божеволіти? Вибач, але ти вже здурів. Облиш це місце, і безумство потягнеться за тобою. Ти зайшов надто далеко, та й я теж.

— Я не вб'ю Роудс, – сказав Трістан. — Не зможу.

Каллум напружено почекав деякий час, а потім повернувся на місце. Пригладив волосся і провів рукою над чашкою кави, розігріваючи її.

— Так, – невиразно промовив він. — Паріса про це подбала.

Залишок дня Трістан ходив приголомшений. Він відчував слабкість, ніби йому завдали рану, що не гоїться. Дико загострилися сумніви у собі та інших. Адже одна річ, коли тебе зрозуміли, розглянули, і зовсім інша – це просто невідворотно, – коли тебе використовують проти когось. І Паріса, і Каллум розглянули межі Трістана, яких сам він або не бачив, або не розумів, і обидва, в принципі, один одному не довіряли. Що ж вони такого в ньому знайшли, якщо хочуть використати? Невпевнений, Трістан валився, розсипався під гнітом своїх сумнівів.

Навколо панувала невизначеність: часу немає, нескінченності теж; є лише інші виміри, інші плани та інші люди, які це бачать. Може, Трістан любив Каллума? Чи Парісу? А може обох? Чи ні його, ні її? А раптом він обох взагалі ненавидів? Майже ні хріна не вірив їм, але їх його недовіра не бентежила, адже вони й так були в курсі – та недарма? Можливо, Трістан і не бачив свого місця у грі цієї пари? Подумавши так, прикинувши ступінь власного ідіотизму, Трістан уявив, як Ліббі розчаровано дивиться на нього і трохи похитує головою.

Може, це він її кохав? І справжнє безумство полягало в тому, як відчайдушно він чинив опір почуттям?

Неважливо, чого Трістан хотів, куди важливіше було у щось повірити. Перестати розглядати шматочки і побачити картину загалом. Він хотів користуватися магією вільно, а не боротися з нею. Хотів те, чого не розумів. Трістан ходив розфарбованою кімнатою, люто протоптуючи доріжку від апсиду і до дверей. Рух, однак, не допоміг розвіяти туман нерозуміння, але сидіти Трістан не зміг би. Тоді він заплющив очі і потягся до чогось щільного, відчув у повітрі тугі волокна. Захисні чари будинку, накладені Ніко та Ліббі, нагадували ґрати, прути яких було не розхитати. Трістан зачекав, а потім спробував щось інше: стати їхньою частиною, з'єднатися з ними.

Себе він відчував тепер як іскорку життя, водночас на своєму місці й ні. Виходила така собі медитація. Тристан зосередився зв'язку з оточенням, але що глибше йшов він у власні думки, тим складніше ставало усвідомити себе у фізичної дійсності. Позбавлений зору, Трістан орієнтувався, покладаючись на почуття і пам'ять: тверді половиці, запах розпалювача, що горить, в каміні, атмосфера особняка, який він сам же і наповнив магічними аномаліями, – все це він відкинув разом з упередженнями. Він був ніде і скрізь, ніким і всім водночас. Позбувся необхідності набувати форми.

На його неабиякий подив, звідкись із невідомого часу залунав голос Паріси:

— Тобі треба придбати талісман, – сказала вона. — Знайди такий, тримай при собі, і більше не доведеться гадати, що є справжнє.

Трістан злякано розплющив очі і побачив, що стоїть на тому самому місці, під куполом розфарбованої кімнати, а поряд – нікого й нічого.

Куди він тоді переміщався? Та й чи переміщався? Може, Париса якось залізла до нього в голову чи то були спогади? Хто тоді створив цю магію: вона чи він?

Як тут не гадати, що реально, а що – ні?

Зрештою Трістан струснувся і підвівся на ноги. Повагався трохи і, подумавши, написав на аркуші паперу те, що знав і розумів тільки він, а потім прибрав його в кишеню.

У невеликій їдальні біля кухні, коли Трістан увійшов, Каллум підвів погляд і приготувався до продовження розмови.

— Я не сваритися прийшов, – сказав Трістан, похитавши головою. — Ти, звичайно, маєш рацію. Я знаю, що ти маєш рацію.

Це явно не переконало Каллума, бо дивився він насторожено.

— Це що, згода чи комплімент?

— Ні те ні інше. Констатація факту. Або швидше білий прапор.

— Союз пропонуєш?

— Або вибачення, – сказав Трістан. — Що тобі більше подобається.

Каллум вигнув брову.

— І те й інше мені навряд чи потрібне.

— Може і так. — Трістан схрестив руки на грудях і привалився до одвірка дверей читального залу. — Вип'ємо?

Каллум ще якийсь час придивлявся до нього, а потім, кивнувши, закрив книжку, яку читав, і легко піднявся на ноги.

Удвох вони відпрацьованим маневром перемістилися до розфарбованої кімнати. Каллум забрав у кутку пару склянок і обернувся.

— Віскі?

— А то.

Каллум як завжди, не скуплячись на магію, створив випивку помахом руки, а Трістан сів на звичне місце. Рухалися вони відпрацьовано, повторюючи давно завчені рухи, і Каллум вклав одну склянку в долоню Трістану, а другу взяв собі. Деякий час вони мовчали, насолоджуючись напоєм. Це була каламутна, слабка суміш, яка шовковисто відливала бурштином на світлі, як відполірована поверхня. Їм це дуже подобалось.

— Необов'язково вибирати Роудс, – сказав нарешті Каллум. — Але визнай, що вона слабка ланка.

Трістан пригубив віскі.

— Знаю.

— Слабка, однак, не означає «безкорисна».

— Знаю.

— І якщо твоя прихильність до неї…

— Ні. — Трістан знову пригубив напій. — Сумніваюся.

— А. — Каллум повернув голову в його бік. — Для протоколу: вона проводила дослідження щодо її померлої сестри.

Трістан моргнув.

— Що?

— Її сестра померла від дегенеративної хвороби. Я ніби вже говорив.

Ні, не говорив, а дарма чи ні – Трістан так і не зрозумів.

— Звідки ти знаєш?

— Знаю – і все тут, – просто відповів Каллум. — Легко визначити тих, хто бачив, як згасає інша людина. Їх переслідують інші думки. — Він помовчав і додав: — А ще вона запитує книги про дегенеративні хвороби, але бібліотека поки що відмовляє.

— І це ти знаєш, бо…

— За збігом. Адже ми в одному будинку живемо.

— А. — Трістан прочистив горло. — Звідки мені знати, що ти зі мною чесний?

— Який мені сенс тобі брехати?

— Ну, не те щоб тобі було невигідно отримати когось.

— Когось чи тебе?

— Ти мені скажи. — Трістан глянув на нього скоса, і Каллум зітхнув.

— Ти не звик, щоб тебе хотіли, так?

Не встиг Трістан видати дуже складну для себе відповідь, як Каллум пояснив:

— Як друга, я хотів сказати. Людину. — Пауза. — Та будь-кого.

— Я тебе благаю, вистачить з мене на сьогодні психології.

— Добре добре. — Посмішка Каллума здригнулася. — Проблеми з татком.

Трістан кинув на Каллума злий погляд, і той засміявся.

— Що ж, віскі хороший, та й компанія теж. Як не дивно, це головне, за що я тебе ціную, Трістане. За розкішні розмови.

— Я не назвав би їх розкішними.

— А моменти мовчання здаються мені особливо привабливими.

Як навмисне вони сиділи в мовчанні деякий час, просочуючись полегшенням розв'язаного конфлікту.

За кілька хвилин тихого спільного сидіння Каллум глянув на годинник.

— Ну, час мені спатки. — Він підвівся, опустивши порожню склянку на стіл. — Ти ще не лягаєш?

— Посиджу трохи, – відповів Трістан, і Каллум кивнув головою.

— Як би там не було, – сказав він, поплескавши Трістана по плечу, – ті межі твоєї сутності, які ти начебто ненавидиш, навряд чи викликають огиду.

— Дякую, – коротко відповів Трістан, і Каллум знову від душі розреготався. Широким кроком він залишив кімнату, і тепло його магії зникло слідом, розчиняючись у темряві.

Трістан, залишившись наодинці з собою, при світлі каміна, поставив склянку на стіл і дістав із кишені складену записку і прочитав її. Вона слабо тягла на магічний талісман, але все ж таки залишалася шматочком незмінної реальності, за яким він міг визначити правду.

Він записав, чого хотів би випити ввечері, залишившись на самоті і не зазнавши нічиєї дії:

Келих вина. Витриманого. Зі Старого світу.

Трістан підняв погляд на запітнілий стакан віскі: по стінці на стіл приречено скотилася крапелька піт.

— Сука, – вилаявся Трістан і зім'яв записку.

Ліббі

— Міс Роудс, – чемно сказав Атлас, – яка несподіванка.

Ліббі, насупившись, затрималася у дверях читального залу. Атлас сидів за одним із невеликих столиків, все ще поглинений змістом книги. Навіть не відриваючись від неї, він зрозумів, хто увійшов, а Ліббі це говорило багато про що.

— Не така вже й несподіванка, – вголос промовила вона, – так?

Атлас нарешті відклав книгу і, посміхаючись краєм рота, підняв погляд.

— Що мене видало?

Головним чином те, що її парафія його не потривожила. Жодної тут магії, просте спостереження.

— Здогадалася, – відповіла Ліббі, і Атлас запросив її сісти.

— Як ви дізналися, що я тут?

Чари спостереження. Зрештою, це ж вона їх створювала.

— Далтон щось таке казав, – сказала Ліббі, висуваючи стілець із-за сусіднього столика.

— Гм-м, – промимрив Атлас і побарабанив пальцями по обкладинці книги. Хоч як абсурдно, але це була «Буря». — Я так розумію, у вас ще залишилися питання щодо ініціації?

— Так, – сказала Ліббі, – кілька.

А взагалі їх було багато, і Ліббі не знала, з чого почати.

В останні пару днів вона чим тільки не займалася, але й дослідження не забула. Після візиту форумчан знову взялася шукати хоч якісь відомості про хворобу Кетрін, але нічого конкретного не знайшла. Бібліотека видавала – чи була запрограмована видавати – лише літературу за поточним завданням: дегенеративні прокляття, їх тривалість і зворотний бік. Розпад як процес природної ентропії Ліббі не могла вивчити. За всіма запитами, якщо вони не ставилися до вивчення навмисного заподіяння шкоди – «антиуспіху», за визначенням Далтона, – Ліббі відмовляли.

Вона вже задумалася, хто це не допускає їх до іншого змісту архівів, коли до неї у розфарбованій кімнаті причепився Ніко. Він потяг її до каплиці, де в них відбулася розмова на зовсім іншу тему. Виглядав Ніко надзвичайно засмученим.

— Я маю тобі дещо повідомити, – сказав він, зачиняючи двері. — Тобі це не сподобається.

— На рівному місці? Сумніваюсь. — Лібі взагалі не подобалося, коли Ніко казав їй те, про що вона не просила, і думки міняти не збиралася. Вона вже відкрила рота, маючи намір висловити йому, мовляв, у неї інші плани, тут дме і взагалі їй цей спектакль не до душі, але він її швидко перебив:

— Ти просто ... не роудствуй хоча б недовго, гаразд?

— Повторюю, Варона: нічого з мого імені дієслово робити.

— Як скажеш. — Він помасажував скроні, омиваємі через вітражний триптих світлом.

— Послухай, Фаулер цього точно говорити не можна ...

— Я Езрі нічого не кажу, – відрізала Ліббі, завбачливо розлютившись. — Віднедавна.

Ніко здивовано моргнув.

— В якому сенсі?

— У жодному. — Йому вона точно нічого пояснювати не стала б. — Не хочу говорити про це.

— Гаразд, просто… — Ніко видихнув і, чуючи, як його слова луною віддаються від обшитих панелями стін каплиці, понизив голос. — Мені здається, – зашепотів він, – що про елімінацію одного з кандидатів нам говорили… у буквальному значенні.

Ліббі не на це чекала. Зовсім не цього.

— Що?

— Шостий член класу, той, який не пройде ініціації… Мені здається, його… — Повисла тривожна пауза.

— Що його?

— Та боже ж ти мій! — Ніко однією рукою скуйовдив на собі волосся. — Вб'ють, ось що.

— Ні, – відповіла Ліббі. — Це ж безглуздо. Неможливо.

— Та я сам розумію, – машинально відповів Ніко. — Але, з іншого боку, це так?

— Нісенітниця. — Ліббі зло подивилася на нього і спохмурніла. — Хто тобі це сказав?

— Паріса, але ...

Враховуючи, що вона думки читає, це стривожило трішки сильніше.

— Значить, Паріса просто щось не так зрозуміла. Або бреше.

Ніко, як не дивно, вагався.

— Це навряд, Роудс.

— Ну знаєш, це ні в які ворота не лізе, – жовчно зауважила Ліббі. — Ми просто не можемо бути частиною… якоюсь там… — Вона схвильовано спробувала підібрати потрібне слово. —Якогось там смертельного змагання…

— Може, й так, – погодився Ніко. — Може, це просто хитрість чи щось таке. А може, це якось пов'язано з темою наміру, про яку втирав Далтон, – помахав він рукою, маючи на увазі лекцію, яку, напевно, прослухав навпіл. — Може, треба просто цього захотіти, щоб воно спрацювало, але…

— Що означає «спрацювало»?

— Ну, Паріса каже…

— Та ні хріна твоя Паріса не знає, – рішуче заявила Ліббі.

— Гаразд, дивно, може, і не знає, але в мене така інформація, і я її до тебе доношу. Твою матір, – різко вилаявся він, і його голос зрикошетував від високих готичних арок, – ти просто нестерпна.

— Це я? — Розсердилася Ліббі. — А хто ще знає?

Ніко здригнувся.

— Я гадаю, що всі.

— Ти думаєш?

— Я… — Він затнувся. — Гаразд, я впевнений у цьому.

— Серйозно? Всі?

— Так, Роудс, всі.

— Бути цього не може.

Ліббі чудово розуміла, що повторюється, але ніяк не могла змусити себе змінити платівку.

— І що, Атласа запитати ніхто не потрудився? – розлютившись, поцікавилася вона. — Він це хоч якось підтвердив?

— Не знаю, але…

— Ах, ти не знаєш!

— Елізабет, та послухай ти нарешті.

— З якого дива? Це ж абсурд!

— Ну гаразд, – підняв Ніко руки. — Коротше, мені це теж огидно, просто...

— Що просто? — Накинулася на нього Ліббі. — Що тут може бути просто, Вароно? Заради чого з цього ти б убив?

— Боже мій, Роудс, а за що б тут не вбила ти?

Ніко мало не закричав на неї, але вчасно закрив рота і вражено заморгав.

— Я тільки хотів сказати, – затараторив він, а потім потряс головою і скривився. — Ні, забий. Поговоримо, коли ти все це перевариш і будеш готова. Прямо зараз я нічого пояснювати не стану.

— Варона, – прогарчала Ліббі, але він уже покидав каплицю, пересмикуючи плечима, наче поспішав піти з морозця. Отже, Ліббі через чари спостереження дізналася, що Атлас Блейклі, який запропонував можливості, про які вони і мріяти не сміли, – не згадавши, щоправда, при цьому, яку ціну належить заплатити, – зараз один у читальному залі. Вона опустилася на запропонований ним вільний стілець.

Тільки цього разу все буде інакше, сказала вона собі. По іншому ніяк.

— Напевно ви знали, що попереду на вас чекає щось таке, – сказав Атлас, висмикуючи Ліббі з недовго ступору.

Вона навіть не спитала, звідки йому відомо, про що вона розмірковує.

— То це правда?

— Все не так сумно, – добродушно промовив Атлас. — А взагалі так, одному з вас належить померти.

Ліббі трохи сповзла з дерев'яного стільця, не знаючи, як відреагувати. Почасти їй здавалося, ніби вона все це собі уявляє. Аж раптом це сон? Та ні, звичайно ж, дійсність, проте Ліббі ні на гріш не вірила, що Атлас візьме і підтвердить підозри Ніко.

— Адже так…

— Іноді це змова, – визнав Атлас, милостиво позбавивши її необхідності лепетати щось далі. — Іноді це нагадує березневі іди[24]. Однак найчастіше це жертвопринесення, а отже, пов'язане з великою скорботою.

— Так... – знову випалила Ліббі, але затнулась, не знаючи, як почати. — Як же…

— Як ми можемо просити цього від вас? Насилу, – зізнався Атлас. — Це, боюсь, давня практика. Ровесниця самої бібліотеки. Чи ти можеш уявити, якою магією володіє медит твого калібру? — Поставив він питання, яке, здавалося, не могло не викликати в неї тремтіння. — Колосальність такого підношення стабілізує магію самих архівів.

Ліббі аж зблідла – настільки ненормально це звучало.

— Це ж… це…

— Необхідність, – підказав Атлас. — Із кожним новим поколінням присвячених міць архівів зростає. З кожним новим медитом, який навчається у цих стінах, ми розширюємо горизонти та сферу застосування наших знань. Так само незмірна і цінність того, що ми отримуємо натомість. Можливо, ти й сама це вже помітила? — З помірною байдужістю промовив він. — Зауважила, що твоя сила, твоя енергія тепер інші? Вони більші. Або так: результати твоїх заклинань набагато потужніші, ніж раніше.

Не сміючи заперечувати, Ліббі в мовчазному виклику стиснула кулак.

— Ви вже знаєте, міс Роудс, що сила даремно не дається, – попередив Атлас. — Її не створиш на порожньому місці, не зачерпнеш із порожньої криниці. Найперший принцип магії завжди залишається незмінним: у неї є ціна. За всі привілеї доводиться платити, і якщо ви берете їх, то повинні мати гідність і не скупитися.

Мельком і зовсім наперекір її волі, Ліббі згадала слова Далтона – ті самі, які вона спершу знайшла дуже раціональними і вагомими. Намір чи матерія удачі та антиудачі – це могутня, переважна сила. Це складно й незворотно, адже людину зіштовхують зі стежки, якою їй призначено було пройти.

А вона, безперечно, обрала цей.

— Так нам раніше не сказали, – глухо промовила Ліббі, і Атлас кивнув.

— А нікому ніколи не кажуть, міс Роудс.

— Ви б нам сказали?

— Звісно, свого часу. Таємниці зберігати важко, та й Форум постійно втручається.

Ліббі заскреготіла зубами.

— Звідки їм про це відомо?

— Суспільство – дуже давнє, як і його вороги. Люди – істоти, схильні помилятися. Принаймні краще втручання Форуму, ніж корпорації «Уессекс». У капіталізму є жахлива звичка забувати будь-які принципи.

Та як він може бути таким байдужим?

— А ваші принципи якимсь чином живуть?

— Був би інший шлях, – просто відповів Атлас, – ми б його побачили.

Ліббі трохи знітилась, не знаючи, хоче вона питати далі чи ні.

— Ви хочете знати як, – припустив Атлас, і Ліббі підвела погляд, скривджена його співчуттям. — Це слушне питання, міс Роудс. І ви маєте право його задати.

— Це… – Вона замовкла. — Це… якийсь ритуал на честь повного місяця, якийсь звичай, обряд? Проходить щороку, у день сонцестояння, рівнодення чи чогось там ще?

— Ні, нічого подібного. Жодних місяців і хитрощів. Лише жертва, шматочок цілого.

— І тільки?

— Тільки? – луною повторив Атлас, і Ліббі моргнула, здивована тим, що саме це його сполошило. — Це ніяка не дрібниця, міс Роудс. Подобається вам чи ні, але всі ви пов'язані спільним досвідом, – повідомив її Атлас, в голосі якого прорізалася небувала твердість. — У тому, як ви співналаштуватися, немає ніяких дрібниць, які можна було б легко забути. Узи між усіма вами, без винятку, з кожним днем стають міцнішими. Мета елімінації не у рятуванні від зайвого та непотрібного, а в тому, щоб віддати те, без чого ви – не ви. Будинок та його архіви розумні, ви знаєте? — Ліббі неохоче кивнула. — Що, як не смерть, наділило б життям знання, які ми оберігаємо?

— Виходить, нам треба просто вбити когось? — Зробила гіркий висновок Ліббі. — І все? Ні тобі конкретного способу, церемонії чи певного дня?

Атлас похитав головою.

— І ви кожні десять років просто стоїте і спостерігаєте як хтось вмирає?

— Так, – сказав Атлас.

— Але…

— Міс Роудс, уявіть масштаб, – м'яко промовив він. — Які спеціальності є корисними для світу, а які ні. Це не завжди питання особистих симпатій.

— З якого дива, взагалі, обирати безуспішні спеціальності? – підкинулася Ліббі. — Хіба ви самі не казали, що кожен у класі – це найкраще, що може запропонувати світ?

— Звичайно. Однак завжди, у кожному циклі є учень, який не повернеться, і Суспільство це усвідомлює. Цей чинник, члени ради зобов'язані враховувати обговорюючи, чиї кандидатури приймати до розгляду.

— Хочете сказати, когось… вибирають на забій?

Сама думка про це вражала. Від обурення у Ліббі закипіла кров у жилах, і вона відчула хвилю протесту.

— Ні, звичайно, – посміхнувся Атлас. — Але цей момент враховують.

Так, у тиші, яку ніщо не порушувало, вони й сиділи, поки нарешті Ліббі не піднялася, незграбно, і не пішла до виходу. На півдорозі вона обернулася.

— Архіви, – сказала вона, запізно згадавши сестру. — Хто слідкує за тим, що нам можна видавати?

Атлас підняв погляд і довго, вивчаюче дивився на неї.

— Бібліотека й стежить.

— З якого дива мені в це вірити? — Запитала Ліббі і тут же, охоплена пекучим розчаруванням, додала: — З якого дива мені взагалі вам вірити?

Атлас ніяк не змінився на обличчі.

— Я не керую архівами, міс Роудс, якщо ви про це. Є багато чого, до чого і я не маю доступу.

Ліббі ніколи б не подумала, що доступ до архівів – справа принципу та особистості. Вона уявляла, як отримає відповіді на нерозв'язні питання, домагаючись чогось, а не одним фактом свого існування.

— Але ж це ваше Товариство!

— Ні, – поправив Атлас. — Я один із Хоронителів. Я не володію Суспільством і не керую ним.

— Хто тоді керує? — Розлютилася Ліббі.

Атлас злегка, байдуже знизав плечима.

— Хіба стріла не може спрямовувати саму себе?

Відповідати Ліббі не стала. Натомість, вона різко розвернулась і розчаровано рушила до сходів, а там попрямувала до себе в кімнату.

У коридорі галереї вона зіткнулася з тим, хто в цей момент виходив із-за рогу. Якби вона не ув'язла так у своїх думках, помітила б його наближення заздалегідь. А так…

Трістан утримав її від падіння, схопивши за плечі.

— Ти Парісу не бачила? – спитав він, а Ліббі, через те, що була в сильно засмучених почуттях – людина вона, мати вашу, чи хто? – звела на нього сердитий погляд.

— Іди на хер, – отруйно відповіла вона.

Трістан приголомшено моргнув.

— Що?

— Ти все знав. — А, то ось у чому справа була. Зазнавши запізнілого осяяння, Ліббі раптово усвідомила всю силу свого обурення. — Ці твої безглузді гіпотетичні проблеми з вагонетками… Ти весь час знав правду, так? – звинувачуючи кинула вона. — А мені не сказав.

— Знав ... — Він осікся, придивившись до виразу її обличчя. — У сенсі, про…

— Так. Про смерть, вбивство, щоб його.

Трістан здригнувся, і на мить Ліббі переповнила ненависть, огида до нього.

— Я не… — Вона замовкла, охоплена болючим болем, не в змозі – та й не бажаючи – шукати ніякі грані, різницю між «не можу» та «не стану». — Не можу я і не стану…

— Роудс. — Трістан не відпускав її. — Так, я мусив тобі розповісти. Розумію, ти злишся.

— Злюсь?

Вона не те щоб не злилася, хоча навряд чи це було слушне слово. У ній справді щось зріло, як нарив, і це, можливо, навіть був гнів. Ліббі вже давно навчилася керувати своїми магічними імпульсами, тримати їх у вуздечку, проте зараз у ній спалахнула іскра, запахло димом.

— Повір, Трістан, «злість», – закипаючи, сказала Ліббі, – навіть близько не описує ...

— Ніхто з нас взагалі не знає, скільки в цього Товариства влади, – нагадав Трістан, понизивши голос до шепоту, як змовник, хоч у коридорі більше нікого не було. — Думаєш, можна ось так взяти та вийти? Повір, я знаю, що таке вербування, знаю, чим установи відрізняються від сект. Так от, тут невинністю навіть не пахне. Піти тобі не дадуть.

Він, може, й не злякався, а ось Ліббі заспокоюватися відмовлялася.

— Тоді навіщо? Навіщо це робити?

— Ти сама знаєш. — Трістан підібгав губи.

— Ні. — Ліббі стало нудно. — Скажи, навіщо це взагалі комусь робити? Ну скажи…

— Роудс…

— Ні. Ні. — Вона сама не знала, звідки в ній це божевільне полум'я, але несамовито вдарила Трістана кулаком у груди. А він терпів покарання, продовжуючи міцно тримати її за плечі.

«От і славно, — слушно подумала Ліббі, — він заслужив».

— Ти з ними, правда? — Слова камінням зірвалися з холодних губ, що оніміли. — Для тебе це не має значення, адже це дрібниця. Для тебе і секс – порожнє. Все це гра просто гра! І що ж тоді вбивство? Що таке життя, порівняно з усім цим? Суспільство – отрута, – кинула Ліббі у нападі гніву, такого гострого і сильного, що він, досягнувши піку, раптово схлинув.

Трістан стискав її плечі вже не так міцно, і Ліббі – виснажена і злякана, охоплена люттю і почуттям подяки – впустила голову йому на груди. Почула, як б'ється його серце, стукає, як годинник на камінній полиці. Час сповільнився та зупинився.

— І вони напихають нас отрутою, – пригнічена, пробурмотіла Ліббі, – потроху, з кожним разом збільшуючи дозу, позбавляють нас почуттів. Чекають, поки ми станемо сліпі, глухі та холодні до всього…

Трістан узяв її за руку і, не кажучи ні слова, провів через розфарбовану кімнату, за ріг і потяг до себе в кімнату. Ліббі, ледь не влетівши всередину, погойдуючись, встала біля каміна, а Трістан зачинив двері і витріщився на ручку.

— Що взагалі відбувається, Роудс? — Запитав він, не підводячи голови.

Ліббі заплющила очі.

«Спитай себе, звідки приходить сила, – пролунав у голові голос Езри. — Якщо не бачиш джерела, не довіряй йому…»

«Не кажи мені, кому довіряти!»

— Роудс.

Трістан підійшов ближче, а Ліббі не могла вирішити, чи вона цього хоче.

— З якого дива нам підкорятися? — Її голос пролунав по-дівчачому тонко. — Навіщо?

— Потім, Роудс. Подивися навкруги і зрозумієш.

— На кого дивитись? На що?

Трістан мовчав, і Ліббі з гіркотою визнала, що й не чекає на відповідь.

Атлас правду казав: ще ніколи вона не відчувала у собі стільки сили. Не має значення, з чим Ліббі народилася чи що їй даровано, – опинившись тут, серед інших кандидатів, вона отримала можливості, шанси набагато перевершити саму себе. Межі здібностей здавалися далекими – не досягнути; довкола пульсувало море енергії, Ліббі росла і не знала, коли зупиниться, і разом з тим уже забула, якою була до цього. Вона не пам'ятала себе колишню та не могла сказати, ким стане.

— На чиєму ти боці, Трістане? — Ліббі, задихаючись, виринула з моря жалю, злякана тим, що взагалі запитала про це. Однак її переповнювала жовч, її каламутило. Вона здригнулася, охоплена муками невідання. Сил терпіти майже не лишилося.

— Не знаю. — Голос же Трістана звучав механічно, врівноважено. — Може, й на твоїй. Не знаю. — Він не доречно засміявся, але цей його сміх відбивав її власне сум'яття. — Ти знала, що Каллум впливав на мене? Не скажу скільки часу, як сильно, як довго, але це так. Ти знала?

Так. Очевидно.

— Ні.

— Я думав, що керую собою, але виявилося інакше. — Трістан обернувся. — А ти?

Ні. Навіть зараз вона не володіла собою.

Трістан хотів ще щось сказати, а Ліббі проковтнула.

Особливо вона не володіла собою зараз.

— На мене Каллум не впливає, якщо ти про це, — змусила вона себе відповісти, розлючена власним відчаєм і тугою. Запитував Трістан, звичайно, про інше, але Ліббі, піддавшись егоїзму, була просто не в силах сказати правду про свій голод, навіть частково. Більше вона ні шматочка втрачати себе не хотіла.

Трістан відвернувся, ставши до неї спиною.

Ліббі хотілося плакати, і водночас її каламутило.

Ну добре.

— Я хочу цього. — Кинуте Трістану в спину, визнання прозвучало дуже тихо. — Я хочу цього життя, Трістане. До болю хочу, але цей біль такий жахливий, мені так бридко.

Трістан уперся ліктем у двері.

— Коли Атлас говорив мені про це, – повільно продовжувала Ліббі, – мені все здалося майже логічним: без плати нікуди. Звичайно, доведеться заплатити. Ну яка сила в цьому житті дається без жертви? І, можливо, є той, без кого я обійдусь.

Вона зробила глибокий вдих.

— На мить мені здалося навіть… що я готова вбити. Що в мене вийде. Можливо, ця людина і жити не гідна, а світ без неї стане чистішим. Але, Боже мій, – ахнула Ліббі, – хто я така, щоб вирішувати?

Вона трохи помовчала.

— Хто я така, щоб оцінювати чиєсь життя, Трістан? Це не самозахист, це жадібність! Це... так не можна, і...

Не даючи їй продовжити – поки вона не розчинилася в потоці свого безладного белькотіння, – Трістан обернувся.

— Ти так сильно дбаєш про свою душу, Роудс?

У якомусь іншому світі він би, мабуть, її торкнувся.

У якомусь іншому світі вона була б цьому рада.

— Завжди. — Досить одного кроку. — Постійно. — Він узяв би її за талію, затягнуту в джинси, провів рукою по животу, вниз від пупка, потім прибрав би їй волосся за вухо. Вона згадала його обпікаюче дихання, як сама тремтіла від бажання. — І мені моторошно при думці, як спокійно я дала б їй пащу.

Хто б не запустив це в ній – чи Паріса, чи сама вона, надивившись на інші свої іпостасі в проекціях, видіннях, мріях, замаскованих під фантоми, – гальмувати процес було пізно. Однак зараз Ліббі з Трістаном завмерли в небезпечній близькості один від одного, скуті, як у паралічі, бездіяльністю.

Один крок порушив би його. Ліббі отримала б Трістана, все це просто віддавшись падінню. Якою б розбещеною версією себе вона не стала б там, у майбутньому, до неї було б рукою подати. Усвідомлення пульсувало в голові, стукало в грудях, остаточне і обпалююче.

все це могло б стати…

— Мені час, – видихнувши, сказала Ліббі.

…моїм.

Вона пішла, а Трістан навіть не ворухнувся.

Паріса

— Ти мене уникаєш, – пробурмотів Далтон.

—Так, – погодилася Париса, навіть не думаючи награнно напружитись при його появі. Взагалі, будь-хто, хто сидів надто спокійно – як, скажімо, високообдарований телепат, – оточував себе моторошною аурою, яка сама по собі нервувала. Далтон здавався ідеальним прикладом шалено особливого мага, яким Паріса дуже намагалася не бути. Нормальність та її вимушена імітація – трохи здригнутися від переляку, здивовано поморгати – це наше все.

Але якщо Далтон нічим не видав свого наближення, то й Паріса відкинула рефлекторні реакції, яких від неї зазвичай чекали. Дозволила собі, по суті, бути собою: не здивувалася, не змінилась в обличчі.

І від свого заняття не відірвалась.

— Як би там не було, нудьга мене не відштовхне. — Просто вона задумала щось інше. Наприклад, хотіла подивитися, чи принесе нарешті плоди парадокс Трістана Кейна та Ліббі Роудс.

Далтон схрестив руки на грудях і сів на край столу.

— Запитуй вже, – сказала Паріса, перегортаючи сторінку книги. Прокляття крові. У сухому залишку нічого надто складного, хіба що ціна. Майже кожен, хто проклинає, зрештою божеволів, і майже кожен проклинаний зрештою скидав із себе чари – ну, або хоча б виробляв потомство, яке їх скасовувало. Таким чином природа прагнула рівноваги: з руйнуванням завжди йшло переродження.

— Ми знали про твого чоловіка, – сказав Далтон, говорячи, мабуть, за найвище керівництво Товариства. — Але не про твого брата чи сестру.

У голові у нього крутилося інше питання, але Паріса не здивувалася тому, що до нього ще треба дістатися. Розум Далтона заволокли хмари збентеження, щільні верстви стратосфери, якими треба було пробитися.

— Це тому, – сказала Паріса, – що з моїм братом нічого не сталося. — Вона перевернула сторінку і прочитала її. — Розкопувати зовсім нічого.

Далтон трохи помовчав.

— А ось Каллум наче нарив щось цікаве.

У голові у Паріси, куди Далтон, на щастя, доступу не мав, Амін завжди був м'який, а Мехр тверда.

«Ти перлина нашої родини; ти моя, ти наша краса».

Доброта і була слабкістю Аміна. «Ти така чудова, що я хочу володіти тобою, контролювати тебе».

«Ти – повія, зруйнувала цю родину!»

А Мехр мучилася зі своєю злістю. «Зневажаю тебе за те, що показала мені моє каліцтво».

Париса закрила книгу і звела погляд.

— Військова справа – це пошук компромісу. Обидві сторони повинні втратити трохи заради перемоги, – роздратовано зауважила вона. — Якщо Каллум і довідався про якісь мої секрети, то тільки тому, що так було вигідно мені.

Далтон насупився.

— Ти думаєш, я звинувачую тебе за те, що ти розкрила?

— Так, я думаю, що ти вважаєш мене слабкою і тепер хочеш втішити.

— Слабкою? Ні, в жодному разі. А що поганого в тому, що я спробую тебе втішити?

Паріса не відповіла, і тоді Далтон нагадав їй:

— Каллум цими секретами тебе й убив.

— Ні, – заперечила Паріса, – адже це не він зробив за мене вибір. Я сама.

Далтон опустив погляд на свої схрещені руки: як скажеш.

— Запитуй, – повторила Паріса, цього разу нетерпляче, і Далтон знову звернув на неї увагу. Паріса раз у раз бачила проблиски його віроломних граней, забутих і захованих під замком. Вона завжди помічала їх у найцікавіші моменти. Але, займаючись наукою, обговорюючи книги чи ідеї, Далтон зовсім не був схожим на свою спектральну форму. Вона пробивалася назовні миттєво, коли він дивився на Парісу з такою напругою, в якій сам не вгадував голоду. Коли шукав чогось наосліп у темряві.

— Ти заборонила втручатися, – почав він, але Паріса зупинила його, замотавши головою.

— Так, і добре, що ти стримався. Інакше хтось – той же Каллум – міг помітити, де ми знаходимося, і я б програла.

— Ти ж наче сама назвала Каллума переможцем, – здивував Далтон.

— Він переміг, але я не програла.

— А-а…

Далтон поглянув у порожнечу.

— Навіщо ти тут лишився? — Запитала, дивлячись на нього, Паріса. — Весь світ був біля твоїх ніг.

— Мій світ тут, – не обертаючись, відповів Далтон. — І навіть щось більше.

Вона бачила розрізнені елементи дослідження. Він нічого не ховав, і недарма – ховати було нічого. Так, давні міфи про походження, епоха Буття, іскра зародження людини.

Чарівно, право слово. Ще один шукач сенсу життя.

— У тебе є тільки те, що вирішила дати тобі бібліотека, – поправила його Паріса.

— Це краще, ніж те, що я маю взяти від світу, вирішивши вийти в нього.

Пощастило йому, раз може дозволити собі таку самовідданість. І світу, певне, теж. Паріса такою щедрою не буде, навіть близько.

— Чи краще?

— Я знаю, до чого ти ведеш, – сказав Далтон. — І ти, мабуть, починаєш розуміти, що я нудніше, ніж ти думала.

— Нічого подібного. — Навпаки, що б там не зберігалося у Далтона в голові, воно доводило: він набагато перевершує її початкову оцінку. — Атлас знає, наскільки ти цікавий? — Вголос подумала Париса, вишукуючи пролом у його захисті.

Не поталанило.

— Атлас, бач, не той лиходій, яким ти його вважаєш.

— Я й не казала, що він лиходій. — Сказати по правді, вона чекала, що й Атлас перевершить її очікування. Ото було б чудово.

У цей момент Далтон глянув на Парісу, важким тягарем обрушивши на неї всю свою увагу.

— Що ти знайшла у мене в голові?

Ну нарешті, це питання. Мабуть, він тижнями не давав Далтонові спокою.

— Щось дуже цікаве, – сказала Паріса.

— Наскільки цікаве?

— Мені вистачило, щоби затриматися.

— А інакше ти пішла б?

— Інакше? Можливо. Це ваше Суспільство – воно просто варварське.

Якщо вже за вступ вимагають однієї смерті, то потім точно вимагатимуть більше. Які ще ритуали підтримують тут порядок речей, життя у цих стінах? Стримують неминучі гріхи?

І навіть якщо жертва кандидатів обмежиться одним убивством, вони все одно роблять внесок у щось незрівнянно більше; ця традиція жила століттями, тисячоліттями. Принципи магії, як і раніше, прив'язували їх до чийогось наміру, і не можна було сказати, хто зачинач: філософи Олександрії чи адміністрація самої бібліотеки. Можливо, це саме він визначав, до яких частин архівів кандидати мають доступ. Або всі вони були в боргу перед самою магією.

Майже у будь-якій культурі боги вимагали крові. Чи відрізняється від них магія? Якщо і так, то Далтон про цього Парісі не скаже.

Цей Далтон точно.

— Впусти мене знову, – запропонувала Паріса, і Далтон насупив чоло, кинувши на неї косий погляд. Вони були одні в читальній залі, але, як і слід було очікувати, йому доводилося підтримувати інші захисні заходи. — Якби ти впустив мене, я краще зрозуміла б, що там.

— Говориш так, ніби в мене в голові Мінотавр, – сухо посміхнувся Далтон. — Якесь чудовисько в лабіринті.

— Принцеса у вежі, – уточнила Паріса і огладила комір його сорочки. Нагадала цим інтимним жестом про їхню близькість. – Однак принцеси часом бувають жахливі.

— Це комплімент?

Він подався їй назустріч – можливо, інстинктивно.

— Звичайно. — Вона тонко посміхнулася. — Хочу, щоб ти знову впустив мене.

— То ти мене спокушаєш?

— Постійно. — Її посмішка стала ширшою. — Іноді мені здається, що немає нічого кращого, ніж спокушати тебе.

— Більше, ніж багато інших?

Вона вигнула брову.

— Ти що це, ревнуєш?

— Ні. Просто дивуюсь. — Далтон слабо усміхнувся у відповідь. — З мене багато не візьмеш.

— Нісенітниця, я вже багато отримала. Але й від більшого не відмовлюся, – сказала вона, підводячись і знову підштовхуючи його до столу.

Потім зайшла до нього спереду і притулилася до його стегон своїми, ніби поєднуючи парні шматочки головоломки. Він же небезпечно поклав руки їй на талію, готовий прибрати їх будь-якої миті, втім, вона сумнівалася, що він так зробить.

— Усі мають сліпі плями, — сказала вона. — Те, чого точно не побачити.

Вона прибрала темні пасма у нього з чола, погладила скроні, і він заплющив очі.

— П'ять хвилин, – нарешті сказав Далтон.

Париса подалася вперед і в якості компенсації злегка поцілувала його в губи.

— П'ять хвилин, – погодилася вона, і він міцніше взяв її за стегна, не даючи зрушити з місця.

Увійти в його розум з дозволу виявилося і простіше, і важче, ніж минулого разу. Розплющивши очі, Паріса виявила, що стоїть у безликому місці типу вестибюля, в оточенні сяючої білизни. Тут же були порожня стойка ресепшена та ліфт. Паріса спостерігала звичайний стан розуму Далтона: порядок і скрупульозність, що повністю відображають його. Паріса натиснула кнопку виклику ліфта і зачекала. Пролунав дзвінок, і двері кабіни відчинилися; усередині було порожньо. Дивлячись на власне відображення у дзеркальних стінах, Паріса увійшла та оглянула панель із кнопками.

Їх було не порахувати. Паріса невдоволено скривилася: не пощастило. Номер поверху вона могла пошукати (тицяючи в кнопки до нескінченності, швидко втрачаючи свої жалюгідні п'ять хвилин), але так їй нізащо не потрапити туди, куди підсвідомість Далтона закинула її минулого разу.

Дивлячись на бездоганний порядок, Паріса зрозуміла, що це доступні думки. І на ліфті, перебираючи різні рівні пам'яті та мислення, зазвичай їздив сам Далтон.

Паріса натиснула навмання – 2037, – і ліфт різко ожив.

Потім вона грубо розсунула двері кабіни і протиснулася в щілину. За бажання вона могла пустити в хід магію, щоб уберегтися від падіння, але вирішила не морочитися. Ця частина розуму Далтона, ідеальний охайний офіс, призначалася для інших – такий собі продукт універсальних технік виживання і механізмів пристосування. Звичайно, розумовий апарат у різних людей і виглядав по-різному, і у Далтона він був упорядкованим, але при цьому залишався лише ретельно створеною ілюзією. Якщо Паріса хотіла в потрібне місце, їй доведеться впасти.

Вона заплющила очі і спиною вперед вивалилася з кабіни. Втім, у порожнечу полетить тільки вона, а ось Далтона вразить щось на зразок головного болю. Пульсації в районі чола та тиску в пазухах. Париса ж, отримавши дозвіл увійти, зустріне менше охорони, слабкий опір, але чи знайде минулий шлях?

Раптом вона зупинилася, завмерши в повітрі, і розплющила очі.

— Ти повернулася, – сказала юна версія Далтона, жадібно схоплюючись на ноги побачивши Парісу. Вона зависла в повітрі, немов Білосніжка в кришталевій труні, а він провів двома пальцями її щоки, губи. — Я чекав тебе. Паріса ривком вибралася зі ступору і впала на жорсткі половиці кімнати, в якій побувала минулого разу. Повернула голову і побачила поруч ноги Далтона. У мотоциклетних чоботях, чорних джинсах та білій футболці він нагадував карикатуру на іншого себе.

Паріса підняла погляд, деталь за деталлю оцінюючи його зовнішність. Метушливий академік зник. Перлиною в образі цього Далтона була футболка, така біла та чиста, що мало не сяяла.

Далтон опустився поруч на коліна і подивився на Парісу з прищуром.

— Чим він там займається?

— Нічим, – сказала Паріса. — Дослідженнями.

— Та не він, – відмахнувся Далтон. — Він усе робить, як я хотів.

Паріса підійнялась.

— Атлас?

Схвильований чимось Далтон різко і роздратовано схопився на ноги.

— Він майже біля мети. Я відчуваю, як він наближається до неї.

— Хто? — Запитала Паріса.

Далтон сердито обернувся.

— Ти не про те думала, йдучи сюди.

Паріса підвелася на ліктях і почала дивитися, як він ходить з боку в бік.

— А про що треба було думати?

— Ти бажаєш відповіді. У мене їх немає. Є питання, незакінчене дослідження. Я ХОЧУ НА ЗОВНІ, – прокричав раптом спектральний Далтон і з розвороту врізав кулаком по стіні.

Паріса здригнулася, чекаючи, що він розіб'є собі кісточки, але натомість кам'яна кладка розпалася, немов глючний код, оголивши поліровану металеву поверхню.

Париса моргнула. Далтон же опустив руку, і замковий мур повернув собі колишній вигляд, ніби нічого не було і вона не пропадала. Паріса знову моргнула, вирішивши, що їй все здалося, але тут спотворилося зображення самого Далтона.

Не встигла вона моргнути втретє, як він опинився поряд із нею. Опустився навпочіпки і схопив за обличчя однією рукою.

— Я створив для тебе цей зaмок, – м'яко промовив Далтон, витріщивши при цьому очі.

Паріса відчула ривок, і її ніби потягло назад, поки вона знову опинилась у читальній залі навпроти справжнього Далтона.

Він до болю міцно стискав її талію, а на лобі та скронях від напруги виступили краплі поту.

— Нелегко тебе витягти.

Париса і сама захекалася. Подорож свідомістю Далтона практично позбавило її сил.

— Боляче?

— Дуже. Як через колючий дріт продиратися.

— Вибач. — Вона ніжно погладила його чоло, а він вдячно припав до її плеча.

Вони дихали уривчасто. Ритми їхніх сердець поступово синхронізувалися, а через деякий час згасли й сполохи магічної енергії, що поверталася до колишніх річищ. У реальному світі, визначеному звичними вимірами, їй було простіше. Тут, в обіймах Далтона, запустивши пальці йому у волосся, Паріса ні з чим не боролася.

Зрештою біль, який вона завдала і собі, і йому затихла, розчинившись у тиші.

Коли Далтон заговорив, його голос пролунав хрипко і напнуто:

— Що ти знайшла?

Нічого.

Ні. Швидше, нічого, що вона могла б пояснити, а це ще гірше. Коли щось вислизає від тебе, визнавати це завжди непросто.

— Що тобі бібліотека показує? – натомість запитала Паріса, злегка відсторонившись і дивлячись на Далтона. — Тут є щось таке, до чого є доступ лише у тебе.

— Ти ж бачила мої дослідження, – спокійно відповів Далтон.

Буття. Однак щось було ніби приховано на очах.

— Далтон, – почала було Паріса, але її тут же перебили.

— Міс Камалі, – пролунав у них за спинами вкрадливий баритон Атласа. — Я сподівався знайти вас тут.

Далтон відпустив її і відсторонився, ховаючи погляд, а Паріса розвернулась до Атласа, що стояв у дверях. Той, не удостоївши Далтона і краплини уваги, покликав її ледве помітним жестом.

— Прошу, – сказав він. — Пройдемося.

Її думки немов захопили ласо і потягли. Вона підкорилася б, навіть якби не хотіла нікуди йти з ним.

Паріса невдоволено підібгала губи.

— Гаразд, – сказала вона, повертаючись на Далтона, який знову стояв, схрестивши руки. Так і не добившись від нього уваги, вона забрала зі столу свою книгу і пішла за Атласом у коридор.

— Мене що, сваритимуть за погану поведінку?

— Ні, – сказав Атлас. — Ви вільні розважатися як вам заманеться.

Вона підвела на нього підозрілий погляд.

— Це що, така свобода?

— Я знаю, де ви були і чим займалися. — Він зі значенням подивився на неї. — Не можна чаклувати у таких обсягах і чекати, що я цього не зауважу.

— Ваша увага – це персональна честь чи ви за всіма спостерігаєте однаково?

— Міс Камалі. — Атлас зупинився, не доходячи до хвіртки, що вела до північного саду. — Мені напевно не потрібно нагадувати, як унікальний ваш дар. Впевнений, ви встигли й самі помітити – і не раз, – що ваші здібності набагато перевершують можливості інших телепатів.

— Так, це я помітила. — Вона ж не Ліббі. Їй говорити про талант не треба. Обчислити таке Парісі і самій розуму вистачило.

— При цьому ви, напевно, усвідомлюєте, що ви не перша, хто наділений такими здібностями.

Сказавши це, Атлас дозволив Парісі здогадатися, на що він натякає.

— Мені що, вважати вас рівним собі? — З викликом запитала вона.

— Я вважав вас спорідненою душею. І що ми можемо допомагати одне одному. — Тобто, бути корисними. — Ну, чи, скоріше, сподівався на це.

Атлас затримався у проході, оглядаючи зелень з того боку.

— Ви вважаєте мене ворогом? – не обертаючись, спитав він.

— Ви надто допомогли, до речі, щоб вважати вашу появу випадковою, — відповіла Паріса і додала: — Ви вже витягували мене раніше з голови Далтона.

— Вам там не місце.

Паріса піднялася:

— А ваша присутність у його думках припустима, значить?

— Вам цього не збагнути.

— Впевнена, що зрозуміла б, скажи б ви не так глупо, – хмикнула Паріса.

Атлас підібгав губи.

— Ви не використовуєте свої здібності до пізнання, міс Камалі. Покладаєтеся лише на бажання. — Він кинув на неї косий погляд. — Якби я дав вам відповідь, ви мені повірили б?

— Ні, – сказала вона, і він, не здивований, усміхнувся.

— Міс Камалі, немає сенсу вдавати, ніби ми різні, – сказав Атлас, зволівши, нарешті, перейти до суті. — Ми обидва телепати, обдаровані. Штучний товар. — Пауза. — Те, чим ми займаємося, це не так незаконне спостереження, як ненавмисний доступ. Я відчуваю збої в думках так само, як їх, напевно, відчуваєте ви.

— І? — Він, звичайно, не все сказав.

— І, – підтвердив здогад Атлас, – ви рідкісний збій.

— У цьому полягає робота Хоронителя? — Вголос подумала Париса. — Усунути збої?

Тепер уже Атлас розвернувся до неї обличчям, відкинувши вдавану апатичність.

— Я бережу Товариство, – сказав він. — Ви поки що в ньому не перебуваєте.

— Тобто поки що я не вступлю в змову і не вб'ю когось? – підказала Паріса.

— Так, – не моргнувши і оком, підтвердив Атлас. — До цих пір.

Париса мимоволі стиснула губи, а цікавість у ній боролася з бунтівними імпульсами.

— Ви втрутилися в результат відбору на потоці Далтона, правда? — Запитала вона. — Врятували його.

— Далтон теж втручався з вашої забаганки, – нагадав Атлас. — Така вже природа людини.

— Так, але ваше втручання – воно навмисне, цілеспрямоване. Далтон був…

— Його втручання було таким же навмисним.

Подумки Паріса взяла нерозсудливість Атласа і порівняла його з відчаєм Далтона.

— А його колись пропускали? Ритуал?

— Без жертви ніколи не обходиться, – відповів Атлас.

Незважаючи на всю свою настороженість, Паріса повірила йому. Поки що це була найчесніша відповідь.

— Навіщо тоді було рятувати Далтона?

— А навіщо рятувати вас?

Вони зіткнулися лобами, що було не дуже розумно. Спокусниця за своєю природою, Паріса розуміла, наскільки безплідна груба боротьба порівняно з більш тонкими методами. Тоді вона розслабилася і привалилася плечем до стіни, гасячи напругу, що виникла.

— Я вам не подобаюсь, – вголос припустила Паріса, і Атлас підібгав губи.

— Я не маю ні симпатій, ні антипатій ні до кого з вас. Я не знаю нічого про те, які ви, – сказав він, виявивши рідкісне для себе нетерпіння. — Я в курсі лише ваших талантів.

— І що, мої здібності лякають вас?

— Ви мене не лякаєте, – запевнив Парісу Атлас.

Вона подивилася на нього, подумки запитавши: «Що таке це Товариство?».

Відповів він заготовленою та чіткою фразою: «Захисники всіх людських знань».

«Ви правда в це вірите?»

Телепатично брехати було складно. Справжні думки складалися з різноманітних матеріалів, а ось брехня – матерія тонка, її видно наскрізь. Її вади завжди відчутні: у виконанні невміх вони нагадували марлю, а у виконанні запеклих – скло, вирізняючись неприродною статичністю.

— Даром ніхто клятву посвяченого не приносить, – сказав Атлас.

«Відповідайте на запитання».

Він пильно глянув на неї, кривлячи губи не в посмішці, а скоріше з легкою іронією.

«Я пролив би кров тільки в ім'я того, у що вірю безоглядно».

Паріса чекала не такої відповіді, а й цього, втім, вистачило.

Не для того, щоб переконати її в щирості Атласа, ясна річ. Він здавався брехуном, який давно носить маску. Ось тільки навіщо? Він, безперечно, зберігав аж ніяк не банальний секрет, і якщо таємниця коштувала кровопролиття, розгадати її потрібно було неодмінно. Якщо ж історія не така проста, то силою Паріса все одно нічого з Атласу не витягне.

Справжню мету ритуалу, хоч би якою вона була, Паріса дізнається, лише переставши опиратися.

— Ідіть у бібліотеку, – запропонував Атлас, на мить застав її зненацька на середині думки.

— Зараз? – насупившись, запитала Паріса.

— Так зараз. — Атлас злегка вклонився, ледь торкнувшись полів капелюха, і повернувся до коридору, який служив головною артерією в будинку. Щоправда, зробивши один крок, він обернувся і попередив: — Що б ви не шукали в голові Далтона, міс Камалі, ви шукаєте на свій страх і ризик. Я не проти, але, як буває з будь-яким знанням, тягар знахідки ляже виключно на вас.

З цими словами він нарешті пішов, і Паріса, все ще занурена в думки, попрямувала до сходів.

Іти було недалеко, маршрут вона вивчила давно. Паріса зупинилася ненадовго і провела рукою по стінах, перебираючи чари, наче струни арфи. Все лишилося на місці.

Потім вона увійшла до бібліотеки, ще не знаючи, що знайде чи дізнається там.

Нічого.

Безперечно, нічого незвичайного. Трістан сидів біля столу і потягував чайок, а на дивані, дивлячись у полум'я каміна, влаштувалася Ліббі. Ніко та Рейна стояли біля вікна і дивилися назовні. Цвіли троянди.

Париса оглянула вміст кімнати, а потім налаштувалась на протилежне: на те, чого в кімнаті немає. Схоже, Атлас – не така вже й нейтральна сторона, якою прикидався.

Париса жестом зачинила за собою двері, чим привернула увагу решти.

— Хтось повинен померти, – сказала вона і додала в тиші: — Пропоную Каллума.

Рейна навіть не обернулася. «Якщо інші згодні», – подумки відповіла вона, роздратовано глянувши на папороть в іншому кінці кімнати.

Ліббі підняла голову і погляд її сірих очей небезпечно заметався на всі боки.

— А де він?

— Де б він не був, скоро повернеться, – байдуже знизала плечима Паріса. — Відчує обговорення і прийде з хвилини на хвилину.

Ніко, що стояв біля вікна, нервувався, безперервно барабанячи пальцями по стегнах.

— Це точно так потрібно?

— Все відбудеться, – нагадала Паріса. — Ми або разом вирішуємо, хто це буде, або чекаємо, хто прийде за нами посеред ночі.

Всі обмінялися недовірливими поглядами, відчуваючи при цьому легку відразу до її таланту.

— Я лише озвучила висновки, – сказала Паріса Рейні. — Зрештою, до них прийшли б усі.

— На твою думку, ми всі звернемося один проти одного? – здивовано запитав Ніко.

— Ми легко могли б розбитись на групи, – підтвердила Паріса, – і тоді почнеться гонка.

Прозвучало дуже правдиво, не причепитися. Ніхто вже нікому не довіряв, бачачи довкола потенційних убивць.

— І хто все зробить? Якщо ми все ж таки визначимося. — Ніко прочистив горло. — Якщо ми всі зійдемося на… одній кандидатурі?

— Я й зроблю, – знизала плечима Паріса. — Якщо це правда необхідно і якщо ви підтримаєте мене, то я готова.

— Ні.

Заперечення Ліббі і здивувало Парісу, і ні. Всі обернулися, водночас насторожені і готові до тиради про те, що вбивство – погано, мораль – чеснота, але її не було. Принаймні у тому вигляді, в якому її чекала Паріса.

— Це має бути жертва, а не помста, – пояснила Ліббі. — Хіба ми не тому вивчаємо наміри? Потрібно створити антиуспіх.

Деякий час усі мовчали.

Потім Рейна промовила:

— Так.

Цього, певне, вистачило Ліббі, і її понесло:

— У текстах прямо говориться, що наведені як помста та розплата чари з часом руйнуються. Якщо вбивство і є ціна просування в бібліотеці ... якщо ритуал правда важливий, – твердо поправила вона, – то провести його повинен не той, хто був би радий позбутися Каллума, і безумовно не байдужа до нього людина. Це має бути той, чия душа страждатиме від втрати. Стріла тоді завдасть смертельної шкоди, коли її спрямовує доброчесна рука. Висновок напрошується один…

Вставши, вона подивилася на Трістана, що опустив погляд на чашку з чаєм.

— Це ти зробиш, – сказала Ліббі.

Відразу стало ясно, що Рейна і Ніко згодні. Паріса за звичкою непомітно влізла до Трістана в думки, перевіряючи їх.

У голові у Трістана вона знайшла сплав спогадів і видінь, пошитого зі шматочків монстра. Голос Каллума, губи Париси, руки Ліббі. Невиразні, непостійні, вони зливалися. Принаймні в одному Ліббі не помилилася: для Трістана це буде жертвою. У ньому відчувалося кохання, надто велике і водночас слабке, збочене й болісне, схоже на страх. Паріса таку вже зустрічала: її легко зіпсувати. Почуття до чогось некерованого, невразливого, занадто хороше своєю нерозділеністю і надто тендітне для взаємності.

Трістан ні про що не думав, він переживав – дуже гостро та глибоко. Так сильно, що Каллум скоро все відчує. Паріса, передчуваючи повернення Каллума, відчинила двері бібліотеки, і в цю мить муки Трістана схлинули, натрапивши на якийсь внутрішній поріг. У його голові спалахнув яскравим полум'ям листочок пергаменту: обвуглені краї згорталися і розліталися пластівцями попелу.

— Гаразд, – сказав він.

З цього слова все почалося.

Інтерлюдія

— Мало хто знає, як голодувати, – сказав Езра.

Відповіддю йому було мовчання.

— Дивне, мабуть, твердження, але це так. Ця навичка набувається. Люди думають, ніби треба народитися зі схильностями, невразливістю чи нездатністю горіти. Їм здається, інакше ніяк. Одні від природи хочуть всього, а іншим нічого не потрібно, але це неправда. Хотіти можна навчити. Жадати можна навчити. І так само можна навчитися голодувати.

Мовчання.

— Проблема в тому, щоб насититися, – продовжував Езра. — Чув про те, як у вегетаріанців болять животи, коли вони вперше пробують м'ясо? Їм здається, ніби вони вмирають. Процвітання – це муки. Але тіло пристосовується, правда? Це розум упирається. Не можна стерти історію. Не можна просто взяти та видалити бажання, ще гірше – не можна забути біль. Зрештою звикаєш до надмірностей і повернутися не можеш, адже пам'ятаєш лише страждання та голод, якому так довго вчився. А урок у тому, як давати собі рівно стільки, щоб просто не померти. У когось це займе все життя, комусь допоможе еволюціонувати, якщо пощастить, але зрештою це закінчується. Але ти не забудеш, як голодувати. Як дивитися на інших із заздрістю. Як гасити біль у душі. Голод – це бездіяльність, правда? Тіло вже пристосувалося, але розум все ще прагне. Напруга не минає. Для виживання багато не треба, а ось існування, зростання – вони ненаситні. Чим довше голодуєш, тим нав'язливішим стає привид голоду. І ось коли ти навчився, і коли тобі хтось нарешті щось дає, ти перетворюєшся на хом'яка. Ти збираєш. Технічно ти чимось володієш, але не зовсім. Ти все ще хочеш, а бажання – це найважче. Голодувати навчитися можна, володіти – ні. Ніхто цього не навчиться. У цьому й нестача смертності.

Мовчання.

— Бути чарівником ще гірше, — сказав Езра. — Твоє тіло не хоче вмирати, у нього дуже багато всього всередині. Ось і бажання більше. Голод настає набагато швидше. Коли ти не можеш насититися, це нагадує прірву, вона катастрофічна. Немає у світі медиту, здатного скинути себе до простоти і тим більше, звернутися в порох. Ми голодуємо, просто не всі роблять це правильно. Деякі беруть дуже багато, їм стає погано, і вони вмирають. Надлишок – отрута; навіть їжа – отрута для того, хто занадто довго не вживав їжі. Все може стати отрутою. Померти легко, офігіти як легко, і тому ті, хто стає чимось, подібні до голодуючих, вірно? Вони беруть невеликими порціями, нешкідливими дозами. Ми отримуємо імунітет. Все, чим ми примудряємося заволодіти, згодом стає нашою вакциною. Але хвороба завжди сильніша. І ми, як і раніше, піддаємось їй. Ми боремося, намагаючись голодувати як слід, голодувати з розумом, але зрештою вона забирає нас. У всіх у нас для бажання різні причини, проте вона приходить за всіма.

— Хто приходить? — Запитав Атлас.

Езра посміхнувся, заплющивши очі від сонця.

— Сила, – сказав він. — Потроху, потихеньку, поки ми не зламаємось.

Каллум

Дитиною Каллум не дуже симпатизував книжковим лиходіям. Ними рухали якісь незрозумілі, загальні переконання. Виморожувала навіть не якась там порочність і нерозсудливість, потреба та устремління, які врешті-решт і губили антагоністів, – у цьому вони були воістину позбавлені стилю, – і не те, як вони обскубували свої, без сумніву, брудні та низькі справи, а їхнє пристрасне бажання чогось добитися.

Герої ж брали справу неохоче, їм роль нав'язували, вони ставали мучениками. Теж непривабливо, проте хоча б не позбавлене сенсу. Лиходії, звичайно, були надто діяльні, але чи варто постійно брати участь у нудьзі під назвою нескінченний хрестовий похід? Захоплення світу – це така дурість. Якого взагалі підпорядковувати собі пустоголових маріонеток, озброєний вилами натовп? Бажання хоч чогось – краси, кохання, всемогутності, свободи – це природна вада людяності, але добровільне жертвування собою здавалося марною витратою…

Простий вибір бачився Каллуму куди чеснішим, гранично істинним: казковий селянин потребує грошей для вмираючої дитини і піде на все. Інша частина історії – про нагороду за вибір добра чи злощасний результат, коли герой піддавався нерозсудливості та пороку, – завжди була надто пихатою, прикрашеною та відверто брехливою. Всесвітньої справедливості не існувало. Ось зради часто-густо. Добре це чи погано, але люди за заслугами ніколи не отримують.

У історіях Каллуму подобалися вбивці, віддані солдати, якими рухали якісь особисті мотиви, а чи не глобальні, «правильні» справи. Грати роль у великій справі – це, можливо, і дрібно, зате хоча б раціонально і точно зрозуміліше пошуків долі. Взяти того ж таки мисливця, який не знайшов сил убити Білосніжку. Він душогуб, що вчинив за своєю правдою. Перемогло у результаті все людство чи програло? Неважливо. Мисливець не збирав армію, не боровся за добро, не припинив інших лиходійств королеви. На кону не стояла доля світу; і справа була не у призначенні. Каллума таке захоплювало: зробити вибір та триматися його. Питання стояло тільки в тому, чи зуміє мисливець жити зі своїм, адже зрештою значення мало лише життя, нехай навіть нудне, нікчемне та сіре.

Ось істина з істин: життя смертних короткі та незначні. Люди засуджені на смерть. На гроші щастя не купиш, як не купиш взагалі ні на що, натомість за гроші можна придбати все інше. У пошуках задоволення контролювати людина могла лише сама себе.

Ліббі була героєм. Паріса лиходієм. Насамкінець обидві пізнають розчарування.

Ніко та Рейна – такі важливі та корисливі, що їх можна зовсім не рахувати.

Трістан – солдат. Піде туди, куди накажеш вирушити.

Вбивцею був Каллум. Це приблизно те саме, що й солдат, але діяв він сам.

— Тебе хвилює смерть? – якось увечері після вечері спитав його Трістан. Вони удвох залишилися в їдальні біля теплого вогнища; топити було не треба, адже за вікном уже віяв весняний вітер, проте Товариство цінувало естетику. — Адже хтось може засудити тебе.

— Якось я й так помру, – відповів Каллум. — Я з цим змирився. Якщо інші хочуть, хай обирають мене, це їхнє право. — Він глянув на Трістана і, посміхаючись куточком рота, підніс до губ склянку. — Просто в мене є таке саме право з ними не погодитися.

— Тобто тебе не хвилює, що решта вже могла вибрати… — Трістан осікся.

— Вибрати що? Вбити мене? Боявся б елімінації, не прийшов би.

— А навіщо ти прийшов?

Реакція. Трістан цього, звісно ж, не зрозумів би, навіть якби їхні мотиви збігалися. Він потребував короля з жорсткими принципами, хоча сам не знав своїх.

Жалюгідне видовище, право слово.

— Ось ти все мене питаєш про це, – сказав Каллум. — А хіба це так важливо?

— А хіба ні? Ми зараз вивчаємо намір.

— То ти про мої наміри?

— Так.

Каллум зробив ще ковток, обмірковуючи відповідь і даючи настоятися думкам.

Життя в Товаристві не було нудним: у ньому з'явилися організованість, звички, але так впливає на людину будь-який колектив. Жити заради себе, звичайно, куди цікавіше: одного дня проспати до обіду, в інший забратися на Олімп і навести серед богів шурхіт, але це лякає людей, засмучує їх. Коли потураєш своїм капризам, оточуючі стають надмірно ворожими, недовірливими. Вони воліють передбачуваність навичок, невеликих традицій; що незначніше, то краще. Вранці – сніданок, за сигналом гонгу – вечеря. Нормальність їх заспокоює. Усі відчайдушно хотіли жити без страху й у отупінні.

— Так, ти хочеш, щоб моя правда була іншою, але розумієш, що це неможливо. Чим більше ти знаєш про мої справжні наміри, тим більше провини відчуваєш. Це, бач, добре, – запевнив його Каллум. — Ти так хочеш відмежуватися, але правда при цьому відчуваєш більше, ніж будь-хто в цьому будинку.

— Більше? — З сумнівом і жахом перепитав Трістан.

— Більше, – повторив Каллум. — Обсяг твоїх переживань вищий, а спектр ширший.

— Я подумав би, що ти вкажеш на Роудс.

— Роудс і близько не уявляє, хто вона така, – сказав Каллум. — Вона нічого не відчуває.

Трістан наморщив лоба.

— Грубувато.

— Ні краплі.

Охоплена страхом, Ліббі Роудс загрожувала ось-ось розплавитися, а її рішення будувалися виключно на тому, що ліпив навколишній світ. З неї, наймогутнішого кандидата, – окрім Ніко, – проте це було не дивно, адже таке її прокляття. Яку б силу Ліббі Роудс не мала, вона побоялася б використати її на шкоду. Для цього вона надто вузько мислила, не знала голоду. Занадто міцна оточувала її клітина страхів та бажання всім догодити. А день, коли Ліббі усвідомлює, що здатна створити власний світ, обернеться для всіх катастрофою, але шанси на те були вкрай малі, і тому Каллум спав ночами спокійно.

— Їй краще, що вона нічого не відчуває, – сказав він. — Так для неї безпечніше.

Правду він Трістану так і не відкрив, але лише тому, що Трістан ставив не ті запитання. Наприклад, він не спитав Каллума, до яких книг відкрила йому доступ бібліотека. Страшна помилка, якщо не сказати смертельна.

— Розкажи мені про батька, – попросив Каллум, і Трістан здивовано моргнув.

— Що? Навіщо?

— Ну, вияви люб'язність. Назвемо це зближенням.

Трістан спрямував на нього яструбиний погляд.

— Терпіти не можу, коли ти так робиш.

— Що?

— Поводишся так, ніби ми в якійсь виставі. Начебто ти машина, яка просто відтворює звичайну поведінку. «Назвемо це зближенням», скажеш теж ... — Трістан похмуро глянув на свою склянку. — Я часом замислююся, чи ти розумієш взагалі, що означає піклуватися про інших, чи просто імітуєш вчинки справжньої людини.

— Про це ти замислюєшся постійно, – сказав Каллум.

— Про що?

— Ти сказав, що «іноді замислююся», але це не так. Ти замислюєшся постійно.

— І?

— І нічого. Я просто говорю те, що тобі ніби подобається.

Трістан відповів йому злим поглядом. Ось так то краще.

— Ти ж розумієш, що я знаю, так?

— Ти про мою зраду? – запитав Каллум.

Трістан моргнув.

Потім ще раз.

— Ти відчуваєш, ніби я зрадив тебе, – пояснив Каллум. — Тому що вважаєш, що я на тебе впливав.

— Маніпулював мною, – із гарчанням промовив Трістан.

Він безперечно помилився. Свій промах Каллум усвідомив, помітивши на губах Паріси посмішку – наступної ночі після того, як Трістан відхилив його пропозицію пропустити по стаканчику перед сном. Знайшов спосіб перевірити його, але зараз смикатися було пізно, все вже сталося. Люди ненавиділи втрачати незалежність, свободу волі. Терпіти не могли, коли ними керують. Більше Трістан Каллуму не повірить, і згодом усе стане лише гіршим. Це було схоже на гниття, хворобу, яка все ускладнює. Тепер Каллум може говорити будь-що: Трістан вже сумнівається в щирості своїх почуттів.

Гнів Трістана вугіллям тлів уже кілька днів, так що добре.

Значить, настав час поговорити до душі.

— З якого дива ти мене звинувачуєш? Я просто вибрав улюблений напій, – сказав Каллум, якого це все раптом почало втомлювати. — Будь-хто, хто має талант, схильний його використовувати.

— Що ти ще зі мною зробив?

— Нічого гіршого за те, що зробила з тобою Паріса. Чи ти правда думаєш, ніби вона піклується про тебе щиріша за мене?

На обличчі Трістана відбилося страждання: цікавість у ньому боролася з підозрою. У тому й біда, коли ти відчуваєш надто багато, подумав Каллум. Важко вибрати щось одне.

— До чого тут Паріса?

— Та при всьому, – відповів Каллум. — Вона тобою крутить, а ти цього не бачиш.

— Ти хоч зрозумів іронію того, що сказав сам?

— О, іронія тут просто виняткова, – запевнив його Каллум. — Дивовижна. Розкажи про батька, – як би між іншим попросив Каллум, і Трістан зло подивився на нього.

— Ми не про мого батька говоримо.

— Від чого ж? Ми, знаєш, давно його обговорюємо, просто ти не розповсюджуєшся.

— Дурниці, – хмикнув Трістан.

— Правда? До речі, про іронію, – подумав Каллум. — Така твоя природа: ти прямий, але ніколи не чесний.

— Навіщо мені бути відвертим із тобою? — Випалив Трістан. — З якого дива комусь взагалі бути з тобою відвертим?

Грубе і несподіване, це питання здивувало обох і повисло в повітрі, наче сокира над головами.

Отже, зміна теми.

Якийсь час Каллум мовчав.

А потім:

— У дитинстві Елізабет Роудс дізналася, що може літати. Вона не відразу здогадалася, що змінюючи вектор тяжіння, перебудовує молекулярну структуру в межах кімнати. Вона вже тоді мала любов до вогню, тяглася до полум'я свічок, але для дитини її віку це було нормально, а батьки пильно стежили за нею, не давали обпектися, і тому вона так і не дізналася про свою вогнетривкість. Вона думає, що її дар – змінювати фізичні сили, не турбуючи при цьому природні стихії, – додав Каллум. — Помиляється. Обсяг енергії, необхідний зміни молекулярного складу, просто перевищує її власні резерви.

Трістан не сказав нічого, і тоді Каллум продовжив:

— Це лякало її сестру – або так Ліббі здалося. Насправді це проявилися ранні симптоми дегенеративного захворювання: втрата ваги, слуху, зору, крихкість кісток. Коли Ліббі чаклувала, сестра непритомніла, але то був просто збіг. Втім, Ліббі Роудс завзято звинувачувала себе і майже на десять років, доки сестра не померла, забула про свої здібності. Тепер вона згадує ті події як сон, що повторюється.

— Навіщо ти це мені розповідаєш? – грубо запитав Трістан, але Каллум не зупинявся:

— Ніколас де Варона – єдина дитина цілком посередніх медитів, які зробили, однак, значні гроші на вигідних вкладеннях. Але найвигідніше – це, звісно ж, сам Ніколас. Він про свої таланти знає більше, ніж Ліббі Роудс про свої, але все одно не так багато.

Трістан вигнув брову, а Каллум знизав плечима.

— Він вміє змінювати власну форму так само, як змінює предмети довкола. — На таке були здатні небагато медитів, позбавлених природного дару до перевертництва, а самі перевертні не володіли подібним: змінюючи себе, нічого іншого міняти вони не вміли.

Трістан, який знав, наскільки важка згадана магія, насупив чоло: навіщо це Ніко?

— Не знаю, закоханий він у свого сусіда по квартирі або ж просто так дбає про його життя, – прокоментував, захитавши очі, Каллум, – але, сам того не відаючи, Ніко де Варона, коли звертався вперше, ненадовго помер. Тепер звернення дається йому легко, адже він виробив м'язову пам'ять: змінювати форму з примусу. Втім, якби не вроджена магія, що перезапускає серце, Ніко зараз у живих не було б. Зате він швидше, його чуття глибше, а почуття гостріші, інакше йому не вижити. Його тіло розуміє, що встигаючи за господарем, воно може знову померти.

— І що за тварина? — Запитав Трістан. Питання не по справі, але цікаве.

— Сокіл.

— Чому?

— Неясно, – сказав Каллум і рушив далі. — Рейна Морі – незаконнонароджена дитина, яка належить впливовому клану смертних, основна гілка якого – члени японської знаті. Хто її батько, невідомо, і тому її виростила бабуся, потай, але не позбавляючи багатства та привілеїв. Вміння Рейни володіти природою в принципі схоже на некромантію. Незрозуміло, чому вона так чинить опір – і ще більше незрозуміло, чому вона нею не користується, – але це якось пов'язане з неприйняттям. Вона своїм даром незадоволена.

— Він робить її надто могутньою?

— Він її послаблює, – уточнив Каллум. — Рейна – універсальний донор для якогось джерела життя, яким вона користуватися не в змозі, але засобів посилити її просто немає. Власної магії Рейни по суті не існує. Вона відкриває будь-який доступ до всього, чим володіє Рейна, – всім, крім неї самої.

— Тобто вона відмовляється користуватися магією з... – почав Трістан і, насупившись, помовчав. — З егоїзму?

— Можливо, – сказав Каллум і додав, бачачи задумливість Трістана: — Історію Паріси ти знаєш. Вона про свої таланти знає найбільше. Про всі свої таланти, – уточнив, посміхаючись куточком рота, Каллум, – але про магічні – особливо.

Трістан продовжував мовчати, і Каллум знову глянув на нього.

— Запитуй вже.

— Про що?

— Про те, про що завжди мене питаєш. Для чого вона тут?

— Хто? Паріса?

— Так. Запитай мене, навіщо Паріса тут.

— Від нудьги, я думаю, — промимрив Трістан, доводячи, як мало він знає.

— Можливо, частково. Але насправді Паріса небезпечна. Вона в гніві, – пояснив Каллум. — Вона люта, мстива, шкідлива, вроджений мізантроп. Якби вона володіла силою Ліббі або Ніко – то вже зруйнувала б те, що залишилося від Товариства.

Трістан йому не повірив.

— Ну, то й навіщо вона, по-твоєму, тут?

— Шукає спосіб зробити це.

— Зробити що?

— Зруйнувати. Можливо, весь світ. Або керувати ним. Там вже як вона вирішить, коли набуде сили.

— Це ж смішно, – сказав Трістан.

— Ось як? Вона знає, які люди насправді. І всіх ненавидить, за рідкісним винятком.

— Хочеш сказати, ти не такий?

— Я собі ненависть дозволити не можу. Напевно, ти пам'ятаєш, що я це вже казав.

— Ти, отже, коли треба, нічого не відчуваєш? – пробурмотів Трістан.

Каллум скосив на нього похмурий погляд.

— Боляче було?

Трістан приготувався до чогось. І не дарма.

— Боляче – що?

— Те, що з тобою робив батько, те, що він тобі казав? Це було боляче чи просто принизливо?

Трістан відвернувся.

— Звідки тобі все це про нас відомо? Ти це точно не за одними емоціями з'ясував.

— Так, не тільки по них, – підтвердив Каллум і додав: — Чому ти не йдеш?

— Що?

— Ну, у цьому й сенс. Якщо все так погано, то чому вони не пішли?

Трістан стиснув кулак.

— Я не…

— Не хто? Чи не жертва? А ось і жертва, – перебив Каллум. — Ти просто не даєш світу називати себе так.

— Ти мене засуджуєш? Звинувачуєш?

— Ніскільки. Твій батько – жорстока людина, – сказав Каллум. — Безжальний і злий. Вимогливий, суворий. Але найгірше те, що ти його любиш.

— Я свого батька ненавиджу. Сам знаєш.

— Це не ненависть, – заперечив Каллум. — Це зіпсоване, збочене кохання. Кохання з хворобою, паразит. Він потрібний тобі, щоб вижити.

— Я медит, – відрізав Трістан, – а він простий чаклун.

— Ти тільки тому й уявляєш щось. Виріс би ти в сім'ї, що любить, ти б бачив іншу реальність. Твоя магія збиралася б іншим шляхом, набула б іншої форми. Але тобі треба було бачити речі наскрізь, бо інакше вони завдавали тобі болю. Тому що, якби ти побачив батька у всій його красі – жорстокою, злою людиною, схвалення якої досі чекаєш найбільше на світі, – пояснив Каллум, і Трістан здригнувся, – це убило б тебе.

— Брешеш. Ти… – Трістан відвернувся. — Ти зі мною щось твориш.

— Так, творю. — Каллум прибрав склянку, підвівся і підійшов ближче. — Ось це ти й відчув би, якби я тобою маніпулював. Я саме зараз цим зайнятий. Ну, як, відчуваєш? – спитав він, кладучи долоню на потилицю Трістану і викручуючи потужність його скорботи, порожнечі. — Ніщо не завдає такого болю, як сором, – пробурмотів Каллум, знаходячи межі Трістанового кохання, з'їденого дірками і корозією, що кришиться в місцях. Безліч лакун із заздрістю, жадібністю; його безумство, пропорційне нужді.

— Тобі потрібне батьківське схвалення, Трістане, але ти ніколи його не доб'єшся. І ти не можеш дати померти батькові – ні людині, ні уявленню про нього – адже без нього в тебе так нічого й не буде. Ти бачиш речі в істинному світлі, але чи знаєш ти, що саме ти бачиш?

Трістан заплющив очі.

— Нічого, – сказав Каллум, і з губ Трістана зірвався гіркий стогін. — Ти нічого не бачиш. Щоб зрозуміти власний дар, ти маєш прийняти світ таким, яким він є, але ти відмовляєшся. Тебе тягне до Паріси, тому що вона не може тебе любити, а її зневага до тебе і всіх здаються такими знайомим, такими рідним. До мене тебе тягне, бо я нагадую тобі батька, і, якщо чесно, Трістане, ти хочеш, щоб я був жорстоким. Тобі подобається моя жорстокість, адже ти не розумієш, що це, але вона тебе вабить, спокушає близькістю, як полум'я – Роудс.

Щоки Трістана волого блищали. Мабуть, такі сильні були його муки.

Втім, Каллуму не приносило задоволення руйнувати душу людини, з якою він дозволив собі зблизитися. Попелясто-сіра, мов камінь, вона завжди ніби стояла на порозі чогось; почуття це було не солодке, не гірке, але й не без меду з полином. Ця душа загрожувала завалитися то в один бік, то в інший, звалитися – остаточно і безповоротно – і не оговтатися.

— Я батько, якого тобі не дісталося, – вголос розмірковував Каллум. — Я люблю тебе. Ось чому ти не повернешся до мене спиною, навіть за всього бажання. Тобі відомі мої недоліки, але ти прагнеш їх; ти їх бажаєш. І чим я гірший, тим відчайдушніше ти хочеш мене пробачити.

— Ні. — З огляду на те, через що зараз Трістан проходив, їм залишалося тільки захоплюватися, раз він зумів заговорити. — Ні.

— Правда в тому, що я не бажаю тобі зла, – м'яко промовив Каллум. — Те, що я зараз з тобою роблю, я б не зробив нізащо – хіба тільки заради твого ж порятунку. Нашого порятунку. Ти більше не хочеш довіряти мені, – визнав він, – і я це розумію, але й відсторонитися від мене дозволити не можу. Ти хочеш пізнати смак моєї магії, відчути її, щоб потім розпізнати її відсутність. Ти хочеш пізнати біль від моїх рук, Трістане. Ти хочеш, щоб я завдав тобі шкоди, щоб ти нарешті зрозумів різницю між катуванням та любов'ю.

Що б не залишалося в грудях Тристана, це почуття змусило його впасти навколішки, і Каллум теж опустився. І не даючи йому впустити голову, притулився до його чола своїм.

— Я тебе не зламаю, – сказав Каллум. — Секрет у тому, що люди хочуть зламатися. Це ж пік, переломний момент, за яким все спрощується. Але коли стає надто легко, люди хочуть ще, починають шукати повторення. З тобою я так не вчиню. Інакше ти не повернешся.

Він послабив хватку, перестав на нього впливати. Трістан затремтів, але одразу його б не відпустило, а слід магії нагадував йому судому. Хмару голочок, що встромилися в руку, що затекла під час сну: це оживають, прокидаються нерви; кров нагнітається у перетиснуті русла.

— Звідки… – почав Трістан, і Каллум знизав плечима.

— У когось у Товаристві все про нас написано, – сказав він. – Передбачено.

Трістан не міг підвести голови.

— Не як у оракула, – пояснив Каллум. — Більше схоже на… ймовірність. Можливі варіанти поведінки. Графіки та схеми, плюс томи особистих історій, про те, що нами рухає. А далі – наративні арки наших життів, екстраполяції. Найімовірніші результати.

Трістан знову впустив голову йому на груди, і Каллум обійняв його, дозволивши гарячково втекти в тихий вир власної душі.

— Твоя історія не найцікавіша, – з жалем промовив Каллум, – але в ній є деякі важливі деталі. Зрозуміло, на тебе я звернув більше уваги, ніж на інших.

— Чому… – хрипко почав Трістан.

— Чому я? Не знаю. Якщо чесно, я питав навмання. Хотів подивитися, що бібліотека видасть. Звісно ж, першою я написав ім'я Париси. — Каллум хихикнув. — Слід здогадатися, що вона збиратиме людей проти мене, та й Роудс була таким очевидним кандидатом. Жахливо правильна, трагічно незахищена. З іншого боку, напрочуд гнучка, – подумавши, додав він. — Ну, чи мені так бачиться, враховуючи ваш… зв'язок.

Трістан не відповів.

— Її книга показує, що вона не зможе повністю розкрити свій потенціал. Хоча так шанси один до одного. Гнітюча думка, чи не так? Її кандидатуру в Товариство майже відмінили, думали, вона не піде, але Атлас Блейклі всіх переконав. Цікаво, не думаєш?

Настрій Трістана змінився.

— Мене Блейклі, звичайно ж, ненавидить. Бажає мені смерті. Хоче витруїти мене, як чуму. Я і його особисту справу спробував витягнути, але це вже, мабуть, мені не під силу. Атлас тебе любить, – подивившись на Трістана, додав Каллум. — На твоєму місці я вже запитав би чому.

— А що там сказано… — Трістан проковтнув. Він уже міг говорити виразно, але, мабуть, просто не хотів. — А що там сказано про…

— Про це? Елімінацію?

Трістан не відповів.

— Я ж знаю, нас залишили наодинці тільки тому, що всі чекають, поки ти це зробиш, – сказав Каллум. — І їдальню ти вибрав не випадково: приховав ніж у кишені. Я навіть знаю, – додав він, опустивши погляд на руку Трістана, яку той завів за спину, – що зараз твої пальці стискають рукоять цього ножа, і ти заздалегідь прорахував і ретельно прикинув відстань до моїх ребер.

Трістан застиг. Рука, в якій він стиснув ножа, здригнулася.

— А ще я знаю, що це неможливо, – сказав Каллум.

Мовчання.

— Забери ножа, – сказав Трістану Каллум. — Ти мене не заріжеш. Ідея була гарна, – додав він, – хто б не послав тебе… Швидше за все, це Роудс, – подумавши, сам собі відповів він, а коли Трістан не заперечив, то знизав плечима. — Гарна була задумка, але… просто нездійсненна.

Каллум чекав, поки Трістан збереться з духом.

— Я міг би тебе вбити, – сказав нарешті той. — Ти заслужив на смерть.

— О, це напевно. Але чи я помру?

Мовчання.

Десь цокав годинник.

Шумно проковтнувши, Трістан відштовхнув Каллума, дістав захований у кишені ніж і кинув його на підлогу.

— Роудс ти не вб'єш, – хрипко промовив він.

— Гаразд.

— І Парісу теж.

— Гаразд.

Трістан стиснув губи.

— А ще ти не правий.

— У чому? — Яка різниця? Адже він не помилявся.

— У всьому.

Поміж ними знову повисла мовчанка. Виснажений, спустошений, Трістан – якому зцілення потрібно було набагато більше, ніж він думав, – схопив зі столу віскі і залпом випив. Каллум подивився, як волого блищать його змочені спиртним губи.

— Ну, то й хто помре? — Запитав Трістан.

Ну нарешті то. В якісь віки він поставив вірне питання. Каллум підняв з підлоги ножа і в тиші глянув на нього. Помилувався відблисками вогню на лезі.

— Так уже вийшло, – тихо промовив Каллум і подивився в очі Трістану, – що я тебе вб'ю.

Мить – і тишу пронизав крик.

Частина вісім.

Смерть

Ліббі

— Чоловіки виключені за замовчуванням, – сказала Ліббі, уткнувшись обличчям у коліна. Вона сиділа, згорбившись і підібравши ноги, на стільці поруч зі столом Ніко. — Товариство? Воно було засноване мужиками, це я точно кажу. Убити когось заради посвяти? Таке тільки мужику в голову спаде. Тільки мужику. — Вона стиснула губи. — Чоловіки, в теорії, – це катастрофа. Як ідею я їх однозначно відкидаю.

— Якби ти ще говорила саме те, що думаєш, – протягнув Ніко, який слухав її на піввуха. При цьому він, зав'язавши собі очі, метав ножі в шафу. Навіщо тільки? Типу готувався до раптового вторгнення, хоча Ліббі й нагадала йому, що робити це запізно (у сенсі, вони й так уже готові, та й навряд чи на них ще нападуть). Насправді ж Ніко просто нервувала ситуація, яку він не міг контролювати, от він і намагався образно заколоти її. І хоча Ліббі його чудово розуміла, Гідеона було шкода: він усі чотири роки навчання в НУМІ виглядав невиспаним. Явно натерпівся від сусіда, якого ніщо – і вже тим більше світанок – не зупинить.

Ніко витягнув руку, вивчаючи сили в кімнаті.

— Левітни-но її, – сказав Ніко. — Лампу.

— Лампу-то за що, Варона?

— Я її потім полагоджу.

— Справді, чи що?

— Так, – роздратовано відповів він.

Ліббі закотила очі, але потім усе ж зосередилася на силах тяжіння, що оточували світильник. Не вперше вона шкодувала, що не сприймає все як Трістан. Раніше Ліббі й не замислювалася, чи можна вірити зору, але тепер постійно в цьому сумнівалася. Нині магія Ніко відчувалася як невидимі хвилі: з їхньою допомогою він розширив горизонт сприйняття. Дізнавався, де який предмет у кімнаті, просто наповнивши її й оцінивши розмір лакун.

Відносність. Насправді те, що утворило цю саму порожнечу, складалося з крихітних частинок. Трістан їх бачив. Ліббі – ні.

І її це дратувало.

— Стій, – сказав Ніко. — Ти знову змінюєш повітря.

— Не міняю я його, – заперечила Ліббі. — Я цього не вмію.

А ось Трістан, напевно, вмів.

— Стій, – знову вимовив Ніко, і ваза тріснула. Ніж так і залишався в нього в руці.

— Вітаю, – пробурчала Ліббі, а Ніко зірвав з очей пов'язку і подивився на неї з тривогою.

— Що сталося з Фаулером?

Ліббі скинулася:

— Що ти вічно приплітаєш Езру?

Ніко знизав плечима.

— Не подобається він мені.

— О ні, – картинно благала Ліббі. — Як мені тепер жити без твого схвалення?

— Роудс. Твою наліво. — Ніко відкинув ніж і жестом підкликав її ближче. — Ходімо. Зіграємо як у НУМІ.

— Стоп, не хочу грати з тобою. Іди знайди собі іншу іграшку.

— У чому справа-то? – знову запитав Ніко.

Ні в чому.

— Ми розлучилися.

— Гаразд, і...

— І все. — Як вона й сказала, нічого.

— Е-е, – протягнув Ніко. У нього був особливий дар усього одним звуком зображати ціле уявлення про нескінченну природу страждання.

— Що ти хочеш від мене почути, Варона? Що ти мав рацію?

— Так, Роудс, звісно. Завжди.

Справедливо. І вона попалася на виверт Ніко.

Нарешті, не в силах більше сидіти, Ліббі встала. І те, що зробила вона це з власної волі, а не за велінням Ніко, здалося їй особливо важливим.

— Ти не був правий! – різко заперечила Ліббі, упевнена, втім, що її слова для Ніко – порожній звук. Ніко де Варона жив у своїй реальності, яку, напевно, і Трістан не зрозумів би. — Езра не... посередній. Або що ти там про нього постійно говорив.

— Він сіренький, – у лоб сказав Ніко. — А ти ні.

— Ніякий він не з...

Вона осіклася, зрозумівши, що зосередилася не на тому.

— У твоїх вустах це звучить як комплімент, – ледве чутно пробурмотіла Ліббі, а Ніко у відповідь скорчив гримасу, якою наче наказав заткнутися й водночас нагадав про те, що саме це він мав на увазі.

— Твоя біда в тому, Роудс, що ти навіть не розумієш, яку небезпеку становиш. Ти хочеш себе проявити, чудово, але це ж не важка боротьба. Ти й так нагорі. І ще ти чомусь не бачиш рафінованого ідіотизму в тому, що вибрала людину, яка робить тебе... — Він помовчав, підбираючи потрібне слово. — Нуднішою.

— Ти нарешті визнав, що я краще за тебе?

— Ти не краще за мене, – на автоматі заперечив Ніко. — Просто шукаєш не там. Ти ніби шукаєш, не знаю, інші частини, чи що.

Ліббі зморщилася.

— Інші частини чого?

— Мені-то звідки знати? Себе, напевно. — Він тихенько хмикнув, а потім добив її, сказавши: — Коротше, немає ніяких інших частин, Роудс. Немає більше нічого. Тільки ти.

— Що це означає взагалі?

— Ти або ціла, або ні. Досить шукати. Усе, матір твою, вже тут, – висловив він, хапаючи її за руку і ледве не кидаючи їй же на груди. Ліббі у відповідь сердито подивилася на нього і, почуваючись оскверненою, вивільнилася. — Ти або задовольняєшся цим, або тобі всього буде мало.

— Ти мені лекцію читаєш?

— Ти живе полум'я, Роудс, – сказав Ніко. — Тож досить вибачатися за заподіяну шкоду, і нехай цей мудак горить ясно.

Частково Ліббі розлютилася до невимовного сказу, але водночас не хотіла потрапляти на черговий виверт і сприймати його слова всерйоз.

Тому, так і не придумавши гідної відповіді, вона глянула скоса на розбитий світильник. Відновила його і повернула на стіл.

Ніко ж перетворив стіл на коробку.

Коли б Ніко не творив магію, Ліббі це вибивало з колії. Чаклував він із розмахом, так, що ставало не видно деталей: якщо матеріальна складова світу була ниточками, за які Ніко смикав, немов ляльковод, то Ліббі їх не бачила. Речі то з'являлися, то зникали – і все. Ліббі не пам'ятала, як це відбувалося, навіть якщо сама ж пильно спостерігала. Ось стояв у кімнаті стіл, тепер він – коробка; скоро, хто знає, її місце займе крісло або болото. Сам же стіл, можливо, і не згадає, чим він колись був.

— Хто ж тоді ти? – запитала Ліббі. — Якщо я – живе полум'я?

— Чи так це важливо?

— Може, й важливо. — Вона повернула коробці форму столу.

— Кумедно, – вимовив Ніко. — Якби за нами не прийшли, я б нічого цього й не створив.

— І що кумедного?

— Це місце зробило мене вбивцею. За співучастю, – подумавши трохи, поправився Ніко. — У прийдешньому вбивстві, – пробурмотів він, підбиваючи підсумок.

— Переходь до суті, – сухо попросила Ліббі.

— Загалом, я заплямував себе, так? На мені тепер позначка «Уб'є за...», а потрібне впишіть самі. — Ніко закликав ніж до себе в руку, хоча з боку, звісно, все виглядало інакше. Ніж начебто лежав десь неподалік, а ось він уже в долоні в Ніко. — Вона не з'явилася б на мені, не прийди я сюди. А сюди я взагалі не прийшов би, якби не ти.

Чи не валить він усе на Ліббі? Звинувачення в його голосі не чулося, але важко було не припустити протилежне.

— Ти начебто казав, що все одно б прийняв запрошення.

— Так, але тільки тому, що покликали тебе.

Ніко покрутив ніж у руці, вивчаючи лезо.

— Нездійсненно, – сказав він у порожнечу.

— Що?

— Нездійсненно, – уже голосніше повторив Ніко. Підняв на Ліббі погляд і знизав плечима. — Обчислення типу «якщо... то...». Ми зустрілися, а отже, ми нероздільні. Ми приречені грати в цю дивну гру... як би там воно було? Ця штука, espejo[25], гра. Дзеркальна гра.

— Дзеркальна гра?

— Ну так, ти робиш що-небудь, і я роблю те саме. Віддзеркалюю.

— Але хто перший? – запитала Ліббі.

— Неважливо.

— Тебе це обурює?

Він опустив погляд на ніж, а потім знову подивився на неї.

— Думаю, я вбив би за це, – сказав він, – тож так.

Ліббі закликала ніж із його руки у свою, що з боку виглядало так, ніби той завжди був у неї.

— Те саме, – тихо промовила вона.

Потім відклала ніж на стіл, який ще недавно зовсім недовго був не собою.

— Ми могли б зупинитися, – запропонувала Ліббі. — Перестати грати в цю гру.

— Зупинитися де? Тут? Ні, – Ніко замотав головою, барабанячи пальцями по стегну. — Ми ще не так далеко зайшли.

— А раптом уже занадто далеко?

— Або так, – погодився він. — А отже, занадто далеко і зупинятися пізно.

— Парадокс, – вголос зауважила Ліббі, і Ніко скривив губи, погоджуючись із нею.

— І справді. Того дня, коли ти перестанеш бути вогнем, – сказав він, – для мене земля застигне.

Так вони простояли ще кілька секунд, а потім Ліббі стиснула руків'я ножа й увігнала його в стільницю. Волокна дерева тут же обхопили сталеве полотно, закріпивши його намертво.

— Ми розлучилися, – сказала нарешті Ліббі. — Ми з Езрою. Між нами все. Кінець.

— Яка трагедія, – самовдоволено промовив Ніко. — Сумно.

— Міг би прикинутися, що співчуваєш.

— Міг би, – погодився Ніко, – але не стану.

Ліббі закотила очі і встала, навмисно залишивши стілець посеред кімнати, а потім вийшла у двері з таким виглядом, ніби не помічає обуреного пихтіння Ніко. Дорогою до себе вона затрималася біля дверей у кімнату Трістана, перевіряючи обстановку в ній і гадаючи, як він там. Вона й не чекала, що буде легко, а точніше, не чекала, що затія спрацює. Вибираючи Трістана на роль убивці Каллума, вона розуміла: Трістан – останній, хто впорається зі справою, а тому вона перетворювалася не просто на його жертву, а й на рулетку для інших.

Ліббі згадала його губи, очі. Відчуття, коли змогла створити щось, поки він тримав долоню навпроти її завмерлого серця.

«Ти так сильно дбаєш про свою душу, Роудс?»

Який жаль, що вона боїться ризику.

Ліббі побігла до себе в кімнату, зачинила двері і впала навзнак у ліжко. Хотіла спершу взяти з тумбочки якусь книжку, але передумала, навіть не вирішивши ще яку. Ніко там, напевно, зайняв себе чимось нехитрим, аби скрасити очікування, а ось Ліббі відволіктися не могла. Її думки перескакували з Трістана на Каллума і знову на Трістана, а потім, як не сумно, згадався Езра.

«Значить, усе? З тебе вистачить?»

Найсильніше в його голосі чулася втома.

«Усе скінчено, – підтвердила вона. — З мене досить».

Річ була навіть не в тому, що стосунки стали іншими, адже й сама Ліббі фундаментально змінилася. Вона вже не пам'ятала, якою була, коли вступила в ці самі стосунки, в те життя, приміряла образ, який досі відчувався по-старому, хоча від старого в ньому якраз нічого не залишилося.

Через те, що було між нею, Трістаном і Парісою, вона докорів сумління майже не відчувала, адже і відтоді вона теж встигла змінитися. То була така собі перехідна Ліббі, яка шукала переживань, що струснули б її. Витерли б списану грифельну дошку, перетворивши її на чистий аркуш. Попіл до попелу, прах до праху. Ліббі знайшла те, що шукала, зотліла і рушила далі.

Тепер вона мала могутність. Безпорадність, щоправда, укупі з усвідомленням власної винятковості, нікуди не поділася. Чи вдасться знову стати колишньою, знаючи, як керувати загадковими процесами всесвіту? Створювати їх, контролювати, надавати їм будь-якої форми? Яке брудне слово «амбіції», з душком, однак у Ліббі вони були. Вона стала їхньою полонянкою. Ідея призначення здавалася дуже егоїстичною, та все ж Ліббі не могла не вчепитися за неї. Їй хотілося вірити, що вона народилася для великого, що, виконавши свою долю, вона заслужить порятунок, нехай навіть просто зараз таке здавалося неймовірним.

Бібліотека так і відхиляла запити, особливо на матеріали про довголіття; раз по раз Ліббі не знаходила відповіді: чи змогла б вона врятувати сестру, якби виявилася кращою й обдарованішою? Відчуття було, ніби сама структура бібліотеки якимось чином боїться Ліббі або відчуває до неї відразу. Варто було подумати про заборонені знання, як будинком розходилися невловимі хвилі нудоти.

Однак рішучість бібліотеки тріщала по швах. Ліббі здавалося, ще трохи, і вона своєю вагою продавить архіви. Вони піддадуться, дочекавшись чогось... або когось. Ліббі Роудс у наступній її іпостасі.

Якщо згадати закон збереження енергії, у світі не існує десятка людей, бо живе вона. Може, і сестра померла через Ліббі. Чи через Ніко? Чи запас енергії у світі обмежений і що більше її брала Ліббі, то менше залишалося іншим?

І що ж тепер, нехай усе задарма пропадає?

Ліббі сама не помітила, як почала шукати собі виправдання. Одна її половина ломилася від відповідей, друга – від запитань, а цілком вона мучилася величезною провиною. Убивати не можна, це аморально, смерть – протиприродна, нехай навіть це єдиний результат життя. Доводи роєм гуділи в мозку, як мухи над медом.

Що зміниться, коли не стане Каллума? Ліббі відвідала дивна думка: адже чари, накладені на особняк, несуть у собі відбиток колишніх кандидатів, тобто це в певному сенсі примари. На одну шосту магія будинку належала тим, кого засудили до смерті заради її ж збереження.

Чи відчує вона вплив Каллума?

Інші мешканці будинку приписували заслуги в накладенні чар Ліббі з Ніко, але Ліббі знала страшну правду: найважливішу частину захисту створив Каллум. Ліббі й Ніко, може, й спорудили сферичний щит, зате Каллум вклав у нього вакумний прошарок, у якому стиралися всілякі почуття.

А що відчуває людина, яка нічого не відчуває? Порожнеча завжди здавалася Ліббі не такою ефективною, як наявність чогось. Вона запропонувала залишити у вакуумі пастку, помістити в нього щось жахливе, якщо вже Каллум так хотів встановити екзистенціальний капкан. Каллум відмовився, адже порожнеча – це втрата будь-якої мотивації, бажань. Функціональний параліч, коли ні жити, ні вмирати не хочеться, є лише одне прагнення – не існувати. Битися так просто не вийде.

Відчувши укол тривоги, Ліббі сіла. Лежати більше не хотілося. Вона б не назвала Трістана слабким, але Атлас напевно не просто так натякав, що люди на кшталт Каллума на життя права не мають. Сила Каллума здавалася неясною, невизначеною, проте ефективність мала безперечну. Каллум узяв шматочок розуму Паріси й заподіяв їй біль, змусивши зрештою вбити себе.

Раптово Ліббі зрозуміла, на який ризик вони пішли, залишивши Трістана наодинці з Каллумом. Цим двом належав бій на смерть. Якщо Трістан програє, то Каллум усе зрозуміє, і тоді наслідків не оберешся. Однак скасовувати все було вже пізно. Каллума списали з рахунків, викреслили зі списку тих, хто отримає головний приз, але безкарним він цього не залишить. Внизу зараз немов билися два гладіатори, з яких виживе тільки один.

Варто було піти разом із Трістаном.

Ліббі схопилася з ліжка і кинулася до дверей, хотіла вже ривком їх відчинити, але тут у кімнаті щось змінилося. Атмосфера стала іншою. Молекули перебудувалися, похолоділи, сповільнилися і поповзли абияк. Повіяло відчуженням, забуттям. Немов кімната тепер не визнавала Ліббі й намірилася видалити її, як злоякісну пухлину.

Чи це був страх?

Без страху точно не обійшлося, але в одному Ліббі, говорячи з Ніко, мала рацію.

Повітря не з її вини змінилося.

Тоді вона почала шукати джерело. Пульс раптово сповільнився, ніби знову зупинявся час, і Ліббі відчула щось дивне: виникло ледь помітне відчуття, ніби їй тут не місце. Самі стіни ополчилися на неї й погрожували розчавити, як каток. Будинок інстинктивно гнав її геть. Здавалося, у неї забрали те, що їй належало з народження. Легені відмовлялися втягувати повітря.

Якби вона вловила зміни раніше, зуміла б їх зупинити. Якби вона змогла визначити джерело зараз, вийшло б хоча б загальмувати. Але в тому-то й була її біда, слабкість, яка не розкрилася б, якби Ліббі не зустріла Трістана. Їй могла належати вся сила у світі, здатна скоротити населення Землі вдвічі, але з тим, чого не розуміла ясно, вона боротися не вміла.

Однак порожнеча не була абсолютною. Вдалині, посеред незрозумілого дивацтва, Ліббі вловила знайомий відгомін.

Ти хоч знаєш, на що підписалася?

Її обхопили за талію і потягнули назад. Усе сталося в одну мить, якщо не швидше. Час знову помчав уперед, повітря увірвалося в легені, а Ліббі нарешті знайшла дар мови і закричала.

Трістан

Через гул крові у вухах Трістан майже не розчув її крику, але його виявилося достатньо, щоб здригнувся Каллум. Він подивився на ніж у себе в руці і, кинувши на Трістана повний презирства погляд, відкинув зброю вбік.

— Я б цього не зробив, – сказав Каллум, хоча адреналін, що вирував у крові Трістана, говорив про зворотне. Як і обличчя Каллума, з якого нарешті спала маска. Як і сам поворот подій. М'язи Трістана занили, поки тіло поступово поверталося до звичних ритуалів виживання.

Якби Цезар не загинув, то як тоді заспівав би в нього Брут?

— Мені шкода. — Ці слова зірвалися з губ Трістана різко й нерівно.

— Прийнято, – холодним голосом, що не здригнувся, відповів Каллум. — А ось у прощенні тобі відмовлено.

У цей момент у кутку блиснув червоний вогник, і вони поглянули на нього.

— Через вакуум ніхто б не пройшов, – вимовив Каллум. — Дрібниці.

— От як? — Трістан усе ніяк не міг вирівняти дихання. Що ним володіло? Страх? Гнів? Він не знав. — Все не так, як виглядає.

— Вірно. — Каллум злегка насупив брови. — Так, усе не так.

Він встав і попрямував до виходу. Трістан же встиг кинути погляд на відкинуту зброю, і тільки потім, здригаючись, підвівся і на невірних ногах поплентався слідом за Каллумом. Той крокував напрочуд жваво і широко.

— У чому справа?

— Хтось тут є, – на ходу відповів Каллум. — У будинок проникли.

— Та годі, – почувся з-за рогу голос Паріси. Вона примчала звідкись з іншої частини будинку, в чоловічій сорочці і з голими ногами, чарівно розпатлана.

Трістан вигнув брову, але Паріса заткнула його злісним поглядом.

— Не розумію, як це сталося, – сказала вона. — Розум будинку зазвичай попереджає мене, якщо хтось намагається проникнути всередину. Дивлюся, він усе ще живий.

Трістан не одразу зрозумів, що останнє речення прозвучало одразу в нього в голові.

— Як бачиш, – пробубнив він, і Каллум скосив на нього погляд. Навіть не обертаючись, Трістан здогадався, що той і без магії чудово зрозумів, про що запитувала Паріса.

Каллум знав, що всі змовилися вбити його, і прощати нікого не збирався.

Втім, і сам Трістан не мав наміру прощати Каллума.

Удвох вони звернули за ріг, покинувши галерею і вийшовши в коридор із дверима в спальні. Там Ніко ломився в кімнату до Ліббі, а за спиною в нього стояла Рейна.

— Ви...

— Ні, – в лоб відповіла Парісі Рейна. — Я нічого не чула.

— А хто міг...

Ніко вистрілив чимось із долоні у двері, і ті нарешті відчинилися, а Трістан у тисячний раз подумав: «Боже ти мій!», дивуючись, якою ж силою володіли Ніко і Ліббі, разом і порізно.

Подумати тільки, така неприборкана міць у жилах однієї людини. Подумаєш про щось, і воно одразу ж матеріалізується в тебе під рукою. Трістан, навіть вийшовши з себе, залишався порожнім місцем. Він приносив користь, лише міркуючи холоднокровно. За його примхою, коли він падав духом, не вибухали бомби, і це робило його звичайним, нормальним – таким, яким він усе життя намагався не бути.

Ніко першим увірвався всередину і завив пораненим псом у відповідь на згасаючі відгомони крику Ліббі. Кімната затремтіла, і всі притулилися до стін, щоб не впасти. У цю мить Трістан відчував гіркоту, хай вона й здавалася недоречною, через власну заздрість. Він не відчував нічого, крім звичайної крижаної байдужості, тоді як Ніко поділяв біль Ліббі. Вони вдвох супутниками оберталися навколо того, чого Трістану було навіть близько не зрозуміти.

Але ось, коли кімнату перестало трясти, вони побачили щось воістину кошмарне.

Паріса видала фразу на фарсі, якою раніше жодного разу не користувалася; перська швидко змінилася французькою, але, ще не встигнувши договорити, затихла. Бліда Рейна теж мовчала. Але набагато більше насторожувало те, що вона відводила очі, але ж скільки Трістан її знав, вона все нове буравила пильним поглядом.

Каллум же ніби кричав, не розтискаючи губ – про те говорив вираз його обличчя. У його очах мішалися здивування (як таке взагалі могло статися?) і докірливість (я ж вам казав!). Твердий, цей його погляд ніби повідомляв іншим те, чого вони самі не бачили: ось, не я ваш ворог.

Ніко впав на коліна посеред кімнати і згорбився, поникнувши плечима, наче позбувся якогось органа.

— Цього не може бути, – сказав він. — Ні, – вимовив він і тихо вилаявся. — Ні, ні.

Потім усі четверо, один за одним, обернулися до Трістана.

На підлозі біля ліжка лежало тіло. Це він бачив точно. Руки й ноги – як зазвичай, дві пари. Ті самі в'язані шкарпетки, які, попри тепло, носила Ліббі. Відросле за рік, струмливе волосся відтінку червоного дерева, прибране назад. В'язаний светр. Одна рука спочивала на непідйомній стопці книжок. Пальці, що пелюстками розходяться від долоні, стискали окуляри в роговій оправі. Лінзи були заляпані по кутах у тих самих місцях, де Ліббі зачіпала їх, смикаючи безглуздий чубок.

А ще кров. Багато крові. Вона сочилася звідкись із живота, з боку ребер. Вона просочила футболку і струмочками стікала по руках, наповнила жолобки вічно обкусаних нігтів. Її натекло катастрофічно багато, після такої втрати було не вижити. Однак її вигляд зачепив Трістана за живе, спотворюючи відчуття реальності. Якась частина його розуму кричала про незгоду.

Він не бачив обличчя Ліббі. Лежачи в такій позі, вона б задихнулася. То може, це й збивало Трістана з пантелику? Ні, дурниці, маячня. Хто-небудь, від кого більше користі, напевно б допоміг. Або ж Трістана коробило нерухоме тіло Ліббі? Чи він просто вряди-годи бачив те саме, що й інші?

Придивися, велів йому розум. Хоча б це для неї зроби.

Відчувши напад образи та егоїзму – та й узагалі він запізнився, - Трістан заплющив очі.

— Адже всі подумали, що це Форум? – жорстким, як наждачний папір, голосом запитала через деякий час Паріса. — Минулого разу їм вдалося увійти й вийти, чи не так?

Щось тут не клеїлося. Той же труп Ліббі Роудс – він здавався неможливою деталлю. Адже ще вчора, кілька годин тому, цього ранку Ліббі була жива. Коли вони з Трістаном востаннє спілкувалися? Він вигнав із голови образ тіла, що скорчилося на підлозі, натомість пригадуючи, як бачив Ліббі за сніданком. Дрібні деталі на кшталт крихт тосту в неї на губах.

Він знову розплющив очі.

— Або це хтось із корпорації «Вессекс», – похмуро промовила Рейна. — Треба повідомити Атласу. Або Далтону.

— Та хто б це не зробив, хіба він ще тут? У будинку?

— Ні. — Паріса подивилася на Каллума, і той похитав головою. — Ні, його вже тут немає.

Звідки взагалі стільки крові? Трістан згадав інший випадок, коли зупинилося серце Ліббі: він тримав долоню біля її грудей, а час завмер.

Що реальніше, те чи це?

Ліббі померла. Очевидно і явно, достовірно і остаточно. Трістану зустрічалася смерть і раніше, і ніколи вона йому не подобалася, але зараз вона була всюди, проникла навкруги. У його думки, у книжкові сторінки. Цей особняк, його розум – вони ґрунтувалися на кістках. Товариство зібрало кістяк архівів із безлічі трупів.

Смерть. Неможлива без публіки. Вона волала до Трістана: подивися, засвідчи, переконайся, але він, упертий за своєю природою, зупинився. Останнім часом він напрактикувався відключати свої почуття. Відсторонюватися, відокремлюватися, викручуючи реле, які відривали його тіло від самої постійної природи. Цього разу він відчував звичайне відчуження: йому не хотілося дивитися. Метафорично він впав на коліна, здаючись.

Небажання бутоном розпустилося біля кінчиків його пальців. Трістан прийняв підношення розуму і простору і тінню втиснувся між ними, як думка, перетнув їх.

У першу мить не було нічого, а наступної миті не стало й Трістана.

Далі все сталося моментально. Далося легше за будь-що, навіть простіше, ніж лягти й заснути. Трістан поступився своїм становищем у кімнаті – віддавшись самому простору: добре, поглинь мене, всмокчи, – і реальність почала змінюватися. Перебудовуватися навколо перешкоди, якою він перестав бути.

Трістан відчув знайомий пульс, старого друга – час. Він втратив колишні орієнтири. Мертве тіло Ліббі Роудс, яке ще не розгубило хвиль енергії – ні, воно і було цими хвилями, а може, енергією, – стало... не предметом. Не чимось постійним і не реальним у принципі.

Замість цього воно тепер було системою стрибків, стрибків, падінь. Синхронізованим танцем білих плям, що виникають, варто лише натиснути на очі пальцями. Спектрами зважених частинок, фантомами руху.

Витоками.

Фоном.

Хвилями.

— Мені потрібні відповіді. — Ці слова зірвалися з губ Ніко, як вибух, сповнені юнацького обурення. Голос його надломився. — Мені потрібне пояснення.

— А це не береться до уваги?

Усі докірливо подивилися на Рейну, і та зітхнула.

— Слухай, ми всі думаємо одне й те саме, – сказала вона. — Роудс мертва. І це означає...

— Ні, – вирвалося в Трістана.

Навіть не розплющуючи очей, він зрозумів, що всі дивляться на нього.

Якось він невчасно висловився. Утім, він не помилявся: що б не лежало на підлозі, вбране в кардиган Ліббі Роудс, було згустком енергії. Не творінням магії, а магією як такою. Магією у вигляді зв'язаних частинок, які циркулювали хвилями, змінюючи напрямок щоразу, варто було відвернутися.

І що більше Трістан приймав цю неможливість, то щільнішою і переконливішою вона ставала.

— Сенс елімінації в жертвоприношенні, – сказав він. — У смерті.

Запанувала тиша.

— А це що, не зовсім смерть, по-твоєму? — Голос Ніко тремтів від обурення. Підлога в кімнаті заходила ходуном, але Трістан усе дивився невідривно на тіло.

Воно, відчуваючи його погляд, знову повернуло собі форму.

Однак Трістан уже розкусив його. Зрозумів правила гри й розпізнав хитрощі. На шкірі стегна, там, де його не приховував одяг, красувалася крихітна родимка у формі серця, і якби Трістан не був собою, то вирішив би, що там їй і місце. Але якщо вже він одного разу прокинувся і побачив її – у цьому самому ліжку, – то йому, як нікому іншому, належало розгледіти підступ.

Підйом стопи у цього тіла був вищим, литки – коротшими. Одяг, звісно, перебував в ідеальному порядку, як і зачіска – волосинка до волосинки, – але ось куди подівся пластир, яким Ліббі заклеїла поріз від паперу? Вранці вона поранилася в читальному залі й потім обсмоктувала палець. Або пляма від кави на сорочці, на яку вона вже махнула рукою і перестала прибирати за допомогою чар? Або розпатлану ділянку на подолі спідниці? Або блідий рубець, що залишився після чергового зриву на ґрунті стресу? Плечі в неї були не такі похилі, губи – і тонші, і миліші. Ліббі Роудс, яку знав Трістан, складалася з недосконалостей, з відміток про моменти забудькуватості. Того, що вона так скрупульозно намагалася приховати і що Трістан все одно бачив.

А це було щось, дуже на неї схоже. Але не їхня Ліббі Роудс, а чиясь ще.

Не його.

— Як ти смієш, – загарчав, не піднімаючись із підлоги, Варона. Він сочився неприязню, від якої іскрило в повітрі. — Як ти смієш...

— Чисто з цікавості запитаю, – вимовив Трістан. — Що ви всі бачите?

Усі так і завмерли.

Ще кілька секунд ніхто не міг вимовити ні слова.

— Це Роудс, – відповів нарешті Каллум, і решта з огидою здригнулися, почувши, як він вимовляє її ім'я. — Її тіло на підлозі.

— Ні, – похитав головою Трістан. — Ні, це не вона.

Він відчув холодок у голові – слід Паріси, – і здригнувся.

— Він бачить щось інше, – сказала Паріса, спершу здивовано, а потім вражено. — Її тіло... воно тут, але... не тут.

— Зачекайте. Що? — Ніко підвівся на ноги й грубо схопив Трістана за плече. — Що ж ти тоді бачиш?

Відповідь була простою. Він бачив те, що завжди міг бачити.

І з'ясувала це сама Ліббі: Трістан бачив час. Енергію і саму магію, хоча ні хріна нею управлятися не міг. Вона, як і мова, приймала різні форми, йшла безліччю шляхів, не жертвуючи при цьому своїм значенням. Вона була одноманітна і передбачувана, як порядок, вбраний хаосом, і Трістан бачив її суть.

Це була магія, а ніяка не смерть.

— Це не вона, – сказав Трістан. — Роудс тут немає.

Ось у цьому й була заковика: у кімнаті відчувався надлишок енергії – неймовірно роздутих обсягів, – але самої Ліббі не вистачало. Трістан міг заприсягтися: Ліббі тут немає – і це непорушна істина.

— Вона зникла.

— Так ось же вона! – голосом, що зривається, сказав Ніко, а Паріса в цей час, яка першою порушила заціпеніння, рвучко нагнулася, провела пальцями по губі, спустилася нижче – уздовж червоної доріжки крові.

— Це просто... жах. — Вона дивилася на тіло з благоговінням. — Її обличчя... воно...

— Це не Ліббі, – повторив Трістан. — А отже, вона не померла.

— Що?

Усі подивилися на нього в очікуванні.

— Це... — Гм, як же їм пояснити? Трістан раптом згадав дещо з ранніх уроків, коли вони проходили простір: суперпозиція. Один сценарій: на підлозі мертве тіло Ліббі Роудс. Другий: магія, що заміняла порожнечу. І обидва протистоять реальності, припускаючи, що вони, з великою часткою ймовірності, не реальні зовсім.

— Це щось, – вимовив нарешті Трістан. — Тут лежить щось, і всі ми на нього дивимося. — Невпізнанна магія, що не належить нікому. — Але це не Ліббі Роудс.

— Ніде в будинку її немає, – поклавши долоню на підлогу, повідомила Паріса.

— Так, – погодився Трістан. — Вона зникла.

Вже це-то він знав напевно.

Ніко не зводив із тіла погляду.

— Та як це може бути не Роудс?

— Не знаю, – сказав Трістан. Він і справді не знав. Ця магія могла бути чим завгодно, але тільки не звичайним флером зміни, серпанком, за який він завжди заглядав інстинктивно. Вона здавалася щільнішою, речовиннішою. Вона мала повадки і рухалася заздалегідь наміченими шляхами. — Але вона не мертва.

— Те, що ти не вважаєш, ніби це Роудс, ще не означає, що вона жива, – зауважила Рейна. — Хибна дилема. Помилковий умовивід.

— До дупи логіку, – сказав Ніко і, хмурячись, кинув на Трістана погляд. — Ти впевнений, що це не вона?

— Так. — І в решті він теж не сумнівався. Однак не міг пояснити це нічим, окрім простої, чистої, ірраціональної впевненості: Ліббі не могла померти і не померла.

— Тобто це ілюзія? – сказала Паріса, не відриваючи руки від мертвого обличчя і намагаючись усвідомити обман, який бачила. — Дуже переконлива, чудова.

— Професійна робота, – зауважила Рейна, красномовно дивлячись на Каллума.

До чого вона хилить, Каллум зрозумів не відразу.

— Ти що, всерйоз вирішила, ніби я викрав Роудс і залишив тут на підлозі ілюзію? – накинувся він на Рейну.

— У тебе були всі підстави для цього. А твоя сім'я славиться своїми ілюзіями, – сказала вона. - Чи не так?

— А ще я знаю, що Трістан будь-який обман розкусив би. Я ж не ідіот.

— Отже, її створив хтось поза Товариством, – поспішила вставити Паріса, знову піднімаючись на ноги. Вона була боса і наче досі не згадала, що майже не одягнена. — І він тупо не знає про спеціальність Трістана, інакше й братися за таке не став би.

Ніко подивився на Трістана.

— Хто-небудь ще в курсі про...

— Ні, – сказав Трістан. Глибше його дар розумів тільки Атлас, однак він, мабуть, обговорив його з радою Товариства. — Тобто я не впевнений, але дуже сумніваюся.

— Не можна виключати Форум, – сказала Рейна. — Або іншу групу. — Вона подивилася на блідого Ніко.

— Але навіщо? — Здавалося, він зосереджено думає, намагаючись вирішити загадку, відчайдушно не бажаючи вірити в смерть Ліббі. — Чому Роудс?

Рейна перевела погляд на Парісу.

— Жертва обставин?

— Ні. Це було сплановано, – з абсолютною впевненістю відповіла та.

— А отже, Роудс усе ще жива, – з тією ж упевненістю зробив висновок Трістан.

Хоча, як і раніше, не мав доказів.

Рейна, не переконана, насупилася.

— Це...

— Так, помилково. — Як той самий оптимізм, антитеза життєвому кредо Трістана; та все ж... — Сама подумай, – підвищивши голос, сказав він, – навіщо підкидати нам несправжнє тіло? Щоб залишити в живих справжню Роудс. Заради чого ще жертвувати таким обсягом магії? – наполягав Трістан, бачачи, втім, що ніхто не розуміє.

Деякий час усі мовчали. Ховали очі, поглядаючи нишком один на одного або в підлогу.

Тоді, розчарований, Трістан звернувся до Ніко.

— Ти б зрозумів? – різко запитав він. — Якби її не стало? Хіба ти не помітив би цього?

Ніко моргнув, і наступної миті вони з Трістаном ніби мовчки зійшлися на чомусь. Невпевнено, проти власної волі перетнули якийсь незримий рубікон.

— Так, – сказав Ніко. — Так, він має рацію. Я б зрозумів.

Рейна зніяковіла, не наважуючись заперечити. Паріса ж, навпаки, задумалася. Вона спостерігала.

— Просто відчай змушує тебе вірити йому, – промовив Каллум. Навіть для нього це було дріб'язково; у кращому разі він без потреби вдався до магії, у гіршому – виявив поблажливу зарозумілість.

І саме в цей момент Трістан, до власного потрясіння, зрозумів, що на підлозі могло лежати тіло Каллума.

Або навіть його.

— Так, – огризнувся Ніко, – я в розпачі. Але це ще не означає, що ми помиляємося.

Наступної секунди в кімнату увійшов Атлас, а слідом за ним – Далтон.

— У чому справа? Ч... — Атлас зупинився. — Міс Камалі, ваші руки...

Паріса опустила погляд і з огидою витерла долоні об сорочку, яка явно належала не їй. Ситуація, правду кажучи, виходила комічною: те, як Трістан більше не бачив бійні, що її споглядали – і вочевидь намагалися витиснути цю сцену зі своїх голів, – решта.

Для нього це була суцільна брехня, яку неважко відкинути: порожня посудина, розписана кров'ю. Щось інше, не-Ліббі. Чуже, що прийняло знайому йому форму. Зараз Трістана цікавили сліди чужої, задушливої магії, що залишилися в кімнаті. Відбитків пальців він не бачив, як і явного підпису. Лише велика діра на місці того, чого не вистачало, і розуміння того, що якась невідома сила точно знає, де зараз Ліббі.

— Це якийсь вид ілюзії, – доповів Атласу Трістан, тому що інші явно не збиралися говорити про це, не до кінця вірячи йому. — Це не вона.

Атлас насупився і подивився на нього з докором.

— Містере Кейн, настільки потужна ілюзія вимагала б...

— Я знаю, чого вона зажадала б, – проричав Трістан, швидко виходячи з себе через те, що доводиться повторювати, – і запевняю вас, це не вона.

Ніхто з класу ще так грубо з Хоронителем не розмовляв, але Трістану було начхати. Йому і своїх сумнівів вистачало позаочі, адже об'єктивно він розумів, як бачать його решта: його логіка хибна, і сам він поводиться як дурень. Нехай хтось проник у будинок і проніс із собою щось, це ще не означає, що Ліббі Роудс жива. Не доводить це й ілюзія на підлозі її кімнати. Невіра – і особливо невіра Атласа – дратувала Трістана. Адже знайшлася людина, яка викрала Ліббі і володіє ресурсами обдурити всіх, крім одного з найобдарованіших у світі медитів.

Атлас подивився на Трістана, явно стримуючи емоції. Потім він побіжно глянув на Далтона і відвів очі.

— Мені потрібно зв'язатися з радою правління, – сказав Атлас. — Потрібно негайно їм про все доповісти.

З цими словами він зник, залишивши в дверях одного Далтона. Той ще якийсь час стояв нерухомо, а потім стрепенувся і пішов за Атласом.

Коли він пішов, усі знову поринули в мовчання.

— Нам час, – стриманим тоном промовив Каллум, а ось Рейна задумливо насупилася.

— Якщо Роудс мертва...

— Не мертва, – проричав Трістан.

— Гаразд. — Рейна подивилася на нього нудьгуючим поглядом. Так вона висловлювала поблажливість і водночас недовіру. — Отже, вона не мертва. І що це дає?

Ніхто не відповів. Паріса пильно стежила за Трістаном краєм ока. Ось, і вона йому не вірить. Нехай.

А Каллум, цікаво, вірить? Чи повірив би?

Утім, цей напрямок для Трістана закрився. Навіть не будучи емпатом, він знав, що Каллум на нього більше не ставить і надалі Трістан йому не потрібен.

Решта ж навколо – як завжди байдужі до його особистого горя, – продовжували розмірковувати вголос.

— Навіщо комусь переконувати нас у смерті Роудс? (Ніко.)

— Питання в тому, чому Роудс і чому нас? (Паріса.)

— Та яка різниця?

Тиша, що настала, означала, що відповісти ніхто не може. Гірше того, варто було Трістану знову вдатися до своїх почуттів, як у нього в голові ніби спалахнуло сонце мігрені. М'язи все ще нили й пульсували від болю, прихоплені залишками магії Каллума.

Трістан не здивувався б, побачивши на собі її відмітини, наче якісь синці.

— Ходімо звідси, – сказала нарешті Паріса, знову здригаючись і відвертаючись від тіла на підлозі. — Надивилися вже.

Вона розвернулася і вийшла з кімнати, а слідом за нею, нерішуче, і Ніко. Рейна, трохи впевненіше, подивилася випробовувально на Трістана, потім на Каллума і теж пішла. Варто було ж Каллуму з Трістаном залишитися в кімнаті наодинці, як забута напруга повернулася. До Трістана дійшло, що йому слід було б очікувати чого завгодно, однак зізнання в цьому самому собі вже здавалося йому початком кінця.

— У крику було дещо ще, – промовив Каллум, не відриваючи погляду від тіла, залишеного замість Ліббі. — Це був не страх. Більше схоже на гнів.

Через мить тиші Каллум пояснив:

— Через зраду.

Яка тонка іронія. Настільки тонка, що Трістан не відразу знайшов дар мови.

— У якому сенсі?

— У такому, що вона знала того, хто це з нею зробив, – упевнено і тому механічно вимовив Каллум. — Це був не чужинець. І...

Він зупинився, і Трістан, почекавши, запитав:

— ...і?

Каллум знизав плечима.

— І, – договорив він, – це дещо означає.

Багато чого Каллум просто не договорював, але з огляду на те, що Трістан начебто намагався вбити його, розвивати тему він не збирався. Залишки магії, якою б вона не була і кому б не належала, почали тим часом розпадатися. Уже й кімната здавалася якоюсь зіпсованою, нездоровою, немов чим далі відходив від своїх чар творець, тим швидше вони відмирали. Хоч би з яким наміром їх застосували, вони перетворилися на отруту.

І вразили всі речі в кімнаті.

— Чому ти не сказав іншим? – запитав Трістан, і ось тепер Каллум скривив рота в якійсь подобі недоношеної посмішки, наче трохи раніше він ледь не розсміявся, але сміх так і застряг у його горлі, чекаючи іншого моменту.

— Коли-небудь мені, можливо, доведеться вбити когось із них, – відповів Каллум. — З погляду тактики, краще приховати від ворога свої знання.

Виходить, Трістан зрозумів усе правильно: він їх не пробачить. Нікого. Та й їм, власне, другого шансу з Каллумом не випаде.

— Тоді навіщо говориш мені? – прочистивши горло, запитав Трістан.

Стиснуті в тонку лінію губи Каллума свідчили про те, що відповідь Трістан знає й сам.

— Ти заслуговуєш на муки. На те, щоб гадати, чи не міг ти опинитися на її місці.

Зусиллям волі Трістан змусив себе не здригнутися, коли Каллум торкнувся подушечкою великого пальця його чола – на знак благословення чи насмішки.

— Якщо чесно, за це я поважаю тебе більше, – сказав він, прибираючи руку. — Я завжди сподівався, що з тебе вийде гідний суперник.

Сказати, що Трістан відчув гнів – не сказати нічого. Він подумки створив новий талісман; ще один сувій, на якому вивів для себе нові істини.

Частина перша: «Тільки ти визначаєш собі ціну».

Частина друга: «Ти вб'єш його першим».

— Солодких снів, – сказав Трістан.

Заслуживши його кивка, Каллум нарешті вийшов.

Ніко

Ніхто не міг її знайти.

Якщо колись кандидати толком не уявляли, з яким розмахом насправді працює Товариство, то зараз змогли це оцінити. За інформацією від розвідки – як смертної, так і магічної – звернулися до представників усіх закордонних урядів. Закликали медитів із просунутими здібностями до стеження, відправили на пошуки власну команду спецназу.

Ніко, зрозуміло, пропонував і свою допомогу.

— Я точно знаю, який слід вона залишає у всесвіті, – пояснював він, благаючи. — Якщо хто й відшукає його, так це я.

Атлас зупиняти його не став.

— Одного разу я говорив вашому класу, – сказав він, – якщо в Товариства щось заберуть, ми зобов'язані це повернути.

Трістан відмовчувався. Він, може, і наполіг першим на тому, що Ліббі жива, але істотну допомогу надати не міг. Якщо він і сумував, то Ніко в цьому вже точно не зізнавався.

А найстрашніше – всі зусилля Ніко дали результату не більше, ніж максимальні старання Товариства. Слідів Ліббі Роудс не залишилося. Її немов стерли відразу ж, як викрали. Одразу з'ясувалося, що Товариство пасе всі магічні вихлопи – як банки відстежують покупки за кредитками, – і взагалі кожен крок кандидатів заносять у медитську базу даних для опрацювання. Для чого – ніхто пояснювати не збирався, та Ніко й не питав. Цим він вирішив зайнятися потім, а поки за будь-яку ціну хотів відшукати Ліббі.

— Ти ж ніби як її ненавидиш, – зауважив Гідеон, – то навіщо викладаєшся?

За бесідами з ним Ніко проводив більшу частину і без того рідкісного сну. Якось він спустився до вечері, і Рейна запитала, чого це він такий млявий ходить. У відповідь Ніко збрехав. Він брехав, і брехав, і брехав так само, як і весь минулий рік, але врешті-решт, не в силах більше обманювати, відкрився.

— Є в мене один знайомий. Друг. Сусід мій. Він мандрує чужими снами.

Якщо не брати до уваги розмови з Парісою, то так відверто про Гідеона Ніко ще ні з ким не розмовляв. Утім, як і слід було очікувати, Рейна відповіла дуже скупо.

— О-о, – протягнула вона, – як цікаво. — І пішла далі.

Позначалося часте зловживання магією, і проявлялося воно навіть уві сні. Атмосфера підсвідомості стерлася, і навмисно залишатися в її межах було дедалі важче. Ніко розривався між потребою в здоровому сні й необхідністю чіплятися за усвідомлені думки, метушачись між своїми іпостасями наяву й у снах. Він відчував, ніби колишеться в якомусь проміжному просторі, готовий умить прокинутися або заснути ще глибше – залежно від того, скільки енергії піде на те, щоб утримати у себе у свідомості Гідеона.

Зате тепер, коли потепліло і дні подовжилися, стало простіше. Незважаючи на постійне зловживання магією, млявої напівдрімоти вистачало. Не виходило впоратися тільки з почуттям провини.

— А це не могла бути Ейліф? – хрипло запитав Ніко, заздалегідь відчуваючи муки совісті.

— Ні, – відповів Гідеон.

— Звідки ти знаєш?

— Знаю, і все тут.

— Але ж це ж могло бути...

— Ні.

— Але...

— Спи, – порадив Гідеон, і Ніко замотав головою, щоб, не дай боже, у просторі його сну не з'явилися якісь льодяники, які танцюють, або овечки.

— Спершу розберуся. Зрозумію, що до чого.

— Що тобі не зрозуміло? У вас є вороги, – нагадав Гідеон. — Ліббі легко могла стати мішенню для інших організацій на кшталт вашої. Ну, або для когось конкретного.

— Вона не заручник, – сказав Ніко, у розпачі ходячи взад-вперед по своїй створеній Товариством клітці. — Я б це відразу зрозумів, просто...

Він зупинився, заморгавши, а потім насупився.

«Інша організація на кшталт вашої».

— Зачекай, – сказав він, і Гідеон відвернувся. — Почекай-почекай...

— Cálmate[26], – не дивлячись на нього, вимовив Гідеон.

— Ще чого, – відрізав Ніко, різко підхоплюючись на ноги. — Давно ти знаєш? І звідки ти це знаєш?

Гідеон подивився на нього крізь дюйми і прути решітки, що розділяють їх, а потім похмуро стиснув зуби, даючи зрозуміти, що Ніко краще не питати.

— Сука. — Ніко в люті затряс головою. — Qué cojones hiciste[27]? Скажи, що ти не знав, – відповів він собі сам, зрозумівши все і даючи волю розчаруванню. — Я на таке пішов, аби втримати її!.. Такі обережності, Гідеоне, а тут... Сука!

— Я не знімав чари для зустрічі з нею, – м'яко заперечив Гідеон. — Чекав тут.

— Боже, – видихнув Ніко і привалився чолом до ґрат. — Гідеон.

Той напружено стискав кулаки.

— Послухай мене, Ніко. — Це було тихе попередження. — Ліббі більше немає. Думаєш, я сидітиму й гадатиму, чи не станеш ти наступним?

Ніко навіть не підняв голови.

— Я погодився зустрітися з матір'ю за умови, що вона точно скаже мені, де ти і чим займаєшся. Про що, до речі, мені слід було здогадатися. Треба було тобі з самого початку мені розповісти, що це не просто...

Ніко здригнувся.

— Стипендія, – не приховуючи неприязні, закінчив Гідеон.

— Гідеон...

— Зрозуміло, був якийсь виверт. Стандартний боржок. У Ейліф для мене робота, як я й думав. — Він помовчав. — Але те, що я нарешті отримав відповідь, того варте.

Ніко заплющив очі, борючись із бажанням своєї іпостасі зі снів полетіти, немов повітряна кулька.

— І що за робота?

— Кажу ж, звичайна.

— Це як? Крадіжка?

Гідеон похитав головою.

— Потрібно декого визволити. За нагороду.

— Визволити звідки? З підсвідомості?

— Взагалі-то з активної свідомості.

Ніко зніяковіло підняв погляд і побачив, що Гідеон дивиться на нього.

— Як таке можливо?

— Тобі справді варто було вибрати більше додаткових предметів, – зітхнувши, промовив Гідеон, але побачивши, як зморщується від роздратування Ніко, знизав плечима. — У розуму є механізми, Нікі, різні рівні, і деякі функції можна замкнути всередині нього або ж не дати певним ділянкам працювати так, як належить.

— Ну, і як же ти маєш намір вломитися?

— Я й не стану, – твердо вимовив Гідеон, але Ніко це не особливо переконало. — Скажу матері, що це неможливо. Або добуду їй гроші іншим шляхом, деталі її не зацікавлять. Загалом, там видно буде. Але я знав, що вона скаже мені, де ти.

— Ейліф та ще стерва, – похмуро нагадав Ніко. — Вона ж, у принципі, просто русалка з проблемами на ґрунті азартних ігор.

— Це не проблема на ґрунті азартних ігор...

— Близько до цього, – відрізав Ніко, за що тут же поплатився головним болем. Ще гірше – Гідеон поглядом велів не перебивати його, і Ніко це не сподобалося. Головним чином тому, що подіяло.

— Це твоє Товариство – зовсім не секрет, – сказав Гідеон. — Тобто не такий уже й секретний секрет. Я б не здивувався, якби воно мало корпоративне фінансування.

— І?

— Гроші – важлива тема, Ніко. Тебе не хвилює, у кого ти опинився в кишені?

Ніко зі стогоном закинув голову.

— Гідеон. Basta.

— Ліббі немає, – нагадав Гідеон, і Ніко знову заплющив очі. — Її немає, Ніко, але ти не зникнеш.

— Ні, казав же...

— Ось саме, і знаєш чому? – глухо промовив Гідеон. — Я тобі не дозволю. Зроблю все, про що попросить мати, заради тебе. А якщо спробуєш сховатися, я тебе вистежу.

— Гідеон...

— Для тебе тут небезпечно. Тобі треба пережити ще один рік, Ніко, а ти навіть близько не так захищений, як думаєш.

— Про що ти говориш? Ти ж бачив чари. — Він сам їх відновлював. Він і Ліббі.

— Так, знаю, але ти не готовий.

— До чого? — Він готовий. Він усе перевірив. Ліббі все перевірила.

Чари непроникні. Повинні бути непроникними.

«Ліббі немає».

Неможливо.

— Якщо Ліббі жива... – почав Гідеон.

— Вона жива, – відрізав Ніко.

— Гаразд, добре, вона жива. Але де вона тоді?

Наче Ніко сам себе не запитував про те саме щодня, та все без толку.

— Ти що, пропонуєш здатися?

Частково він хотів опустити руки. Цього хотіла найменша, найслабша, але все ж таки його частина. Та сама, яка хотіла, щоб Гідеон сказав: досить, не дуркуй, повертайся додому.

— Ні. — Гідеон скривив губи в незбагненно добрій усмішці. — Тобі в жодному разі не можна здаватися. Я лише намагаюся допомогти.

Ніко виснажено видихнув.

Повертайся, тут безпечно, йди додому.

— Виміри, Ніколасе, виміри. Думай не просто масштабно, думай безформно. Думай нескінченно.

— Гідеоне, basta, нескінченність хибна, це помилкова ідея, – ледве чутно пробурмотів Ніко. — Якщо постаратися, можна перерахувати всі піщинки й атоми...

— Послухай, Нікі, у твоїх чарах є пролом. Великий.

— Це...

— Тільки не кажи, що це неможливо.

Він смутно побачив, як Гідеон наблизився до прутів решітки.

— Дивись сюди, – промовив він, і все трапилося, не встиг Ніко й голови підняти.

Примарна, безтілесна рука торкнулася його щоки.

Це була рука Гідеона. Жест вийшов ніжним, заспокійливим. Неможливо.

Ніко заплющив очі й знову відчув полегшення. Неможливо.

Ліббі немає. Ліббі немає. Ліббі немає.

Неможливо.

— Це спогад, – пояснив Гідеон, і Ніко відчув легкі поштовхи в просторі сну. Земля під ногами затремтіла, і його відкинуло назад у часі, де він відчув запах диму і почув крик.

Ліббі зникла незабаром після того, як покинула його кімнату. Скільки її не було? Хвилин п'ять? Десять – щонайбільше. Ніко відклав ножі (погана поведінка хороша, лише коли є кому тебе за неї побранити) і задрімав, але тут його розбудило викривлення атмосфери. Це Ліббі створювала перешкоди у вигляді хвиль. Ніко сильно покладався на її здатність уловлювати їх – навіть занадто сильно, – але в той момент хвилею була вона сама. Небезпеку він усвідомив, лише вловивши запах диму.

Відчуття, що він втратив звичний зв'язок із реальністю – запобіжник, необхідний, щоб функціонувати, виживати, – накрило його хвилею раптової нудоти.

«Вимірювання, Ніколас, вимірювання».

Ніко підніс руку до очей, намагаючись усвідомити все крізь апатію неспокійного сну.

— Спогад? – глухо перепитав він.

— Час, – сказав, знизуючи плечима, Гідеон. — Я ж казав, ще один вимір.

Час. Сука, що за маячня. Усе це – чортова маячня. Ніко відчув, як гострі голки незгоди пронизують хвилю дрімоти, що притупляє.

— Ти думаєш, вона десь в іншому часі?

— Я думаю, що ти тільки там її й не шукав.

Ні, звісно ж.

— Обсяг енергії, який знадобився б на те, щоб зламати тимчасові охоронні чари... просто немислимий, незбагненний, – пробурмотів Ніко, копаючись у пам'яті. — До того ж його легко відбили б інші чари. Магії занадто багато. — Його чари, чари Ліббі – їх вистачило б стримати натиск.

— Гаразд, а раптом усе не так?

— Раптом усе не так? Гідеоне, все саме так. Тут діє закон збереження енергії. Нікому не вдалося б відновити такий обсяг сил самотужки, якщо тільки...

— Якщо тільки не вдалося, – підказав Гідеон і додав: — Якщо тільки немає того, кому це по зубах.

Думка про те, що у світі є людина, наділена такою могутністю, м'яко кажучи, бентежила. Вона просто не вкладалася в голові. Ніко ще не зустрічав нікого могутнішого за себе й Ліббі, і тому якщо це була робота невідомого медита, який навіть у Товаристві не перебуває...

— Йому й не треба бути могутнішим за тебе, – сказав Гідеон. — Вистачило б дуже вузької спеціалізації. Нішевої, якщо не сказати штучної.

— Припини, – проворчав Ніко, бо Гідеон узявся читати його думки. Це була не та телепатія, якою користувалася Паріса – вона начхати хотіла на Ніко і користувалася здібностями, а Гідеон опікувався ним і до магії не звертався. Гідеон знав Ніко як облупленого, і від усієї його турботи починало нудити, вона позбавляла рівноваги. Ніко немов загортали ковдрою, присипляли, розпалюючи в грудях благодатне тепло, що розтоплює біль.

— Допоможи мені, – сказав Ніко. Раптово в нього закінчилися сили стояти, і він упав навзнак. — Допоможи відшукати її, Гідеоне.

— Так, Ніко, добре.

— Допоможи.

— Допоможу.

— Обіцяєш?

— Так, обіцяю.

Він знову відчув дотик до щоки, тільки цього разу теплий і справжній. Він спогадом з'явився з минулого, накладаючись, як тонкий шар марлі, поверх образу тієї людини, якою він колись був.

«Не треба мені допомагати, Ніко. У тебе своє життя, своє майбутнє...»

«Ось про що треба думати!»

«Зрозумій і прийми: годинник, що цокає, – це не те саме».

«Йшов би ти зі своїм годинником, Гідеоне, це моє майбутнє. Моє».

Примарний голос Гідеона звучав одночасно у двох місцях:

— Спи міцно, Нікі. — Гідеон був далеко, у безпеці.

Заспокоївшись, Ніко нарешті заплющив очі й віддався теплим хвилям спогадів, а вони, повільно згасаючи, понесли його до безодні відпочинку.

Паріса

Ліббі не стало, і класу запропонували пройти обряд посвяти. Ритуал – черговий – призначили на кінець місяця, коли минув би рівно рік відтоді, як кандидатам запропонували шанс поборотися за місце в Товаристві.

Усі – включно з Далтоном і Атласом – три тижні безуспішно шукали Ліббі. Спочатку Паріса навіть намагалася розділити впевненість Трістана. Зрештою, вона не бажала Ліббі смерті. А своєю симпатією до його непробивної логіки, виходить, потурала вірі в те, що Ліббі – хоча б поки що – жива. Проте з плином часу Паріса, більше не вловлюючи і не відчуваючи навіть сліду думок Ліббі, втратила інтерес до її долі. Правий Трістан чи помиляється... питання спірне, от годі й думати. Він і сам це розумів, якщо вже більше про те не заговорював. Мабуть, він, як і Паріса, відчув: що б не зробили з Ліббі Роудс, вона цього напевно не пережила. Ціла вона, мертва чи застрягла одразу у двох цих станах, можливо, навіть назавжди... порожня уявна вправа. Єдиний висновок, який Паріса вважала реальним: якщо у Товариства є вороги, здатні начисто стерти з лиця землі чиюсь свідомість, то не варто губитися, треба витиснути з неї все, поки це можливо.

П'ятеро кандидатів зніяковіло влаштувалися в розфарбованій кімнаті, готові вивчати нову тему, за звичкою залишивши Ліббі вільне місце. Не те щоб вони сиділи в певному порядку, але деякі свої ритуали в них були. Зазвичай Ліббі сиділа поруч із Ніко, який зараз старанно не дивився на порожнечу по ліву руку від себе. А його розум видавав те ж саме гудіння, що й голови всіх інших: переживання втрати, як при втраті кінцівки.

Паріса ще подумала, чи була б картина такою самою, якби спорожніло місце Каллума.

— Зустрічайте, – сказав тим часом Далтон, – Вівіана Абсалон.

Решта напружилися, коли за його жестом у кімнаті з'явився труп жінки. Збереглася вона пристойно, а млявий, порожній вираз на обличчі свідчив про те, що вона б і зовсім вважала за краще не вмирати, але змирилася з неминучим. Тіло, в принципі, не постраждало, якщо не брати до уваги вміло зашитого сліду після розтину. Провели аутопсію, найімовірніше, нещодавно, а так Вівіана Абсалон лежала тихо і нерухомо, ніби заснула.

Парісу злегка замутило, варто було пригадати смерть Ліббі; скорчене і пронизане тіло, яке вони прийняли за її труп; порожнеча в тому, що зображувало її завжди мінливі, а зараз широко розплющені очі. Ось це, на відміну від того, що бачила зараз Паріса, було моторошно: руки Паріси вкривала кров, розум відмовлявся вірити в реальність, що виявилася обманкою. Уявленням.

Думка, що з кимось із них можуть зробити щось подібне, глибоко вразила Парісу, нагадавши про ставки в зовнішньому світі. Одна справа влада, і зовсім інша – смертність. Цей урок їй не можна забувати до кінця життя.

— Вівіана – сорокап'ятирічна жінка франко-італійського походження. Її помилково віднесли до смертних, – сказав Далтон, – одразу за кількома параметрами.

Із цими словами він викликав проекції зображень. Було в цих слайдах щось холодне, як і в зберіганні трупа: непомітні нотатки від руки поруч зі стрілочками, висновки зі спостережень після розтину... Зате тримався Далтон звично. Паріса тільки відчула ауру передчуття, тривожного очікування, що виходить від нього, ніби ось-ось опуститься лезо сокири.

Але не встигла вона глибше проникнути в думки Далтона, як двері в розфарбовану кімнату відчинилися. Паріса озирнулася, з цікавістю спостерігаючи, як Атлас тихо прослизає всередину. Місяцями до зникнення Ліббі він десь пропадав, а після встиг намозолити всім очі.

Це інтригувало.

Відчувши цікавість Паріси, Атлас подивився на неї і кивнув, не посміхаючись, чого ніхто більше не помітив.

Після цього він жестом попросив Далтона продовжувати.

Слухняний, Далтон заговорив далі:

— До вісімнадцятиріччя, у віці, коли більшість медитів уже демонструють ознаки магічної майстерності, вона нічим особливим не вирізнялася. Вираженого таланту до чаклунства не виявляла, тож формально ніхто не звертав уваги на те, як при ній спрацьовують сигналізації. Дев'яносто дев'ять відсотків медитів вдається ідентифікувати правильно, – нагадав Далтон, – але коли справа стосується населення приблизно в десять мільярдів, то з одним відсотком, який залишився, помилитися дуже навіть легко.

Змахом руки він змінив слайд.

— На момент смерті Вівіана мала відмінне здоров'я. До тридцяти років народила чотирьох дітей, і багатьма жителями рідного села Юзес, як і раніше, вважалася першою красунею, навіть красивішою за молодих, незаміжніх жінок років двадцяти. На жаль, – сказав Далтон, – лише кілька тижнів тому Вівіану збила машина. Смерть настала миттєво.

Ще помах рукою, черговий слайд – фото з місця аварії, слідом за яким послідував перелік особливостей Вівіани.

— Як бачите, – промовив Далтон, зіставляючи зображення двох схожих розтинів, – у віці двадцяти одного року внутрішні органи Вівіани перестали старіти.

Він швиденько перегорнув зображення, порівнюючи незрозумілі (для Паріси) частини тіла: у двадцять один рік і в сорок п'ять років.

— Її шкіра анітрохи не втратила еластичності. Риси обличчя не змінилися. Волосся не посивіло. Більшість сусідів вважала, що річ у спорті та правильному харчуванні, ну, і ще що вона підфарбовує волосся. Сама ж Вівіана, схоже, нічого підозрілого не бачила. Вірила, напевно, наче їй пощастило: у розумних межах, нічого надприродного.

Слайди закінчилися, і Далтон обернувся до класу.

— Наскільки ми можемо судити, якби не аварія, Вівіана з природних причин не померла б, – сказав він, проговорюючи те, на що й так уже жирно натякав. — Смерть наздогнала її не внаслідок процесів розпаду. А ось чого нам невідомо, то це скільки б вона ще прожила, якби не передчасна смерть, і як часто трапляються подібні випадки серед інших невиявлених медитів.

— Вона демонструвала якісь ознаки регенерації? – запитав Трістан. Відтоді як Ліббі викрали, він став відстороненим, тихим. Незрозуміло тільки було, в чому причина: чи то в смерті, яку він ледве не прийняв від руки Каллума, чи то в непрактичній (для Трістана ж) вірі, наче Ліббі ще можна знайти.

— Ти маєш на увазі, чи не гоїлися на ній самі собою рани? Ні, – відповів Далтон. — Вона просто не старіла.

— А до хвороб вона була схильна більше чи менше? (Рейна.)

— З упевненістю сказати важко, – визнав Далтон. — Її село було винятково гомогенним.

— Вона переносила якісь важкі захворювання? (Знову Трістан.)

— Ні, але регулярно проходила вакцинацію, тож у цьому не було б нічого дивного.

— Застуда, – сухо припустив Каллум, і Далтон знизав плечима.

— Мало хто звертає увагу на пересічні хвороби, – сказав він, – звідси й недосконалість нашого дослідження.

— І що ж нам конкретно з цим робити? – запитав Ніко, нетерпляче барабанячи пальцями по стегнах. — Її магічною спеціальністю було... життя?

— Десь у генах Вівіани міститься стійкість до розпаду, – ствердно відповів Далтон. — Ми не можемо з'ясувати, наскільки така здатність поширена, але це – одна з цілей дослідження.

Чи єдина Вівіана у своєму роді? – звернувся він до групи. — Чи є в історії інші випадки? Чи не приваблюють благословенні довголіттям люди аварії зі смертельними наслідками, які й не дають їм прожити достатньо довго, щоб привернути увагу? Чи можливо, що вони зазвичай помирають молодими, і якщо так, то чи замішана в цьому магія? Або ж, – продовжив він після недовгої паузи, – це якийсь доказ долі?

Кинуте ненароком зауваження змусило Парісу примружитися. Магія, яку вони досліджували, була вузьким, передбачуваним предметом, і її результати піддавалися науковому поясненню. Рок же, за визначенням, відрізнявся. Коли тебе, ніби магнітом, тягне до певного результату, це виключає будь-яку свободу вибору, а Парісі це не подобалося. Вона не любила почуття, коли чимось не керуєш; від цього її рот наповнювався гіркотою, як за зайвого слиновиділення.

— Магія життя і смерті, – тихо промовила Рейна. — То це наш новий предмет?

Далтон обернувся до Атласа, але той мовчав, і тоді Далтон пояснив:

— Так, та не так. За обрядом ініціації слідує кафедра смерті.

Трістан зніяковіло сіпнувся, а Каллум залишився чинно нерухомим.

— Незважаючи на враження, яке справляє ваш випадок, усе сталося дуже вчасно, – недбало зауважив Далтон. — Робота і мета Товариства залишаються незмінними.

— Ось як? – змучено запитав Ніко.

— Як би там не було, так, – обернувшись, сказав Далтон. — Посвята відбудеться в запланований час. Також ви виявите, що після розділу про життя і смерть вам відкриється розширений доступ до ресурсів бібліотеки.

— А натомість? – запитала Паріса.

Вона мала на увазі: яке ще загадкове підношення треба буде зробити у свій останній рік?

При звуці її голосу Далтон абсолютно звично трохи втиснув голову в плечі. Так він рефлекторно боровся з тим, щоб не подивитися на неї одразу, рвучко, хоча виглядало це збоку так, наче він смикається від нерішучості.

Паріса чекала відповіді Далтона, але тут позаду них встав Атлас.

— Ви зобов'язані Товариству так само, як воно зобов'язане вам, – невиразно промовив він. — Прошу вибачення за втручання, – додав Атлас на прощання і попрямував до дверей, даючи Далтону змогу повернутися до обговорення деталей невиявлених магічних здібностей Вівіани.

Другу половину питання Паріса вважала за краще поставити Далтону пізніше, коли вони залишаться наодинці. Вона знайшла його в читальному залі, де він вивчав книжку і грався тим, чого вона не бачила, невидимим у принципі. Усе це вимагало від нього великої напруги. Паріса дочекалася, поки, побачивши її, Далтон розслабиться, і тільки тоді наблизилася, змахнула крапельку поту в нього з чола.

— У чому річ? – запитала вона.

Далтон підняв на неї затуманений, далекий погляд, ніби дивлячись на неї через багато миль.

— Знаєш, навіщо ти йому? – запитав він.

— Ні, – сказала Паріса, і без підказок розуміючи, що йдеться про Атласа. Це питання дошкуляло їй від самого зникнення Ліббі, якщо не довше.

— А я знаю. — Далтон прикрив очі, притискаючись щокою до її долоні. — Усе тому, що ти вмієш голодувати.

Вони сиділи мовчки, поки Паріса думала, що це означає. Та чи був, зрештою, спосіб правильно голодувати?

Так. Якщо вдало схоронитися, то виживеш там, де інші загинуть. Ось справжня магія довголіття.

— Він усіх нас вибрав для чогось, – пробурмотіла Паріса.

— Звісно. Так Суспільство і працює.

Вона похитала головою.

— Вибирав він, а не вони. Атлас уже телепат Товариства, то навіщо йому я?

Паріса помовчала.

— Або я йому вже без потреби, – тихо припустила вона, пригадавши, як рука Атласа витягнула її з голови Далтона.

Далтон у відповідь розплющив очі й знову заплющив їх.

Паріса погладила йому шию, знімаючи там напругу.

— Ти щось бачив, – ніби мимохідь зауважила вона. — У Ліббі... у тій штуці. В ілюзії.

Вона чекала, як його думки відреагують. Коли в них промайне, протанцює що-небудь.

Але замість цього натрапила на стіни.

— Це була не ілюзія, – невиразно й недбало промовив Далтон.

Це був усього лише маленький шматочок великої мозаїки, проте Паріса вже готувалася почути масштабну відповідь. Згадала вираз обличчя Далтона, коли той побачив тіло Ліббі. Дивну порожнечу, і як усередині нього щось із тріском зачинилося. Жодна щира реакція не зрівнялася б у красномовності з цією.

— Але ж це і не Ліббі там лежала, – повільно промовила Паріса, займаючи вичікувальну позицію. — Якщо тільки Трістан не помилився...

— Ні, не помилився. — Далтон похитав головою. — Просто ми не ілюзію бачили.

Паріса ніжно запустила йому пальці у волосся.

— Ось як?

Дихання Далтона заспокоїлося й стало тихішим.

— Це була... — У нього під щелепою забилася жилка. — Анімація.

— Анімація, – луною повторила Паріса. Ну ось, знову це слово, яке ні про що не говорило їй, але багато чого значило для Далтона. Паріса відчувала, що за ним стоїть, які сили в ньому змушують Далтона опуститися на коліна.

— У чому річ? – знову запитала вона, і коли їхні погляди зустрілися, Паріса ніби побачила щось знайоме. Не чоловіка, з яким час від часу ділила ліжко, а того, кого шукала, ваблена до нього, немов метелик – до полум'я.

— Створити таку переконливу анімацію здатна лише одна людина, – сказав Далтон.

— Хто?

Утім, усе було зрозуміло й так. Незаперечна, ця відповідь була відома їй ще до того, як прозвучала з вуст Далтона.

«Я ж аніматор, – сказав їй спогад Далтона. — Я дарую життя».

— Я.

Паріса відчула проблиск того, що мало бути страхом. За всіма прикидками, їй належало стривожитися, захвилюватися і, можливо, злякатися. Але замість цього вона раділа, відчувала чистий захват, отримавши підтвердження власної правоти. Перед нею стояла неймовірно цікава людина – діамант у купі глибокої посередності, – і Паріса це зрозуміла одразу, як побачила його. Тільки вона і знала його таким, більше ніхто. Далтон був загадкою, втраченою навіть для себе, хоча це, звісно, нечувано, неможливо. Але з якого дива їм, які зробили так багато і зайшли так далеко, обмежувати себе можливим?

Раптом і Ліббі Роудс вдасться зрештою знайти?

Вона не бачила сенсу питати Далтона, що він знав або пам'ятав. Якщо та ілюзія – анімація – і справді була справою його рук, сам він про це вочевидь не знав, і ось тепер він мовчки благав Парісу, просив зняти з нього незаслужену провину.

Паріса вляглася на стіл, змахнувши з нього все, а Далтон нахилився і вдихнув її аромат. Видав схожий на тихий схлип звук і зарився обличчям у складки її сукні.

Ось це й була різниця між життям і довголіттям; щось посередині смерті в автомобільній аварії та життя з розщепленою душею.

— Я витягну тебе, – прошепотіла Паріса Далтону, далекій його версії, маленьким осколкам. У її голові народилося ясне, зрозуміле рішення.

Якщо від Далтона залишилися шматочки, вона прибере до рук їх усі.

Рейна

— Допоможи мені з дечим.

Ніко подивився на неї далеким поглядом. Нова тема не допомогла йому відволіктися або послабити тягар провини, зате явно подіяло щось інше. Ніко більше не хитався як неприкаяний, знайшов рішучість і знову почав висипатися. Він чекав чогось із нетерпінням, але головне – чекав.

— Із чим допомогти? – запитав він.

— Є в мене одна теорія.

Рейна сіла навпроти нього на газон, який тут же, як зазвичай, почав обурюватися. Вряди-годи Рейна була рада почути траву – це слугувало певним чином визнанням.

— Гаразд, яка?

— Я тут подумала про дещо. — Про те, що підслухала в розмові Паріси і Каллума. Дивне, звісно, поєднання, але, з іншого боку, відтоді, як Трістану не вдалося вбити Каллума, ніхто, окрім Паріси, Каллуму і в очі-то не дивився.

— У анімації є розум? – нейтральним тоном запитала Каллума Паріса.

— Типу того, – спокійно відповів він їй. Тепер, коли не потрібно було боротися за життя, здавалося, що ці двоє, володарі схожих спеціальностей, можуть принаймні ділитися досвідом. — Ось в ілюзій розуму немає, а в анімацій... дещо є. Строго кажучи, це не те щоб розум, – поправив Каллум, – але анімація – це подоба життя. Якийсь вид... духу природи. Усвідомленістю тут не пахне, але як істота вона, ймовірно, жива.

На цю тему, зметикувала Рейна, є міфи. Стародавні записи. Про примарні явища, деякі створіння, наділені життям, але не розумом.

Далтон теж спеціалізувався на анімації, але говорити про це Рейна не поспішала, адже не знала, чи важлива така інформація.

— Натуралізм, – сказала вона, мовчки вказуючи на притиснуті, тонкі й гнучкі стебла трави, які шепотіли «мама-мама-мама». — Я думала про ту медитку з довголіттям.

— До чого тут вона? — Цікавість у Ніко ще не розгорілася, але йому стало хоча б цікаво.

— Життя – це, мабуть, стихія. Я не можу нею керувати, але є ті, хто може. — Вона обережно глянула на нього. — Ти б міг.

— Міг що? – здивувався Ніко.

— Використовувати її, – зітхнувши, сказала Рейна.

— Використати?

— Так. — Можливо, були способи пояснити це зрозуміліше, а може, й ні. — Напевно, ти міг би маніпулювати нею, як будь-якою іншою силою. На кшталт тяжіння. — Вона зробила паузу. — А може, навіть і створити її.

— Думаєш, я міг би створити життя? — Ніко трохи випростався і насупився. — У теорії, якби життя було фізичним елементом, то так. Можливо. — Він наморщив лоб. — Але навіть якби я міг...

— Енергія даром не приходить, знаю. — Рейна вже давненько про це розмірковувала. — Ось тут у справу вступаю я.

— Але...

— Теорія досить прямолінійна. Припустімо, життя – саме по собі елемент. Що, як спеціальністю Вівіани Абсалон і справді було життя: уміння жити і залишатися живою? – сказала Рейна і подивилася, чи наздоганяє Ніко. — Життя і розум – це не одне й те саме. Адже є мікроорганізми, бактерії та інші, вони живуть без розуму, і виходить, якщо магія в певному сенсі живе... то чому не можна створити і життя?

Ніко так і дивився на неї, насупивши брови, і тоді вона зі зітханням, похмуро поклала руку йому на плече.

— Просто спробуй, – сказала вона, і Ніко моргнув.

— Спробувати... що саме?

«Ха-ха-ха, – розсміялася трава, весело зашелестівши. — Мама надто розумна, надто розумна, вона бачить-бачить-бачить, ха-ха-ха».

— Просто спробуй, – повторила Рейна.

Ніко спершу напружився – мабуть, хотів заперечити, – але тут же розслабився, поступаючись, чи то з бажанням, чи то проти власної волі, і погоджуючись на пропозицію. І коли крізь Рейну потекла магія, вона не вперше замислилася над питанням: чи почує тепер Ніко те саме, що чує вона, чи це вміння – виключно її прокляття? Зате на час, поки Ніко користувався її енергією, спрямовуючи потік в інше русло, Рейна хоча б могла перепочити. Вона відчувала те саме, що й при Атласі в кафе, коли дозволила природі почерпнути її сил.

«Рости», – наказала тоді Рейна насінині, і воно проросло.

Тепер же вона сказала Ніко спробувати і відчула, як його сила з вдячністю, охоче, жадібно приймає її магію. Рейна відчувала водночас полегшення й розрядку, а коли Ніко підняв долоню, похитнулася, ніби різко вдихнула всіма грудьми.

Інакше, як спалахом, це було не назвати. Бачили вони його, відчули чи просто усвідомили, визначити вони не могли. Рейна знала тільки, що на коротку мить з'явилося те, чого раніше не існувало, і Ніко це теж зрозумів: його темні очі приголомшено округлилися, в них читалися відгомони запізнілої настороженості й недоброго передчуття.

Ніко ні до чого не готувався, а якщо Рейна і чекала більшого, то лише тому, що сама ж теорію і висунула, запропонувавши випробувати її на практиці. Ідея була і справді проста, до смішного позбавлена будь-якої складності. Якщо життя приходить із порожнечі – якщо його в принципі можна створити, створити, як сам всесвіт, – то чому б йому не виникнути з Рейни?

«Мама», – зітхнула гілка, що хитнулася неподалік.

І Рейна, і Ніко начебто відразу, не питаючи одне в одного підтвердження, зрозуміли, що зробили.

— Що це означає? – запитав Ніко. — Це що, була...

Саме життя.

— Не знаю, – сказала Рейна, і вона справді не знала. Поки що.

— Що б ти з ним зробила?

— Я? — Рейна здивовано обернулася до Ніко. — Нічого.

Він нерозумно насупився.

— Як так?

— Я нічого не можу з нею зробити.

— Але...

— Це ж ти її використав, – сказала Рейна.

— Але ж дала її мені ти!

— І що? Хіба є струм без лампочки? Пшик.

— Це...

Він не договорив, похитавши головою, бачачи, напевно, що далі сперечатися сенсу немає.

— Якби тут була Роудс, – сказав потім Ніко і зітхнув, здаючись завчасно, – то я б, напевно, зумів що-небудь зробити. А так це просто... якийсь... — Спалах. — Штука.

— То тобі треба більше сили?

— Не просто більше. Більше, ніж просто більше. — Він побарабанив пальцями по землі, на якийсь час знову давши волю нервам. — Справа не в кількості, а в... якості. Чистоті.

— Отже, якби тут була Ліббі, дещо вийшло б?

— Так, – упевнено промовив Ніко. Упевнено він говорив завжди, але саме зараз це було не просте самовдоволення. — Не знаю, що саме, просто дещо.

— Ну. — Рейна зробила пазу, притінивши очі долонею від сонця, що різко визирнуло з-за хмарного покриву й обдало їх хвилею світла. — Тоді доведеться нам відшукати її.

Знову промайнула ця напруга, коли Ніко підібрався.

— Нам? — А, так він вирішив, що Рейна йому не вірить. Ну й правильно, вона йому не вірила. Тобто вірила, але не зовсім. Утім, це не скасовувало шансів на успіх, особливо якщо вона вивчить недавнє відкриття.

— Якщо можу допомогти, то так. — Рейна глянула на Ніко. — Я подумала, ти вже щось робиш.

— Ну... — Він зам'явся. — Ні. У мене варіантів немає, але...

— Є у твого друга, – здогадалася Рейна. — У того, який ходить через сни.

Ніко не відповів.

— Цього ти про нього не розповідав, – вголос подумала Рейна. — Ім'я його назвав, це так, але про його можливості – мовчок.

Ніко, схоже, накрило запізнілим почуттям провини. Судячи з того, як він різко випрямив ноги.

— Я взагалі нікому говорити не хотів.

— Тому, що його... треба тримати в таємниці?

— Його? Не самого його, а його здібності... — Ніко зітхнув. — Йому ж краще буде, якщо про нього ніхто не дізнається.

Недобре. Це розлютило Рейну більше, ніж зазвичай.

— Тобі слід нам довіритися. — Вона сама ж здивувалася твердості у власному голосі. — Тобі так не здається?

На обличчі Ніко в цей момент відбилася незбагненна відкритість.

Паріса влучно підмітила: він був на рідкість нездатний до віроломства.

— Навіщо? – запитав Ніко.

Рейна задумалася. Ніко захоче повної, докладної відповіді, а їй, можливо з егоїстичних причин, потрібно було його переконати.

— Ти розумієш, – повільно заговорила вона, – що поодинці ми – це одне, а разом – зовсім інше?

Мить тиші.

І відповідь:

— Так.

— Отже, не варто розкидатися ресурсами, які в тебе є. — Ще одна проста думка.

— Хто стане довіряти Каллуму? А Парісі?

У голосі Ніко звучав сумнів, і не без причини.

— Я вірю, що вони обдаровані, – обережно допустила Рейна. — Я довіряю їхнім навичкам. Довіряю тому, що, коли їхні інтереси відповідають моїм, вони корисні.

— А якщо не відповідають?

— Отже, треба це змінити. — Для Рейни все було логічно, послідовно, і одне випливало з іншого. — Хіба ми стали частиною Товариства не для того, щоб домогтися величі? Так-то мені й одній непогано, як і тобі, – нагадала вона. — Якби ми погоджувалися тільки на хороше, то тут не затрималися б.

— Ти справді... — Ніко запнувся. — Ти справді так у цьому впевнена?

Він мав на увазі довіру Товариству.

— Так, – сказала Рейна.

Поки що це було не так, але з часом Рейна мала намір виправити становище. Вона збиралася стати впевненою, а для цього були потрібні деякі відповіді.

І дати їх могла лише одна людина.

Вона пошукала Атласа, маючи намір поговорити з ним віч-на-віч. Коли ж знайшла, він начебто не здивувався її приходу, хоча раніше вона не домагалася його аудієнції. Нікому з них його кабінет поруч із невеликою їдальнею цікавим не був; здебільшого тому, що в ньому не було речей, які можна дослідити. Цікавим був тільки сам Атлас, такий ненав'язливий і постійно оточений аурою нескінченного терпіння.

— Що таке ініціація? – без натяків запитала його Рейна, і Атлас, який перебирав на полиці книжки, завмер.

— Обряд. Як і все інше, – втомлено промовив Хоронитель. Останнім часом він узагалі виглядав виснаженим. Сьогодні на Атласі був, як зазвичай, пошитий за міркою костюм: сірого кольору, що немовби віддзеркалював його жалобу за втраченим студентом. — Клятви пут не особливо складні. Думаю, ви навіть вивчали їх у якийсь момент.

І справді.

— Ритуал усе одно спрацює? Якщо вже це не ми вбили Ліббі?

— Так.

Атлас присів за стіл і жестом запросив Рейна зробити те саме. З кишені він дістав перо й акуратно поклав під праву руку.

— Дещо, може, й порушено, проте через дві тисячі років ритуальних жертвоприношень, що зміцнюють структуру, смію вас запевнити, - вимовив він із близькою до іронії інтонацією, – магія витримає.

Рейна чекала, опустивши погляд на стільницю.

— Сумніваюся, що ви прийшли поцікавитися щодо організації ритуалу посвяти, – зауважив Атлас, подивившись на неї з певною часткою настороженості та цікавістю.

— Так, хотіла запитати ще дещо.

— Ну так запитуйте.

Рейна подивилася йому в очі.

— І ви відповісте?

— Можливо. А може, й ні.

Заспокоїв, подумала Рейна.

— У кав'ярні ви казали, що запрошення було адресоване мені та ще одній людині, – нагадала вона.

— Так, я так говорив. — Заперечувати щось він начебто не збирався. — Вас це сильно стурбувало?

— У певному сенсі.

— Сумніваєтеся, що вам тут місце?

— Ні, – абсолютно щиро заперечила Рейна. — Я знала, що, якщо захочу, це місце буде моїм.

Атлас відкинувся на спинку крісла й задумливо подивився на неї.

— Тоді про що ще думати?

— Про те, що є й інші. — Це був не стільки страх, скільки цікавість. — Ті, хто ледь не пройшов відбір.

— Турбуватися через них причин немає, якщо ви про це, – запевнив Рейну Атлас. — Є багато інших занять, благородних. Не всі медити гідні запрошення до Товариства.

— Вони працюють на Форум?

— Структурно, Форум не те саме. Він ближчий до корпорації.

— А в чому різниця?

— Його члени шукають вигоди.

— У чому?

— У наших втратах, – просто відповів Атлас, поводячи рукою над порожнім чашкою. Кілька миттєвостей – і вона наповнився чаєм; у повітрі розлився аромат лаванди й бергамоту. — Така вже природа речей. Баланс, – сказав Атлас, підносячи чашку до губ. — Без провалу не буде успіху. Без антиуспіху – успіху.

— Без смерті – життя?

Атлас згідно кивнув.

— Тобто ви бачите, у чому сенс ритуалу? – запитав він.

Рейна задумалася, чи не занадто сильно вона бажає посвяти. Вона шукала виправдання жертві, хотіла повірити в брехню. Схоже на токсичне кохання, народжене з голоду.

І назад шляху вже не було.

— Ви знаєте, що стало з Ліббі Роудс?

— Ні. — Атлас відповів без вагань, але не так уже й швидко. У нього на лобі навіть утворилася зморшка щирої стурбованості. — І з великим сумом змушений визнати, що, якби не містер Кейн, я з готовністю повірив би в її смерть.

— Думаєте, це справа рук Форуму?

— Думаю, що й таке можливо.

— А що ще можливо?

Рейна прямо бачила, як на цьому Атлас замикається, опускаючи завісу таємниці.

— Варіантів незліченна безліч, – сказав він.

Отже, здогадками ділитися він не стане.

— Чи варто нам довіритися вам? – запитала Рейна.

Атлас по-батьківськи посміхнувся куточком рота.

— Я вам ось що скажу, – сказав він. — Якби в моїх силах було повернути Елізабет Роудс, я б зробив усе від мене залежне. Мені немає сенсу кидати її пошуки. Від її зникнення я не виграю зовсім нічого.

Рейна неохоче визнала, що так воно і є. Причин сумніватися в його словах вона не бачила, адже цінність Ліббі була зрозуміла всім.

— Однак це не пояснює вашого приходу, – зауважив Атлас.

Рейна опустила погляд на свої руки, не одразу усвідомивши, звідки в неї таке дивне відчуття. Нарешті до неї дійшло: вона не відчуває напруги в долонях, адже в кабінеті не було життя, не те що в решті частин будинку. Жодних рослин, тільки книжки та мертве дерево.

Цікаво, подумала вона.

— Ви згадували одного мандрівника, – сказала Рейна. — Я хотіла запитати, чи не друг це Ніко?

— Ах так, Гідеон Дрейк. Він вийшов у фінал, хоча в десятку лідерів і не проскочив.

— Правда, що цей друг вміє ходити царствами сну?

— У царствах підсвідомості, – кивнувши, уточнив Атлас. — Здатність, безперечно, чудова, проте рада правління Товариства зрештою засумнівалася, що містер Дрейк у змозі повністю нею керувати. Мені здається, що навіть міс Роудс знала лише про його невиліковний випадок нарколепсії, нападам якої не можна запобігти, – додав він і ледь помітно усміхнувся. — Мало хто з викладацького складу НУМІ розумів, як із ним бути. У деяких відношеннях його можна назвати ненавченим. До того ж його мати надзвичайно небезпечна і схильна втручатися.

— Хто вона?

— Так, нічого особливого, – сказав Атлас. — Хтось на кшталт шпигуна. Судячи з усього, за нею числиться борг – або ж вона відчуває пристрасть до влізання в такі, – хоча й незрозуміло, як і чому вона його отримала.

Рейна насупилася.

— І чим же вона... конкретно займається?

— Вона злочинниця, але не гідна запам'ятовування. Не рівня батькові містера Кейна.

— О. — Рейна сама не зрозуміла, чому ця звістка її так засмутила. Можливо, назвавши матір Гідеона Дрейка негідною запам'ятовування, Атлас аж надто легко припустив, ніби пам'ять – це така розкіш, і витрачати її на негідних не варто. — А Гідеон?

— Підозрюю, що, якби містер Дрейк не зустрів Ніко де Варону, життя його склалося б зовсім інакше. І то якби він ще вижив.

Рейна заметушилась.

— Значить, ось воно як?

— Що саме?

— Непримітні страждають через свою непримітність, – сказала вона.

Атлас поставив чашку на стіл, дозволив моменту насититися тишею.

— Ні, – вимовив він нарешті і поправив краватку. — Страждають якраз-таки примітні. Непримітні залишаються непоміченими, так, а ось велич приходить через біль. — Він зміряв Рейну урочистим поглядом і додав: — Я знаю мало медитів, які не вибрали б просте, сіре життя і людське щастя, якби в них на те була воля.

— Але, виходить, знаєте тих, хто так не вчинив би, – зауважила Рейна, і куточки рота Атласа сіпнулися вгору.

— Так, таких я знаю.

Він уже збирався відпустити Рейну і закінчити тим самим сеанс щирості, але вона в задумливості затрималася ще на деякий час. Вона так і не отримала бажаного. Думала, що, почувши підтвердження щодо друга Ніко, розв'яже задачку, однак нічого не вийшло. Початкова радість від відповіді на запитання була дешевим наркотиком, і ось тепер Рейна знову відчувала незадоволеність.

— Мандрівник, – сказала вона. — Той, якому ви віддали перевагу перед мною... Кого ви відкинули?

Вона раптом чітко зрозуміла, що більше їй запитань не дозволять.

— Його не відкидали, – сказав Атлас і схилив голову на знак того, що розмову закінчено. Встав з-за столу і провів Рейну до дверей.

Езра

Езра Михайло Фаулер народився, коли земля вмирала. У новинах роками тільки й розповідали про вуглецеве забруднення та як потоншав озоновий шар, – а ціле покоління потім бігло до психотерапевтів зі скаргами на екзистенціальну кризу, що набула воістину велетенських масштабів. Америку на місяці охопили пожежі та повені, але тоді лише половина країни вважала, що вони хоч якось причетні до руйнувань. Знаків не побачили навіть ті, хто ще вірив у мстивого Бога.

І все ж найгірше було попереду. Лише коли стали закінчуватися придатне для дихання повітря і питна вода, хтось десь вирішив, що настав час змін. Магічну технологію колись купувала і продавала влада, але потім вона таємно перейшла в приватні руки, і нею почали торгувати вже в секреті. До 1970 років магія, що належала корпораціям і установам, зцілила землю від низки вірусів і забезпечила її деякими поновлюваними енергетичними ресурсами, усунувши частину шкоди, заподіяної індустріалізацією та глобалізацією, а заразом і іншими -аціями, які світ міг з успіхом якийсь час ще розвивати за старим сценарієм. Політики, як завжди, політиканствували, і тому кожен послідовний крок уперед, як і раніше, вів до кінця, однак катастрофу відстрочили, і це було найголовніше. Будь-який сенатор підтвердить.

Езра тим часом ріс у неблагополучному куточку Лос-Анджелеса, далеко на сході міста. Місцеві навіть мигцем не бачили океану і не могли впевнено сказати, що річка – всього лише повільний потік води вище тротуару. Плем'я Езри було племенем безбатченків, невдах, де матері і дітей виховували, і їжу добували. Але цього самого прожитку залишалося не так вже й багато.

До дванадцяти років Езра ріс при матріархаті в кілька поколінь, а потім його матір застрелили просто під час богослужіння.

Езра теж там був і водночас не був.

Деталі події він пам'ятав чітко, з багатьох причин, незважаючи на смерть матері. Перша – вони з нею того ранку посварилися через те, що напередодні він кудись змився, хоча він запевняв матір, мовляв, нічого такого не було. І друга – того дня він уперше відчинив двері.

Коли під час служби пролунали постріли автоматичної гвинтівки, Езру так сильно відкинуло назад, що він навіть подумав, чи не поранили його. Про стрільбу він узагалі мав уявлення завдяки шкільній стройовій підготовці, хоча в такому юному віці смерть сама по собі й здавалася далекою. У голові в Езри сиділо уявлення про те, як це – впіймати кулю, і воно в точності збігалося з відчуттями тих секунд: різке падіння, дзвін у вухах, і весь світ завалюється набік. Для своїх років Езра був дрібним, і невеликий зріст, видно, тоді й урятував його. Часом він ставав лише шматочком людини. Таким крихітним, що міг забитися в невеликий отвір, нескінченно малу тріщинку.

Падав Езра довго й ударився жорстко, але потім зрозумів, що він або мертвий, або живіший за всіх живих. Розплющив очі й побачив храм. Стояла тиша. Просто-таки зловісна. Ні матері, ні стрільця – взагалі нікого в церкві не було. Тоді Езра підійшов до того місця, де сиділа його мати, і пошукав у лаві кульові отвори. Не знайшовши дірок, подумав, що за допомогою магії зумів усе виправити. Вдома він застав матір – та спала на дивані, так і не знявши форми сестри. Езра і сам ліг у ліжко, а коли прокинувся, світило сонце.

Далі почалися дивацтва. Езра з'їв на сніданок той самий підгорілий тост, що й учора, а в щоденних новинах по телевізору лунали ті самі пласкі жарти. Мати знову кричала на нього за те, що він учора втік і повернувся, коли вона вже спала. Потім затягла його у ванну, криком звелівши вимити голову й одягнутися для служби в церкві. Ні-ні, тут же залепетав Езра, туди не можна, мам, послухай, це дуже важливо... але вона не поступалася. Одягни парадні туфлі, Езра Михайло, приведи себе до ладу, і підемо.

Коли знову з'явився стрілок, Езра остаточно впевнився в тому, що якимось чином вирушив у минуле, а саме у вчорашній день, і спершу сприйняв це за благословення. Він відкрив для себе аварійний вихід в інший час, який був сам по собі іншим місцем. Притулком. Далеко Езра не пішов, але цього вистачило, щоб врятувати своє життя.

Пізніше він вивчить ньютонівську динаміку, теорію відносності та детерміновані процеси. Дізнається, що він уміє відчиняти двері, а точніше, червоточини, які з'єднують диспарні точки в просторі, тобто дві різні точки в часі, і при цьому не старіє ні на секунду.

За потрібної кількості енергії він міг відчинити будь-які двері, а світ, який він відвідував у минулому, просто пристосовувався до майбутнього, з якого Езра приходив.

Власне, у цьому й полягала проблема: скільки б Езра не намагався запобігти вбивству матері, вона вже була мертва, і отже, загибель її скрізь і завжди була фактом.

Не те щоб Езра не намагався. Кілька спроб він все-таки зробив. У дванадцять років йому здавалося, що врятувати матір – це завдання, послане згори. Він палив тости, слухав плоскі жарти по ящику, а потім лунали постріли, знову і знову. Щоразу події повторювалися і тільки перемішувалися, немов шматочки мозаїки, деталі пророчого дитячого пазла. Втретє: мама, не можна йти, ти помреш – Езра, прикуси язика. Четвертий раз: мама, не можна йти, я захворів – Езра, жодних відмовок. І решта разів: мам, машина зламалася; мам, у мене нога зламана; мама, якщо ти підеш, світ зламається...

— Перестань уже новини дивитися, – сказала вона. — Це тобі не на користь.

Востаннє, коли Езра спостерігав загибель матері, її тіло впало так само, як і завжди: на нього, захищаючи. Затуляючи порожнє місце, оскільки сам він завжди залишався в безпеці, а вона навіки – ні. Виснажений, він звалився в невелику діру в часі й подумав: ну добре, нехай буде так.

Останній раз, і все.

Він вимив голову, вдягнув парадні туфлі і взяв маму за руку, хоча вважав для цього себе вже занадто дорослим. Мама чимось захопилася і не здивувалася, але так було навіть краще. Прощатися Езра так і не навчиться.

Тепер, знаючи, що двері відчиняться в потрібний момент, він вирішив змінити тактику. Ще не розуміючи, як саме, задумав відкрити для себе іншу щілину. Зосередився на дверях, які привели б його в інше місце, за межами минулого дня.

І коли вийшов по той бік, то виявив, що з похорону матері минуло вже три тижні, – це була найдальша точка, куди він зумів дістатися за своїх нерозвинених здібностей. У теорії, він був медитом, у якого ще тільки проклюнувся дар. На практиці – хлопчиком, який відчайдушно благав всесвіт забрати його куди-небудь подалі.

Незабаром приїхали соцпрацівники і забрали його під свою опіку. Езра пішов із ними, не відчуваючи жодних почуттів, – мабуть, тому що в нього на очах мати померла вже дванадцять разів.

Звісно, американська система роботи з сиротами залишала бажати кращого. Езра заприсягся ніколи більше не тікати і жодній живій душі не розповідати про те, що бачив і робив, проте є в житті звичка порушувати дитячі обіцянки. Через рік він уже призвичаївся відчиняти двері, керуючи результатом. Час минав, а він плавно переміщався по ньому, не старіючи, якщо тільки сам не бажав того: до шістнадцяти Езра залишався ще п'ятнадцятирічним, мінус один день: у сумі він проскочив лише 364 миті.

У сімнадцять (або близько того) Езрі запропонували стипендію в Нью-Йоркському університеті магічних мистецтв, і тоді ж він дізнався, що такий не один. Так, двері відчиняти вмів тільки він, але виявилося, на землі є інші маги – або медити. Перед Езрою відкрився новий світ, незнайомий і таємний.

Ким же був Езра? Точно не фізиком у строгому сенсі цього слова. Він просто відкривав невеличкі, розміром із себе червоточини в часі, проте його магія мала межі, і обмежував її він сам. Сила Езри була унікальна і небезпечна.

Не хизуйся нею, радили вчителі. Ніколи не знаєш, що за люди захочуть грати з часом. Вже точно не ті, у кого добрі наміри.

І Езра слухняно тримав талант у таємниці, ну, або намагався... доки на нього не вийшло Олександрійське товариство.

Пропозицію зробили привабливу: сила взагалі приваблює. Утім, куди більше Езру цікавили однокласники. Ті четверо, які залишилися б після усунення п'ятого. Езра за вдачею був інтровертом – бідність, сила, яку доводилося тримати в таємниці, передчасна смерть матері... усе це в поєднанні зробило його відносно відлюдькуватим, – однак знайшовся серед кандидатів один, з яким вони одразу знайшли спільну мову.

Атлас Блейклі був хвацьким волоцюгою з дикою копицею натурального волосся та незгладимою усмішкою. «Типу лондонський гопник» – так він жартома назвав себе під час знайомства. Від його гучного іржання розліталися всі голуби. Хижий, жвавий і дуже розумний, він часом бентежив людей, але Езра одразу ж перейнявся до Атласа симпатією – взаємно. Їх об'єднувало почуття, в якому вони з часом розпізнали голод, щоправда, спершу не розуміли, до чого. У Езри оформилася здогадка, що вони просто зліплені з одного бідняцького тіста, нікому не потрібні покидьки вмираючого світу. Решта четверо кандидатів мали освіту, родовід, їм прищепили властивий ситості цинізм і пихату похмурість. Езра й Атлас, навпаки, нагадували яскраві плями. Зірки, які відмовлялися гаснути.

Першим про смерть, як частину обряду втаємничення, дізнався Атлас – прочитав у чиїхось думках чи якось іще, бо наполягав: насправді думки він не читає.

— Та пішло воно все, – сказав Атлас Езрі, коли вони вдвох лежали на підлозі під куполом розфарбованої кімнати. — Треба когось убити? Ні вже, приятелю, дякую покірно.

— А як же книжки? – тихенько гудячи, запитав Езра. Вони з Атласом обидва мали слабкість до отрути, смертних наркотиків. Під ними Езрі простіше вдавалося відчиняти двері, а Атлас просто відпочивав від чужих думок: вони викликали срану мігрень.

— Кляті книжки, – повторив Езра. — Ціла бібліотека. У ній стільки книжок.

Атлас упоровся так, що очі його перетворилися на вузькі щілинки. Налаштований на праведний лад, він загадково вимовив:

— Книги – це ще не все, приятелю.

Однак в основі Езра з ним згоден не був.

— Суспільство – це щось більше, – сказав він, – не тільки книжки. І питання, і відповіді. Це щось більше, ніж нічого. — Наркота заважала ясно викладати теорію. — Треба тільки якось пробитися, а там забратися на вершину гори. Влада породжує владу, і всяке таке.

Атлас явно не наздоганяв, і Езра продовжив:

— Мало хто вміє голодувати, – сказав він, переходячи до того, як мало людей у принципі здатні зрозуміти час: як його багато, скільки всього можна досягти, протримавшись трішки довше. Головне, прожити практично на одному повітрі, харчуючись зрідка і крихтами, і тоді в кінці залишишся саме ти. Лагідні успадковують землю[28] або щось у цьому дусі. Убивство – це погано, так, але що ще гірше – воно необов'язкове, неефективне. Чим взагалі було існування Езри, як не постійним створенням лазівок з метою підібратися до природи самого життя?

Езра відчував свою смерть і знав, що вона буде неприємною. Справа була не в магії, а в передвісті. Усе вже, вважай, сталося; він народився таким – таким, що йде довгою стежкою до безрадісного кінця. Залишалося вирішити, чим по дорозі зайнятися. І потім, чортові книжки їм дуже знадобилися б; довелося скласти план: чекати випало Атласу, а зникнути – Езрі. Езра запропонував інсценувати свою смерть; і якщо один залишиться не при справах, нікого вбивати не доведеться. Усе одно Езра нікому більше в класі не подобався: йому, такому замкнутому, не вірили. А ще ніхто до пуття не розумів, на що він здатний, але це зрештою було йому тільки на руку.

І ось, тієї ночі, коли всі змовилися його вбити, він відчинив чергові дверцята.

На той час він навчився забігати набагато далі трьох тижнів – на роки вперед, а то й на століття. І вибрав 2005-й, що настав через п'ять років після їхнього зарахування; відшукав Атласа в кафе, де вони домовилися зустрітися. Якщо для Езри минуло всього кілька годин, то для Атласа минуло двадцять вісім років. На той час він відійшов від наркотиків, але не закинув франтівських манер. Сівши навпроти двадцятиоднорічного Езри, Атлас вишкірився. «Я в грі», – сказав він і передав йому папку з підробленими документами.

— Отже, вони повелися? – запитав Езра. Суспільство знало, на що він здатний, але все ж... хто вони такі, щоб стверджувати, нібито він не помер?

— Так. — Усередині лежали водійське посвідчення штату Нью-Йорк, нова картка соціального страхування і – такий собі жарт Атласа – частково заповнена картка улюбленого клієнта в місцевій млинцевій. Езра мало не запитав, як це Атлас примудрився провернути за нього всю бюрократію, але вчасно нагадав собі, що Товариство неспроста вимагає вбивство за членство в ньому.

— Ну а як вони вчинили з... ну, зі мною?

— Так само, як чинять із усяким елімінованим кандидатом. Стерли тебе, – сказав Атлас, знизуючи плечима, а потім розсміявся. — Уяви, якби світ дізнався про орден учених-медиків, які кожні десять років убивають по одному своєму! Тож ні, приятелю, помер так помер. Тебе типу ніколи й не було.

Як зручно.

— І що, навіть без обряду...

Атлас підняв келих.

— Суспільство померло. Хай живе Суспільство.

Безперервність і вічність. Час, як і раніше, йшов далі.

— Ну і що тепер? – запитав Езра, загоряючись перспективами, що відкрилися перед ним.

Вони продовжували обережно зустрічатися, раз на рік, і Езра завжди приходив моментально, через двері. Обидва не хотіли, щоб він старів без потреби. У той час як Атлас дорослішав, Езрі залишався двадцять один рік; час для нього йшов інакше, але він йшов. Чекаємо шістьох, сказав Атлас. Тих самих шістьох, ідеальної групи, включно з самим Езрою. Атлас же тим часом мав піднятися кар'єрною драбиною і стати новим Хоронителем (нинішній пристойно постарів, і це, якщо не брати до уваги непомірного багатства, слугувало чудовим приводом для виходу на пенсію), щоб уже особисто визначати кандидатів. Він підібрав би ідеальну команду з п'яти осіб – один, звісно, помер би, але навіть цю нещасну душу шукали б із розумом і ретельно, – а потім Езра, шостий, узяв би все у свої руки.

Ідеальну команду, виходить? А для чого?

— Для чого завгодно, – сказав Атлас. — Для всього.

Варто було розуміти це як: «Захопимо цю прогнилу бібліотеку, усі кляті книжки і зробимо те, чого раніше ніхто не робив».

Вони довго виношували плани. Шукали фізика, здатного приблизно на те саме, що й Езра, тільки більше: червоточини, чорні діри, подорожі в просторі та часі. Людину, яка бачить кванти, маніпулює ними, розуміє їх і використовує. Таке взагалі можливо?

— Напевно, – сказав Атлас.

Людину, яка допомогла б усе це живити, як батарейка. Ще одного телепата, праву руку Атласа, який став би його очима і вухами (а Атлас би відпочив). Що вони будували? Ніхто не розумів, але вірив у свої інстинкти, сміливість, старанність і терпіння.

— Я знайшов дещо, – сказав Атлас раніше, ніж очікувалося. Поки що всього один, аніматор.

Аніматор?

— Просто довірся мені, – сказав Атлас, якому на той час перевалило за тридцять, і він став носити костюми, приховуючи своє походження за благородним акцентом і дорогими шмотками. Езрі, звісно ж, як і раніше, був двадцять один рік. Або ж двадцять два, але хто встежить за віком із такими стрибками в часі? — На його рахунок у мене є передчуття.

Приблизно в цей час початкова ейфорія згасла, і Езра засумнівався у власній корисності. План в основному залежав від талантів Атласа, але в них Езра був упевнений. Пригнічували ж нескінченні стрибки з точки в точку, з одного часу і місця в інші – до Атласа. Таке життя не надто схоже на повноцінне. Езра не вкладався у справу, по-справжньому він не був її частиною. Повертайся в НУМІ, запропонував тоді Атлас, підшукай для себе що-небудь, тобі ж лише двадцять три (або близько того), і ти молодо виглядаєш. До того ж, зі сміхом зауважив Атлас, ти закоренілий американець і навряд чи впишешся кудись іще.

І Езра повернувся в НУМІ.

На жаль, для того щоб знайти собі гідне заняття, довелося сповільнити час. Знову переживати його лінійно, залишаючись в одному й тому самому хронологічному зрізі й дозволивши собі старіти в нормальному темпі. Згнітивши серце пустити коріння, зійти за нешкідливу людину. Спочатку Езру коробило, все здавалося йому нуднішим – тепер, коли він залишив природний для себе спосіб життя. Однак не встиг він кинути спроб і рушити далі, як монотонне існування завдяки щасливому випадку привело його на посаду постійного студентського радника.

І саме в цей час він несподівано дещо виявив.

— Вони обидва потрібні тобі, – сказав Езра Атласу, ставши свідком епічної сварки між Ліббі та Ніко. — Коли прийде час, ти просто зобов'язаний отримати їх обох.

— Але ж у них одна й та сама спеціальність, – із сумнівом зауважив Атлас. Кілька років тому в нього почали сивіти скроні, і відтоді він голив голову. — Ти хіба не хочеш посвяти? Адже це ти маєш стати шостим.

Езра задумався. Він завжди хотів пройти одного разу посвяту, але формальності здавалися йому неважливими. Через Атласа він отримав доступ, можливості, бачення. А те, що вони могли накоїти з одним фізком, раптово померкло порівняно з тим, що вдалося б із двома на борту.

— Доведеться взяти обох, – повторив Езра, додавши: — Та й потім, ти б не зміг отримати одного без іншого. — Це він знав напевно, бо бачив, у чому суть їхнього суперництва. Хоча зрозуміти її було не складно.

Атлас подумав, розглядаючи ідею з усіх боків.

— Кажеш, вони... фізики?

— Мутанти, – уточнив Езра. Сам він вважав це великою похвалою. — Досконалі мутанти.

— Ну, тоді наглядай за ними, – задумливо промовив Атлас. — А мені поки що є над чим попрацювати.

Справа була нехитра, а якщо згадати, що Езра мав вигляд непримітного студента, який лише на два роки старший за Ліббі з Ніко (нехай і народився на двадцять років раніше), то Ліббі стала для нього особливо привабливою ціллю. Езра сам здивувався, зрозумівши, що хоче її. І простого життя чи бодай шматочка його, втім, яка в підсумку різниця? Однак то була нецікава казка, якщо врахувати закінчення.

От із Ніко порозумітися не вдалося. Езра вже знав, що його місце отримає цей хлопчина або інший кандидат, якому Атлас відвів одну з головних ролей у своїй шістці. Це натураліст, сказав він. Але для чого нам рослини, хмикнув тоді Езра, на що почув тільки: за рослини не переживай, я впевнений, ти все зрозумієш. Натомість Ніко все спростив би: завдяки йому Ліббі просто не змогла б відхилити пропозицію.

І тільки в рік, що передує ініціації, в Езри нарешті розплющилися очі, він зрозумів, що весь цей час не стільки голодував, скільки постив. Тепер, без Ліббі і Ніко, він грав свою випестувану сірість перед величезним порожнім залом. Без Ліббі Езра став нефункціональним і самотнім, почувався стомленим, закрився і занудьгував. А ще відчував дискомфорт від розуміння, що він перестав бути невід'ємною частиною плану, виявився несподівано сильним.

— Дурниці, ти мені дуже навіть корисний, – сказав Атлас. — Набагато корисніший, ніж ти думаєш.

— І як же? – роздратовано запитав Езра. Нудьга мучила його, вона викликала невловимий свербіж, немов судома в литковому м'язі. — Ти здобув усі потрібні тобі спеціальності.

— Так, але щодо Паріси я, здається, помилився.

Езра насупився.

— Вона не така гарна, як ти думав?

— Ні, в тому, що стосується здібностей, вона мої надії виправдала. — Пауза. — Однак є в мене підозри, що вона стане проблемою.

— Якого роду проблемою? — Езра й не думав, що в Атласа вони взагалі бувають.

Езрі здавалося, що без нього все йде як по маслу, тому й хандрив.

— Проблема. — Атлас відсьорбнув чаю. — Утім, я можу переконати її змусити решту вбити Каллума.

— Це який? Емпат?

— Так. — Хтось завжди помирав; зрештою навіть ідеальній групі кандидатів належало втратити одну людину. Для Атласа – і тут Езра погоджувався з ним – Каллум був чимось на кшталт ядерного коду, і, позбавивши світ від нього, вони зробили б людству послугу. — Потім ми зможемо зайнятися Парісою.

— О так, звісно, треба тільки зайнятися нею, і проблему розв'язано, – вголос подумав Езра, очікуючи у відповідь сміху, який так і не пролунав.

Тривожний дзвіночок. Дуже тривожний.

— Кажучи «зайнятися», ти маєш на увазі... – почав Езра.

— Я жартую, – запевнив його Атлас, через мить. — Це просто жарт.

— Точно, – з полегшенням вимовив Езра. — Так, точно, так і є...

— Так і є. — Атлас відсьорбнув ще чаю.

Езра насупився й опустив погляд на свою чашку.

— Отже, для ясності...

— Знаєш, ти і цього разу ледве не потрапив до числа кандидатів, – ніби мимохідь промовив Атлас. Езра, якому все ще не давало спокою його чудове почуття гумору, підняв здивований погляд. — З огляду на все, я думав, мені самому доведеться тебе протягувати... — З огляду на те, що Езра вже був у Товаристві, або (і це вже не так схвально) що Езра з настанням нового століття нічого особливого з себе не являв. — ...але, виявляється, рада не переймається чимось поза межами архівів. Вони засікли твої невеликі магічні вихлопи й подумали: чудово, як цікаво, добре, що ми першими його виявили... — Атлас знизав плечима, роблячи ковток із чашки. — І тебе внесли до списку. Кумедно, чи не так? Усе-таки ми для них не люди, – зауважив собі під ніс Атлас. — Просто джерела сили.

Він знову пригубив чай, а Езра насупився, відчуваючи, як зріє в нього всередині обурення.

— І ти відрадив їх, треба думати?

— Звичайно.

— Віддавши перевагу завербувати когось іншого?

Атлас повільно поставив чашку на стіл.

— Так, – сказав він. — Як ми й домовлялися. Вірно ж?

— Вірно, – погодився Езра, опускаючи погляд.

Кава в його чашці вже охолола.

— Ти начебто мені не віриш, – через мить зауважив Атлас.

— З чого б це? — Езра саме що сповнився підозрілості. — Просто ти не згадав, що мене може знову завербувати Товариство. — Він помовчав. — Або радше перезавербувати.

Атлас знову взяв зі столу чашку і збовтав у ній чай.

— Якось із голови вилетіло.

З усіх можливих відмовок ця звучала настільки слабко, що межувала з образою.

— З голови вилетіло? – трохи презирливо, луною повторив Езра. Йому здалося, що повітря між ним і Атласом розжарилося, чи то це клекотіло в нього в грудях? — Із твоєї чарівної голови, за допомогою якої ти й чаклуєш... щось вилетіло?

— Яка різниця? Ти б не зміг прийняти запрошення. — Атлас як ні в чому не бувало відпив чай. — Мені здавалося, тебе це не цікавить.

— Не цікавить. — З якого дива? Вони ж такого варіанта навіть не припускали. — Але все ж таки я...

— Міс Роудс дізналася б, що ти їй брешеш, – натякнув Атлас, однак Езра стримався і не здригнувся при згадці (явно навмисній) Ліббі. — Чого, я думаю, ти не бажаєш. І це, гадаю, повертає мене до міс Камалі.

— Це яким же чином? – не втримавшись, роздратовано випалив Езра.

— Таким, що міс Роудс – це щось спільне для вас обох, – не віднімаючи від губ чашки, промовив Атлас.

Він чудово знав, що не все між Ліббі та Езрою побудовано на брехні, а отже, цим зауваженням мав намір вразити його. Однак Езра не бачив сенсу визнавати це і просто мовчки закотив очі.

— Ліббі про мене нічого не знає. Тобі не здається, що з мого боку було б лицемірно закидати їй ту зраду?

— Ніхто від тебе цього й не вимагає.

Вони починали ходити колами.

— Ну, так і що в тебе за біда з телепатом? Ти ж її сам обирав.

Він із гіркотою наголосив на «ти сам», а не на «обирав».

— Так, – вимовив Атлас, – і вона виправдала мої очікування. Ось тільки виявилася небезпечнішою, ніж я думав.

«Нарешті проявилися контури картини», – неспокійно подумав Езра.

— Тільки не кажи, що не можеш із нею впоратися.

Атлас завмер, не донісши чашки до рота.

— Я міг би.

«Міг би», а не «можу».

— Але не станеш, – здогадався Езра. — Чому? – напружено додав він. — Чекаєш, що я зроблю це за тебе?

— Я б не пішов проти своїх же кандидатів. Тобі це відомо. — Атлас знизав плечима. — Але ти також знаєш, що в нашу справу не можна допускати того, хто цю саму справу активно підриває.

Ах, вона, значить, уже наша?

— У мої плани невинних убивати не входило, – відрізав Езра.

— Я не говорив, що нам це варто, – незворушно парирував Атлас, – а якби й потрібно було, то...

— А, ну так, який я дурний, – пробурмотів Езра. — Ти ж просто жартуєш...

— ...можливо, ти не розумієш того, що важливо, – закінчив Атлас, відставивши чашку вбік.

Було в цьому жесті щось чуже – Атлас ніколи чай не любив, надаючи перевагу міцному сп'янінню, – що змусило Езру засумніватися, чи знає він Атласа взагалі. Колись так і було, але тривало це... один рік? Відтоді минуло понад двадцять років, протягом яких Езра й не жив. Що за цей час могло змінитися в голові в Атласа, у його переконаннях, у його душі? Що зробила з ним посвята в Товариство?

І тоді Езра вирішив зробити те, чим раніше не переймався. Відчинив двері в майбутнє – у найдальшу доступну для нього точку.

Це було не так захопливо, як могло здатися, адже майбутнє – якщо його не проживаєш – завжди можна виправити. Так, деякі події він не міг змінити (смерть матері, наприклад), але загалом він навчився дивитися на двері як на псевдонадійні астрологічні прогнози: імовірний, але не гарантований розвиток подій. Якщо він не затримувався в майбутньому, то й не прив'язувався до наслідків побаченого. Його присутність, коли він нічого не порушував, залишалася непоміченою, немов падіння піщинки.

Однак відкриття сильно його стурбувало. Адже те, що він побачив – підсумок його й Атласа плану – мало біблійні масштаби. Крізь тріщину в часі Езра розгледів мор і війни; надривне гудіння застарілого насильства. Небо почервоніло, сховалося за пеленою попелу й диму – таке собі знамення кривавого й знайомого катаклізму. То був невидючий погляд стрільця крізь двері храму, і Езра знову став єдиним свідком кінця цього сраного світу.

— Давай створимо новий, – колись запропонував йому Атлас. Для Езри це було не так давно, для Атласа Блейклі минуло двадцять років, а отже, навряд чи він пам'ятав. — Наш світ гівно, приятелю, він пропав і зовсім втратив сенс. Досить латати дірки і возитися зі зламаними деталями. Коли екосистема гине, природа створює нову. Природа, або хто там за все відповідає. Так види і виживають.

Він повернувся до Езри і глянув на нього темними очима.

— Нахер усе. Станемо богами, – сказав Атлас.

У той момент Езра все списав на наркотики.

Але потім він побачив в одних з дверей, як Трістан Кейн перетинає сам час за чарами, які допоміг навести Езра, і тоді ж уперше зрозумів: Атлас Блейклі вже зібрав свою ідеальну команду, сам, наодинці. Атлас прагнув побудувати новий світ, яким би він не був, і ось зараз Езра запідозрив, що це йому все ж таки під силу.

— А на що здатен Трістан? – безтурботно запитав на наступній зустрічі Езра. — Ти мені так і не сказав.

Побачивши Трістана, він прийняв його просто за ще одного мандрівника, але відтоді дедалі сильніше починав підозрювати, що все не так просто.

— Хіба? – запитав Атлас, підносячи до губ чашку.

Езра, втративши терпіння, вдарив його по руці.

— Не вистачає всього одного шматочка, Атласе. — Того, хто вміє маніпулювати квантами: використовувати темну матерію і осягнути безодню. А ще здатний стати живим божим оком для управління іншими. Привнести ясність у дослідження.

Однак він ще не бачив такої сили, а якби вона й існувала, то наділений нею медит став би над законом і мораллю. Ним просто не могла бути людина, яку зустрів Езра.

— Та й будь у тебе цей шматочок, нічого б не вийшло, – продовжував він. Намагатися підірвати всесвіт було просто безглуздо. Для цього була потрібна нелюдська спонтанність, а не звичайний розрахунок. — Тобі не влаштувати Великого вибуху, – сказав Езра, дивуючись безглуздості подібних суперечок, – а якби й удалося, то що це за масштаб?... Наш світ зріяв мільярди років, яких тобі не світить. Що б ти не створював, це має бути...

Ідеальним. Ідеальним і за ідеальних умов.

Тобто нічого не вийде.

Чи ні?

У голові в Езри сталося коротке замикання, і в тиші, що повисла, його охопив гарячковий жах. Що за план у Атласа? Увесь цей час він вважав, що це якась помста, мало не розіграш академічної еліти – просто захопити Суспільство, ха-ха-ха. Про всемогутність деміурга й мови не йшло.

Але що, якщо на нього Атлас і замахнувся? Адже він блискучий розум... або божевільний. Раптом Атлас справді з'їхав з котушок? Чи він просто геній? І з тим і з іншим Езра був згоден. А може, він завжди ці плани виношував? І якби навіть не зміг втілити їх у реальність, то мислив усе одно глобально. Знав, як грати в цю гру, знав ходи всіх фігур.

На що Езра підписався того дня, коли потиснув руку Атласу?

— Боїшся, друже? – зі слабкою посмішкою пробурмотів той. — Схоже, ти вже не так відданий нашим цілям, як колись. Можливо, – його фальшивий аристократичний акцент можна було прирівняти до зґвалтування королеви, – усе тому, що ти нічим не жертвував, щоб сюди потрапити.

— Я? Атласе, – рубанув Езра, – це від самого початку входило в план...

— Так, але поки я останню чверть століття старів, ти так і залишився дитиною, чи не так, Езра? Ми тебе стерли, потім створили заново, і тепер твоїх ставок більше немає. Ти, – з докором або ж із розчаруванням промовив Атлас, – не бачиш, як змінилася гра.

— Я – дитина? – вражено повторив за ним Езра. — Ти не забув, що я робив за тебе брудну роботу?

— І за неї, думаю, я вже віддячив тобі з лишком. Ще я пропонував тобі місце поруч зі мною, хіба ні? Не один раз, до речі.

Відповідь його прозвучала настільки непропорційно, що вразила Езру, і він уставився на Атласа.

— Ми ж усе це затіяли тому, що вважали Товариство прогнилим, – мляво промовив Езра.

— Так, – погодився Атлас.

— А що зараз?

— Воно все таке ж прогниле, якщо говорити твоїми словами. Але цього разу я його полагоджу. Тобто, – поправився він, – ми його полагодимо, якщо ти приймеш моє бачення речей.

Коли екосистема гине, природа створює нову. Так види і виживають.

Мовчання, що настало, нагадувало вакуум, який, однак, одразу ж наповнився відчуттям недовіри.

Що стане з цим світом, коли Атлас із ним закінчить? Утім, Езра вже знав відповідь. Він бачив її.

Пожежі, повені. Мор, насильство.

— Запитай у мене, – безтурботно промовив Атлас.

І Езра мало не запитав.

Ти що, справді збираєшся довести справу до кінця?

Тобі вистачить зарозумілості, гордині, і ти віриш, ніби в тебе є право на це?

Езра почасти не вірив. Атлас Блейклі не настільки збожеволів від влади, щоб зазіхати на неможливе. Езра уявив, як запитує його: «Ти справді зруйнуєш усе, аби побудувати нове?», просто для вірності, а Атлас відповідає: «Ні-ні, звісно ж, ні». Потім злегка усміхається, похитавши головою: «Езра, ну ти що. Сам же знаєш: масові руйнування – це не моє». І обидва вони сміються над жартом.

Однак Езра пригадав, як легко Атлас запропонував просто взяти й позбутися Каллума Нови; залагодити питання з Парісою Камалі. За необхідності, сказав він.

А що буде, коли нарешті стане марним сам Езра? Це було єдине запитання, поставити яке варто було, але тієї ж самої миті стало ясно, що відповідь вони обидва вже знають.

— Архіви ніколи не дадуть тобі те, що ти хочеш, – вимовив зрештою Езра. — Своїх намірів ти від самої бібліотеки не приховаєш.

Мовчання.

— Ти що, когось іншого для цього використовуєш?

— Ти або в грі, Езра, або ні, – низьким голосом вимовив Атлас, і вони пильно подивилися один на одного.

Десь цокав годинник.

Потім Езра посміхнувся.

— Ну звісно, я в грі, – сказав він. — Я й не виходив із неї.

І це була правда.

До того моменту.

— Усе ж дуже просто, чи не так? Ти ще побачиш, на що вони здатні, – пообіцяв Атлас. — Я тобі все покажу.

Езрі вистачило розуму не засумніватися в цьому, навіть подумки.

— Чудово, – сказав він. — Чудово, нехай Паріса вб'є Каллума, а я займуся рештою.

— Міс Роудс щось підозрює? – запитав Атлас.

Ні. Ні, Езра про це подбає.

— Я триматиму Ліббі на короткому повідку, – пообіцяв він, помилково вважаючи завдання здійсненним.

Хоча, по правді, знав, що не впорається. Що більше Езра на Ліббі тиснув, умовляючи і намагаючись, немов відданий шанувальник, запевнити її у своїх почуттях, думаючи, ніби саме такої любові вона й чекає, що сильніше розраховував зберегти довіру Атласа, підтримуючи віру Ліббі, то більше вона віддалялася, холонучи до нього після кожної розмови. Езра сподівався на союз: раптом відкритість Ліббі дасть уявлення про плани Атласа. Він чіплявся за роки, проведені з нею, за односторонню довіру, цей створений ним же міраж, який часто здавався йому справжнім. Він шпигував здалеку, покладаючись на ту, чиї моральні принципи, як він думав, ніколи не підведуть – навіть якщо не витримають їхніх стосунків. Але Ліббі відсторонялася, відчуваючи до нього безплідну недовіру і безцільну злість.

— Я не твоя, – сказала Ліббі, проводячи між ними межу і зачиняючи для нього двері у своє життя.

І ось, залишившись без Ліббі, навіть втративши надію повернути її, Езра не бачив іншого виходу, окрім як піти на крайні заходи. Якщо він хотів зірвати плани Атласа Блейклі, то треба було самостійно нейтралізувати Товариство.

Насамперед треба було прибрати з дошки одну з фігур Атласа.

Злом чар був найпростішою частиною. Двадцять років тому Езра вмонтував у них розмикач, точно за своєю фігурою, про який не дізнався б жоден із наступних класів. Езра з легкістю міг проникнути в будинок, прослизнувши крізь єдиний вимір, якого не бачив більше ніхто, але ось що робити потім – вже інша справа. Куди складніша.

Він певною мірою уявляв, хто з шістки кандидатів найбільше цінний для Атласа, а хто ні. Ліббі, Ніко і Рейна становили тріумвірат сили, а отже, Атласу знадобляться всі троє. Трістан... було в ньому те, про що Атлас замовчував, і що, можливо, робило Трістана стрижнем задуму.

Але кого б Езра не вибрав, потрібно було ще переконати Атласа, що він мертвий. Пішов.

Ілюзія?

Ні, дещо краще. Щось переконливе.

Щось дороге.

— Знаю того, хто тобі допоможе, – надійшла відповідь, коли Езра закинув вудки, пошерстивши в колах не настільки законослухняних. Русалка, кинули йому так, немов це слово залишало в роті поганий післясмак. — Обійдеться недешево, але якщо гроші є...

— Гроші є, – сказав Езра.

Тип, відомий як Принц, через русалку передав Езрі анімацію. Вона була нудотною і безликою, невиразною і млявою. Болванка, непримітна модель трупа, який зустрів жорстокий кінець.

— Тобі треба буде надати анімації обличчя, – сказала русалка високим, верескливим голосом, схожим на дзвін скла, що б'ється. В Езри навіть щось трапилося з внутрішнім вухом, від чого він на секунду втратив рівновагу. — Щоб анімація була повною, вона повинна буде замінити того, кого ти близько знаєш. Людину, чиї обличчя і пластику ти вивчив прискіпливо і можеш відтворити.

Це, завмерши на мить, усвідомив Езра, значно звужувало коло вибору. Але якщо вже він збирався викрасти в Атласа один із його скарбів, то нехай буде той, без якого він точно обійтися не зможе. Ліббі і Ніко були ключем і замком, а Езра, який ходив через двері, знав, що одне без іншого безглуздо.

Ліббі, ще не побачивши Езру, відчула його присутність у кімнаті. Слух у неї був гострий, до того ж щось на кшталт ехолокації сповістило Ліббі про його появу. Вона відчула його, відчула спричинений ним розрив у часі. На мить Езра, побачивши, як змінився її погляд, навіть відчув укол совісті.

Але лише на мить.

Викрадення стало тією ще задачкою, розв'язати яку було мало шансів, – і це за його-то здібностей до подорожей у часі. На руку зіграв малий зріст Ліббі й те, що вдалося застати її зненацька. І коли вони проходили крізь двері, пролунав лише один звук: її крик, відлуння якого не змовкало, поки вони не прибули туди, куди Езра її затягнув. Потім її голос стих, сірником спалахнувши наостанок.

Ліббі вивернулася, злісно втупилася в Езру, і в той момент він, на власний неабиякий подив, зрозумів, як скучив за нею.

— Езра, якого біса...

— Це не те, що ти думаєш, – поспішив він запевнити її, сказавши чисту правду. Якби він міг забрати когось іншого, то забрав би. Справа була зовсім не в Ліббі.

— А що ще мені думати?!

Він коротко виклав їй суть справи: Атлас Блейклі – поганий, у Товаристві майже всі погані, і Ліббі зникла заради свого ж блага.

Їй це не сподобалося.

— Для мого ж блага? Я ж веліла не вирішувати за мене, ще поки ми разом були! – закричала вона на Езру. — От і зараз не смій!

Хоч би якою здавалася йому привабливою перспектива ще раз посваритися з колишньою подружкою, терпіння для задушевної розмови в Езри зараз не було.

— Слухай, я б багато чого хотів змінити в наших стосунках, і найбільше – їхній початок. Але якщо вже я цього зробити не можу...

— Ти мені весь час брехав. — Ліббі прикрила рот долонею. — Боже ти мій, але ж я вірила тобі, захищала тебе...

— Я не брехав. Просто... — Езра замовк і прочистив горло. — Не говорив усієї правди.

Ліббі приголомшено втупилася на нього. На її виправдання варто було зауважити, що відповідь Езра дав просто жахливу. Він так і не навчився говорити ті речі, яких вона від нього чекала, хіба тільки про її ворожнечу з Ніко, але, якщо чесно, він і не знав, як тут відповідати.

Поступово Ліббі знайшла дар мови.

— Але ти ж... — Пауза. — Ти все про мене знаєш. Усе.

Він сподівався, що до цього не дійде.

— Так.

— Ти знаєш про мої страхи, мрії, жалі. — Вона зблідла. — Про мою сестру.

— Так. — Не те щоб вона про нього чогось не знала.

— Езра, я ж довіряла тобі, – прокричала Ліббі.

— Ліббі...

— Для мене все було по-справжньому!

— Для мене це теж було по-справжньому.

Майже все.

Дещо.

Навіть більше, ніж він смів визнати.

— Боже, Езра, я взагалі...

Ліббі зупинилася, так і не запитавши, чи значила вона для нього хоч щось, і слава богу. Навіть якби вона задовольнилася його відповіддю (сумнівно), то сама необхідність узагалі питати про це завдала б їй нестерпного болю. З якими б комплексами Ліббі Роудс не боролася, свої кордони вона, в силу природи, знала і болісно плекала, як свіжі синці.

— Так і навіщо ти мене викрав? – ледь не запинаючись, запитала вона.

— Через Атласа, – зітхнувши, відповів Езра. Ну ось, ще одне замкнене коло. — Я ж казав: справа зовсім не в тобі.

— Але тоді... — Ще пауза. — Куди ти мене потягнув?

Схоже, вона нарешті почала повністю усвідомлювати, що її викрали. Початкове потрясіння вже минуло, і скоро Ліббі почне обмірковувати шанси на втечу.

— Справа не зовсім у тому, де ми... – почав Езра.

Він зупинився. Зрештою, Ліббі була надто розумна і, безумовно, сильна, щоб не відшукати вихід, якщо тільки не залишити її в темряві, у лабіринті, який вона не бачить. Більшість людей дивилася на світ у трьох вимірах. Час для них був винятково лінійним, рухався в одному напрямку, і його перебігу вони не могли ні порушити, ні зупинити.

Уявіть, ніби шукаєте людину, знаючи тільки, що вона перебуває десь. А тепер уявіть, ніби шукаєте людину, знаючи тільки, що вона жила в той час, коли існувала система комунального водопроводу.

Ліббі ніхто не знайшов би, їй і самій довелося б попітніти, щоб знайти себе.

— Не можна мене тут тримати, – сказала вона глухо, невиразно, мертво. — Ти не розумієш, що я таке. Ніколи не розумів.

— Я точно знаю, що ти таке, Ліббі. Уже якийсь час... Емпат мертвий?

Вона так і витріщилася на нього.

— Це означає «так»? – запитав Езра.

— Я не... як? — Ліббі часто-часто заморгала. — Ти знаєш про Каллума?

Езра випнув щелепу, даючи зрозуміти, що це – риторичне запитання.

— Так так чи ні, Ліббі?

— Я не знаю, – стривожено випалила вона. — Напевно, мертвий...

Він уже спізнювався, хоча пунктуальність ніколи не була його коником. Час завжди здавався йому спірним мірилом, і тому він часто затримувався. У юності, яка була одночасно і величезним, і маленьким шматочком життя, Езрі не доводилося нікуди поспішати. Навіть в останній день свого життя мати розпікала його за повільність.

Хоча, можливо, зрештою це й приваблювало його в Атласі: Езра вмів голодувати, а Атлас – чекати.

— Я повернуся, – сказав Езра Ліббі. — Нікуди не йди.

Втім, за всіх старань у неї нічого б не вийшло. Він спорудив охоронні чари спеціально для неї, зробивши їх розчинними, на водній молекулярній основі. І щоб їх порушити, довелося б змінити стан навколишнього середовища, самі елементи окремо, з кожним кроком на шляху до прогресу виснажуючи себе дедалі сильніше. Крок уперед – два назад.

Ключі та замки.

— Будеш тримати мене тут? – застигнувши від подиву, запитала Ліббі. Утім, скоро ступор мине, поступившись місцем болю.

Для Езри це була гірка думка.

— Я захищаю тебе, – нагадав він Ліббі.

— Від Атласа?

— Так, від Атласа, – сказав він, відчуваючи прилив нетерпіння. Він спізнювався, але біда була не в цьому, а в тому, що на нього чекало, якби він залишився. — Я хочу, щоб ти, – чесно сказав Езра, – жила.

Зрештою правда дійде до Ліббі, і коли це станеться, краще прибрати від неї подалі все, що горить, зокрема власні руки, ноги й одяг.

— Що Атласу Блейклі від мене потрібно? – випалила Ліббі.

Так, ось воно, почалося. Вона почала закипати від гніву.

— Краще тобі цього не знати, – порадив Езра і вирушив на зустріч: вийшов через чергові свої двері й обережно рушив знайомою мармуровою підлогою, під звук відлуння власних кроків.

Він уже знав, хто чекає на нього в кімнаті.

Езра, майже як і Атлас, ретельно вибирав, кого в неї посадити, використовуючи зв'язки, якими обзавівся під надійним прикриттям свого непримітного обличчя і стертого імені. Вони всі хотіли, щоб їх знайшли – легко клювали на смачну приманку і ціну. І тому провідні лідери всіх ворогів, яких тільки встигло нажити Товариство, негайно відгукнулися на заклик Езри. Їх вдалося заманити обіцянкою однієї й тієї самої нагороди: саме Товариство, яке поки що ніхто, крім Езри, не відкидав.

Якщо анімація спрацювала, то Атлас ніяк не запідозрить, що це Езра викрав Ліббі. А якщо й здогадається, він сам же зробив Езру невидимкою, якого не відшукати.

— Друзі мої, – одразу почав Езра, щойно увійшов у кімнату широким кроком. — Ласкаво просимо.

Якщо вони й здивувалися тому, який він молодий, то добре це приховали. Зрештою, з отриманих запрошень вони не могли зробити якихось особливих висновків, адже в кожному він просто перерахував деякі секрети їхніх юних років. Езра викрутив їм руки. Тільки ті, хто живе в трьох вимірах, вірять, ніби історія – недоторканна.

— Шестеро найнебезпечніших із людських істот, що живуть на землі, – звернувся до зібрання Езра, – як ви всі знаєте, зараз під опікою Атласа Блейклі. Одного з них нейтралізовано, що має дати трохи часу, а іншого вбито самим Товариством. Решта четверо забезпечать нам або вимирання, або виживання. Вони обранці деспотичного Товариства, для якого ми всього лише пішаки. У нас попереду ще рік, перш ніж вони вийдуть з-під захисту.

Ті, хто сидів у кімнаті, переглянулися. Усього їх було шестеро, що Езра вважав чудово іронічним. Навіть Атлас, дізнайся про це, оцінив би відсилання.

— Чого ж ви чекаєте від нас із цього приводу? – запитав Нотазай, першим порушивши тишу.

Езра посміхнувся, а Атлас знизав би плечима.

— Чого ж іще? Наш світ помирає, – сказав він і сів, готовий приступити до роботи. — У наших руках це виправити.

Кінець

І так замість шістьох залишилося п'ятеро.

— Я цього не зроблю, – сказав Ніко де Варона, порушуючи мовчання. — Якщо тільки не буде гарантій на майбутнє.

Першою відповіла Паріса Камалі:

— Гарантій чого?

— Я хочу повернути Роудс. І мені потрібно, щоб ти дала слово допомогти в її пошуках. — Вираз на обличчі Ніко був рішучим і похмурим, голос – твердим і рівним. — Без твоєї підтримки я частиною цього Товариства ставати не збираюся.

Далтон вирішив не говорити нічого на кшталт «Вам не відмовлять», вирішивши, що це не доречно.

Він сидів і мовчки чекав.

— Я з Ніко, – сказала Рейна Морі.

— І я, – спокійно й упевнено вимовив Каллум Нова. Можливо, йому вистачило розуму зрозуміти, що важливий для нього зараз лише один голос. Бувай.

— Ти? – запитав Ніко в Трістана Кейна, який не піднімав погляду від рук.

— Само собою. — У його слабкому голосі чулася насмішка. — Само собою.

— Залишилася ти, – зауважила Рейна, звертаючись до Паріси, яка скосила на неї роздратований погляд.

— Я що, тупа відмовлятися?

— Не треба, – вимовив Ніко, не даючи нікому відповісти. — Це не сварка і не погроза, а факт. Ти або зі мною, або ні.

«Або вони з ним, або він не з ними», – переклав подумки Далтон. Але в цьому є суть уз, хіба ні? Вони не дарма страждали весь рік.

— Гаразд, – здалася Паріса. — Якщо Роудс можна відшукати...

— Ми її відшукаємо, – різко закінчив за неї Ніко. — У цьому й сенс.

— Гаразд.

Паріса обвела поглядом кімнату, в якій були присутні п'ятеро і був відсутній один, зникнення якого не можна було ігнорувати. Вона дала всім шанс заперечити їй, і коли ніхто, як і слід було очікувати, не висловився, відповіла:

— Даємо тобі слово, Варона.

І так шестеро назавжди перетворилися на одного.

* * *

Коли екосистема гине, природа створює нову. Прості правила, проста ідея, доказом якої слугувало саме Суспільство. Воно жило на власному попелі, на кістках забутого і зруйнованого. Немов секрет, похований у лабіринті.

Суспільство зводилося на фундаменті самого себе, виростаючи вище і вище. Немов Вавилонська вежа, тягнулося воно до неба. Винахід, прогрес, творення не мали іншого виходу, окрім як продовжуватися; якщо запустити щось, воно з власної волі не зупиниться. Біда знання, особливості звикання до нього в тому, що воно не схоже на інші види пороку. Той, хто одного разу відчув смак всезнання, вже не захоче позбутися його; життя і смерть втратять колишній сенс, і навіть звичні надмірності не принесуть задоволення. А знайомі речі здадуться невідповідними, не за розміром. Коли-небудь, можливо, вдасться створити нові світи; і не просто досягти богів, а стати одним із них.

Далтон Еллері дивився, як п'ятеро нових членів Александрійського товариства складають клятви, поєднуючись узами шлюбу з незворотними змінами. Відтепер усе стане тільки складнішим. Межі неможливого розмиються, межі зовнішнього світу зітруться, і стримають цих п'ятьох тільки ті бар'єри, які вони поставлять перед собою самі. Єдине, чого вони поки що не усвідомлюють, розмірковував про себе Далтон, це міцність клітки, безпека полону. Від роботи і лабораторний щур отримає насолоду; її дадуть запропонована моральність, упевненість; усвідомлення покликання, витоків. Сила без мети – суща пастка, істинний параліч. Свобода безмежного вибору – доля не людських умів.

На секунду в Далтона проклюнулося в голові насіннячко напівзабутої думки, що йому, можливо, варто виголосити напуття. Попередити: доступ, який вони ось-ось отримають, стане чимось надто великим, щоб дозволити собі й найменшу слабкість, і надто малим, щоб реалізувати їхні сили. Він подумав: «Ви входите в коло власної руйнації, сідлаєте колесо власної везіння, і разом із ним підніматиметеся й падатимете. Ви будете гинути і воскресати в якійсь новій формі, залишаючи свій попіл після падіння».

Рим гине, хотів сказати він. Усе руйнується. Ось і ви пізнаєте руйнування.

Пізнаєте, скоро.

Але не встиг Далтон розкрити рота, як підняв погляд і побачив у вікні віддзеркалення читального залу, а в себе за спиною – обличчя Атласа Блейклі, причини, чому він усе ще існував у будь-якій формі. Він, як наркоман, потребував меж, і Атлас Блейклі дав їх йому. У нього була мета. Атлас обіцяв йому, що попереду чекає фініш, закінчення голоду, завершення циклу. Він зняв із Далтона ланцюги невразливості й подарував йому те, чого він найбільше потребував; те, чого інші могли самі й не знайти: відповідь.

Чи може сили бути занадто багато?

В очах відбитого Далтона промайнув божевільний вогник, погляд того, ким він колись був. Минулих, уже не підходящих життів. Але цю свою відповідь Далтон Еллері отримав, адже, як скоро дізнаються новачки, іншої не існувало. Найстрашніша, найневтішніша і найбезмежніша, вона звучала так:

Так.

Однак сам світ скаже вам: якщо щось запустити, з власної волі воно вже не зупиниться.

Подяки

Повірити не можу, що я досі пишу книжки, а ви їх читаєте. Просто диво якесь, а ця книжка була особливо довгоочікуваною. Її герої існували в зовсім іншому світі, та й сюжет не мав нічого спільного з цим, але потім я все розламала, уламки пустила на розпалювання і на згарищі створила нову історію. Фонтан подяки – Аврорі та Гарретту, які читали всілякі варіанти історії і переконали не кидати її. Кажу це щоразу і завжди від чистого серця: якби не вони, книжка, яку ви тримаєте в руках, так і не побачила б світ.

Багато-багато разів дякую все тим же людям: моїм редакторам, Аврорі та Сінді; моєму консультанту з питань науки, містеру Блейку; консультанту з питань рукопашного бою, Начо; моєму улюбленому ілюстратору Little Chmura. Я, напевно, ніколи не зможу висловити тобі всю свою вдячність. Шкода, звичайно, але буду намагатися. Спасибі батькам, які спокійно залишають мене в спокої, якщо я пишу, і не дошкуляють запитаннями на кшталт «Як там справи?». Дякую, що миритеся з моїм творчим темпераментом і бурхливою любов'ю до роботи. Дякую моїм сестрам у KMS. Усім моїм рідним, друзям, які не припиняють мене підтримувати: Еллі, Ані, Беллі, Карі, Керрі, Девіду, Олені, Кайлі, Лорен, Маккензі, Меган, Стейсі. Дякую Boxing Book Club. Моєму психотерапевту, який дозволяє цілу годину видавати незв'язний потік свідомості в спробах розібратися із заплутаною сюжетною лінією. Усім тим, хто каже: «Ти не божевільна, так тримати, все добре». Шкода, подяку в коробочку не складеш.

Дякую мамі, адже вона точно читає ці рядки: люблю тебе, я перед тобою в боргу. Як завжди.

Дякую Гарретту: ти сказав, що моя концепція магії показує, що я уявляю собі базові принципи магії. Боюся, одного разу ти зрозумієш, що це не так, але коли цей день настане – прийми мої співчуття. Дякую, що вважаєш мене по-хорошому божевільною. Спасибі, що вчиш усіх, а головне – мене. Мене все стомлює, завжди, але тільки не твої уроки.

Це звернення до тебе: письменство – це мої муки і радість, мій спосіб виживання. Отже, ти теж. Для мене, як зазвичай, було честю написати це тобі. Щиро сподіваюся, що книжка тобі сподобається.

Чмоки-чмоки, Олівія, 31 січня 2020 р.

Листопад 2021 р.

Це величезна, просто незбагненна радість повернутися і подякувати ще більше народу. Нездійсненне завдання, але я все ж спробую. Спасибі Моллі Макгі, моїй улюбленій редакторці, яка в потрібний момент уміє заспокоїти мене і вгамувати моє обурення. Ти навіть не уявляєш, як багато зробила для цієї книги і мого земного існування. Дякую Амелії Еппел, моєму зоряному агенту. Ти змінила моє життя, і крапка. Ніщо мене так більше не потішить, як твоє «так» після того, як інші сказали «ні». Спасибі Little Chmura, моєму улюбленому ілюстратору – глянь, що виходить, дитинко! Мені так пощастило працювати з тобою.

Дякую всьому колективу To r – за те, що допомогли збутися моїм літературним мріям, і Труа Джексон, вона просто диво. Неймовірно талановитому дизайнеру обкладинки Джеймі Стаффорд-Гілл і оформлювачу Гізер Сондерс. Моїм агентам з реклами Дезіре Фрізен і Сарі Рейді. Маркетологам Ейлін Лоуренс і Наташі Гойт (вони виявили цю книжку навіть раніше Tor). Меган Кідд, моєму випусковому редактору, головному редактору Джиму Каппу, відповідальному редактору Рафалю Гібеку і Мішель Фойтек, верстальнику. Моїм видавцям, Деві Піллаю і Люсілль Реттіно. Крісу Шайне, моєму агенту з міжнародного відділу. Крістін Ягер та її неймовірній команді відділу продажів. Дякую доктору Уве Стендеру і всьому колективу Triada. Спасибі добрим громадянам з BookTok, BookTwt і Bookstagram. Це велика честь, що ви всі за мене.

І ще одному члену команди: Генрі. Дякую, що показав, як спекотно може моє серце палати і як багато я можу зробити, якщо спати поменше. Захоплююся тобою, мій малюк. І ще раз дякую мамі – за те, що вона буквально зараз поруч зі мною, і я можу це написати. І Гарретту, звісно ж, ще раз спасибі, як завжди. За це і за все, і за те, що у Генрі твоя чарівна посмішка, красиві очі і щасливий сміх. Ти мій найбільший успіх.

Про автора

Оліві Блейк – це псевдонім Алексін Фарол Фоллмут, шанувальниці історій та авторки книжок. Вона опублікувала кілька інді-проєктів у жанрі НФ і фентезі, включно з онлайн-коміксом «Клара і диявол» з ілюстраціями Little Chmura і серією книг про Атлас для BookTokviral. У травні 2022 року вийшов її young-adult ром-ком My Mechanical Romance. Вона живе в Лос-Анджелесі з чоловіком, новонародженою дитиною і пітбулем-рятувальником. Шукайте її на olivieblake.com.

Примітки

1

Як ти? (ісп.)

2

Начебто непогано. У тебе все добре? (фр.)

3

Так, добре (фр.).

4

Є проблеми? Усе нормально? (фр.)

5

Так, я в нормі, не переживай (Ісп.).

6

Сумую за тобою (фр.).

7

І я за тобою. (Ісп.).

8

Припини. (Ісп.).

9

Добрий день. (Порт.).

10

Демокрит Абдерський (460 до н. е. – 370 до н. е.) – давньогрецький філософ, один з основоположників атомістики та матеріалістичної філософії.

11

Вернер Карл Гейзенберг (1901 – 1976 рр.) – німецький фізик-теоретик, один з основоположників квантової механіки, нобелівський лауреат 1932 року.

12

Тит Лукрецій Кар (99 до н. е. – 55 до н. е.) – римський поет і філософ, один із найвизначніших представників атомістичного матеріалізму.

13

Він же Пісочна Людина, бог або дух сновидінь у фольклорі Західної Європи та сучасній поп-культурі.

14

Будь ласка (ісп.).

15

Благаю тебе. (Фр.)

16

У мене все добре. (Фр.)

17

Анаксімандр Мілетський (611 до н. е. – 546 до н. е.) – давньогрецький філософ, одним із перших сформулював закон збереження матерії.

18

Левкіпп – давньогрецький філософ, який жив у V столітті до н. е. Був учителем Демокрита й одним з основоположників атомістики.

19

Також Ісламський ренесанс – період в історії арабської цивілізації, із середини VIII до середини XIII ст., коли вона досягла піку розвитку.

20

Абу Алі аль-Хасан ібн аль-Хасан ібн аль-Хайсам аль-Басрі (965–1039 рр.) – арабський учений, математик, фізик, астроном і механік.

21

Абу Рейхан Мухаммед ібн Ахмед аль-Біруні (973–1048 рр.) – перський мислитель і енциклопедист.

22

Абу Бакр Мухаммад ібн Сірін аль-Басрі (653–729 рр.) – мусульманський богослов і тлумач сновидінь.

23

Кітагава Утамаро (1753–1806 рр) – японський художник, майстер гравюри.

24

15 березня за давньоримським календарем. Цього дня 44-го року до н. е. вбили Юлія Цезаря.

25

Дзеркало (ісп.)

26

Заспокойся (ісп.).

27

Якого біса ти наробив? (ісп.)

28

Мф. 5:5: «Блаженні лагідні, бо вони успадкують землю».

Content

Фоллмут Алексин Фарол Шістка Атласа

ОЛІВІ БЛЕЙК «ШІСТКА АТЛАСА»

Початок

Частина перша. Зброя

Ліббі

Рейна

Трістан

Каллум

Паріса

Частина друга. Істина

Ніко

Трістан

Паріса

Ліббі

Частина третя. Битва

Каллум

Рейна

Ніко

Трістан

Частина четверта. Простір

Ліббі

Каллум

Ніко

Рейна

Паріса

Частина п’ята. Час

Трістан

Ніко

Паріса

Рейна

Частина шоста. Думка

Ліббі

Каллум

Трістан

Ніко

Частина сьома. Намір

Рейна

Трістан

Ліббі

Паріса

Інтерлюдія

Каллум

Частина вісім. Смерть

Ліббі

Трістан

Ніко

Паріса

Рейна

Езра

Кінець

Подяки

Про автора

Примітки