моїм сестрам

світлу, пітьмі та всій красі між ними

Без світла темряви нема,

За днем завжди приходить тьма,

Між чорним й білим недарма

Існує сірий.

Старовинне ісіїрське прислів’я

CAVEAT EMPTOR[1]

Людям, що помирають, властиво паскудитись.

М’язи в них розпружуються, душі випурхують з тіла, і все інше… теж просто вислизає. Драматурги нечасто про це згадують, хай там як їхні глядачі смертю захоплюються. Коли наш герой спускає дух в обіймах героїні, вони не стануть привертати увагу до плями, що розповзається в нього по стегнах, чи до того, як у неї від міцного штину сльози на очі набігають, щойно вона нахилиться для прощального цілунку.

Це попередження: друзі мої люб’язні, оповідач ваш отак чинити не стане. І якщо прикра дійсність кровопролиття перетворює нутрощі ваші на воду, послухайте поради: сторінки, що ви тримаєте в руках, оповідають про дівчину, для якої смертовбивство — це наче музика для віртуозів. І зі щасливими фіналами чинила вона те саме, що й ножівка зі шкірою.

Нині вона й сама серед мертвих — слова ці змушують широко посміхатися і нечестивців, і праведників. Республіка полягла прахом за її спиною. Місто кісток і мостів волею її опинилося на дні моря. Та все ж я певен: якби вона дізналася, що я довірив ці слова паперу, то знайшла б спосіб мене вбити. Розчахнути тіло моє й лишити на поталу спраглій Пітьмі. Та я гадаю, що хтось мусить принаймні спробувати відокремити всю ту олжу, що про неї оповідали. Що через неї оповідали. Що повідала вона сама.

Хтось такий, хто знав її справжньою.

Люди кликали цю дівчину Блідою Донькою. Або ж Царетворицею. Або ж Вороною. Та переважно її не кликали ніяк. Убивця убивць, чий рахунок кончин направду відають лише богиня та я сам. Славнозвісною вона врешті-решт була чи сумнозвісною? А всі ці смерті? Зізнаюся, я ніколи не бачив різниці між цими ґатунками слави. Та зрештою, я ніколи не дивився на речі отак, як дивитесь ви.

Бо ж ніколи насправді не жив в одному світі з вами.

Та й вона в ньому не жила.

Гадаю, саме тому я її любив.

Крістофф Джей

Безніч

ДЖЕЙ КРІСТОФФ

Безніч

КНИГА ПЕРША

І КРОВ ПОВСЮДИ

ДЕБЮТИ

Хлопець той був красенем.

Шкіра гладенька, мов карамель, усмішка солодка, мов медвяний нектар. Принадно неслухняні чорні кучері. Сильні руки, міцні м’язи, а очі, о Доньки Божі, що за очі. П’ять тисяч фатомів завглибшки — вони припрошують до сміху, навіть коли в них тонеш.

Губи його, теплі й м’які, торкнулись її вуст. Постаті їхні сплелися в одне на Мосту Зітхань під пурпуровим рум’янцем, що вкривав небосхил. Руки його блукали її спиною, розпалюючи шкіру. Легке, як пір’ячко, торкання язиків змушувало її тремтіти, серце пускалось навскач, а все єство щеміло від бажання.

Вони повільно роз’єдналися, наче танцюристи перед тим, як музика спиниться, та кожна жилка в їхніх тілах продовжувала бриніти. Вона розплющила очі й побачила, що він роздивляється її крізь димчасте світло. У них під ногами буркотів канал, води його ліниво цебеніли до океану. Усе було, як їй бажалося. Усе було, як має бути. Лишалося тільки молитись, аби не втонути.

Її остання безніч у цьому місті. Якась її частинка не хотіла прощатися. Та перед тим, як піти, вона прагнула дізнатися. Бодай це вона собі завинила.

— Ти певна? — спитав він.

А вона подивилася йому у вічі.

І взяла його за руку.

— Певна, — шепнула вона.

Чоловік той був почварою.

Шорстка й плямиста шкіра, невиразне підборіддя, що загубилося в щетинистих складках жиру. Рот від слини блищить, щоки й ніс по-пияцькому розчервонілися, помережені судинами, а очі, о Доньки Божі, що за очі. Блакитні, як випалене сонцями небо. Вони мерехтіли, наче зірки посеред непорушної істиннотьми.

Губи його торкалися кухля, він лигав краплі музики та сміху, що хвилями здіймалися навколо нього. Ще трохи похилитався посеред таверни, а потім кинув монету на шинквас із твердого дерева та пошкандибав на сонячне світло. Каламутні від випитого очі обмацували бруківку поперед себе. Вулиці повнились юрмами, і чоловік проштовхувався крізь тісняву, маючи на думці тільки повернення додому та позбавлений видінь сон. Угору він не дивився. І не помітив постать у тиньково-білому й вапняно-сірому вбранні, що згорбилася над гаргуйлем на даху навпроти.

Дівчина дивилася, як чоловік шкутильгав через Міст Братів. Вона приспустила маску арлекіна, поки курила сигарилу, повітрям стелився пряно-гвоздичний дим. Від погляду на його гнилу посмішку та вузлуваті руки вона тремтіла, серце пускалося навскач, а все єство щеміло від бажання.

Її остання безніч у цьому місті. Якась її частинка не хотіла прощатися. Та перед тим, як піти, вона прагнула, щоб він дізнався. Бодай це вона йому завинила.

Поряд із нею на дах опустилася тінь, що набула котячої подоби. Тінь була пласка, як аркуш паперу, та напівпрозора, і чорна, як та смерть. Хвіст істоти майже по-власницькому огорнувся навколо щиколотки дівчини. Прохолодні води точилися з вен міста до океану. Усе було, як їй бажалося. Усе було, як має бути. Лишалося тільки молитись, аби не втонути.

— …ти певна?.. — спитав кіт, що був тінню.

Дівчина дивилася, як здобич її ковзнула до ліжка.

І повільно кивнула.

— Певна, — шепнула вона.

Кімната ця була маленька й погано вмебльована — більшого вона собі дозволити не могла. Та вона розставила трояндові свічки, лишила букет водяних лілій на чистих білих простирадлах, у яких відгорнувся кутик, наче припрошуючи лягти, і хлопець осміхнувся, дивлячись на всю цю цукеркову привабу.

Вона підійшла до вікна й позирнула на величне давнє місто Богоділ. На білий мармур, на вохряну цеглу, на граційні шпилі, що цілують випалені сонцями небеса. На півночі в полум’яне небо на сотні футів здіймалися Ребра. Вирізані в древній кості домівки глипали малесенькими віконцями. Від порожнистого Хребта розбігалися канали, їхні візерунки перетинали шкіру міста, неначе тенета божевільних павуків. Залюднені тротуари вкрили довгі тіні. Світло другого сонця зблякло, а перше вже давно зайшло, залишивши тільки понуре третє світило захищати світ червоним сяйвом від загрозливої безночі.

О, якби ж то тільки настала істиннотьма.

Якби це сталося, він її не бачив би.

Вона не мала певності, чи хоче, щоб він дивився на неї такої миті.

Хлопець, оповитий запахами тютюну й приємно-свіжого поту, обійняв її з-за спини. Руки його ковзнули її талією, пальці пронизували шкіру стегон кригою та полум’ям. Вона дихала все важче, вглибині її тіла здіймався древній дзвін. Вії трепетали, торкаючись її щік, наче крильця метелика, поки руки його окреслили округлі лінії її пупка, протанцювали ребрами й накрили груди. Коли він зітхнув у її волосся, у неї на шкірі повиступали сироти. Вона вигнула спину, міцно притискаючись до тверді його міжніжжя, одна рука заплуталась у його неслухняних локонах. Їй несила було дихати. Їй несила було говорити. Вона не знала, чи хоче, щоб це почалося, а чи скінчилося.

Дівчина розвернулася, їхні губи із зітханням зустрілися знов, а вона спітнілими й тремтливими руками намацала запонки на його пишних рукавах. Зірвала їх із сорочки, сильніше притиснулася вустами до його вуст й опустилась на ліжко. Цієї миті були тільки вона та він. Шкіра до шкіри. І вона вже не ладна була відрізнити свої стогони від його.

Той біль уже був нестерпним, вона сочилася ним, коли трепетними руками вивчала гладкі, як віск, вигини його грудей, твердий клинець плоті, що вказував на бриджі. Її пальці ковзнули всередину й торкнулися пульсуючого жару, твердого, як залізо. Так лячно. Так запаморочливо. Він застогнав уривчасто, як новонароджене лоша, коли вона почала пестити його, зітхаючи йому в уста.

Вона ще ніколи так не боялася.

Жодного разу за всі свої шістнадцять літ.

— Бля, ну-у-у… — видихнула вона.

Кімната ця була пишно обставлена — отак, як тільки багатії собі можуть дозволити. Та на бюрку стояли порожні пляшки, на столику побіля ліжка — зів’ялі квіти, від яких віяло затхлістю злигоднів. Дівчина знайшла розраду в тому, що чоловік, якого вона так ненавиділа, був такий багатий і такий безпросвітно самотній. Крізь вікно вона спостерігала за тим, як він виплутався із сюртука та прилаштував пошарпаного трикутного капелюха на спорожнілу карафу. Вона намагалася переконати себе, що подужає. Що вона тверда та гостра, як криця.

Влаштувавшись на даху навпроти, дівчина глянула вниз — на місто Богоділ: на заплямовану кров’ю бруківку, на приховані тунелі, на величаві собори з осяйної кості. Ребра прохромлювали небеса в неї над головою, від зігнутого Хребта розбігались переплетені канали. Залюднені тротуари вкрили довгі тіні. Світло другого сонця зблякло, а перше вже давно зайшло, залишивши тільки понуре третє світило захищати світ червоним сяйвом від загрозливої безночі.

О, якби ж то тільки настала істиннотьма.

Якби це сталося, він її не бачив би.

Вона не мала певності, чи хоче, щоб він дивився на неї такої миті.

Вона вправними пальцями потягнула до себе тіні. Плела й скручувала пасма чорного серпанку, допоки вони не вкрили її плечі, наче плащ. Тепер вона стала майже непомітною для всього світу, майже прозорою, як розпливчаста пляма на портреті міста. Дівчина перестрибнула порожнечу та підтягнулася на виступі підвіконня. Тихо прочинила вікно й ковзнула крізь нього до кімнати так само нечутно, як кіт із тіней, що слідував за нею. Вона плавно відчепила від паска стилет, дихаючи все важче, вглибині її тіла здіймався древній дзвін. Невидима, вона зіщулилася в кутку кімнати, вії трепетали, торкаючись її щік, наче крильця метелика, поки вона спостерігала, як чоловік неслухняними руками наповнював чашу.

Дівчина дихала надто голосно, її голову заполонили колись вислухані уроки. Та чоловік закляк і нічого не помічав — загубився десь поміж споминів про тисячі зламаних ший, про тисячі пар ніг, що танцювали під дудку ката. Поки вона отак спостерігала з напівтемряви, пальці її стиснулися добіла на руків’ї кинджала. Їй несила було дихати. Їй несила було говорити. Вона не знала, чи хоче, щоб це почалося, а чи скінчилося.

Він із зітханням вихилив чашу та спітнілими й тремтливими руками намацав запонки на пишних рукавах. Стягнув із себе сорочку, прошкандибав мостинами й опустився на ліжко. Цієї миті були тільки вона та він. І вона вже не ладна була відрізнити своє дихання від його.

Очікування те було вже нестерпним, вона сочилася потом, поки тремтіла пітьма. Дівчина згадала, ким вона була, що цей чоловік у неї забрав, що випливе назовні, якщо вона зазнає невдачі. Вона загартувала себе, наче крицю, відкинула плащ із тіней та ступила до нього.

Він різко видихнув, здригнувшись, як новонароджене лоша, поки вона наближалася в червоних променях сонця — її власну усмішку заступила посмішка арлекіна.

Вона ще ніколи не бачила, щоб хтось так боявся.

Жодного разу за всі свої шістнадцять літ.

— Ну бля-я-я… — видихнув він.

Він здійнявся над нею, бриджі його заплуталися навколо кісточок. Вуста його торкнулися шиї дівчини, і саме серце її пульсувало отам, у горлі. Вічність минала поміж жаданням й острахом, поміж любов’ю та ненавистю, і зрештою вона відчула, як він — гарячий та навдивовижу твердий — проштовхувався крізь ніжну плоть її міжніжжя. Вона втягнула повітря, либонь, щоб заговорити (та що б вона могла промовити?), а тоді прийшов біль, біль, о Доньки Божі, як боліло. Він був усередині неї — та штука була всередині неї — такий твердий, такий справжній, і вона не змогла стримати крик і закусила губу, щоб його приглушити.

Недбало й необачно він тиснув на неї всією вагою, штовхаючись уперед знову й знову. Це й близько не нагадувало ті солодкі мрії, що вона собі уявляла. Ноги її незграбно розкинулися, шлунок скрутило, вона знову й знову билася об матрац і жадала, щоб він зупинився. Щоб зачекав.

Отак вона й має почуватися?

Отак це й має бути?

Якщо плани підуть шкереберть, це стане її останньою безніччю на цьому світі. Вона знала, що перший раз зазвичай найгірший. Вона гадала, що готова: доста м’яка, доста волога, доста охоча. Що в неї все відбудеться не так, як про те розповідали інші дівчата з вулиці, хихочучи та обмінюючись багатозначними поглядами.

— Заплющ очі, — радили вони. — Те все швидко скінчиться.

Та він був такий важкий, і вона так старалася не заплакати, і їй так хотілося, щоб усе відбувалось якось інакше. Вона про це мріяла, сподівалася, що це буде щось особливе. Але тепер, цієї миті, вона думала про те, яке ж воно все недоладне й кострубате. Жодної тобі магії, феєрверків чи щедрого блаженства. Тільки тиск проти грудей, біль, із яким він заштовхував себе в неї до самої межі, заплющені очі, поки вона чекала, хапаючи повітря, здригаючись, коли ж він скінчить.

Він охопив її лице долонями, торкнувся вустами її губ. І цієї миті щось таки зажевріло, ота насолода, що викликала приємне поколювання — попри всю незграбність, бездиханність та болючість всього процесу. Вона поцілувала його у відповідь, і ось — той жар, що розгорівся всередині, сповнюючи її по вінця, поки кожен м’яз у її тілі напнувся, як пружина. А він занурив обличчя в її волосся й здригнувся від цієї малої смерті, а після цього впав на неї — ослаблий, спітнілий, наче позбавлений кісток.

І лежачи отак, вона глибоко вдихнула. Злизала його піт зі своїх вуст. Зітхнула.

Він відкотився убік, упав на простирадла. Вона торкнулася свого міжніжжя — там було мокро й боліло. Пальці й стегна замастилися. Так само як і чисті білі простирадла, у яких відгорнувся кутик, наче припрошуючи лягти.

Кров.

— Чому ти не сказала, що це був твій перший раз? — спитав він.

Вона не відповіла. Пильно роздивлялася червоне сяйво на пучках.

— Мені шкода, — шепнув він.

Тоді вона кинула на нього погляд.

І так само швидко його відвела.

— Нема тут про що шкодувати.

Вона здійнялася над ним, утримуючи чоловіка колінами. Його долоня торкнулася її зап’ястка, її стилет — його горла. Вічність минала поміж боротьбою і шипінням, поміж спробами вкусити і благаннями, та зрештою кинджал її занурився туди, куди прагнув, — гострий і навдивовижу твердий, пройшов крізь горло та шкрябнув по хребту. Він із булькотом втягнув повітря, либонь, щоб заговорити (та що б він міг промовити?), і вона бачила це в його погляді — біль, біль, о Доньки Божі, як же йому боліло. Та штука була всередині нього — вона була всередині нього, із силою прохромлюючи горло; він намагався скрикнути, а вона затискала йому рот долонею, щоб той крик приглушити.

Він відчайдушно бився в паніці, дряпав її маску, поки вона повертала клинок. Це й близько не нагадувало ті жаскі картини, що вона собі уявляла. Ноги його незграбно розкинулися, кров струменіла з горла, він знову й знову бився об матрац і жадав, щоб вона зупинилася. Щоб зачекала.

Отак цієї миті й треба почуватися?

Отак це й має бути?

Якщо плани підуть шкереберть, це стане її останньою безніччю на цьому світі. Вона знала, що перший раз зазвичай найгірший. Вона гадала, що не готова: не доста сильна, не доста спокійна, що напучування Старого Меркуріо їй не допоможуть.

— Не забувай дихати, — радив він. — Те все швидко скінчиться.

Він люто сіпався, вона його міцно тримала і чудувалася, чи отак це все завжди й відбувається. Вона уявляла, що в цій миті є щось дуже зле. Десятина, яку треба заплатити, а не момент, яким будеш насолоджуватися. Але тепер, цієї миті, вона думала про те, якою красою та балетною грацією повниться це дійство. Хребет, що вигинався під її вагою. Страх у його очах, коли він зірвав з неї маску. Блиск клинка, який вона заштовхнула в нього до самої межі, долоня, якою вона прикрила йому рот, киваючи та шикаючи по-материнському, чекаючи, коли ж його життя скінчиться.

Скривленими пальцями він ухопив її лице, бридкий сморід його дихання та лайна сповнив кімнату. І цієї миті щось таки зажевріло, отой жах, що породжує милосердя, попри те що він заслуговував на таку кончину і ще сотню схожих. Вона витягнула кинджал та занурила його чоловікові в груди, і ось — той жар, що розгорівся під її руками, сповнюючи все навколо по вінця, поки кожен м’яз у його тілі напнувся, як пружина. А він стиснув її пальці та зробив останній видих перед смертю, а після цього осів під нею — ослаблий, спітнілий, наче позбавлений кісток.

Сидячи отак на ньому, вона глибоко вдихнула. Відчула смак солі та червені. Зітхнула.

Вона відкотилась убік, упала на простирадла. Торкнулася свого обличчя, відчула вологе тепло. Руки й губи замастилися.

Кров.

— Почуй мене, Ніє, — шепнула вона. — Почуй мене, Матінко. Ся плоть — учта твоя. Ся кров — вино твоє. Се життя та кінець його — мій тобі дарунок. Прийми його.

Кіт, що був тінню, спостерігав за цим зі свого місця в узголів’ї. Дивився за нею так, як тільки безоким підвладно. І не казав ні слова.

Бо не було в тому потреби.

Притлумлене сонячне світло торкнулося її шкіри. Чорне, як вороняче крило, волосся, все ще вологе від поту, падало на очі. Вона натягнула шкіряні бриджі, смикнула цементно-сіру сорочку через голову, взула чоботи з вовчої шкури. Зболена. Заплямована. Але чомусь таки зраділа. Майже задоволена.

— За кімнату до кінця безночі заплачено, — промовила вона. — Якщо тобі потрібно.

Жиголо спостерігав за нею з іншого краю ліжка, сперши голову на лікоть.

— А моя платня?

Вона вказала на гаманець, що лежав поруч із дзеркалом.

— А ти молодша, ніж у мене зазвичай бува, — сказав він. — Мені нечасто перші рази перепадають.

Вона глянула на себе в дзеркало: бліда шкіра, темні очі. Здавалася молодшою за свої літа. І хоча докази протилежного якраз підсихали на її шкірі, на якусь мить їй було складно уявити себе кимось, окрім невинного дівчиська. Хтось слабкий та тремтливий, хтось, кого й шістнадцять років у цьому місті загартувати не змогли.

Вона заправила сорочку в бриджі. Перевірила, чи лежить у кишені плаща маска арлекіна. Перевірила стилет на паску. Осяйний та гострий.

Кат скоро піде з таверни.

— Мушу йти, — мовила вона.

— Чи можу я дещо спитати, моя доно?

— Питай.

— Чому я? Чому зараз?

— А чом би й ні?

— Це не відповідь.

— Гадаєш, мені треба було себе берегти? Наче я подарунок для когось? А тепер той дар навіки зіпсований?

Хлопець промовчав, дивлячись на неї отими очима, завглибшки з фатоми. Гарний, наче картинка. Дівчина витягнула сигарилу зі срібного портсигара. Підпалила її від однієї зі свічок. Глибоко вдихнула.

— Мені просто кортіло дізнатися, як це, — сказала вона нарешті. — На той випадок, якщо загину.

Вона знизала плечима й видихнула сіру хмарку.

— Тепер уже знаю.

І ступила в тіні.

Притлумлене сонячне світло торкнулося шкіри. Цементно-сірий плащ спадав з її плечей та у тьмяному світлі перетворював дівчину на тінь. Вона стояла під мармуровою аркою на площі Короля-Жебрака, а третє сонце байдужо світило в небі. Спогади про катову смерть підсихали разом із плямами крові на її руках. Спогади про жиголові вуста підсихали разом із плямами на її бриджах. Зболена. Заплямована. Але чомусь таки зраділа. Майже задоволена.

— Не загинула, як я бачу.

Старий Меркуріо спостерігав за нею з іншого краю арки — трикутний капелюх низко насунутий на обличчя, у роті сигарила. Він чомусь здавався меншим. Худішим. Старшим.

— Але не тому, що не намагалася, — відповіла дівчина.

Вона глянула на нього: поплямовані руки, погаслі очі. Здавався старшим за свої літа. І хоча докази протилежного якраз підсихали на її шкірі, на якусь мить їй було складно уявити себе кимось, окрім невинного дівчиська. Хтось слабкий та тремтливий, хтось, кого й шість років його науки загартувати не змогли.

— Я тебе тепер довго не побачу, правда ж? — спитала вона. — Може, вже й ніколи не зустрінемось.

— Ти це знала, — сказав він. — Ти це обрала.

— Не певна, що колись ішлося про вибір.

Вона розтиснула кулак — на долоні в неї лежав гаманець із ягнячої шкіри. Старий прийняв підношення, порахував вміст пальцем, заплямованим чорнилом. Дзенькіт. Криваві плями. Двадцять сім зубів.

— Схоже, кат якісь розгубив, поки я до нього дісталася, — пояснила дівчина.

— Вони не перейматимуться, — Меркуріо кинув зуби дівчині. — Будь на сімнадцятому пірсі, коли шості дзвони проб’ють. Двеймерська бригантина, зветься «Мазунчик Трелени». Це вільний корабель, він під ітрейським прапором не ходить. Попливеш на ньому.

— І ти туди зі мною не підеш.

— Я тебе добре навчив. Тепер усе діло за тобою. Переступи поріг Багряної Церкви до першого обороту септима або не переступай ніколи.

— Я розумію.

У вогких очах зблиснула симпатія.

— Ти найкраща учениця поміж усіх, кого я підготував до служіння Матері. Там ти розправиш крила й злетиш. І ще зможеш мене побачити.

Вона зняла стилет із паска. Зі схиленою головою витягнула руку, що тримала кинджал, пропонуючи його забрати. Клинок зроблено зі смертекості, осяйно-білої та твердої, як криця, а на руків’ї в нього вирізано ворону в польоті. Очі з червоного бурштину світилися в шарлатовому світлі сонця.

— Залиш собі, — пирхнув старий. — Він знову твій. Ти його заслужила. Нарешті.

— Чи мушу я дати йому ім’я?

— Та можеш, я гадаю. Але чи горить?

— Не горить, а розтинає, — вона торкнулася вістря клинка. — Якщо оцим краєм штрикати.

— Браво, браво. Гострий розум маєш, тільки не поріжся.

— Кожен великий клинок має ім’я. Так воно заведено.

— Що за бздури, — Меркуріо взяв кинджал та підкинув між ними в повітря. — Поіменувати собі клинок — це, мала, маячня для героїв. Для людей, про яких пісні співають, навколо яких легенди крутяться, на честь яких бахурчат називають. А нам із тобою дорога тіней судилась. І якщо ти цей танок правильно станцюєш, то ніхто й ніколи твого імені не взнає, що й казати про ту штрикавку в тебе на паску. Ти станеш чуткою. Шепотом. Думкою, що посеред безночі будитиме спітнілих покидьків у всьому світі. Обернутися на чиюсь героїню, мала, — це останнє, що з тобою на цьому світі може статися.

Меркуріо простягнув їй кинджал.

— Та ти станеш дівчиною, якої герої бояться.

Вона всміхнулася. І повнилася та усмішка неочікуваною й неосяжною зажурою. Якусь мить вона вагалася. Ступила ближче. Лишила легкий цілунок на шорсткій, як наждак, щоці.

— Я за тобою скучатиму, — мовила вона.

І ступила в тіні.

МУЗИКА

Небеса стікали слізьми.

Принаймні так їй здавалося. Дівчинка знала, що вода, яка линула з вугільно-чорної ляпки нагорі, зветься дощем — їй заледве виповнилося десять, але вона вже була доста дорослою, щоб про таке знати. Та все одно уявляла, що це сльози, які падають з того пухнастого, наче сіра цукрова вата, обличчя. Як з її сльозами порівняти, вони були дуже холодними. А от солоними чи пекучими — то вже ні. І все ж небеса запевне плакали.

Що ж іще вони могли робити такої миті?

Вона стояла на Хребті понад форумом. Смертекість сяяла в дівчинки під ногами, холодний вітер куйовдив волосся. На площі внизу з’юрмилися люди — у всіх роти роззявлені, а кулаки стиснуті. Натовп бурлив попід ешафотом, що височів посеред форуму, і дівчинка зачудувалася: а якщо люди знесуть риштовання, чи дозволять в’язням, які стояли нагорі, розійтися по домівках?

Хіба не пречудово це було б?

Вона ще ніколи не бачила так багато людей. Чоловіки та жінки, найрізніші з вигляду, дітлахи, не старші за неї. Вони мали на собі бридкий одяг, а їхнє завивання лякало дівчинку, тож вона простягнула руку по долоню матері й міцно її стиснула.

Та не схоже було, що мати це помітила. Очі її, як і в усіх інших, були прикуті до ешафота. Та матінка не плювалася в чоловіків, що стояли під зашморгами, не кидалася зогнилим їдлом, не сичала «зрадник» крізь стиснуті зуби. Дона Корвере просто стояла у своїй просякнутій небесними слізьми чорній сукні, як статуя над іще порожньою могилою.

Ще порожньою. Та ненадовго.

Дівчинці кортіло спитати, чому її мати не плаче. Вона не знала, що таке «зрадник», і про це теж хотіла розпитати. Та якимось чином вона розуміла, що це мить, коли слова не слушні. Тож стояла мовчки.

І дивилася.

На ешафоті, що розмістився внизу, стояло шестеро чоловіків. Один мав на собі катівський каптур, чорний, наче істиннотьма. Інший — священницькі шати, білі, як крило голубки. Руки чотирьох інших були зв’язані, а в очах їхніх світилася непокора. Та дівчинка бачила: щойно кат надівав кожному на шию зашморг, виклик спливав з їхніх щік разом з рум’янцем. Упродовж прийдешніх років їй знову й знову розповідатимуть, як хоробро поводився її батько. Та коли вона дивилася на нього — ось він, стоїть унизу, останній із чотирьох, — то знала, що він наляканий.

Їй заледве виповнилося десять, та колір страху вона вже відала.

Священник ступив уперед, грюкаючи посохом по мостинах. Борода в нього була кошлата, як колючий живопліт, плечі широкі, як у вола, і з вигляду він більше нагадував розбійника, який убив святу людину й забрав її одяг, аніж саму святу людину. Троєсонце, що звисало з ланцюга в нього на шиї, намагалося сяяти, але хмари, що вкривали заплакане небо, йому того не дозволили.

Голос священник мав густий, як іриски, — солодкий і темний. Та промовляв він про злочини проти Ітрейської Республіки. Про зраду та заколот. Святий розбійник прикликав у свідки саме Світло (дівчинка замислилася, чи мало Світло вибір) і почергово назвав на ім’я кожного з чоловіків.

— Сенатор Клавдій Валенте.

— Сенатор Марконій Альбарі.

— Генерал Ґай Максін Антоній.

— Юстицій Дарій Корвере.

Ім’я її батька прозвучало, наче остання нота в найсумнішій пісні, яку дівчинка колись чула. У її очах виступили сльози, і світ перетворився на розмиту пляму. Посеред того галасливого моря він здавався таким маленьким та блідим. Таким самотнім. Вона пам’ятала, яким він був ще нещодавно: високий, гордий, і, о, який же сильний! Обладунки зі смертекості — білі, як серце зими, плащ багряними ріками рине з плечей. А очі, яскраві й блакитні, оточували зморщечки, коли він усміхався.

А тепер ані обладунків, ані плаща, а їхнє місце заступили брудні мішки з рогожі та синці, що вкривали обличчя наче великі пурпурові ягоди. Одне око в нього сховалося за набряком, погляд іншого був прикутий до ніг. Як же вона хотіла, щоб він глянув на неї. Як вона хотіла, щоб він повернувся додому.

— Зрадник! — вигукувала юрба. — Нехай потанцює!

Дівчинка не знала, чому вони таке кажуть. Вона не чула музики[2].

Святий розбійник кинув погляд на зубчасті стіни, на хребцеродженних та політикусів, що зібралися там, нагорі. Схоже, весь Сенат з’явився на виставу, майже вся сотня чоловіків у шатах із пурпуровими облямівками зібралася тут і дивилася вниз на ешафот безжальними очима.

Праворуч від сенаторів стояла групка чоловіків у білих обладунках. І криваво-червоних плащах. Вони тримали наголо мечі, вкриті мерехтливим полум’ям. Дівчинка дуже добре знала, що цих людей називають люмінатіями. Вони були бойовими товаришами її батька — раніше, перед зрадникуванням (саме це, припустила вона, зрадники й вчиняють).

Такий галас здійнявся.

Поміж сенаторів стояв прегарний темноволосий чоловік із пронизливо-чорними очима. На ньому були гарні шати, пофарбовані в найгустіший відтінок пурпуру, — це консульське вбрання. І хай якими мізерними — о, наскільки ж мізерними — були знання дівчинки, вона знала, що цього чоловіка наділено владою. Владою, неспівмірною зі священниками чи солдатами, а чи юрмою, що вимагала танців, хоча музика й не лунала. Варто йому промовити слово — і юрма відпустить її батька. Варто йому промовити слово — і Хребет здригнеться, Ребра розсиплються на порох, й Аа, самий бог Світла, заплющить три свої ока й укриє благословенною пітьмою цей огидний парад.

Консул ступив уперед. Натовп принишк. І коли прегарний чоловік заговорив, дівчинка стиснула материну руку з тією надією, яка тільки дітям відома.

— Тут, у місті Богодолі, при світлі Аа Всевидючого та за одностайним рішенням Ітрейського сенату, я, консул Юлій Скаева, оголошую обвинувачених винними в повстанні проти нашої преславної республіки. Для тих, хто зрадив громадянство Ітреї, можливий тільки один присуд. Тільки один присуд можливий для тих, хто знову схотів запрягти наш великий народ у ярмо королівської влади.

Дівчинка зачаїла подих.

Серце в неї затріпотіло.

— …Смерть.

Рев. Він омив дівчинку, наче дощ. Вона переводила погляд круглих очей із прегарного консула на святого розбійника, потім на матір — Матінко добра, змусь їх спинитися! — та материні очі не відривалися від чоловіка там, унизу. Страждання її видавав тільки трем нижньої губи. Та дівчинці вже несила було терпіти, крик рвався назовні й линув з її вуст:

Ні-ні-ні!

І від люті її здригнулися тіні, що вкривали весь форум. Чорнява під ногами в кожного чоловіка, кожної дівиці й кожного дитяти, темрява, породжена світлом прихованих сонць, нехай навіть блідим та кволим — ні, люб’язне панство, нема в тому помилки. Усі тіні здригнулися.

Та жодна людина того не помітила. Жодній людині не було до того діла[3].

Погляд дони Корвере не відпускав чоловіка, коли вона схопила дівчинку та пригорнула її ближче. Однією рукою вона охопила дівчинку поперек грудей, іншою обійняла за шию. Так міцно, що дівчинка й поворухнутися не могла. Не могла повернутися. Не могла дихати.

Ви це вже уявили: мати, яка притискає дончине обличчя до спідниць. Вовчиця з настовбурченим карком, яка затуляє своє вовченя від смертовбивства, що відбувається внизу. Таке уявлення цілковито простиме. Простиме й помилкове. Бо дона тримала свою доньку так, щоб мала дивилася вперед. Уперед, щоб розсмакувати все. Кожен кусник цієї гіркої страви. Кожну крихту.

Дівчинка дивилася, як кат перевірив кожен зашморг — один за одним. Він пошкандибав до важеля на краю ешафота й підняв каптур, аби сплюнути. Дівчинка кинула погляд на його лице: жовті зуби, сива щетина приховує заячу губу. Всередині неї щось кричало: не дивись, не дивись! — і вона заплющила очі. Та материні руки стиснулися дужче, і шепіт її був гострий, наче бритва.

— Ніколи не сахайся, — шепотіла вона. — Ніколи не страшися.

Слова ці відлунювали в грудях дівчинки. У тому найглибшому, найтемнішому місці, де дитячі надії та доросла журба в’януть і відлітають, підхоплені вітром, наче попіл.

І вона розплющила очі.

А тоді її батько глянув угору. Короткий погляд крізь дощ. Вона незрідка чудувалася, про що ж він думав тієї миті на порозі безночі. Та слова не ладні були здолати ту завісу сичання. Тільки сльози. Тільки сплакане небо. Кат потягнув за важіль — і підлога провалилася. І вона вжахнулася, бо нарешті зрозуміла. Нарешті почула.

Ту музику.

Панахида глузливої юрми. Ляскання тугої мотузки. Здавлене «гхи-гхи-гхи» повішеників розітнуло повітря під оплески святого розбійника, прегарного консула і всього цього злостивого й зогнилого світу. І щойно ця страхітлива мелодія погучнішала, її батько — хвицяючи ногами, багровіючи лицем — став до танцю.

Таточко…

— Ніколи не сахайся, — лунав у вухах холодний шепіт. — Ніколи не страшися. І ніколи й нізащо не стирай з пам’яті.

Дівчинка повільно кивнула.

Видихнула надію, що ховалася всередині.

І дивилася, як помирає її батько.

Вона стояла на палубі «Мазунчика Трелени» та спостерігала за тим, як місто Богоділ усе зменшувалося й зменшувалося. Мости й собори столиці блякли, аж поки не лишилися самі Ребра — шістнадцять кістяних арок, що здіймалися вгору на сотні футів. Та поки вона дивилася, а хвилини перетікали в години, навіть ці титанічні шпилі пірнули за обрій і розчинилися в серпанку[4].

Вона трималася за вибілені сіллю поручні, а під нігтями в неї запеклася підсохла кров. На поясі висів стилет зі смертекості, у гаманці дзеленчали катові зуби. У темних очах відбивалося світло примхливого червоного сонця, а відлуння меншого, блакитнішого світила все ще пульсувало на заході.

Кіт, що був тінню, лишався поруч. Розтікся калюжкою темряви під її ногами, поки в ньому немає потреби. Бачте, воно так прохолодніше виходить. Котрийсь спритник міг би звернути увагу, що тінь цієї дівчини трішечки темніша за інші. Котрийсь спритник міг би звернути увагу, що темряви в тій тіні стало б і на двох.

На щастя, спритників на облавку «Мазунчика Трелени» неабияк бракувало.

Гарнюнею вона не була. О, звісно, чуті вами оповідки про вбивцю-найманку, яка знищила Ітрейську Республіку, змальовують її потойбічну вроду: шкіра біла, як молоко, звабливо-делікатні вигини тіла, вуста, що нагадували лук, — отаке. Вона й справді мала всі ті чесноти, та поєднувалися вони в… недоладну картину. Зрештою, «біла як молоко» — це просто чемний спосіб сказати «глевка шкіра». «Делікатний» — поетичний аналог «виснаженому».

Шкіра в неї була бліда, щоки запалі, і через це вона здавалася зголоднілою та змарнілою. Чорне, як вороняче крило, волосся, крім заплутаної власноруч обтятої гривки, сягало ребер. Кола під очима та губи завжди були посиніло-набряклими, і ніс вона ламала щонайменше раз.

Якби її обличчя було картинкою-головоломкою, то більшість людей поклали б її назад у коробку недоскладеною.

А до всього вона ще й була низенька. І худа як тріска. Дупки заледве вистачало, щоб бриджам було на чому триматися. Це не та краса, заради якої помирають закохані, сунуть уперед армії чи герої вбивають богів, а чи демонів. Я певен, цей опис — повна протилежність тому, що ви почули від своїх поетів. А проте, люб’язне панство, була в ній певна чарівливість. А всі ті ваші поети — просто лантухи з гівном.

«Мазунчик Трелени» був бригантиною, на якій ходили моряки з Двеймерських островів. Їхні шиї прикрашали намиста із зубів морського змія — знак пошани до їхньої богині Трелени[5]. Двеймерці, яких Ітрейська Республіка завоювала століття тому, мали темну шкіру й височіли над середнім ітрейцем на півтори голови. Легенди стверджували, що двеймерці — нащадки дочок велетнів, які зляглися були із солодкоголосими людськими чоловіками, та їхнє підґрунтя жодної серйозної перевірки не витримує[6]. Простіше кажучи, люди ці були величезними, як ті бугаї, суворими, як ті могили, а схильність прикрашати обличчя татуюваннями з левіафанового чорнила перше враження ліпшим не робила.

Та якщо не зважати на страхітливу зовнішність, двеймерці ставилися до своїх пасажирів не як до гостей, а радше як до святого обов’язку. Тож, попри те що на облавку перебувала шістнадцятирічна дівчина, — яка мандрувала самотою, а за зброю мала якусь там скалку загостреної смертекості, — потурбувати її більшості моряків могло хіба що на думку спасти, не більше. На жаль, кілька членів команди уродженцями Двейму не були. І для одного з них самотня дівчина здавалася гідним трофеєм.

Правду люди кажуть: тільки усамітнення — а в деяких прикрих випадках і воно не порятує — охоронить тебе від товариства дурнів.

Він був таким собі джиґунчиком. Ітрейський чепурун із гладенькою шкірою та доста принадною усмішкою, щоб заробити кілька зарубок на бильцях ліжка, а м’якого капелюха він павичевим пером прикрасив. Щоб подолати шлях до Ісіїру, «Мазунчик» потребував семи тижнів, а для деяких людей сім тижнів — то задовго, аби самою тільки власною рукою задовольнятися. Тож він сперся на поручні й обдарував її м’якою, як підпушок, усмішкою.

— А ти гарненька, — промовив він[7].

Вона оцінила його довгим поглядом, а потім подивилася вугільно-чорними очима на море.

— Будь ласка, не займайте мене, пане.

— Ой, та чого ти, гарнюню. Я ж просто по-дружньому звернувся.

— Дякую, пане, але в мене вже вдосталь друзів. Будь ласка, облиште мене.

— А як на мене, тобі, дівчатонько, друг зараз не завадить.

Він простягнув занадто ніжну руку й відвів волосся від її щоки. Вона розвернулася, ступила вперед — з усмішкою, яка, правду кажучи, була її найгарнішою рисою. Витягнула стилет, притулила його до джерела всіх чоловічих скорбот і заговорила. Її усмішка ширшала, а його очі тим часом круглішали.

— Ще раз мене торкнетесь, пане, і я ваше найдорожче їбучим зміям згодую.

Павич верескнув, щойно вона міцніш натиснула на осердя всіх його турбот — і сумнівів нема, що турботи ці помітно зменшились у розмірі. Він зблід і відступився, поки ніхто з його товаришів не помітив цього негарного вчинку. Глибоко вклонився та слизнув убік, переконуючи себе, що рука, зрештою, не таке вже й кепське товариство.

Дівчина знову розвернулася до моря. Почепила кинджал до паска.

Я ж казав, була в ній певна чарівливість.

Вона не хотіла привертати увагу, тож переважно лишалася в себе, з’являючись тільки задля трапез чи щоб трохи подихати повітрям посеред тихої безночі. Постійне перебування в каюті, на підвісній койці, де вона вивчала отримані від Старого Меркуріо книжки, її цілковито влаштовувало. Від ісіїрської писемності в неї боліли очі, та кіт, що був тінню, допомагав із найскладнішими уривками. Він згорнувся клубочком поміж пасмами її волосся та спостерігав через її плече, як дівчина вивчає «Аркімічні істини» Гіпасії чи Плієнові «Теорії стосовно Матері-Пащі»[8].

Нині вона схилилася над «Теоріями» й сердито супила рівненьку брову.

— …ще раз спробуй… — шепнув кіт.

Дівчина, кривлячись, потерла скроні.

— У мене від цього голова болить.

— …ой біднятко, може, давай поцьомаю…

— Це ж усі діти знають. Кожен пуголовок по коліно зростом таке вчить.

— …цей текст писали без розрахунку на ітрейських читачів…

Дівчина повернулася до убористих письмен. Відкашлялася й зачитала вголос:

— «Небеса над Ітрейською Республікою освітлюють три сонця — зазвичай їх мають за очі Аа, бога Світла. Не дивина, що немиті часто звуть Аа Всевидючим».

Дівчина підняла брову й кинула погляд на кота.

— Я добре миюся.

— …плієн був елітаристом…

— Хотів сказати — дрочилом?

— …продовжуй…

Зітхання.

— «Найбільше з трьох сонць — це яскраво-червона куля, що зветься Саан. “Той-Що-Бачить”. Саан човгає небесами, яко тать, котрому нема куди себе подіти, і перебуває на небі близько ста тижнів поспіль. Друге сонце зветься Саай. “Той-Що-Знає”. Менший блакитноликий товариш сходить і заходить швидше за свого брата…»

— …родича… — виправив кіт. — … давньоісіїрська не має іменників на позначення роду…

— «…швидше за свого родича, його безперервне перебування на небі становить близько чотирнадцяти тижнів, і вдвічі довше часу він проводить за горизонтом. Третє сонце — Шіїй. “Той-Що-Чатує”. Тьмяний жовтий гігант Шіїй мандрує по небу майже стільки ж, скільки й Саан».

— …дуже добре…

— «Поміж неквапливими мандрами сонць знають ітрейські громадяни і справжню ніч, — вони звуть її істиннотьмою, — яка приходить ненадовго що два з половиною роки. В інші ж вечори — ті самі вечори, яких ітреяни прагнуть заради миті темряви, у затінку якої вони випивають із товаришами, любляться зі своїми милими…»

Дівчина спинилася.

— А що означає «ошк»? Меркуріо мене такого слова не вчив.

— …і не дивина…

— А, то це якийсь стосунок до сексу має.

Кіт ковзнув на інше плече дівчини, не ворухнувши ані пасемка волосся.

— …це означає «любитися без кохання»…

— Ясно, — кивнула дівчина. — «…любляться зі своїми милими, трахають своїх курв чи поєднують ці заняття будь-яким можливим чином — вони мусять змиритися з постійним світлом так званої безночі, коли з небес сіється світло одного, а чи більше очей Аа. Часом до трьох років поспіль минають без єдиної миті справжньої темряви».

Дівчина голосно затріснула книгу.

— …прекрасно…

— У мене голова розколюється.

— …ісіїрські письмена не для слабких умів…

— Красно тобі дякую.

— …мені не про те йшлося…

— Я й не сумніваюся, — дівчина підвелася, потягнулася й потерла очі. — Ходімо на свіже повітря.

— …ти ж знаєш, що я не дихаю…

— Я дихатиму. А ти подивишся.

— …якщо тебе це потішить…

Парочка крадькома вийшла на палубу. Кроки дівчини звучали тихіше за шепіт, а кроків кота й поготів чутно не було. Ревучі вітри позначали наближення безночі — блакитна згадка про Саай повільно розчинялася на обрії, і тільки Саан сіяв тьмяне червоне сяйво.

Палуба «Мазунчика» була майже безлюдною. Величезний криволикий керманич стояв біля штурвала, двоє стежових сиділи у воронячих гніздах, юнга (вже майже на фут вищий за неї) дрімав, спершись на руків’я швабри, і снив про обійми своєї любки. Корабель ішов крізь Море Зброї вже п’ятнадцять оборотів, на південь від нього лежало кривозубе узбережжя Ліїсу. Вдалині дівчина побачила інший корабель, ледь видний у світлі самого Саана. Важкий дредноут, що летів під трьома сонцями Ітрейського флоту, розтинав хвилі, наче кинджал зі смертекості — горло старого ката.

Кривава кончина, якою вона обдарувала ката, обтяжувала груди дівчини. Більше за пам’ять про жиголову гладеньку твердь, про піт, який він лишив висихати на її шкірі. І хоча з цього паростка мала розквітнути вбивця, яку по праву боятимуться інші душогуби, цієї миті вона була дівчиною, що тільки-но позбулася невинності, і спогади про вираз катового обличчя, коли вона розітнула його горлянку, викликали в неї… складні почуття. Це ж дивовижно — спостерігати за тим, як людина позбувається всієї потенції життя на користь остаточності смерті. Та геть інша річ — бути тією самою людиною, яка штовхає через край. І попри всю науку Меркуріо, вона була всього лише шістнадцятилітнім дівчиськом, яке щойно вчинило перше своє вбивство.

У будь-якому разі перше навмисне.

— Ну здрастуй, гарнюню.

Голос висмикнув дівчину із задуми, і вона вилаяла себе за те, що вчинила, як свіжачка. Чого її вчив Меркуріо? «Ніколи не стій спиною до приміщення». Вона могла б доводити, що нещодавнє кровопускання є вагомим приводом для неуважності, а корабельну палубу навряд чи можна визначити як приміщення, та насправді майже чула свист лозиняки, яку старий найманець здіймає вгору замість відповіді.

— Вгору сходами, двічі! — прогавкав би він. — Туди й знову назад!

Вона озирнулася й побачила молодого матроса в капелюсі з павичевим пером та з усмішкою, що завойовує зарубки на ліжку. Поруч із ним стояв інший чоловік, широкий, що той міст, а м’язи в нього так розпирали короткі рукави, наче то були благенькі мішки, напхані горіхами. З вигляду теж ітреєць, засмаглий, блакитноокий, у погляді світиться тьмяне сяйво вулиць Богодола.

— А я сподівався, що ми знову зустрінемося, — промовив Павич.

— Корабель не доста великий, щоб я сподівалася на протилежне, пане.

— Пан, еге ж? Коли ми востаннє розмовляли, ти погрожувала позбавити мене найціннішого й згодувати його рибам.

Вона подивилася на хлопця. Глянула з-під вій на Мішок Горіхів.

— Жодних погроз, пане.

— Просто вихвалялася? Готовий закластися, що за такі балачки годиться перепрошувати.

— І ви, пане, приймете перепрошування?

— У трюмі — може буть.

Тінь її збрижилася, як ставок при млині, коли його поверхню цілує дощ. Та Павич мав на думці тільки своє приниження, а горіховий громило — ті болісні радощі, якими він зможе обдарувати її, якщо лишиться з нею на кілька хвильок у каюті без вікон.

— Мені варто лишень закричати, ви ж розумієте, — сказала вона.

— І багато встигнеш накричати, поки ми не перекинемо твій кощавий зад через облавок? — посміхнувся Павич.

Дівчина кинула погляд на місток. На воронячі гнізда. Падіння в океан стане смертним вироком — навіть якщо «Мазунчик» змінить курс, плавати вона вміє лише трішечки краще за корабельний якір, а Море Зброї кишіло морськими зміями, як жиголо з доків — мандавошками.

— І справді, не варто кричати, — погодилася дівчина.

— …даруйте, люб’язне панство…

Голос заскочив зарізяк зненацька: вони не чули, щоб хтось наблизився. Обидва розвернулися, Павич надув груди й насупився, щоб приховати раптовий переляк. У них за спинами на палубі сидів сплетений із тіней кіт та облизував лапу.

Істота була прозора, як витертий пергамен. Фігура, вирізана з пасма темряви, не настільки щільна, щоб крізь неї не можна було побачити палубу. А голос її нагадував шерех атласних простирадл проти холодної шкіри.

— …боюся, що ви не ту дівчину до танцю припросили… — мовила істота.

Їх обійняло прохолодою — рухливою та легкою, як шепіт. Якийсь порух змусив Павича глянути на палубу, і він зі все більшим жахом усвідомив, що тінь дівчини значно більша, ніж мусить бути чи — тим паче — може бути. А найгірше, що та тінь рухалася.

У Павича рот розтулився, коли він побачив, як чобіт дівчини запізнався із пахом його товариша — вона копнула того з такою силою, що мусила скалічити всіх його ненароджених дітей. Горіховий громило скулився, а дівчина схопила його за руку, перекинула через поручні й відправила в море. Коли вона зайшла Павичеві за спину, той вилаявся, бо зрозумів, що не може зрушити з місця: його чоботи неначе загрузли в дівочій тіні, що розляглася палубою. Дівчина сильно копнула його в спину, і він повалився обличчям на поручні, розмазуючи ніс по щоках, наче варення з кровоягоди. Дівчина розвернула його, приклала ніж до горла й штовхнула на поручні, змушуючи хребет ітрейця болюче вигнутися.

— Прошу пардону, панночко, — хапнув він повітря. — Аа правду бачить, я не хотів вас образити.

— Як вас звуть, пане?

— Максіній, — шепнув він. — Максіній, якщо ваша ласка.

— Ти знаєш, хто я, Максінію-Якщо-Ваша-Ласка?

— Т-те…

Голос його здригнувся. Погляд метався між тінями, що ворушилися в неї під ногами.

— Темряниця.

Павич вдихнув, і перед очима в нього промайнуло всеньке його коротке життя. Усі погані вчинки та всі хороші. Усі програші, усі тріумфи, і все, що було між ними. Дівчина відчула знайому вагу на плечі — проблиск зажури. Кіт, що котом не був, примостився в неї на ключиці так само, як примостився був в узголів’ї ката, поки вона відправляла того до Матері-Пащі. І хоча він не мав очей, дівчина знала, що кіт дивиться увесь перебіг Павичевого життя в зіницях хлопця, захоплений, наче дитя перед ляльковою виставою.

Прояснімо одразу: вона могла б пожаліти того хлопця. Та й оповідач ваш міг би з легкістю збрехати — деякі шарлатани викручували так, щоб показати нашу дівчину в приємнішому світлі[9]. Та правда, люб’язне панство, полягає в тому, що вона його жаліти не стала. Та, може, ви знайдете втіху в тому, що бодай на мить вона спинилася. Не для того, щоб позловтішатися. Не для того, щоб насолодитися моментом.

Щоб помолитися.

— Почуй мене, Ніє, — шепотіла вона. — Почуй мене, Матінко. Ся плоть — учта твоя. Ся кров — вино твоє. Се життя та кінець його — мій тобі дарунок. Прийми його.

Штовхнула обережно й відправила хлопця до дзюркотливих хвиль. І щойно павичеве перо зникло під водою, дівчина взялася перекрикувати ревучі вітри, волаючи голосно, як демони в Пащі. «Чоловік за облавком! — кричала вона. — Чоловік за облавком!» — і невдовзі закалатали всі ринди. Та коли «Мазунчик» змінив курс, серед хвиль не було вже жодного сліду ані Павича, ані Мішка Горіхів.

Отак-от просто наша дівчинка потроїла свій рахунок смертей.

Лавини окремі камінці спричиняють.

Капітаном «Мазунчика» був двеймерець на ім’я Вовкожер — семи футів зросту, з чорними кучерями, просякнутими сіллю. Добрий капітан очікувано не зрадів тому, що двійко членів команди завчасно зійшли з облавка, і мав схильність до всіляких «а як?» та «а чому?». Та коли він розпитував у себе в кабіні дрібненьке бліде дівчисько, що здійняло тривогу, те лише промурмотіло щось про штовханину між ітрейцями, що скінчилась обміном ударами, прокльонами та польотом за облавок до моряцької могили. Шанси на те, що два морські вовки — навіть якщо вони ітрейські дурні — зчепляться отак, щоб води наковтатися, були відверто благенькі. Та ще меншими здавалися шанси, що отаке дівчатко самотужки відправить двох мужиків Трелені на подарунок.

Капітан височів над нею — над цією приблудою в сірому й білому, огорнуту пахощами горілої гвоздики. Він не знав ні хто вона така, ні чому вона мандрує до Ісіїру, та коли він стиснув між губами люльку з кості морського змія і вдарив кременем, щоб підпалити куриво, капітан зловив себе на тому, що витріщається на палубу. На тінь, яка звивалася під ногами дивної дівчини.

— Краще тримайся від усіх подалі, поки рейс не скінчиться, дівчатонько, — капітан видихнув дим у присмерк між ними. — Я накажу, щоб їдло тобі в каюту носили.

Дівчина кинула на нього погляд — очі чорні, як сама бездонна Паща. Вона глянула вниз на свою тінь, таку темну, що й на двох стало б. І з солодкою, як медвяний нектар, усмішкою пристала на пропозицію Вовкожера.

Зрештою, капітанами зазвичай стають спритники.

БЕЗНАДІЯ

Щось переслідувало її від того самого місця. Місця над музикою, де помер її батько. Щось голодне. Сліпа, ще личинкова свідомість, що мріяла про плечі, увінчані прозорими крилами. І про неї, яка тими крилами наділить.

Дівчинка впала на розкішне ліжко в материних покоях, очі в неї були мокрі від сліз. Поряд із нею лежав сповитий у пелюшки братик і кліпав величезними чорними оченятами. Малюк не розумів того, що навколо нього відбувалось. Занадто малий, щоби взнати, що життю його батька покладено край, як і всьому світу навколо.

Дівчинка заздрила маляті.

Їхні апартаменти підносилися високо-високо в порожнині другого Ребра, кімнати прикрашали фризи, висічені в стінах зі старовинної смертекості. Якщо визирнути крізь вітражні вікна, вона могла б побачити навпроти третє та п’яте Ребра, що бовваніли над Хребтом на сотні футів угору. Вітри безночі завивали довкруж скам’янілих веж, приносячи прохолоду затоки.

Уся навколишня пишнота валилась на долівку, всі ті зібгані червоні оксамити та предмети мистецтва з усіх чотирьох країв Ітрейської Республіки. Рухомі меканічні скульптури із Залізного Колегіуму. Гобелени з мільйонів ниток, виткані сліпими віщунами Ваану. Люстра з найчистішого двеймерського кришталю. Служники рухалися бурею м’якої одежі та висохлих сліз, а посеред тієї бурі стояла дона Корвере й підганяла, щоб вони рухалися, рухалися мерщій, заради любові Аа, мерщій.

Дівчинка всілася на ліжку поруч із братиком. Вона притискала до грудей чорного кота, що тихенько муркотів. Та коли звірятко помітило густу тінь попід завісами, то здибило шерсть і зашипіло. Кіт вчепився кігтями за руку дівчинки, і та кинула тварину під ноги покоївки, що якраз наближалася. Дівчина зі скриком впала на землю. Царствена й розлючена дона Корвере озирнулася на доньку.

— Міє Корвере, стеж, щоб це жалюгідне створіння не плуталось під ногами, або ми його тут залишимо!

І отак-от просто ми й дізналися її ім’я.

Мія.

— Капітан Калюжник не паршивий, — промовила Мія майже собі під ніс[10].

До кімнати ввійшов хлопець, що сягнув середини підпарубоцтва. Обличчя в нього розпашілося після стрімкого підйому. На дублеті хлопчини було вишито герб фамілії Корвере: чорна ворона в польоті на червоному полі, під птахом — схрещені мечі.

— Пробачте мені, моя доно. Консул Скаева вимагає…

Хлопцеву промову спинили важкі кроки. Двері розчахнулися, й кімнату заполонили чоловіки в білих обладунках та з багряними плюмажами на шоломах. То люмінатії були — ви, либонь, пригадуєте. Малій Мії вони нагадали про батька. Очолював їх найвищий чоловік серед усіх, кого дівчинка тільки бачила: підрізана борідка підкреслювала вовкуваті риси обличчя, у погляді зблискувала звіряча хитрість.

Поміж люмінатіями стояв прегарний чорноокий консул у багряних шатах — той самий чоловік, хто промовив: «Смерть», — і посміхався, коли підлога втекла з-під батькових ніг. Прислужники розступилися, зникаючи з очей, і Міїна мати лишилася сама посеред моря снігу й крові. Висока, прекрасна, безмежно самотня.

Мія злізла з ліжка, ковзнула до матері й взяла ту за руку.

— Доно Корвере, — консул затулив серце всіяною перснями рукою. — Висловлюю своє співчуття у цю мить тяжких випробувань. Нехай Світло Всевидючого ллється на вас завжди.

— Схиляюсь перед вашою шляхетністю, консуле Скаево. Хай Аа благословить вашу доброту.

— Я щиро горюю, моя доно. Ваш Дарій винятково послужив республіці, допоки його не спіткало безчестя. Публічні страти — то завжди вульгарна справа. Та що ж іще могло трапитися з генералом, що йде маршем на власну столицю? Чи з юстицієм, який увінчує того генерала короною?

Консул роззирнувся кімнатою, беручи до уваги прислужників, багаж, гармидер.

— Ви нас полишаєте?

— Я везу тіло чоловіка, щоб поховати у Воронячому Гнізді, у фамільній крипті.

— А чи спитали ви дозволу в юстиція Рема?

— Вітаю нового юстиція з отриманням посади, — дона Корвере кинула короткий погляд на вовкуватого. — Плащ мого чоловіка йому дуже личить. Та чому він має давати дозвіл на мій від’їзд?

— Дозвіл не на те, щоб покинути місто, моя доно. Дозвіл поховати вашого Дарія. Не певен, що юстицій Рем бажає, аби труп зрадника гнив у нього в льосі.

Обличчям дони розгорялося розуміння.

— Ви не посмієте…

— Я? — консул здійняв виразну брову. — На те воля Сенату, доно Корвере. Юстиція Рема винагороджено статками вашого покійного чоловіка — за те, що він розкрив цю мерзенну змову проти республіки. Кожен відданий громадянин відзначить справедливість цієї десятини.

Очі дони вбивчо спалахнули. Вона глянула на служниць, що тинялися без діла.

— Облиште нас.

Дівчата порснули з покоїв. Дона Корвере коротко подивилась на люмінатіїв і спрямувала гострий погляд на консула. Мії здалося, що впевненість чоловіка пішла брижами, та зрештою він таки кивнув до вовкуватого:

— Зачекайте мене назовні, юстицію.

Кремезний люмінатій глянув на її матір. Потім опустив погляд на дівчинку. Руки — такі великі, що могли б охопити її голову цілком, — смикнулися. Дівчинка подивилася у відповідь.

Ніколи не сахайся. Ніколи не страшися.

— Люмінус Інвікта, консуле, — Рем кивнув до своїх підлеглих, і після одночасного «бух-бух» важких чобіт кімната майже спорожніла — у ній лишилось тільки троє людей[11].

Голос дони Корвере здавався свіжозаточеним ножем, що розтинає перезрілий плід.

— Юлію, чого ти хочеш?

— Ти це прекрасно знаєш, Алінно. Я хочу отримати своє.

— Ти вже своє отримав. Свою пустопорожню перемогу. Свою дорогоцінну республіку. Певна, вона зігріватиме тебе вночі.

Консул Юлій подивився на Мію, посмішка його була темніша за басаман.

— А ти хотіла б дізнатися, що мене зігріває вночі, крихітко?

— Не смій на неї дивитися. Не смій до неї гово…

Ляпас хльоснув голову дони набік, темне волосся заструменіло, як розтерзані стрічки. І не встигла Мія навіть блимнути, як її мати витягнула з рукава довгий клинок зі смертекості. На руків’ї кинджала було вирізано ворону з очима з червоного бурштину. Стрімко, як ртуть, дона притиснула кинджал до горла консула, червоний відбиток його долоні заворушився на її щоці, коли жінка загарчала:

— Ще раз мене торкнешся, і я тобі, блядь, горло переріжу, курвий ти сину.

Скаева навіть не змигнув.

— Можна витягнути дівчину з рівчака, та ніколи не витягнеш рівчак із дівчини, — консул посміхнувся, виставивши напоказ ідеальні зуби, й подивився на Мію. — Але ти знаєш, яку ціну заплатять твої близькі, якщо ти цей ніж хоч трохи глибше встромиш. Твої політичні союзники тебе покинули. Ромеро. Юліан. Ґрацій. Навіть сам Флоренті втік з Богодола. Ти лишилася сама, красуне моя.

— Я не твоя…

Скаева відмахнувся від стилета, кинджал полетів підлогою до тіні попід завісами. Чоловік, звузивши очі, підступився ближче.

— Тобі варто позаздрити твоєму любому Дарію, Алінно. Я змилостивився над ним. Для тебе подарунка від ката не буде. Тільки підземелля Філософського Каменю і все подальше життя в пітьмі. І поки ти втрачатимеш зір посеред чорняви, добра Матінка Час відніме і твою красу, і твою волю, і твої благенькі переконання в тому, що ти — щось більше за ліїсянське лайно, загорнуте в ітрейські шовки.

Вуста їхні так зблизилися, що мало не торкалися одне одного. Його погляд шукав її очі.

— Та я можу пожаліти твою сім’ю, Алінно. Я зроблю це, якщо ти мене про це благатимеш.

— Юлію, їй же тільки десять. Ти ж не посмієш…

— Та невже? А ти мене добре знаєш, чи не так?

Мія підвела погляд на матір. З її очей точилися сльози.

— Що ти тоді мені казала, Алінно? «Neh diis lus’a, lus diis’a»?

— Матінко? — мовила Мія.

— Одне слово — і твоя дочка опиниться в безпеці. Я присягаюся.

— Матінко?

— Юлію…

— Так?

— Я…

Є у Ваані арахніди, що звуться джерельними павуками.

Самички цього виду чорні, як істиннотьма, і мають найдивовижніший материнський інстинкт в усій тваринній республіці. Щойно павучиха наготується до розмноження, як вона будує комору, наповнює її здобиччю та запечатує себе всередині. Якщо гніздо загориться, вона радше згине у вогні, ніж покине гніздечко. Якщо на гніздо нападе хижак, вона помре, захищаючи свою кладку. Її небажання полишати молодняк є таким лютим, що тільки-но павучиха відкладе яйця, то вже не ворухнеться з місця, навіть задля полювання. І саме тому джерельні павучихи вибороли звання найнесамовитіших матерів тваринної республіки. Бо, щойно самичка поглине всі запаси в коморі, вона починає поїдати сама себе.

По одній ніжці за раз.

Висмикує кінцівки з власних грудей. З’їдає лише стільки, щоб протриматися під час цього посту. Роздирає, жує, поки не лишиться лише одна нога, а тоді видряпується на свій огорнутий шовками скарб. І коли малята її виводяться, порсаючи крізь пасма павутини, якими вона їх дбайливо сповила, отам, просто на місці, нащадки отримують свою першу трапезу.

Мати, що їх породила.

І скажу я вам, панство люб’язне, і поклянуся, що це свята правда — навіть найлютішу джерельну павучиху не можна порівняти (кажу вам, геть неможливо) з Алінною Корвере.

В отій — о, якій же крихітній — кімнатці Мія відчула, як матір стиснула кулаки.

Щелепа її скам’яніла гордістю.

Очі її запалали агонією.

— Будь ласка, — нарешті засичала дона, і здавалося, що їй пече від самого слова. — Змилуйся над нею, Юлію.

Переможна посмішка яскравістю зрівнялася з усіма трьома сонцями. Прегарний консул відступив, та його чорні очі так і не відпускали погляду Міїної матері. Він наблизився до дверей, покликав люмінатіїв, а шати стелилися слідом за ним, неначе дим. Не кажучи ні слова, люмінатії маршовим кроком повернулися до покою. Вовкуватий відірвав Мію від спідниці матері. Капітан Калюжник заперечливо замря-я-явчав. Мія міцно стиснула котисько, в очах у неї скипіли сльози.

— Зупиніться! Не чіпайте мою матінку!

— Доно Корвере, я зв’язую вас книгою та ланцюгом за змову та зраду, злочинно скоєні проти Ітрейської Республіки. Ви поїдете з нами до Філософського Каменю.

Залізо захряснулося навколо зап’ястків дони й скувало їх так міцно, що жінка скривилась. Вовкуватий повернувся до консула й запитально глипнув на Мію.

— Діти?

Консул глянув на малюка Йоннена, що лежав на ліжку у своїх пелюшках.

— Немовля все ще ссе груди. Воно супроводжуватиме матір до Каменю.

— А дівчинка?

— Ти пообіцяв, Юлію! — дона Корвере звивалася під хваткою люмінатіїв. — Ти ж присягнувся!

Скаева поводився так, наче жінка й рота не відкривала. Він подивився на Мію, що схлипувала біля ніг ліжка, міцно притуливши Капітана Калюжника до худеньких грудей.

— Мати колись учила тебе плавати, крихітко?

«Мазунчик Трелени» виплюнув Мію на жалюгідний причал, що виступав із промежини зруйнованого порту, знаного під назвою Остання Надія. Будинки розсіялися краєм океану, наче зуби бійця-чемпіона, а доповнювали цю олійну картину кам’яниця гарнізонної вежі та ферми віддалік. Тутешнє населення складалося з рибалок, фермерів, неймовірно дурнуватих шукачів пригод, які жили з того, що знаходили в давніх ісіїрських руїнах, та їхнього дещо розумнішого підвиду, представники якого живились з того, що обібрали з трупів колег.

Коли Мія ступила на пристань, то помітила трьох похилених рибалок, які з’юрмилися довкруж вудилища та плящини зеленого імбирного вина. Чоловіки глипнули на неї так само, як черва накидує оком на зогниле м’ясо. У відповідь дівчина уважно подивилася на кожного з них по черзі, очікуючи, чи не припросить її хтось до танцю[12].

Вовкожер прогрюкотів сходнями, за ним — кілька членів команди. Капітан звернув увагу на голодні погляди, прикуті до дівчини: шістнадцять літ, сама-самісінька, за зброю — штрикавка, якою тільки свиней колоти. Велет-двеймерець сперся однією ногою на колоду, підпалив люльку та витер піт з татуйованих щік.

— Хлопці, найменші павучки найстрашнішу отруту мають, — застеріг він рибалок.

Схоже, серед цієї наволочі слово Вовкожера мало якусь вагу, бо вони попереводили погляди на воду, що сьорбала й булькотіла навколо опор пристані.

Трохи розчарована, дівчина простягнула капітанові руку.

— Дякую вам за гостинність, пане.

Вовкожер глипнув на її випростані пальці й видихнув хмару блідого сірого диму.

— Люди небагато причин мають, щоб до старого Ісіїру приїздити, дівчинонько. Ще менше серед них отаких, як ти, дівчаток, готових навідувати такі суворі краї. Не хочу тебе образити. Але руки твоєї я не торкнуся.

— І чому ж це, пане?

— Бо знаю, як звуться ті, хто торкнувся їх першим, — він глянув на тінь дівчини й поторсав пальцем своє намисто із зубів морського змія. — Якщо в такого є імена. В біса переконаний, що пам’ять вони точно мають, а я не хочу, щоб вони запам’ятали, як мене кличуть.

Дівчина злегка посміхнулася. Знову поклала руку на пояс.

— Хай тоді за вами Трелена нагляне, капітане.

— Сині над головою й сині під ногами, дівчинко.

Дівчина розвернулася, пройшлася пірсом, сяйво єдиного сонця відбивалося в її очах. Вона видивлялася будинок, що про нього Меркуріо казав. І відшукала доста швидко — аж серце в горлі забилося. То була зачухана споруда біля краю води. На скрипучій вивісці над одвірком значилося «Старий Імперіал». А табличка в одному з немитих вікон повідомляла Мії, що власникам «Треба», власне, «помітчників».

Поза всякими сумнівами, то була добряче прогнила діра. Ні, не найжалюгідніша споруда на всьому світі[13]. Та якби заїзд був чоловіком, якого ви випадково зустріли в шинку, вам можна було пробачити припущення, що після того, як він радо пристав на пропозицію дружини запросити на їхнє шлюбне ложе ще одну жінку, нова наречена взялась би ладнати йому солом’яну постіль у кімнаті для гостей.

Дівчина нечутно наблизилась до шинквасу, намагаючись триматися спиною якомога ближче до стіни. Десяток чи близько того людей ховалися там від оборотної спеки: кілька місцевих і жменька непогано озброєних розкрадачів могил. Щойно дівчина ввійшла, як усі завмерли — якби хтось сидів за древнім клавесином, що стояв у кутку, то ця людина запевне сфальшивила б для драматичного ефекту, але, на жаль, те створіння вже багато років жодного писку не видавало[14].

Власник «Імперіалу» здавався безборонним чолов’ягою — у цьому місті на краю небуття його присутність здавалась майже недоречною. Очі в нього були надто близько посаджені, а ще від нього тхнуло гнилою рибою, та, зважаючи на всі історії, які Мія чула про ісіїрську Шерехпустку, вона зраділа бодай тому, що в цього мужика щупалець не було. Він стояв, підпираючи стіну за шинквасом, у замурзаному фартусі (то плями крові?) та протирав брудний кухоль ще бруднішою ганчіркою. Мія помітила, що одне його око ворушилося трохи швидше за інше, наче дитина, яка тягне тупенького кузена за руку.

— Доброго вам обороту, пане, — якомога впевненіше промовила вона. — Хай Аа милує і заступає.

— То ти з Вовкожеровим людом явилась, нє?

— Гарно підмічено, пане.

— Платня — чотири «жебраки» на тиждень, зате столуватися зможеш[15]. З того, що за оборот на стороні заробиш, двайцять процентів — мені піде. Але тре’ пробу зняти вперед того, як тебе найматиму. Усе ясно?

Міїна посмішка схопила усмішку шинкаря й тихенько її придушила.

Сконала та майже безгучно.

— Боюся, пане, ви мене неправильно зрозуміли, — промовила дівчина. — Я тут не для того, аби просити вас найняти мене на роботу до… — роззирнулася навкруги, — вашого безперечно прекрасного закладу.

Гмикання.

— То шо прийшла?

Мія поклала на шинквас гаман з ягнячої шкіри. Скарб, що ховався всередині, дзеленькнув так, як золото не вміє. Якщо ви маєте стосунок до зубодерної справи, то впізнали б за мелодією гаманцевого оркестрика, що таку партію тільки людські зуби виконають.

Щоб заговорити, їй знадобилась якась мить. Аби знайти слова, які вона стільки репетирувала, що вони їй вже снилися.

— Моя десятина для Матері-Пащі.

Чоловік подивився на неї з непроникним виразом обличчя. Мія старалася позбавитися трему в ритмі дихання, у руках. Щоб зайти так далеко, їй знадобилося шість років. Шість років верхівок дахів, провулків, безсонних безночей. Запилюжених книг, скривавлених пальців, згубного смутку. Та нарешті вона опинилася на порозі, і тільки короткий кивок відділяє її від славетних зал Багряної…

— А шо тобі до моєї мамки? — змигнув шинкар.

Мія намагалася втримати непорушно-кам’яний вираз обличчя, хоча нутрощі в неї нестерпно скрутило від жаху. Вона окинула помешканням поглядом. Розкрадачі могил схилилися над своєю мапою. Кілька місцевих пліткарів грали в «ляпанця» колодою запліснявілих карт. Жінка під вуаллю та в одежі кольору пустелі малювала на стільниці спіральні візерунки — чимось, що нагадувало кров.

— Матір, — повторила Мія. — Це моя десятина.

— Та ж мамка померли, — нахмурився шинкар.

— Що?

— Та то вже десь зо чотири істиннотьми минуло.

— Матір, — насупилась дівчина. — Мертва. Та ви при своєму розумі?

— То ж ти, панюсько, притягла моїй мертвій мамці дарунки.

Розуміння поплескало дівчину по плечу й швиденько станцювало запальну джигу.

Та-дам.

— Та я не про твою мамку кажу, ти, йоба…

Мія схопила власний норов за комір і добряче його труснула. Відкашлялась, прибрала поскубану гривку з очей.

— Я не про вашу матінку питала, пане. Я мала на увазі Матір-Пащу. Нію. Богиню ночі. Велительку благословенного смертовбивства. Сестру-дружину Аа та матір голодної Пітьми всередині кожного з нас.

— А, то ти про Ма-а-атір.

— Так, — слово було каменем, пожбуреним шинкареві просто поміж очі. — Про Матір.

— Даруй, — дурнувато промовив чоловік. — То всьо як вимовити, сама знаєш.

Мія витріщилася на нього.

Шинкар прочистив горло.

— Нема тутка церкви Пащі, панюсю. Молитись такому — проти всякого закону, навіть на задвірках. Я з Матір’ю Ночі справи не маю, й особливо — тої самої справи. Харч від того псуєтьсі.

— Але ви — Жирний Даньйо, власник «Старого Імперіалу»?

— Но, я не жирний…

Мія ляснула долонею по шинквасу. Кілька гравців в «ляпанця» озирнулись.

— Але ж звуть вас Даньйо? — прошипіла вона.

Пауза. Чоло насупилось у задумі. Погляд того ока Даньйо, що нагадувало тупенького кузена, схоже, кудись побрів, наче його квіточки відволікли, а чи райдуга[16].

— Ага, — промовив Даньйо нарешті.

— Мені сказали — і, зверніть увагу, сказали дуже конкретно — прийти до «Старого Імперіалу» на узбережжі Ісіїру і віддати десятину Жирному Даньйо, — дівчина штовхнула гаманець через шинквас. — То й беріть.

— А шо там?

— Трофей з убивці, вбитого навзаєм.

— Га?

— Зуби Августа Сципіона, верховного виконавця вироків Ітрейського Сенату.

— А він сюди по них прийде?

Мія закусила губу. Заплющила очі.

— Ні.

— А як, прірви заради, він загубив ті…

— Він їх не загубив.

Попри сморід, Мія стрімко нахилилася вперед.

— Я повиривала їх зі щелепи після того, як перерізала його жалюгідну горлянку.

Жирний Даньйо притишк. На його обличчі з’явився вираз, що вже майже наблизився до задуми. Він нахилився ближче, і від штину гнилої риби, що оповивав чоловіка, з Міїних очей бризнули непрохані сльози.

— Тоді даруй, панусю. Але шо мені теперка робити із зубами котрогось там мертвого дрочили?

Двері заскреготіли, і до «Старого Імперіалу», схиливши голову в одвірку, ступив Вовкожер — і то так ступив, наче він тут був співвласником[17]. За ним прослідував десяток членів команди — вони заповнювали тьмяні кабінки, спиралися на шинквас. Жирний Даньйо знизав плечима, перепрошуючи, та подався обслуговувати двеймерських моряків. Та коли шинкар рушив до кабінок, Мія схопила його за рукав.

— А вільні кімнати у вас тут є, пане?

— Ага, маємо. «Жебрак» на тиждень, за снідання доплочуєш.

Мія кинула в лаписько Даньйо залізну монету.

— Будь ласка, повідомте, коли цього забракне.

Тиждень минув без жодного знаку, жодного слова, жодного шепітка, як не рахувати вітри, що віяли з пустки.

Команда «Мазунчика Трелени» затрималась, щоб оновити запаси, і тим часом жваво насолоджувалася всіма міськими вигодами. Типова безніч починалася з перекусу в «Старому Імперіалі», далі слідувала перебіжка просто в обійми дони Аміли та її «танцівниць» у закладі з доречною назвою «Сім смаків»[18], потім — повернення до «Імперіалу», щоб випити, поспівати та часом узяти участь у товариській бійці на ножах. За весь час їхнього перебування тільки один палець покинув своє місце. Власник його поставився до втрати з належним гумором.

Мія сиділа в темному кутку, тримаючи перед собою на стільниці катові зуби. Зиркала щоразу, коли рипіли двері. Часом з’їдала полумисок неймовірно гострого (і, мусила визнати дівчина, смачного) «вдоворобного» чилі Жирного Даньйо. Похмурість її з наближенням обороту, коли «Мазунчик» мусив відпливати, росла й росла.

Чи міг Меркуріо помилитися? Уже роки минули, відколи він надсилав до Багряної Церкви підмайстрів. Може, пустка поглинула те місце? Може, люмінатії нарешті впокоїли їх, як то присягався юстицій Рем після Різанини на Істиннотьму?

А може, це випробування. Щоб побачити, чи не втечеш ти, як перелякане дитя…

Мія нипала містечком кожного обороту на безніч, підслуховувала під дверима, майже невидима під своїм плащем із тіней. Вона вже занадто добре взнала мешканців Останньої Надії. Провидиця, що ворожила для міського жіноцтва, розгадуючи знаки за побляклою книгою ісіїрською мовою, якої вона, власне, не знала. Хлопчик-раб із «Семи смаків», який снував плани вбити мадам та втекти до пустки.

Легіонери-люмінатії, які стояли гарнізоном у тутешній вежі, були найжалюгіднішими солдатами з тих, хто Мії траплявся. Два десятки чоловіків на краю цивілізації, де від жахіть ісіїрської Шерехпустки їх відділяло лише кілька клинків із сонцекриці. Казали, що вітри, які дмуть над руїнами давньої імперії, зводять людей з розуму, та Мія була певна, що нудьга зробить це з легіонерами значно швидше за шерехвітер. Вони постійно базікали про дім, про жінок, про те, у яких гріхах завинили, щоб служити в анусі республіки[19]. За тиждень Мію від них уже нудило. І жоден ані слівцем про Багряну Церкву не прохопився.

Минуло сім оборотів від її прибуття до Останньої Надії. Мія спостерігала за тим, як команда «Мазунчика» лягає на курс, перекрикуючись захриплими від випивки голосами. Якась частинка дівчини нічого іншого так не хотіла, як прокрастися на облавок, поки вони рушають у синю далечінь. Побігти додому, до Меркуріо. Та направду вона вже надто далеко зайшла, аби зараз здаватися. Якщо в Церкві очікують, що вона підібгає хвоста через першу ж перепону, вони геть нічого про неї не знають.

Вона сиділа на даху «Старого Імперіалу» з духмяною сигарилою між вуст і спостерігала, як «Мазунчик» полишає затоку. Шерехвітер гуляв пусткою за її спиною, безформний, наче сон. Вона глянула на кота, який котом не був, — він сидів у довгій тіні, що падала від неї у світлі сонць. Голос створіння звучав, наче цілунок оксамиту на шкірі немовляти.

— …ти боїшся…

— Тебе це мусить потішити.

— …меркуріо не став би тебе даремно посилати…

— Люмінатії роками намагалися повалити Церкву. Різанина на Істиннотьму змінила все.

— …якщо з ними сталося лихе, мусили лишитися сліди…

— Пропонуєш піти до Шерехпустки й подивитися?

— …або це, або лишатися тут, або повертатися додому…

— І жоден з варіантів притомним не назвеш.

— …робоча пропозиція від жирного даньйо все ще в силі, і я певен…

Посмішка її була тонкою та блідою. Вона повернулася до моря, спостерігаючи, як сонячне світло відбивалося й стрибало рухливими хвилями. Увібрала в груди дим та видихнула сірий плюмаж.

— …міє…?

— Так?

— …не треба боятися…

— Я й не боюсь.

Запала пауза, сповнена шепітливого шереху вітрів.

— …брехати теж не треба…

Зрештою майже всі свої припаси Мія поцупила.

Міхи для води, похідний харч та намет були з «Універсальної крамниці та похоронних послуг Останньої Надії». Ковдри, віскі та свічки — зі «Старого Імперіалу». Дівчина вже накинула оком на найкращого жеребця в гарнізонних стайнях, нехай навіть у сідлі вона почувалася настільки ж зручно, як черниця в борделі.

Вона казала собі, що крадіжки тримають її в тонусі, а якщо прокрастися до пограбованих крамниць і лишити потім на прилавку компенсацію, це характеризуватиме її з найкращого боку[20]. Дівчина сиділа в «Старому Імперіалі» біля вогнища, насолоджувалася останнім полумиском вдоворобного чилі й чекала, поки задмуть вітри безночі, що принесуть благословенну прохолоду після червоної спеки.

Коли двері рипнули, Мія підвела погляд, звертаючи увагу, як порохнява закучерявилась.

Хлопець, що зайшов досередини, з вигляду був двеймерцем: на обличчі татуювання з левіафанового чорнила (жахливої якості), поціловані сіллю кучері звисають сплутаними ковтунами. Та шкіра мала радше оливковий, аніж брунатний відтінок, і як на острів’янина він був занизьким — правду кажучи, хіба що на голову вищий за Мію. Вдягнений був у темну шкіру, мав при собі вигнуту шаблю-ятаган у потертих піхвах, і штиняло від нього конем та дальньою дорогою. Крадькома зайшовши до приміщення, він горіхово-карими очима обдивився кожен кут. І поки його погляд блукав альковами, Мія огорнулася тінями й поблякла в тьмяному світі, немов давні сліди води на деревині.

Хлопець повернувся до Жирного Даньйо, що полірував той самий замурзаний келих тією ж самою замурзаною ганчіркою. Хлопець зміряв шинкаря поглядом з голови до ніг і заговорив голосом м’яким, неначе оксамит:

— Благословення вам, пане.

— Гаразд, — відповів Жирний Даньйо. — Шо маш?

— Маю оце.

Хлопець поставив на шинквас невеличкий дерев’яний ларчик. Коли той торохтнув, Мія примружилась. Хлопець знову роззирнувся кімнатою й напруженим шепотом оголосив:

— Моя десятина. Для Матері-Пащі[21].

ДОБРОТА

Капітан Калюжник любив свою Мію.

Зрештою, він її знав, відколи ще кошеням був. Він іще не встиг забути доторк теплих тілець братів і сестер довкола себе, як дівчинка вже колисала його в обіймах, цілувала його в рожевий носик, і він збагнув, що вона завжди буде центром його світу.

Тож коли юстицій Рем нахилився, щоб за наказом консула схопити дівчинку за зап’ясток, Капітан Калюжник видав жовтозубе шипіння, витягнув пазуристу лапу й розпанахав обличчя юстиція від ока до рота. Велетень заревів, схопив хороброго Капітана за голову однією рукою, а іншою — за плечі, і з легкістю, наче для нього це не вперше, крутнув.

Звук нагадував той, з яким ламаються вологі гілки, і був надто голосним, аби його заглушив Міїн крик. І щойно цей жахливий вологий хрускіт завмер, у руках юстиція безвольно повисло чорне тільце. Тепле, м’якеньке, муркотливе тільце, поруч з яким Мія засинала щобезночі, більше не муркотіло.

Дівчинка знавісніла. Вона завивала, дряпалась, смикалась. Майже не розуміла, що її схопив інший люмінатій, що він перекинув її через плече. Юстицій схопився за скривавлене лице, а потім витягнув меча — полум’я ринуло по клинку, криця засяяла болючо-сліпучим світлом.

— Не тут, Реме, — промовив Скаева. — Твої руки мають лишитися чистими.

Юстицій ревів до своїх підлеглих, її мати верещала й копалася. Мія кликала матір, та щось різко вдарило її по голові, і все, на що вистачало її сил, — не впасти в темряву під ногами, поки крики дони Корвере ставали все тихішими.

Сходи для служників вились донизу спіраллю. Прохід крізь Хребет — але не ті чудесні хребцеві коридори в усій красі зі всією тією полірованою смертекістю, кришталевими люстрами та хребцеродженними в найкращому платті[22]. Тьмяний і тісний тунель виводив на задвірки. Мія примружилась, щоб глянути вгору: на Ребра, які височіли арками проти вмитого бурею неба, на величні громадські споруди, на бібліотеки та обсерваторії — й дивилася, поки чоловік не кинув її до порожньої бочки, ляснув накривкою та штовхнув ту бочку до запряженого коником візка.

Дівчинка відчула, як возик рвучко рушив, погойдуючись на бруківці. Поруч із нею їхали чоловіки, але вона не могла розчути їхніх слів, поглинена спогадами про перекрученого Капітана Калюжника на підлозі, про матір у ланцюгах. Нічого цього дівчинка не розуміла. Бочка дряпала її шкіру, плаття чіплялося за скалки. Вона відчувала, як вони долали міст за мостом, каламуть напівпритомності вже доста розвіялася, аби вона почала плакати, гикати та схлипувати. По денцю бочки різко ляснув чийсь кулак.

— Ану стули пельку, гівно мале, бо зроблю так, щоб було чого ревіти.

«Вони збираються мене вбити», — подумала дівчинка.

Її охопили дрижаки. Не від думки про смерть, запевняю вас; по правді, жодна дитина не сумнівається у своєму безсмерті. Цей озноб був фізичним відчуттям, що линув від темряви, яка наповнювала бочку, кружляла навколо ніг, холодна, наче студена вода. Вона відчула чиюсь присутність — чи, точніше кажучи, брак тієї присутності. Наче відчуття порожнечі тієї миті, коли розтуляються обійми. І дівчинка зрозуміла, чітко й напевно, що в бочці поряд з нею хтось є.

Спостерігає за нею.

Чекає.

— Агов? — шепнула вона.

Чорнява збрижилась. Нечутний, чорнильно-чорний землетрус. І там, де ще мить тому не було нічого, під ногами в дівчинки щось блимнуло, підсвічене сонячним світлом, що просочувалося крізь шпаринки в накривці. Щось довге й таке зловісно-гостре, що могло бути тільки смертекостю, а руків’я цього чогось було вирізано так, аби нагадувати ворону в польоті. Востаннє це щось бачили, коли воно ковзнуло під завісу тієї миті, як консул Скаева відкинув руку її матері й заговорив про прохання й присяги.

Стилет дони Корвере, зроблений зі смертекості.

Мія потягнулася по кинджал. Вона була готова присягнутися, що на якусь коротку мить побачила в себе під ногами спалахи світла, які діамантами сяяли в океані ніщоти. Вона відчула настільки неосяжну порожнечу, що навіть подумала, нібито падає — нижче, нижче, у голодну пітьму. А коли її пальці зімкнулися на руків’ї кинджала й вона міцно стиснула стилет у руці, він був таким холодним, що аж обпікав.

Дівчинка відчувала щось у навколишній темряві.

Різкий металевий присмак крові.

Шалену пульсацію гніву.

Возик підстрибував на дорозі, шлунок дівчинки мало не звурдився, та нарешті вони сповільнились і спинились. Вона відчула, як бочку підняли, жбурнули, і так різко, з гуркотом, поставили на землю, що вона собі мало язик начисто не відкусила. Мія знову почула голоси — доста гучно, аби розібрати слова.

— Та мене від цього вже нудить, Альберію.

— Наказ то є наказ. Люмінус Інвікта, еге[23]?

— Ой, відвали.

— Хочеш із Ремом жарти жартувати? Зі Скаевою? Рятівниками клятої республіки?

— Рятівниками моєї сраки. Ти колись думав, як у них те вийшло? Захопити Корвере та Антонія просто собі посеред укріпленого табору?

— Ні, я, дідько, про таке не думав. Допоможи мені.

— Я чув, що то чаклуни були. Чорна аркімія. Скаева має стосунок…

— Та облиш уже — що ти як клята дівка? Яка різниця, як вони те зробили? Корвере був довбаним зрадником, а зрадники по заслузі й отримують.

Накривку бочки відірвали. Мія примружилась, дивлячись на двох чоловіків, — їхні білі обладунки вкривали темні плащі. Перший мав руки, наче стовбури дерев, та долоні, наче обідні тарілки. Другий — гарні блакитні очі та посмішку хлопця, що душить цуценят заради розваги.

— Зуби й Паща, — видихнув перший. — Та вона заледве десять років має.

— Одинадцять їй уже ніколи не виповниться, — знизав плечима. — Тихо будь, дівчинко. Довго не болітиме.

Душитель цуценят стиснув Міїне горло та відчепив від паска довгий гострий ніж. У полірованій сталі дівчинка побачила відбиток власної смерті. Це було б так просто — заплющити очі й зачекати. Зрештою, їй же тільки десять років було. Самотня, безпорадна, налякана. Та істина, люб’язне панство, полягає в тому, що не важить, скільки сонць у небі сяє. У світі цьому чи будь-якому іншому живуть люди двох типів: ті, хто втікає, і ті, хто воює. У вас є багато слів на позначення цього другого типу. Берсерки. Природжені вбивці. Яйця є, ума не треба.

І вас не мусить здивувати, — навіть враховуючи, як мало ви наразі дізналися, — що перед лицем оцього душителя та його ножа, сповнена спогадів про страту свого батька,

ніколи не сахайся

ніколи не страшися

замість того щоб заридати, замість того щоб змиритися, як будь-яка інша десятилітня дитина, юна Мія стиснула стилет, що вона витягнула із темряви, й увігнала той душителю цуценят прямісінько в око.

Чоловік закричав, упав на спину, між пальців у нього цебеніла кров. Мія викотилася з бочки, сонячне світло після тамтешньої пітьми здавалося неймовірно яскравим. Вона відчула, як щось пішло за нею, скулюючись у тіні дівчинки, притискаючись до її п’ят. Дівчинка побачила, що її вивезли на якийсь зачуханий міст над канальцем, що задихався від бруду в оточенні будівель із забитими вікнами.

Коли його товариш із криком упав на землю, очі чоловіка з руками-тарілками стали круглими-круглими. Він оголив меч із сонцекриці й ступив до дівчини. Полум’я розтеклося клинком. Та якийсь порух прикував його увагу до каменів під ногами — він опустив погляд і побачив, що тінь дівчинки заворушилася. Вона шкрябалась і звивалася, наче жива, тягнучи до нього голодні руки.

— Світло, порятуй, — видихнув він.

Меч у руці зарізяки загойдався. Мія позадкувала через міст, стискаючи скривавлений кинджал у тремтливому кулачку. Щось усе ще тулилося до її ніг. І коли душитель цуценят із залитим кров’ю лицем підвівся на рівні ноги, маленька дівчинка зробила те, що на її місці зробив би кожен, — до біса співвідношення між яйцями та умом.

— …біжи… — мовив тоненький голосок.

І вона побігла.

У двеймерського хлопця із Жирним Даньйо склалося десь так само, як і в Мії[24], хоча він пережив цей досвід із мовчазною гідністю.

Шинкар поінформував гостя, що була одна дівчина, яка ставила такі ж самі запитання, вказав на Міїну кабінку — в усякому разі, на кабінку, де вона була сиділа. На цей час Мія вже прокралася на сходовий майданчик і підслуховала, тримаючись подалі від очей, мовчазна, як ітрейський залізносвященник[25].

Глухо подякувавши, двеймерець спитав, чи є тут вільні кімнати, й розплатився монетою зі зношеного гаманця. Він уже рушив до сходів, коли заговорив один з місцевих картярів, паночок на ймення Скаппс:

— То ти з Вовкожерових людей?

— Я з Вовкожером не знайомий, — відповів хлопець глибоким м’яким голосом.

— Та він не з «Мазунчикової» команди, — у другому голосі Мія впізнала Лема, Скаппсового брата. — Ти на нього глянь. Та йому росту ледь вистачить, щоб до Вовкожерових яйок дотягнутися.

Регіт.

— Мо’, в тім і річ?

Гучніший регіт.

Двеймерець перечекав, щоб упевнитися: більше жартів не буде — і продовжив підніматися сходами. Мія прослизнула до свого номера й зачекала біля замкової шпарини, спостерігаючи, як хлопець нечутно пройшов до власної кімнати. Від його кроків заледве шепіт здіймався, хоча Мія знала, що мостини скавчать, як сімейство замордованої мишви. Хлопець глипнув через плече на її двері, разочок втягнув носом повітря і зник усередині.

Дівчина всілася в себе в кімнаті поміркувати, чи треба до нього підійти, а чи вшитися з Останньої Надії під кінець обороту, як вона й планувала[26]. Було очевидно, що хлопець шукав те саме, що й вона, і з великою імовірністю був холоднокровним психопатом. Дівчина сумнівалася в тому, що багато неофітів шукали Багряну Церкву з отаких альтруїстичних міркувань, якими вона сама керувалася.

Коли міські дзвони вдарили на безніч, вона почула, як хлопець м’яко, немов оксамит, попрямував до сходів. Дівчина відчула, як її тінь заворушилася й потягнулася, чіпляючись ілюзорними пазурами за мостини.

— …якщо до ранку не вернусь, розкажеш матусі, що я її любив…

Дівчина форкнула, а не-кіт ковзнув під двері. Мія чекала годину за годиною, більш схильна читати у світлі свічок, аніж прочинити віконниці й впустити сонце. Якщо вона полишає місто цього обороту, то зробити це треба, коли дванадцяті дзвони вдарять: тоді на вартовій вежі відбувається зміна караулу. Якраз простіше коня вкрасти. Усвідомлення того, що вона могла б просто купити якусь шкапу, підняло руку в кінці класу, але на нього шикнула думка про те, що не варто їй до пустки рушати на чомусь іншому, окрім найкращого коня, якого тільки можна знайти в цьому містечку[27].

Мія відчула ворухливий озноб, усвідомлення втрати, і кіт, що був тінню, застрибнув на ліжко поруч із нею. Змигнув уявними очима. Спробував замуркотіти — не вийшло.

— Ну?

— …він скромно пообідав, а за їдою спостерігав за тими, хто його ображав, і рушив за ними, коли ті пішли…

— Повбивав?

— …насцяв до їхніх діжок з водою…

— Ну, не дуже кровожерливо. А потім?

— …видряпався на дах стайні. і відтоді невпинно спостерігає за твоїм вікном…

Кивок.

— Гадаю, він помітив мене, щойно ввійшов.

— …розумаха…

— Ходімо подивимось наскільки.

Мія зібрала речі, книжки поклала в невеличкий наолієний ранець. Вона сподівалася, що зможе прослизнути непоміченою, але тепер, коли цей двеймерець за нею стежить, питання, чи треба з ним мати справу, більше не стояло. Тепер воно полягало в тому, як із ним учинити.

Вона вислизнула з кімнати й пройшлася по рипливих мостинах, не зчинивши жодного звуку. Ковзнула до дверей порожньої протилежної кімнати, витягнула з маленького гаманця дві відмички і взялася до роботи, поки за кілька хвилин не почула тихеньке «клац». Вислизнула крізь вікно, пурхнула через дах, відчуваючи, як сонячне світло жарить із продутого вітрами неба, як адреналін пульсує в пучках пальців. Приємно було знову рухатися. Знову піддаватись випробуванням.

Вона швиденько перебігла провулок між «Імперіалом» та пекарнею, що стояла поруч, — чоботи її звуків лишали не більше за вітер. Не-кіт скрадався попереду, уважно зиркаючи не-очима.

Так само як перед вікном Августа, Мія зачерпнула й схопила навколишні тіні. Пасмо за пасмом, вправними пальцями вона огортала тіні навколо себе й ладнала, наче кравчиня, собі плащ — плащ, який змушував губитися недосвідчені погляди.

Плащ із тіней.

Люб’язне панство, звіть це як собі хочете. Тавматургія. Аркімія. Чародійство. Чаклунство. Як і будь-яка сила, воно вимагало своєї десятини. Коли Мія загорнулася в тіні, світло перед її очима трохи поблякло. Як і завше, сама вона гірше бачила крізь завісу тіней, як і її було складніше крізь ту завісу побачити. Навколишній світ розплився, потьмянів, почорнів — вона мусила йти повільніше, щоб не перечепитися чи спіткнутися. Та вона крок за кроком скрадалася, загорнута у свої тіні, крізь прискіпливе сяйво безночі — акварельний ескіз на полотні світу.

Піднялася бічною стіною стаєнь, навпомацки чіпляючись за ринву. Видерлася на дах, примружилась крізь власний серпанок, помітила двеймерця в затінку димаря — хлопець слідкував за вікном її спальні. Мія обережно ступала черепицею, уявляючи, що вона знову на складі Старого Меркуріо: підлогу встеляє опале листя, триоборотна спрага пече горло, а навколо карафи з кришталево чистою водою сплять чотири сторожові пси.

Гаслом старого було «мотивуй» — то вже запевне.

Усе ближче. Вона вагалася: говорити чи діяти, починати чи завершувати. Лишалося близько двадцяти кроків, і вона побачила, як хлопець напружився, повернув голову. Вона пірнула, щоб ухилитися від жмені ножів, які стрімко злетіли в повітря, — він метнув одразу три, один за одним, і ті ножі сяяли у світлі триклятого сонця. Якби ж стояла істиннотьма, вона його дістала б. Якби стояла істиннотьма…

Не дивись.

Дівчина підскочила на рівні ноги, витягнула стилет, а тінь її ринула черепицею вперед. Двеймерець оголив ятаган, а в іншій руці вже були напоготові ще двійко метальних ножів. Темні косиці просоленого волосся гойдалися, затуляючи очі. Найогидніші лицеві татуювання, які Мії тільки траплялися, мали такий вигляд, наче їх видряпав сліпець, та ще й посеред нападу судом. Але обличчя під тими татуюваннями…

Двоє людей стояли, дивлячись одне на одного, нерухомо, як статуї, секунди здавалися годинами, поки над їхніми головами завивав штормовий вітер.

— Гарні вуха маєте, пане, — нарешті промовила вона.

— Ноги в тебе кращі, Бліда Донько. Я нічого не почув.

— Тоді як?

Хлопець усміхнувся, і на щоках у нього з’явилися ямочки.

— Від тебе сигарильним димом пахне. Гадаю, то гвоздика.

— Не може бути. Я ж проти вітру стояла.

Хлопець зиркнув на тіні, що зміями звивалися біля його ніг.

— Неможливим у цих краях хіба що дощ здається.

Дівчина витріщилася на співрозмовника. Міцний та кмітливий, верткий та спритний. Рапіра поміж палашами. Серед усіх, кого вона знала, Меркуріо найкраще розбирався в людях, і він навчив її оцінювати інших за один погляд. Що за один цей хлопець, що за причина змусила його шукати Багряну Церкву, психопатом він не був. Не з тих, хто вбиває заради вбивства.

Цікаво.

— Ви Багряну Церкву шукаєте, — сказала вона.

— Той товстун не взяв моєї десятини.

— І моєї не взяв. Гадаю, нас так перевіряють.

— І я такої ж думки.

— Та цілком можливо, що їх тут більше нема. Я збиралася поїхати й подивитися в пустці.

— Якщо ти шукаєш смерті, є й простіші способи її знайти, — хлопець махнув за стіни, що оточували Останню Надію. — І з чого ти збиралася почати?

— Планувала, що мене ніс поведе, — усміхнулася Мія. — Та щось мені каже, що краще слідувати за вашим.

Хлопець подивився на неї — довго й уважно. Горіхові очі вивчили її тіло — холодно, прижмурено. Клинок у її руці. Тіні під його ногами. Шерехливу пустку за спиною.

— Мене Трік звуть, — промовив він і сховав ятаган у піхви на спині.

— Трік? Ви впевнені?

— Чи певен, як мене звуть? Авжеж.

— Пане, я не хотіла висловити неповагу, — сказала Мія. — Та якщо ми подорожуватимемо Шерехпусткою разом, нам бодай треба бути доста відвертими, аби послуговуватися справжніми іменами. І ваше ім’я не може бути Трік.

— Дівчинко, ти мене брехуном назвала?

— Я вас, пане, ніяк не називала. І я була би вдячна, якби ви більше ніколи не зверталися до мене «дівчинка», так, наче це слово означає щось таке, що до підошви вашого чобота пристало.

— Дивна в тебе манера друзів заводити, Бліда Донько.

Мія зітхнула. Схопила свій норов за вухо й відтягнула назад.

— Я читала, що двеймерці дотримуються звичаю давати ритуальні імена. Ваші імена відповідають певним схемам. Спочатку іменник, потім дієслово. Двеймерці отримують імена на взір «Хребтолам». «Вовкожер». «Свиномац».

— Свиномац?

Мія змигнула.

— Свиномац був одним із найсумнозвісніших піратів у двеймерській історії. Ви ж напевно про нього чули?

— Та я ніколи історією не цікавився. То як він заробив ту сумну славу?

— Мацав свиней[28]. Тероризував фермерів від Буреварти і аж до Світаньспису. Під кінець за його голову призначили винагороду три сотні залізняків. Жодної рохи не оминав.

— І що з ним сталося?

— Люмінатії. Їхні мечі зробили з його обличчям те саме, що він зі свинями робив.

— А.

— Отже, це неможливо, щоб вас Тріком звали.

Хлопець зміряв її поглядом, обличчя його було непроникне. Та коли він заговорив, у його голосі було чутно залізо. Образа. Дбайливо викохана лють завдовжки все життя.

— Мене звуть, — мовив він, — Тріком.

Дівчина подивилася на нього, примруживши темні очі. А він головоломка. І з усією певністю можна сказати, що наша дівчинка завжди мала слабкість до головоломок.

— Мія, — сказала вона врешті-решт.

Хлопець повільно й упевнено пройшовся черепицею, не звертаючи уваги на чорні тіні під ногами. Простягнув руку. Мозолисті пальці, одне срібне кільце — видовжені тіла трьох морських зміїв, переплетені між собою — на вказівному пальці. Мія придивилася до хлопця, до шрамів та бридких татуювань, до оливкової шкіри, тонкої постави та широких плечей. Вона облизнула губи й відчула смак поту.

Під її ногами брижилися тіні.

— Приємно познайомитися, доно Міє, — промовив він.

— Мені також, доне Тріку.

І вона з усмішкою потисла хлопцеві руку.

КОМПЛІМЕНТИ

Дівчинка мчала вузькими вуличками, перебігла мостом, пірнула під сходи, а руки в неї бралися червоною кіркою. Щось слідувало за нею, каламутячи темряву під її ногами, поки ті із силою дріботіли потрісканою бруківкою. Вона жодного уявлення не мала, що то могло бути чи чого воно хотіло, — тільки знала, що воно їй допомогло, а без цієї помочі дівчинка була б зараз мертвою, геть як її батько.

очі розплющились

ноги захвицяли

гхи-гхи-гхи

Мія змахнула сльози, стиснула кулаки й побігла. Позаду вона чула душителя цуценят та його товариша — вони гукали та лаялись. Та вона була меткою і спритною, а ще — до розпачу наляканою, і страх обдарував її крилами. Вона бігла заплутаними завулками, перебігала інші замуляні канали, поки нарешті не сповзла по стіночці в якомусь провулку, тримаючись за бік.

У безпеці. Поки що.

Вона сіла на землю, підібгавши ноги, та спробувала придушити сльози, як матінка вчила. Та вони були дужчими, вони пхалися назовні, поки їй уже несила було їх стримати. З гикавкою, з дрижаками, дівчинка затулила замурзане шмарклями лице червоними-червоними руками.

Її батька вішають як зрадника перед очима самого гранд-кардинала. Її мати в ланцюгах. Майно фамілії Корвере передають тому жахливому юстицію Рему, який зламав Капітанові Калюжнику шию. А Юлій Скаева, консул Ітрейського Сенату, наказує втопити її в каналі, наче нікому непотрібне кошеня.

За один оборот зник весь її світ.

— Доньки Божі, заступіться… — видихнула вона.

Мія побачила, як тінь під її ногами ворухнулася. Збрижилась, немов то була вода, а вона — камінчиком, що у воду кинули. Вона чомусь не боялася, увесь страх витік з неї, неначе крізь тріщинки в підошвах. Дівчинка не відчувала загрози, не здригалась від того дитячого страху перед чимось невимовним, що зачаїлось під ліжком. Та вона знову відчула ту присутність, — точніше, відсутність будь-якої присутності, — що скрутилася в тіні, що розстелилась перед нею на каменях.

— І ще раз здрастуй, — шепнула дівчинка.

Вона відчувала те, що було нічим. У голові. У грудях. Вона знала: це щось усміхається до неї — отак по-дружньому, ця усмішка мала б світитися в очах, якби це щось ті очі мало. Мія залізла в рукав і знайшла там скривавлений стилет, який принесло щось.

Подарунок, що врятував її життя.

— Що ти таке? — прошепотіла вона до чорняви під ногами.

Відповіді не було.

— У тебе є ім’я?

Воно затремтіло.

Чекаючи.

Чекаю

чи.

— Ти дуже гарне, — оголосила дівчинка. — То й ім’я в тебе мусить бути гарним.

Знову усмішка. Чорна й нетерпляча.

Мія усміхнулась у відповідь.

І вирішила.

— Пан Добрик, — промовила вона.

Якщо вірити табличці над стійлом, жеребця звали «Лицарський Дух», та Мія з ним запізналася під простим іменем «Паскуда».

Сказати, що вона не любила коней, було все одно що сказати, що євнухи не любили ножів. Вона зростала в Богодолі, тож не мала великої потреби в тих тваринах, і, правду кажучи, верхова їзда — це доволі неприємний спосіб подорожувати, що б там ваші поети не казали. Запах міцно б’є у вже зламаний ніс, ніжні місця мандрівника частіше розплачуються за поїздку мозолями, ніж синцями, та й подорожувати верхи не набагато швидше виходить, аніж пішки. І всі ці негаразди навіть подвоюються, якщо коня розпирає від почуття власної значущості. На жаль, нещасний Лицарський Дух саме цим і вирізнявся.

Жеребець належав центуріону цього гарнізону, хребцеродженному люмінатію на ймення Вінченцо Ґарібальді. Він був чистої крові, чорний, наче легені сажотруса[29]. Лицарського Духа гляділи (і годували) краще за більшість підлеглих Ґарібальді, і терпіти кінь погоджувався тільки руку свого господаря. Тож, коли під бій дзвонів у стійлі огира опинилася дивна дівчина, він роздратовано заіржав і спробував оросити вмістом сечового міхура якомога більшу площу навколо.

Оскільки Мія багато років прожила поруч із Ружевою Річкою, штин кінської сечі її не дуже лякав. Щоб заглушити іржання, вона хутенько запхала коневі вудила до рота. Хай як вона ненавиділа цих тварин, а все ж на «прохання» Меркуріо провела була три тижні на конячій фермі на континенті і взнала доста, щоб вузду до конячої дупи не мостити[30]. Та тим не менш, коли Мія взялася була за попону, Лицарський Дух почав битися об перебірку, і тільки стрімкий стрибок до виходу зі стійла порятував дівчину від того, щоб стати суттєво пласкішою.

— Та ж Треленині цицьки гойдливі, зроби, щоб від нього шуму не було! — засичав Трік від дверей до стайні.

— Ти оце щойно й справді побожився «цицьками» богині?

— Забудь, просто стули йому пельку!

— Я ж тобі казала, коні мене не люблять! І блюзнірські згадки про принади Повелительки океанів нам нічим не допоможуть. Власне, ти через це колись і втопитися можеш, збоченцю.

— Навіть не сумніваюся в тому, що на мене чекають довгі роки в якомусь смердючому нужникові, що в цій дірі править за в’язницю, то ще матиму час покаятись у гріхах.

— Диви, гівенце не розгуби, — прошепотіла Мія. — Нужник якийсь час буде зайнятий.

Трік зачудувався, що це дівчина має на увазі. Та коли вона прослизнула до стійла Лицарського Духу, щоб ще раз спробувати його осідлати, юнак почув, як у гарнізоні волають, молять Всевидючого та так барвисто лихословлять, що ті слова могли здійнятися в небо й утворити веселку. Вітерець приніс такий міцний сморід, що від нього очі сльозилися. І поки Мія пошепки поливала голову Лицарського Духа прокльонами, хлопець вирішив подивитися, що то за метушня.

Пан Добрик сидів на даху стайні й щосили намагався наслідувати природну цікавість, притаманну справжнім котам. Він спостерігав, як хлопець прокрався до вежі, видерся на стіну. Трік зазирнув до кімнати крізь биту вітрами навпіл з піском шибку, й обличчя його під тими недолугими татуюваннями позеленіло. Хлопчина тихенько зістрибнув на землю та крадькома рушив до стайні — якраз вчасно, аби побачити, що Мія переконала Лицарського Духа перетерпіти сідло на спині за допомогою кількох поцуплених грудочок цукру.

Хлопець поміг Мії вивести форкливого коня крізь двері стайні. Дівчина була низенькою, а чистокровний жеребець мав двадцять долонь зросту, тож щоб опинитися в сідлі, їй довелося застрибувати з розбігу. Коли вона нарешті опинилася на коні, то помітила Трікове бліде до прозелені обличчя.

— Щось не те? — спитала вона.

— Що, прірви заради, у тій вежі відбувається? — шепнув Трік.

— Халепа, — відповіла Мія.

— Що?

— Три сухі пуп’янки ліїсянської малини, третина чашки мелясового екстракту та дрібка сушеного хмизокореня, — Мія знизала плечима. — Халепа. Але ти міг чути про це зілля як про «Водопровідникову згубу».

— Ти весь гарнізон отруїла? — блимнув Трік.

— Ну, як формально дивитись, отруїв їх Жирний Даньйо. Це він вечерю приніс. Я тільки приправ додала, — посміхнулася Мія. — Воно ж не смертельне. Просто трішки… від кишкових негараздів постраждають.

— Трішки? — хлопець перелякано глянув на вежу, на все те брудне й галасливе страхіття. — Слухай, не ображайся, якщо в подорожі тільки я їсти варитиму, ага?

— Та на здоров’я.

Мія зосередила увагу на пустищах, що розгляглися за стінами Останньої Надії, зняла капелюха перед сторожовою вежею та штурхнула Лицарського Духа п’ятами. На превеликий жаль, замість того щоб помчати чвалом до горизонту, дівчина раптом опинилася в повітрі. Короткий політ завершився пожмаканою купою на дорозі. Вона перекотилася в хмарі куряви, потерла куприк і злобно подивилася на коня, що цієї миті тихенько заіржав.

— Паскуда… — прошипіла вона.

Дівчина глянула на Пана Добрика, що сидів поряд з нею на дорозі.

— Щоб — жодного — бля — слова.

— …няв… — промовив той.

Двері сторожової вежі розчахнулися з гучним ляскотом. Запаскуджений центуріон Вінченцо Ґарібальді вивалився на вулицю, тримаючись однією рукою за розстебнуті бриджі.

— Конокради! — простогнав він.

Довгий меч люмінатій витягнув з піхов без особливого ентузіазму. Криця засвітилася яскравіше за сонця в небі. В один мент клинок вкрили язики полум’я, і чоловік пошкандибав уперед, а обличчя його кривилось у нападі праведного гніву.

— Іменем Світла, спиніться!

— Треленині приваби, рушаймо!

Трік застрибнув у сідло та перекинув Мію через луку, наче мішок клятої картоплі. І після ще одного доброго копняка по жеребцевих боках парочка учвалила до неминучого фатуму[31].

Компаньйони зробили зупинку, доста тривалу, аби забрати Трікового коня — величезного каштаново-рудого жеребця, котрого з якоїсь загадкової причини звали Квіточкою, — і кинулися навтьоки до пустощів. І все ж «Водопровідникова згуба» свою справу зробила, й організоване гарнізоном переслідування було коротким та переважно недоладним. Невдовзі Мія і Трік уже стишили хід до легкого галопу, бо переслідувачів видно не було.

Шерехпустка, як її йменували, була найпохмурішою та найзанедбанішою землею, яка Мії тільки траплялася. Горизонт порепався, наче жебракові вуста, навколо шугали вітри, сповнені нечутних голосів. Друге сонце, що обдаровує обрій поцілунком, зазвичай було ознакою, що наближається сувора ітрейська зима, але тут спека все ще лишалась нестерпною. Пан Добрик скрутився в Міїній тіні, почуваючись так само жахливо, як і вона. Дівчина натягнула на голову трикутного капелюха (вкраденого і потім оплаченого) й уважно поглянула на горизонт.

— Думаю, церковники десь нагорі собі гніздечко влаштували, — сміливо припустив Трік. — Пропоную почати з отих гір на півночі, а потім повернути на схід. А пізніше з нас, либонь, або порох-мари життя виссуть, або пустельний кракен зжере, то нашим кісткам уже буде байдуже, де їм у біса валятися.

Мія вилаялася, коли Паскуда став дибки. Стегна в неї нили від сідла, а гузка наготувалася викинути білий прапор. Дівчина вказала на купу ламаного каміння за десять миль від них.

— Отам.

— З усією повагою, Бліда Донько, та я сумніваюся, що найвеличніший анклав найманих убивць в усьому світі облаштує собі штаб там, де можна штин від свиноферм Останньої Надії розчути.

— Згодна. Але, гадаю, саме там нам треба табором стати. Схоже, там ручай є. А з вершини матимемо гарний краєвид на Останню Надію та навколишню пустку, готова закластися.

— А я думав, нас мій ніс веде?

— Я з тим погодилася тільки на той випадок, якщо нас хтось підслуховував.

— Підслуховував?

— Ми ж погодилися, що це випробування, еге ж? Що Багряна Церква нас перевіряє?

— Ага, — повільно кивнув хлопець. — Але це ж не дивина. Я певен, що твій шахід робив тобі перевірки, готуючи до випробування, яке на нас чекає.

— Старий Меркуріо обожнював такі перевірки, — кивнула вона. — Жодної миті не було, що не могла б виявитись частиною якогось прихованого випробування[32]. Та річ у тім, що він ніколи не влаштовував мені іспиту, який я не могла б подолати. І Церква навряд чи інакше чинить. То де ж підказка, яку ми отримали? Що то за спільний шматочок головоломки, який ми маємо?

— Остання Надія.

— Саме так. Не думаю, що Церква сама своє існування забезпечує. Навіть якщо вони самі харч вирощують, їм ще й інші припаси потрібні. Я повешталася була трюмом «Мазунчика» й бачила там товари, які місцевому люду не потрібні. Гадаю, у Церкви є тут послідовник. Може, і для того, аби за неофітами спостерігати, але насамперед щоб перевозити ті товари до їхньої цитаделі. Тож усе, що нам треба робити, — видивлятися навантажений фургон, що прямує до пустелі. А тоді поїхати за ним.

Трік з легкою усмішкою окинув дівчину поглядом з голови до ніг.

— Мудро, Бліда Донько.

— Не бійтеся, доне Тріку. Ми їм не дозво…

Хлопець здійняв руку й різко спинив Квіточку. Він примружено роззирався безплідним відлюддям, скрививши носа й принюхуючись до шепітливого пустельного повітря.

— Що таке? — Мія потягнулася по свій кинджал зі смертекості.

Трік похитав головою і заплющив очі, глибоко втягуючи повітря.

— Ніколи такого запаху не відчував. Нагадує… стару шкіру й сме…

Паскуда форкнув і позадкував. Мія схопилася за сідло й вилаялася, коли перед ними вибухнув червоний пісок і з-під землі вирвався назовні десяток щупалець. Кожне — десять футів завдовжки й усіяне чіпкими зазубленими гачками, на вигляд вони здавалися сухими, як нутрощі голки кайфожера-чорнильника.

Паскуда перелякано заіржав — один шкірястий відросток згорнувся навколо ноги жеребця, інший хваткою ката затягувався довкруж шиї тварини. Жеребець пручався, збиваючись із кроку, стаючи дибки, наче дика тварина. Мія знову злетіла в повітря, шугнула Паскуді через голову й гепнулась на землю поруч із власником щупалець, котрий якраз видерся з-під землі й роззявив бридку дзьобату пащеку. Повітря сповнилось торохкотливим утробним с-с-с-с-с-сичанням.

— Пустельний кракен, — трохи запізно проревів Трік[33].

Мія витягнула кинджал і накинулася на щупальце, що тягнулось до неї. Порснула масляниста кров, розкотистий рев струсив землю. Мія зробила сальто між двома іншими страхітливими кінцівками, пірнула під третю, перекотилася й захекано припала до землі. Пан Добрик вислизнув з її тіні, глянув на жаховисько й не-видихнув тихеньке зітхання.

— …прекрасно…

Трік оголив ятаган, зістрибнув з коня на землю й рубанув щупальце, що вчепилося за Паскудину ногу. З різким ляском, наче то була просякнута сіллю мотузка, відросток луснув, бестія видала ще один ревучий крик — очі круглі, що ті тарілки, запилюжені зябра роздуваються. Відрубок шалено смикався, зрошуючи Тріка смердючою сукровицею. Паскуда знову перелякано подав голос, із шиї, за яку вчепилося й посилювало хватку щупальце, цебеніла кров.

— Відпусти його! — заволала Мія, штрикаючи кинджалом ще одне щупальце.

— Відступаймо! — проревів Трік.

— Відступаймо? Та ти здурів?

— А ти? — Трік вказав на кинджал дівчини. — Ти думаєш убити пустельного кракена цією клятою зубочисткою? Нехай уже бере коня.

— До прірви все! Я, бля, цього коня щойно вкрасти встигла!

Мія зробила низький фінт і хльоснула по іншому чіплючому щупальцю, вивільняючи свіжий струмінь крові. Страховисько стрімко замахнулось назад, і Трік з прокляттями впав у куряву як підкошений. Мія заворушила пальцями й похапцем огорнула довкруж себе пригорщу тіней, щоб уникнути такого ж удару. Ті гаки з вигляду були доста підступними, аби випатрати військохода[34].

Хоча ті шматки м’яса та їхні гострі шпичаки кракену дещо дошкуляли, він не полишав наміру затягнути в пісок свою чистокровну вечерю, яка цієї миті запевне проклинала своє викрадення більше, ніж будь-коли. Та щойно Мія потягнула до себе пітьму, страховисько деренчливо заревіло й з гуркотом, молотячи щупальцями повітря, випірнуло з-під землі. Здавалося, наче воно розсердилося на дівчину.

Трік виплюнув жменю червоного піску й прокричав попередження, заходячись рубати ще одну кінцівку. Щось від плаща з тіней Мії жодної користі не було: сама вона під ним майже засліпла, а тварюка її все одно бачила. Тож дівчина дозволила тіням упасти на землю й пірнула вперед — до волаючого коня, що бився в куряві. Вона рухалась посеред лісу гаків та замахів, відчувала вітерець від майже влучних ударів, що заледве оминали її обличчя і горло, шиплячий посвист щупалець у повітрі. Та страху вона посеред цієї бурі не відчувала. Просто хитнись, ухились, прослизни, перекотись. Меркуріо навчив її цього танцю. Танцю, який вона виконувала майже кожен оборот, відколи її батько так глибоко пірнув на такій короткій мотузці.

Стрибок крізь куряву, зворотне сальто, стрибнути через щупальця, як дитя, що опинилося поміж десятка скакалок. Мія кинула швидкий погляд на розтулений дзьоб тварюки, клацання й гарикання якого перекривали Паскудині крики. Земля скрипіла, поки страховисько витягувало своє величезне тіло з-під піску. Запах вогкої смерті та просоленої шкіри, курява дряпає легені. Коли дівчину осяяло, на вустах у неї розквітла усмішка, і вона стрімко кинулася вперед, перестрибуючи — раз, два, три — занесені до удару кінцівки, й ось уже Мія застрибнула на спину Паскуди.

— Зуби й Паща, та вона справді оглашенна, — видихнув Трік.

Кінь знову став дибки, Мія чіплялася за нього стегнами, нігтями, усією щирою непоступливістю. Вона дотягнулася до сідельних в’юків і вивудила звідти важкий глек із ясно-червоним порошком. Зітхнула, старанно замахнулася й пожбурила глек до кракенової пащеки.

Глек розбився об дзьоб бестії, бите скло та дрібний червоний порошок полетіли страховиську в горлянку. Щоб уникнути наступного удару, Мія скотилася зі спини Паскуди на землю й хутко чкурнула закуреною долівкою. Вереск агонії розітнув повітря. Кракен відпустив коня, чудовисько билося, роздирало й дряпало собі пащу. Трік ще раз штрикнув істоту — упівсили, — та бестія вже геть-чисто забула про свою здобич, величезні очиська крутилися в орбітах, поки вона оберталася та оберталася, знов занурюючи тіло в товщу піску, підвиваючи, немов собака, який щойно вернувся після важкого робочого обороту й побачив на своїй псарні незнайомого пса, який курить його сигарили в ліжку з його дружиною.

Поки кракен занурювався, спінюючи пісок, Мія стрімко звелася на ноги. Дівчина відкинула спітнілі пасма з лоба й вишкірилася, наче божевільна. Трік загубив щелепу — він стояв, ледь тримаючи скривавлений ятаган, а обличчя в нього було густо припорошене курявою.

— Це що було? — видихнув він.

— Ну, строго кажучи, вони не головоногі…

— У сенсі, що ти йому в рота кинула?

Мія знизала плечима.

— Горщик зі «вдоворобом» Жирного Даньйо.

Трік мигнув. Кілька разів поспіль.

— Ти щойно здолала страхіття Шерехпустки за допомогою горщика з порошком чилі?

— Негарно вийшло, — кивнула Мія. — Хороша ж штука. А я тільки один горщик поцупила.

Пустку заполонило недовірливе мовчання, і порушував його тільки фальшивий спів знавіснілих вітрів. А тоді хлопець розреготався — біла, як кістка, усмішка, оточена ямочками, засяяла на замурзаному обличчі. Трік витер очі, змахнув сліди темної крові з клинка та пошкандибав ловити Квіточку. Мія повернулася до свого вкраденого жеребця, що виборсувався з піску, — шия та ноги в нього були вкриті кров’ю. Дівчина заговорила до нього заспокійливим голосом, — а рот у неї все ще був повен пороху, — сподіваючись, що кінь лишатиметься на місці.

— Ти там цілий, хлопчику?

Мія повільно наближалась до коня, витягнувши руку. Тварина дрижала, та кількох оборотів відпочинку в їхньому сховку вистачить, щоб кінь очуняв і, можна було сподіватись, почав ставитися до неї прихильніше — після того як вона життя йому порятувала. Мія огладила його боки впевненими рухами, потягнулася до сідельних торб по сво…

— Ой, бля!

Мія верескнула: жеребець укусив її за руку, і то доста сильно, аби лишити кривавий синець. Кінь відкинув голову назад — зі звуком, що страшенно нагадував гигикання[35]. Він струсив гривою та кульгаво учвалив у напрямку Останньої Надії, лишаючи по собі криваві сліди.

— Ану стій! — заволала Мія. — Стій, кажу!

— Ти йому дуже, дуже не подобаєшся, — промовив Трік.

— Красно дякую, доне Тріку. Коли скінчите співати свою Оду очевидності, може, зробите мені честь і поскачете за конем, що втік з усім моїм клятим майном на спині?

Трік вишкірився, застрибнув у сідло й послав Квіточку чвалом навздогін. Мія стиснула покусану руку й прислухалася до сміху кота, що не був котом, який відлунював у вітрі.

Вона плюнула в куряву, не зводячи погляду з коня-втікача.

— Паскуда… — просичала вона.

Трік повернувся за пів години, тягнучи за повід кульгавого Паскуду. Молоді люди зустрілися знов і рушили в похід до невисокого кам’янистого відрогу, який вони обрали за спостережний пункт. Вони невпинно визирали порух під поверхнею піску, Трік нюшив повітря, наче гончак, та жодне страховисько не висовувало щупальця (або ж інші відростки), аби завадити їхньому поступу.

Паскуду й Квіточку відпустили поскубти благеньку травичку, що росла навколо вершини: Квіточка радісно взявся до їжі, тоді як Паскуда обдарував Мію нищівним поглядом тварини, яка звикла кожної трапези отримувати свіжозапарений овес, і їсти відмовився. Поки Мія його прив’язувала, жеребець двічі спробував її вкусити, тому дівчина влаштувала цілу виставу: погладила Квіточку (хоча й не сказати, що той їй більше подобався) та презентувала коню каштан і кілька грудочок цукру, які знайшла в себе у в’юках. А все, що отримав у подарунок викрадений жеребець, — це найгрубіший жест із Міїного репертуару[36].

— А чому ти коня Квіточкою назвав? — спитала Мія, коли вони з Тріком наготувалися до підйому.

— А що не так із Квіточкою?

— Ну, більшість чоловіків дають своїм коням більш… мужні прізвиська, от і все.

— Легенда, Князь чи щось таке.

— Колись мені трапився кінь, якого звали Громовим Копитом, — дівчина здійняла руку. — Світлом присягаюся.

— Безглуздя яке, — форкнув хлопець. — Отак-от просто таким поділитися.

— Ти це про що?

— Диви, якщо ти називаєш свого коня Легендою, то люди з цього дізнаються, що ти себе вважаєш якимось героєм з казки. Коли даєш коню ім’я Громове Копито… Доньки, та з таким ж успіхом можна собі на шию табличку повісити: «Замість члена маю гороховий стручок».

— Вірю на слово, — посміхнулася Мія.

— Це як з тими мужиками, що називають свої мечі «Черепокрай», чи «Душопивця», чи ще щось такого штибу, — Трік зібрав просолені косиці в заплутаний пучок на маківці. — Дрочили та й по всьому.

— Якщо я дам ім’я своєму кинджалу, — замислено промовила Мія, — то зватиму його «Пухнастиком».

Трік аж рохнув від сміху:

— Пухнастиком?

— Та свята прірва, ну так, — кивнула дівчина. — Подумай про страх, який ти вселятимеш. Якщо тебе переможе супротивник, що володіє мечем, поіменованим Душопивцею… з цим ще можна жити. Та тільки уяви, як ти зганьбишся, якщо тебе переможуть з ножем, що зветься Пухнастиком.

— Та я ж до того й вів. Імена розповідають про того, хто дав ім’я, стільки ж, скільки про те, що те ім’я отримало. Може, я не хочу, аби люди знали, хто я такий. Може, мені подобається, коли мене недооцінюють.

Хлопець знизав плечима.

— А може, я просто квіточки люблю…

Піднімаючись потрісканим стрімчаком, Мія зрозуміла, що всміхається. Вони здіймалися без допомоги гаків чи мотузок — таке глупство притаманно молодим та на позір безсмертним. Їхній спостережний пункт майорів за сотню футів над ними, і коли парочка дісталася верхівки, вони вже добряче захекались. Та, як Мія й передбачала, спостереження з цієї кручі давало величезну перевагу: перед їхніми очима розпросталася вся навколишня пустка. Червоний блиск Саана не мав жалю, і Мія зачудувалася, наскільки ж жорстокою буде спека під час істинносвітла, коли всі три сонця випалюють небо добіла.

— Гарний краєвид, — кивнув Трік. — Хоч би що вислизнуло з Останньої Надії, ми його запевне помітимо.

Мія копнула камінчик з краю скелі й подивилася, як він зникає в безодні. Вона сіла на валун, чоботи прилаштувала на камінь навпроти — якби ж то дона Корвере побачила цю позу, вона не стримала б трему. Дівчина відчепила від паска тоненьку срібну коробочку з вороною та схрещеними мечами фамілії Корвере, викарбуваними на віку. Стиснула губами сигарилу й запропонувала портсигар Трікові. Хлопець усівся навпроти, узяв портсигар, скривив носа й уважно примружився до напису на звороті.

— Neh diis lus’a, lus diis’a, — пробурмотів він. — Моя ліїсянська дуже кепська. Щось там про кров?

— «Коли кров повсюди, все є кров», — Мія підпалила сигарилу від кресальця й задоволено видихнула. — Фамільна примовка.

— А оце фамілія? — Трік погладив великим пальцем герб. — А я був готовий присягнутися, що ти цю штуку вкрала.

— То тобі на гадку не спадало, що я можу бути хребцеродженною?

— Я не певен, якою саме ти мені на гадку спадала. Але хребтова шмаркачка, що приховує своє походження? Така думка не зринала.

— Вам треба над компліментами ще попрацювати, доне Тріку.

Хлопець із непроникним поглядом поторсав її тінь чоботом. Глипнув на не-кота, що скрутився в дівчини на плечі. Пан Добрик мовчки витріщився у відповідь. Коли Трік заговорив, у голосі його звучала неприхована тривога.

— Я чув про таких, як ти. Але ніколи жодного не зустрічав. І навіть не думав, що зустріну.

— Таких, як я?

— Темряників.

Мія, звузивши очі, видихнула сірий дим. Вона потягнулася до Пана Добрика, немов хотіла його погладити, і пальці її пройшли крізь нього, наче крізь дим. Правду кажучи, мало хто бачив її дар у дії та прожив доста довго, аби розповідати про те байки. Народ республіки боявся того, чого не розумів, і ненавидів те, чого боявся. А цей-от хлопець, здавалося, радше заінтригований, аніж зляканий. Вона зміряла його поглядом: це пів пінти двеймерської крові з татуюваннями острів’янина та іменем з континенту — і зрозуміла, що хлопець теж ні в тих ні в сих. І тут її стрімко осяяло, яка ж вона рада, що зустрілася з ним на цьому дивному й запилюженому шляху.

— І що ж тобі відомо про темряників, доне Тріку?

— Фольклор. Бздури всякі. Хоч би куди ви йшли, всюди крадете немовлят з колисок, псуєте незайманок, така всяка бридь, — хлопець стенув плечима. — Я чув, як подейкували, що кілька років тому темряники напали на Гранд-Базиліку. Купу люмінатіїв поклали.

— А, — Мія посміхнулася крізь дим. — Різанина на Істиннотьму?

— Та то, либонь, лайно коняче, яке вони зляпали, аби податки підняти абощо.

— Либонь, — Мія помахала своїй тіні. — І все ж не схоже, щоб тебе це змушувало нервувати.

— Я знав провидицю, яка могла довідатися майбутнє, покопирсавшись у звірячих тельбухах. Я зустрічав аркіміка, що міг зробити полум’я з пилу й убити людину, просто дихнувши на неї. Як на мене, бавитися з пітьмою — це всього-на-всього ще один штиб дрібної тавматургії, — хлопець глянув на безхмарне небо. — І щось я не бачу з того великої користі в місці, де сонця майже не сідають.

— …що яскравіше світло, то глибші тіні…

Трік глипнув на не-кота, він помітно здивувався тому, що зміг його почути. Хлопець якусь мить уважно дивився на створіння, немов те збиралось відростити ще кілька голів чи видихнути чорне полум’я. Оскільки численні голови так і не з’явилися, хлопець перевів погляд на Мію.

— А звідки в тебе дар узявся? — спитав він. — Від мами? Чи тата?

— Я не знаю, звідки він узявся. І я ніколи не зустрічала когось, як я, щоби спитати. Мій шахід казав, що це Матір мене торкнулася. Хай там що це означає. Він того явно не знав.

Хлопець знизав плечима та провів великим пальцем по гравіюванню на портсигарі.

— Якщо мене пам’ять не зраджує, кілька приходів істиннотьми тому фамілія Корвере вплуталася в якісь негаразди. Щось, що мало стосунок до повернення королів?

— Ніколи не сахайся. Ніколи не страшися, — зітхнула Мія. — І ніколи й нізащо не стирай з пам’яті.

— Ага. Тоді головоломка стає зрозумілішою. Остання дочка збезчещеної фамілії. Прямує до найкращої школи вбивць у всій республіці. Після випускного плануєш сплатити рахунки?

— Ви ж не збираєтесь почастувати мене мудрістю про марність помсти, чи не так, доне Тріку? Бо ви мені щойно подобатись почали.

— Ой ні, — усміхнувся Трік. — Криваву відплату я якраз розумію. Та виправ мене, якщо я помиляюся, бо я так гадаю, що твоїх цілей буде важко дістатися.

— Один рахунок уже сплачено, — Мія поплескала до гаманцю із зубами. — Ще три попереду.

— І ці ходячі мертвяки мають імена?

— Перший — Франческо Дуомо.

— Сам Франческо Дуомо? Гранд-кардинал Пресвітлої церкви?

— Саме він.

— Прірва й кров…

— Другий — Марк Рем. Юстицій Легіону люмінатіїв.

— А третій тоді?

Світло Саана блимнуло в Міїних очах, пасмо довгого чорного волосся прилип до кутика вуст. Тіні навколо неї хвилювалися, наче океан, брижились у Тріка під ногами. Вони були вдвічі темніші, ніж належиться. Майже такі ж темні, як настрій, що обійняв дівчину.

— Консул Юлій Скаева.

— Чотири Доньки! — видихнув Трік. — Тому ти прагнеш вивчитися в Церкві.

Мія кивнула.

— Якщо дуже пощастить, гострий ніж може дістати Дуомо чи Рема. Але вбити Скаеву безпритульниці з ножиком не до снаги. Тільки не після Різанини. Він у ліжко не полізе, поки загін люмінатіїв простирадла не перетрусить.

— Тричі обраний консул Ітрейського Сенату, — зітхнув Трік. — Майстер аркімії. Наймогутніша людина в усій республіці, — хлопець похитав головою. — Ти знаєш, як собі гризоти створити, Бліда Донько.

— Авжеж. Він небезпечний, як мішок чорних гадюк, — кивнула Мія. — Чисто тобі пизданутий.

Хлопець здійняв брови й трохи розтулив вуста.

Мія перехопила його погляд і насупилась:

— Що таке?

— Моя мати казала, що це брудне слово, — спохмурнів Трік. — З найбрудніших. Наказувала ніколи такого не промовляти. Особливо перед донами.

— Ой та годі, — дівчина знову затягнулася сигарилою, звузивши очі. — І чому б це?

— Не знаю, — раптом забелькотів Трік. — Просто таке казала.

Мія потрусила головою, над її очима заворушилися переплутані локони.

— Знаєш, я цього ніколи не розуміла. Чому назвати когось за жіночими геніталіями — це найстрашніша образа з усіх можливих. Як на мене, коли тебе чоловічим причандаллям кличуть, то це набагато гірше. Ну тобто що ти собі уявляєш, якщо чуєш, що мужика хуйлом назвали?

Трік знизав плечима, заскочений зненацька таким поворотом бесіди.

— Якогось тупака собі уявляєш, правильно ж? — вела далі Мія. — Когось, хто вже всі мізки собі видрочив. Пришелепкуватого мудилу, який нипає всюди весь такий зухвалий та злобний і жодної уваги не звертає на те, як до нього інші ставляться.

Повітря між ними сповнилося сірим димом із солодкувато-гвоздичним ароматом.

— «Хуйло» — це інший спосіб сказати «дурень». Та коли ти звеш когось пизданутим, тоді… — посміхнулася дівчина. — Тоді ти вже когось геть неприємного на думці маєш. Когось уважно-небезпечного. Зловорожого. Стрьомного. Не думай, що я назвала консула Скаеву пизданутим, щоб його образити. Пиздануті, доне Тріку, свою клепку в голові мають. Пизда — вона зубата. Коли хтось тебе похідними від пизди зве — вважай це за комплімент. Це ознака того, що народ вважає, що з тобою краще не дрочитись, — дівчина знизала плечима. — Гадаю, це іронією і зветься.

Мія шморгнула й подивилася на пустку, що розстелилася в них під ногами.

— А вся правда в тому, що між твоїми причандалами та моїми великої різниці нема. Окрім очевидної, ясна річ. Але один комплект більше за інший не важить. Чому те, що в мене між ногами, вважається розумнішим чи тупішим, гіршим чи кращим? Це просто шмат м’яса, доне Тріку. Зрештою з того всього тільки харч для черви буде. І якраз це й станеться з Дуомо, Ремом та Скаевою.

Остання затяжка, довга й глибока, наче вона з того диму життєву силу черпала.

— Та будь-якого обороту я воліла б, щоб мене по пизді звали, а не по хую.

Дівчина видихнула сіру хмарку та розчавила сигарилу підбором чобота.

Плюнула по вітру.

І рівно тієї миті юний Трік закохався.

36 Жест цей був відомий під назвою «паці». До нього входило підняття кулака з виставленими на одну фалангу вказівним пальцем та мізинцем.

Історія жесту сходить до Битви при Шарлатових Пісках, під час котрої ітрейський король Франциско I, також відомий як «Великий Об’єднувач», переміг останнього ліїсянського короля-віщуна Люція Всемогутнього.

Вважалося, що після цієї поразки ліїсянський спротив перед ітрейським правлінням похитнеться. Ітрейська модель окупації була настільки ж вигадливою, наскільки й віроломною: невелика група хребцеродженних адміністраціїв заповнювала вакуум, що виникав унаслідок знищення правлячого класу окупованої держави, та підкупом і примусом створювала нову місцеву еліту, міцно пов’язану з Ітреєю. Тамтешніх юнаків відправляли на навчання до Богодола, ітрейські доньки виходили заміж за місцевих чоловіків, гроші текли в правильні кишені, і вже за покоління переможені щиро дивувалися, а чого це вони спочатку опиралися.

Та в Ліїсі, люб’язне панство, не так сталось, як гадалось.

Після загибелі Люція в Елаї, столиці Ліїсу, гарнізоном стали люмінатії, щоб назирати за «асиміляцією». Усе йшло добре, поки загін елітних військ, усе ще відданих пам’яті Люція, не ввірвався на бенкет, що відбувався в колишньому палаці короля-віщуна. Ітрейську еліту та люмінатіїв з гарнізону захопили в полон, вишикували перед лоялістами та кастрували чоловіка за чоловіком розпеченим до червоного ножем.

Після цього заручників звільнили, елітні війська забарикадувалися в палаці та стали чекати на невідворотну розплату. Облога Елая, що тривала понад шість місяців, увійшла в легенди. Ходили чутки, що лоялісти визирали крізь палацові бійниці, виставивши назовні кулаки з на фалангу відставленими вказівним пальцем та мізинцем — дошкульний жест, що мав нагадати ітрейським нападникам, що повстанці все ще мають при собі… власні причандали, тоді як ітрейське найдорожче згодували своїм псам. І нехай лоялістів невдовзі перемогли, «паці» ввійшли до вжитку багатьох громадян республіки — знущальницький жест, що має на меті хизування своєю вищістю перед позбавленим мужності супротивником.

ПИЛ

Коли Мії було п’ять років, мати подарувала їй головоломку: дерев’яний кубик, в якого можна рухати грані, і якщо встановити їх у правильному порядку — всередині знайдеш справжній подарунок. Це був найкращий великодесятинний подарунок на її пам’яті[37].

Тоді Мії здавалося, що це жорстокий подарунок. Поки всі інші хребцеродженні діти бавилися новими ляльками чи дерев’яними мечами, вона застрягла з тією нещасною коробочкою, що просто-таки відмовлялася розкриватись. Дівчинка гепнула подарунок об стіну — жодної користі. Вона поплакалась батькові, що це нечесно, але той тільки всміхнувся. А тоді Мія сердито потупцяла до дони Корвере й вимогливо спитала, чому та просто не подарувала їй гарненьку стрічку для волосся чи нову сукню — замість отієї нещасної штукенції. Мати стала навколішки та зазирнула дочці в очі.

— Твій розум служитиме тобі краще за будь-яку цяцьку, що тільки сонця бачили, — мовила вона. — Розум — це зброя, Міє. І як воно з будь-якою зброєю буває, тобі треба тренуватися, щоб добре ним володіти.

— Але матінко…

— Ні, Міє Корвере. Красу отримують від народження, а мізки ще треба заробити.

Тож Мія взяла коробочку та всілася. Сердито подивилась на подарунок. Витріщалася на кубик, поки той їй снитися не почав. Крутила й вертіла та проклинала його всіма прокльонами, які від батька колись чула. Та після двох місяців роздратованих страждань, вона повернула останню деталь і почула пречудовий звук.

Клац.

Віко відчинилося, і всередині вона побачила брошку — ворону з крихітними бурштиновими оченятами. Символ її фамілії. Корверську ворону. Наступного обороту Мія вдягнула брошку до вранішньої трапези. Її мати всміхнулася й нічого не сказала. Коробочку дівчинка зберегла; хоч би скільки нових головоломок дарували їй батьки на всі наступні Великі Десятини, оця була її улюбленою. А після страти батька та арешту матері вона лишила той кубик позаду — разом з частиною тієї дівчинки, яка його любила.

А от саму брошку забрала із собою. Брошку й талант розгадувати головоломки.

Вона прокинулася під купою сміття в самотньому провулку десь на задвірках Богодола. Дівчинка стерла сон з очей і почула, як шлунок у неї забуркотів. Вона знала, що люди консула все ще можуть її шукати — що він ще більше людей за нею може послати, якщо дізнався, що оті двоє не змогли її втопити. Мії не було де спинитися. У неї не було друзів. Не було грошей. Не було їжі.

Стражденна, самотня, сполохана. Вона скучала за матір’ю. За маленьким Йонненом, своїм братиком-малюком. За м’якою постіллю, теплою одежою, за своїм котом. Згадка про нього: поламане тільце лежить на підлозі — наповнила очі сльозами, а думка про чоловіка, який убив кота, — сповнила серце ненавистю.

— Бідолашний Капітан Калюжник…

— …няв… — промовив голос.

Дівчинка глянула туди, звідки лунав звук, прибираючи темне волосся подалі від мокрих вій. І там, на бруківці, між травинок, гнилі та бруду, побачила кота.

Не її власного кота, ясна річ. О, цей кіт був чорним, наче сама істиннотьма, — геть-чисто як бравий Капітан. Але ще він був тонкий, як аркуш паперу, і прозорий, немов хтось вирізав кота із самої тканини тіней. І нехай зараз він набрав певної форми, а раніше жодної форми не мав, Мія все одно впізнала свого друга. Того, хто прийшов їй на допомогу, коли ніхто інший на світі не міг.

— Пане Добрику? — спитала вона.

— …няв… — промовив він.

Дівчинка витягнула руку, щоб погладити кота, та її долоня пройшла крізь нього, наче він був хмаринкою диму. Вдивляючись у темряву, з якої він складався, Мія відчула те саме, що й раніше: наче її страх виссали з неї, як отруту з рани, і тепер вона стала міцною та безстрашною. І тут вона зрозуміла, що нехай лишилася без брата, без матері, без батька, без фамілії, та самою-самісінькою на світі вона не була.

— Гаразд, — кивнула дівчинка.

Спочатку — їжа. Грошей у неї не було, зате був стилет та брошка, приколота до (дедалі подертішого) плаття. Клинок зі смертекості мусив би коштувати купу грошей, але Мію аж заціпило від ідеї позбутися єдиної зброї. А втім, вона знала, що люди дадуть їй гроші за прикрасу. Гроші допоможуть сплатити за їжу та кімнату, де вона могла б пересидіти й поміркувати, що далі робити. Десять літ, мати в ланцюгах, ба…

— …няв… — мовив Пан Добрик.

— Правильно, — кивнула вона. — Одна головоломка на раз.

Дівчинка не знала навіть, де вона опинилася. Усе життя вона провела в Хребті. Та в кабінеті її батька на стінах висіли мапи — разом з його мечами та тріумфальними вінками — і приблизно план столиці вона пам’ятала. Найкращий варіант — уникати кварталів хребцеродженних, сховатися якомога нижче й глибше, поки вона не переконається, що люди консула здалися й кинули її шукати.

Коли Мія підвелася, Пан Добрик перелився, як вода, до чорняви в неї під ногами, і від того її тінь стала ще темнішою. І нехай Мія знала, що мусила б, мабуть, злякатися цього видовища, натомість вона глибоко вдихнула, розчесала пальцями волосся та зробила крок із провулка — просто до вогкої купки чогось, що їй хотілося б вважати болотом[38].

Мія найнепристойнішим чином вилаялася, та, намагаючись відчистити підошви об бруківку, побачила, що тісною вуличкою ходять туди-сюди люди найрізноманітніших ґатунків. Світловолосі ваанці, блакитноокі ітрейці, високі двеймерці з татуюваннями з левіафанового чорнила на обличчях, десятки рабів з аркімічними таврами, випеченими на щоках. Та невдовзі Мія збагнула, що більшість навколишнього люду були ліїсянцями: темноволосими та оливковошкірими. На вивісках траплявся знак, який Мія впізнала завдяки урокам із братом Крассом та месам на істиннотьму, що відбувались у величних соборах: три переплетені вогненні кола. Дзеркальне відображення трьох сонць, що мандрували небом. Очі самого Аа.

Трійця[39].

Мія зрозуміла, що, мабуть, потрапила до ліїсянського кварталу — називали його, як вона чула, Маленьким Ліїсом. Він був злиденний, перенаселений, тріщини на тамтешніх кам’яних стінах розповідали про бідність. Води каналу в цій частині міста піднялися високо, поглинаючи долішні поверхи будівель. Неохайні цегляні палаццо поблизу краю воду проіржавіли до брудно-брунатного кольору. Крізь штин від води Мія чула запахи хліба зі спеціями та гвоздичний димок, чула пісні, співані мовою, яку вона не дуже розуміла, але майже впізнавала.

Вона ступила до тісного й штовхучого потоку людей. Така тіснява мала б налякати дівчинку, яка все життя прожила під захистом Хребта, та — знову ж таки — Мія зрозуміла, що не боїться. Отак її тягнуло вперед, поки вулиця не вихлюпнулася на широку площу, звідусіль оточену ятками та крамничками. Мія видерлася на купу порожніх ящиків і зрозуміла, що потрапила на ринок. Повітря повнилося галасом та бурмотінням сотень людей, різке сяйво двох сонць палало над головою й повсюди ширився найнеймовірніший запах, який їй тільки траплявся.

Назвати це смородом Мія не могла, хоча той незрівняний аромат запевне змагався зі смородом. Маленький Ліїс розмістився на південному заході Богодола, нижче Стегон, поряд із Затокою М’ясників, його оточували столичні бойні та численні витоки каналізації. Штин від затоки можна було порівняти зі смородом риб’ячих тельбухів з нотками конячого лайна та обгорілого людського волосся, що три обороти гнили на спеці істинносвітла.

Та цей-от сморід маскував запах самого ринку. Теплий аромат скоринки щойно спеченого хліба, тартів та солодких булочок. Бадьорі запахи садів, що розмістилися на дахах. Мія відчувала, як у неї водночас і слинка скрапує, і нудота під горло підкочує: одна її половина бажала з’їсти все, що очі бачать, інша — чудувалася, чи вона ще взагалі зможе щось з’їсти.

Крутячи пальцями пришпилену до грудей брошку, вона роззирнулася, шукаючи потрібного торговця. Яток з цяцьками навколо було доста, та більшість з них торгувала копійчаним крамом. Дівчинка помітила стару будівлю на краю ринкової площі — вона нагадувала згорбленого жебрака, що притулився на розі двох кривих вуличок. Над жалюгідними маленькими дверцятами погойдувалась почеплена на скрипучі петлі вивіска.

КУРЙОЗИ МЕРКУРІО — ДИКОВИНИ, РАРИТЕТИ

ТА НАЙКРАЖЧИЙ АНТИКВАРІАТ

Плакатик на дверях повідомляв: «Марнувальникам часу, шушвалі та вірянам тут не раді».

Дівчинка щосили примружилась і подивилася на надто темну тінь під ногами.

— Що скажеш? — спитала вона.

— …няв… — промовив Пан Добрик.

— Я теж так думаю.

Мія зістрибнула зі своїх ящиків і попрямувала до крамниці.

Кров струменіла підлогою фургона, підсихала товстою кіркою в Мії на руках. Здійнятий верблюдами пил набивався у вічі. Підганяти їх потреби не було, тварини й самі пречудово собі бігли. Тож Мія зосередилася на тому, щоб стишити головний біль, який свердлив чоло, та притлумити вже знайоме бажання кілька разів врізати Трікові по обличчю.

Юнак стояв у хвості фургона та колотив по чомусь, що могло б бути ксилофоном, якби ксилофон складався з металевих труб та видавав такий звук, наче віслюки на дзвіниці злягалися. Хлопця теж вкривали кров та пил, він скрипів ідеально білими зубами, що виділялися посеред маски брудної червені та кепських татуювань.

— Тріку, спини цей галас! — проревіла Мія.

— Він кракенів відлякує!

— Кракенів відлякує… — простогнала Наєв, яка лежала у калюжі власної крові.

— Ні, ні чорта воно не відлякує! — заволала Мія.

Вона глянула через плече — на той випадок, якщо безбожний галас дійсно розлякав чудовиськ, які гналися за ними, — та, на жаль, чотири потоки розворошеної землі все ще трималися близько.

Паскуда чвалом нісся поруч з фургоном, прив’язаний за власний повід. Жеребець дивився на Мію та час від часу щось іржав до неї звинувачувальним тоном.

— Ой, та стули пельку! — нагримала вона на коня.

— …ти йому дійсно не подобаєшся… — шепнув Пан Добрик.

— Ти мені цим не допомагаєш!

— …а що тобі допоможе?..

— Поясни, як ми до цієї заварухи потрапили!

Кіт, що був тінню, схилив голову набік, наче розмірковував. Від деренчливого реву велетенських істот затрусилися всі клепки у фургоні, та стрибання через дюни Пана Добрика з місця не зрушило. Він подивився на Шерехпустку, яка розкинулася довкруж них, на зазублений горизонт, що наближався, на господарку, яка височіла над ним. І заговорив — тоном істоти, що готова оголосити неприємну, але необхідну правду.

— …фактично це твоя провина…

Минули два тижні спостережень з верхівки кручі, і Мія з Тріком почали розчаровуватись у її теорії. Перший оборот септима стрімко наближався — якщо вони не встигнуть переступити поріг Церкви до цієї дати, до цьогорічних учнів їм не потрапити. Чергували вони позмінно, одне дерлося на стрімчак, щоб замінити інше, роблячи перерви, щоб трохи потеревенити між змінами. Мія зрідка згадувала свою фамілію. Трік про свою — ані пари з вуст. Та він завжди барився — навіть якщо не мав що сказати, то просто сідав і якийсь час спостерігав, як вона читає.

Паскуду іноді виводили попастися на траві біля підніжжя стрімчака, нехай навіть він цією їжею неприкрито гребував. Мія часто помічала, що кінь на неї так дивиться, немов замість тієї трави з’їв би її.

Коли вже наближалася безніч, імовірно, тринадцятого обороту, вони з Тріком сиділи на вершині й дивилися на пустища. У Мії лишилося тільки сорок дві сигарили, і вона вже шкодувала, що не захопила більше.

— Я один раз кинути пробувала, — сказала вона, пильно вдивляючись у позначку «Чорний Доріан»[40] на тонкій ручної роботи сигарилі. — Чотирнадцять оборотів протрималась.

— Надто скучила?

— Ламало сильно. Меркуріо змусив повернутися до куріння. Казав, що досить уже того, що три обороти на місяць я наче похмільний ведмідь поводжуся.

— Три обороти на… а.

— Ага.

— Ти ж не аж настільки погано поводишся?

— Сам мені десь так через оборот розкажеш, — реготнула вона.

— У мене сестер нема, — Трік узявся перезав’язувати волосся. Мія вже помітила, що він має звичку так чинити, коли незручно почувається. — Я повний профан у… — нерішучий змах рукою, — …у жіночих справах.

— О, то в тебе багато цікавого попереду.

Він спинився посеред заплітання й дивно глянув на Мію.

— Ти не схожа на жодну дівчину з тих, кого я тіль…

Юнак різко замовк та зіслизнув зі свого каменя на землю. Він витягнув стару капітанську зорову трубу з таким самим гравіюванням з трьох морських зміїв, яке він мав на персні, та приклав до ока.

Мія припала до землі поруч із хлопцем і пильно подивилася на Останню Надію.

— Бачиш щось?

— Караван.

— Шукачі скарбів?[41]

— Не думаю, — Трік плюнув на лінзу труби та стер пил. — Два навантажені фургони. Чотири людини. Верблюдів запрягли, тож вони далеко зібралися.

— Я ще ніколи не верблюдах не їздила.

— Я також. Але чув, що від них штиняє. А ще вони плюються.

— Усе одно звучить краще за Паскуду.

— Та білий морський змій під сідлом буде кращим за Паскуду.

Вони годину спостерігали за тим, як караван повзе криваво-червоними пісками, розмірковуючи, куди ж це товариство прямує, якщо воно дійсно має стосунок до Багряної Церкви. І коли караван уже майже перетворився на цятку на горизонті, юна парочка спустилася зі свого трону й рушила пустищами слідом за караваном.

Спочатку вони зберігали відстань, стримуючи чвал Квіточки й Паскуди. Мія була певна, що чує дивний відзвук у вітрі. Не ті шерехи-шепітки, що зводять з розуму, — до них вона все ще не могла призвичаїтись, — а щось інше, схоже на фальшивий дзвін дзвіночків, які поставили один на одного й по яких вгатили залізним ціпом. Вона й гадки не мала, звідки міг узятися такий звук.

До походу в серце пустелі парочка споряджена не була, тож вони вирішили під’їхати до каравану, коли той зупиниться на перепочинок. Підкрастися непомітно до нього не випадало: за шматками породи, що вийшли на поверхню, та зруйнованими пам’ятниками, що всівали пустку, сховатися при наближенні не вийшло б, а Міїного плаща з тіней стало б тільки на одну людину. Крім того, вона вирішила, що якщо ці люди — дійсно прислужники Велительки благословенного смертовбивства, то навряд чи їх порадує, якщо хтось підкрадеться, поки вони спинились посцяти.

На жаль, караван — бадьоро і з піснею, так би мовити — сунув уперед. Пара цілком успішно його переслідувала, та після двох повних оборотів у сідлі, коли Паскуда постійно кусав її за ноги й час від часу намагався скинути на землю, терпіти Мії вже було несила. Спиняючи коня поблизу обвітрених статуй, що утворювали коло, вона не так втратила терпець, як різко швиргонула його на пісок.

— Стій, стій, — різко промовила вона. — А їбись воно все конем. Прямо у вухо.

Трік підняв брову:

— Що таке?

— У моєму спідньому синців уже більше, ніж сраки. Тут спочинок потрібен.

— Ми в алітерації бавимось, а ти забула мені сказати, чи…

— Від’їбись. Мені треба перепочити.

Трік похмуро глянув на обрій.

— Ми можемо їх загубити.

— Тріку, їх тягне тузінь верблюдів. Та по такому сліду з лайна безносий собака пройде посеред істиннотьми. Навіть якщо вони раптом почнуть рухатися швидше за людину, що більше сорока сигарил на оборот викурює, ще й тягне оберемок п’яних хвойд, думаю, ми їх усе одно знайдемо.

— А що п’яні хво…

— Слухай, мені ж не треба, щоб масаж ніг робили. Я не хочу, щоб мені спинку погладили. Я просто хочу якусь годинку посидіти на чомусь, що стоїть на місці, — Мія, скривившись, ковзнула із сідла на землю та замахнулася на Паскуду стилетом. — Матір’ю-Пащею присягаюся, якщо вкусиш мене ще раз — я з тебе мерина зроблю.

Паскуда форкнув, а Мія із зітханням впала на гладенький камінь. Одну руку вона притисла до живота, який саме судомило, іншою потерла спину.

— Можу допомогти, — запропонував Трік. — Якщо тобі треба.

Юнак вишкірився, коли Мія йому «паці» показала. Він поприпинав коней та сів навпроти Мії, поки та вивудила сигарилу з портсигара, клацнула кресальцем і глибоко вдихнула.

— Твій шахід був мудрим чоловіком, — сказав Трік.

— І чому таке кажеш?

— Три обороти такого на місяць — це вже забагато.

Дівчина глузливо посміхнулася й копнула, щоб обсипати хлопця пилом. А той зі сміхом відкотився вбік. Мія натягнула трикутного капелюха на очі й примостила голову на камінь, сигарила звисала з її вуст. Трік спостерігав за нею, видивляючись ознаки присутності Пана Добрика. Не побачив жодної.

Він роззирнувся вусібіч, вивчаючи навколишні камені. Усі статуї були однакові — невиразно гуманоїдні фігури з котячими головами, поїдені часом та вітром. Юнак піднявся на шмат породи та примружився крізь зорову трубу, спостерігаючи, як караван рухається далі. Мія була права: пересувалися вони важким кроком, і навіть якщо кілька годин перепочити, наздогнати караван буде нескладно. Трік був досвідченішим за Мію вершником, та після двох днів поспіль у сідлі і в нього теж боліло багато там, де не мусило б. Тож усівшись ненадовго в затінку, він щосили намагався не дивитися, як вона спить.

І тільки на мить очі заплющив.

— Наєв радить йому зберігати мовчання.

Нерозбірливий шепіт у вусі був гострим, як той клинок, що притискався до горла. Трік розплющив очі, відчув запах шкіри, сталі, чогось неприємного, що він вирішив вважати за верблюда. Голос був жіночий, хрипкий від мокротиння, і з акцентом, який хлопець не розпізнав. Звучав з-за спини.

Трік мовчав.

— Чому він переслідує Наєв?

Трік швидко роззирнувся і побачив, що Паскуда та Квіточка все ще прив’язані. У куряві лишилися сліди. Мії поряд нема. Ніж щільніше притиснувся до горла.

— Говори.

— Ти ж сказала мені мовчати, — прошепотів він.

— Розумний хлопчик, — у словах можна було розчути посмішку. — Не занадто?

Трік потягнувся до паска й зморщився, коли лезо ворухнулося. Поволі, поволі він витягнув маленький дерев’яний ларчик, обережно його струсив. Усередині тихенько заторохкотіли зуби.

— Моя десятина, — промовив він. — Для Матері-Пащі.

Ларчик вихопили в нього з рук.

— Мати померла.

— О богине, ну знову…

— Вона з тобою бавиться, доне Тріку.

Трік усміхнувся, коли почув голос Мії, та вишкірився, коли почув, як жінка з ножем здивовано засичала.

— Але я знаю для нас кращу гру, — жваво промовила Мія. — Зветься вона «Кинь свій ніж і відпусти його, поки я тобі руки не відрізала».

— Наєв переріже йому горло.

— Тоді на піску твоя голова складе компанію рукам, моя доно.

Трік замислився, чи Мія не блефує. Замислився, як це — коли лезо розітне горло від вуха до вуха, як це — померти раніше, ніж він по-справжньому почав свій шлях. Тиск на шию зменшився, і він сахнувся, коли щось маленьке й гостре прокололо йому шкіру.

— Ой.

В очах у нього зіткнулись темні зорі, язик відчув смак припорошених квітів. Хлопець відкотився вбік, дуже невиразно усвідомлюючи боротьбу, що точилася в нього за спиною. Шепітливі клинки розтинали повітря, ноги човгали криваво-червоним піском. Він мигцем, ледь фокусуючись, поглянув на нападницю: невисока жилава жінка, обличчя затулено вуаллю, тіло загорнуто в одежу кольору пустелі. Тримає два криві двосічні ножі й танцює, як людина, що знає потрібні рухи.

Трік помацав подряпину на шиї, його пучки вкрила волога. Він спробував підвестися, та не зміг, подивився на руку, поки мозок намагався зрозуміти, що відбувається. Розум був його власний, а ось тіло…

— Отруїла… — видихнув він.

Мія та нападниця кружляли одна навколо одної, клинки дзвеніли в сутичках ножового бою. Рухались вони, як коханці першої спільної ночі: спочатку несміливо, потім зближаючись, поки нарешті не впали в обійми одна одної. Кулаки, лікті, коліна, блоки, контратаки, удари. Зітхання криці повнило повітря. Волога мелодія плоті й кісток. Це Трік уперше бачив, як Мія б’ється проти людини, і він повільно усвідомив, що з мечем вона незграбою не була — гарна техніка, жодної ознаки страху. Тримала ніж у лівиці, бойовий стиль у неї був доволі незвичним, рухи спритні. Та хай якою досвідченою здавалася Мія, худа жінка була їй рівнею. Кожен Міїн удар вона відбивала. На кожну перевагу знаходила свою відповідь.

Трік отак спостерігав за боєм уже кілька хвилин, коли нарешті почав відчувати ноги. Від зусиль Мія захекалась, чорне, як вороняче крило, волосся поприлипало до шкіри, наче водорості. Незнайомка не переходила в наступ, просто мовчки оборонялася. Мія описувала кола, намагаючись стати так, щоб сонце світило їй у спину, та її противниця була доста розумною, аби уникати позиції, у якій Саан сліпитиме їй очі. Тож нарешті з невеличким зітханням, наче визнаючи свій програш, Мія рушила свою тінь до незнайомки, аби та затопила супротивницю по кісточки.

Жінка стривожено засичала, намагаючись вислизнути, та тіні рухалися хутко, як ртуть. Трік побачив, як вона завмерла на місці, немов ноги в неї до землі приклеїлися. Мія ступила вперед і прохромила жінці горло, клинок аж свиснув у польоті. Та замість того щоб померти, жінка викрутила Міїну руку, вивільнила кинджал та кинула дівчину на вкриту синцями спину хутчіш, ніж душа до Вогнища відлітає[42].

Міїн кинджал приземлився в пісок між Тріковими ногами — тільки двох дюймів забракло, аби спричинити дуже нещасний випадок. Забачивши смертекість, хлопець змигнув і спробував зосередитися. Йому здавалося, що він мусить повернути клинок, — складалося враження, що це дуже важливо, — та тепле відчуття у шиї припрошувало ще трішечки посидіти собі спокійно.

Мія перекотилася на ноги, обличчя в неї розпашіло від люті. Вона підібрала кинджал із землі, повернулася до жінки й загарчала, вишкіривши зуби.

— Спробуємо ще разочок, — прохрипіла дівчина.

— Темряниця, — промовила незнайомка, яка хіба ледь-ледь ритм дихання розгубила. — Дурна темряниця.

— Га?

— Вона прикликала Пітьму тут? У глибоких пустищах?

— Ти хто така?

— Наєв, — невиразно вимовила та. — Просто Наєв.

— Це ісіїрське слово. Означає «ніщо».

— Дурна, але освічена.

Мія змахнула рукою до Тріка.

— Що ти з моїм другом зробила?

— Чорнило, — жінка показала шипований перстень на пальці. — Мала доза[43].

— Чому ти на нас напала?

— Якби Наєв нападала, то пісок ставав би червонішим. Наєв спитала, чому її переслідують. І тепер Наєв це відомо. Наєв цікавила вправність дівчини. І тепер Наєв бачить, — жінка під вуаллю глянула на обох і промурмотіла. — Бачить двох дурників.

Трік підвівся на неслухняних ногах та сперся спиною на камінь. У голові в нього прояснішало, місце туманцю заступила лють. Він оголив ятаган і подивився на трьох невисоких жінок, що майоріли перед ним. Юнакова гордість жадала крові.

— Ти кого тут дурниками назвала, ти, коротунко?

Жінка кинула на нього швидкий погляд.

— Хлопця, якому Наєв могла горло перерізати.

— Ти до мене вві сні підкралася.

— Хлопець спав, коли мусив пильнувати.

— А може, ти попильнуєш, поки я тобі твій…

— Тріку, — сказала Мія. — Заспокойся.

— Міє, ця кощава дещиця лайна тримала ніж біля мого горла.

— Вона тебе перевіряла. Нас перевіряла. Усе, що вона каже та робить. Ти на неї глянь.

Наєв усе ще не відводила від Мії погляду, її очі палали, як чорні лампадки. Мія вже бачила такий погляд — погляд людини, яка стільки разів бачила завершення життя, що вже вважає смерть за подругу. Такий самий погляд мав і Старий Меркуріо. І врешті-решт вона знала, ким насправді була незнайомка.

Ця мить аніскілечки не нагадувала те, що вона собі науявляла. Та все ж таки, коли Мія відчепила від паска гаман із зубами й кинула його стрункій жінці, дівчина відчула полегшу. Наче з її плечей шість років звалилися.

— Моя десятина, — мовила вона. — Для Матері-Пащі.

Жінка зважила гаманець.

— Наєв це непотрібно.

— Але ж ти з Багряної Церкви…

— Наєв має честь служити в домі Велительки нашої благословенного смертовбивства, так. Принаймні ще кілька хвилин служитиме.

— Кілька хвилин? Що це ти?..

Земля під ними задвигтіла. Спочатку легкий трем, що віддавав у поперек. Але з кожною секундою він міцнішав.

— Це те, про що я подумав? — спитав Трік.

— Кракен, — зітхнула Наєв. — Вони почули, як вона прикликала Пітьму. Дурна, я ж казала.

Мія з Тріком перезирнулися й заговорили водночас:

— От лайно…

— Ти про це не знала? — спитав Трік.

— Чотири Доньки, як я мусила це дізнатися? Я в Ісіїрі ніколи не була!

— Кракен, що тоді на нас напав, геть з котушок з’їхав, коли ти свою плащештуку зробила!

— Плащештуку? Тобі скільки років — п’ять?

— Ну гаразд, байдуже, як воно називається, але, може, тобі краще це припинити? — Трік вказав на тіні під ногами Наєв. — Поки воно далі не зайшло?

Тінь Мії ковзнула крізь куряву назад і знову повернулася до звичної форми. Дівчина не спускала очей з Наєв, та жінка просто сховала ножа й нахилила голову набік.

— Двоє, — промурмотіла вона. — Дуже великі.

— І що нам робити? — спитала Мія.

— Утікати? — знизала плечима Наєв. — Помирати?

— Мені більше подобається варіант «утікати». Тріку?

Трік заскочив Квіточці на спину, кінь уже наготувався рушити вперед.

Мія сіла в сідло та запропонувала стрункій жінці руку:

— Сідай зі мною.

Наєв повагалася мить, схиливши голову й уважно дивлячись на Мію отим чорним поглядом.

— Слухай, якщо хочеш — лишайся на здоров’ячко…

Наєв підступила ближче, і земля здригнулась. Паскуда підвівся на задні ноги, передніми хвицяючи повітря. Мія кинула погляд назад і побачила наближення потоку здибленої землі — так, наче під поверхнею піску пливло щось велетенське.

Якраз до них.

Щойно жеребець став на всі чотири, вона знову прикликала тіні, щоб завадити тварині зрушити з місця, поки Наєв похапцем сідала за нею. З-під землі пролунав розкотистий рев, немов оте щось також відповіло на її заклик. Коли Наєв охопила руками Міїну талію, дівчина відчула подув спецій та диму. І ще нотку гнилизни.

— Вона їх сердить, — сказала жінка.

— Рушаймо! — крикнув Трік.

Мія відпустила копита Паскуди й сильно копнула, жеребець зірвався в стрімкий галоп. Земля позаду них вибухнула, щупальця порснули з-під піску й заляскали, як вкриті гаками батоги для биків. Мія почула рев, від якого кишки зі страху злипалися, встигла помітити дзьоб, що міг проковтнути Паскуду й не подавитися. Побачила ще один потік, що наближався до них із заходу. Вуха дівчини сповнились громом копит та ревом.

— Їх двоє, як ти й казала! — заволала дівчина.

Жінка під вуаллю вказала на північ.

— Треба до фургонів. У нас є залізна пісня, що відганяє кракенів.

— Що за залізна пісня?

— Уперед!

І вони поскакали. Шаленим чвалом через океан криваво-червоного піску. Мія кинула погляд назад і побачила, що два потоки стрімко зблизилися й майже зімкнулися. Вона чудувалася тому, як тварюки її вистежили. Як вони взнали, що це вона прикликала Пітьму. Поверхню землі розітнуло щупальце заввишки з двоповерховий будинок, озброєне почорнілими кістяними гаками. Коли щупальце ляснуло по землі, повітря сповнив сердитий рик.

Пил летів у вічі. Паскуда відфоркувався, тупіт копит відлунював у дівчини в грудях. Мія міцно вчепилася за віжки, підганяючи коня. Її тішило те, що, хоч би як жеребець її ненавидів, думку про те, що його можуть зжерти, він ненавидів іще більше.

— Стережися! — крикнув Трік.

Мія глянула вперед і побачила, що з півночі наближається ще один потік здибленої землі. Він був більшим, швидшим, через нього земля під ногами двигтіла. Квіточка настрашено заіржав.

— Схоже, їх троє, — сказала Наєв. — Даруйте…

Щупальця розтулилися з-під землі, наче пелюстки вбивчої квітки. Мія подивилася бестії в пащеку: самий ляск дзьоба та гачкуваті кістки. Коли Квіточка повернув на схід, аби уникнути велетня, до Паскуди нарешті дійшло, що якби він позбувся двох вершників, то міг би бігти швидше. І він почав брикатися.

Мія мала перевагу — стремена. І повід. І сідло. Та Наєв їхала, сидячи в Паскуди на крупі, й триматися могла хіба що за Міїну талію. Паскуда знову став дибки, струшуючи їх, як ганчір’яні ляльки. І Наєв — ані пари з вуст — злетіла зі спини коня.

Мія повернула на схід слідом за Тріком, намагаючись докричатися до хлопця крізь весь цей хаос.

— Ми загубили Наєв!

Двеймерець глянув через плече.

— Може, вони зупиняться її з’їсти?

— Нам треба повернутися!

— Ти коли це альтруїзм відростила? Це самогубство — вертатися!

— Довбню, це не альтруїзм, я їй свою десятину віддала!

— От лайно, — Трік помацав пасок. — Вона й мою забрала!

— Ти хапай Наєв, — вирішила дівчина. — А я їх відволікатиму!

— …міє… — промовив кіт, що ховався в її тіні. — …це дурнувата ідея…

— Ми мусимо її врятувати!

— …жеребець хлопця не повезе його назад…

— Бо він злякався! І ти можеш це виправити!

— …якщо я вип’ю його, то не зможу випити тебе…

— Я сама зі своїм страхом впораюся! А твоя справа — Квіточка!

Глухе зітхання.

— …якщо тебе це потішить…

Червона земля, здиблена, зранена, задвигтіла під ними. Пил в очах. Серце в горлі. Вона відчула, як Пан Добрик пролетів над піском та звився в клубок у тіні Квіточки, бенкетуючи конячою нажаханістю. Вона відчула, як її власні почуття здійнялися, як повінь, — крижаний вал у шлунку, який дівчина так міцно забула, що він мало не перейняв над нею владу. Стільки років минуло, відколи вона востаннє мала з ним справу. Стільки років, проведених разом з Паном Добриком, який випивав кожну крапельку, аби вона могла лишатися хороброю.

Страх.

Мія різко смикнула за віжки, змушуючи Паскуду зупинитися. Жеребець зафоркав, але залізу в роті підкорився. Він тупцював на місці й сходив піною. Утримуючи його на одному місці, Мія побачила, як Наєв підвелася та побігла крізь рихлий пісок, притискаючи руки до ребер.

— Тріку, вперед! — проревіла Мія. — Зустрінемося біля фургонів!

Трік усе ще здавався трохи причмеленим після чорнила. Проте кивнув і вирушив до жінки та кракена, що наближався. Квіточка абсолютно безстрашно скакав до страховиська — хутко, як ураган, а до його тіні чіплявся безокий кіт.

Позаду Наєв виринув перший кракен, повітря розітнули щупальця завдовжки з гребний корабель. Струнка жінка перекочувалася й ухилялася, уникаючи пів дюжини ударів. На жаль, сьомий її дістав: коли щупальце схопило її, гаки розпанахали груди та живіт. Та навіть ця страхітлива хватка не змусила жінку закричати, натомість вона витягнула ножа й почала рубати кінцівку.

Жах затопив жили Мії, пальці в неї тремтіли, очі широко розплющились. Відчуття виявилося таким незнайомим, що їй було складно триматися на поверхні й не потонути. І все ж страх невдачі сильніший за думку про смерть у кракенових обіймах, спогад про материні слова під час батькової страти й досі викарбуваний на Міїних кістках. Тож вона зосередилася й зробила те, що мусила.

Вона огорнула себе тінню й зникла з очей, все ще залишаючись на коні. Кракен, що тримав Наєв, завмер, тілом його пройшов дрож. З криком, від якого затріпотіли кістки в Міїному тілі, тварюка впустила здобич на пісок і повернулася до Мії, а двійко її кузенів тим часом стрімко наближалися.

Дівчина розвернулася й погнала вперед, рятуючись від смерті.

Зчепила зуби, кидала погляди через плече, спостерігаючи, як велетенські тіла розривають землю, пірнаючи під її поверхню, наче білі змії на полюванні. А за страховиськами вона помітила Тріка, що галопом наблизився до жінки, підхопив Наєв та перекинув її через луку сідла. Жінка була вкрита кров’ю, але Мія бачила, що вона все ще ворушиться. Усе ще жива.

Дівчина скерувала Паскуду на північ і чвалом погнала до каравану. Служителі Церкви дурнями не були — їхні верблюжі запряги вже кинулись навтьоки крізь куряву. Кракени рухалися з тією ж швидкістю, що й Паскуда. Один з них гучно здійнявся в повітря за тридцять футів до них. Жеребець затнувся, коли земля заворушилася. Вуха дівчини заполонило гучне ревіння та шипіння, з яким тіла страховиськ ковзали крізь землю. Продовжуючи чудуватися, як же вони її відчувають, Мія скакала до латки кам’янистої землі, молячись, щоб там ґрунти виявились твердішими.

А там з-під пустельної землі випирало приблизно чотири десятки битих вітром кам’яних шпилів — маленький сад каменів посеред нескінченної пустки. Мія відкинула свій плащ із тіней та закружляла поміж каменями, зачувши за спиною роздратований рик. Вона проскочила ділянку наскрізь — дістала невелику перевагу, бо кракени обходили цю місцину довкруж. Уся слизька від поту. Серце калатає. Вона наближалася до запряженого верблюдами каравану, дюйм за дюймом, фут за футом. Трік уже був поруч із валкою, один з погоничів витягнув руки, щоб забрати в юнака вкрите кров’ю тіло Наєв, інший став до поворотного арбалета, зарядженого болтами завдовжки з держаки від мітел.

Вона знову розчула, як вітер приніс ту дивну металеву мелодію — і зрозуміла, що в останньому фургоні поруч з арбалетом була прив’язана ременями якась вигадлива штукенція. З вигляду була схожа на величенький ксилофон, зроблений із залізних труб. Один з погоничів лупив до тій штуці, наче вона його мамку ображала, і саме це сповнювало повітря тим шумом.

«Залізна пісня», — зрозуміла вона.

Та за цією какофонією вона почула кракенів, земля розступалася перед жаховиськами розміром із дім. Її стегна боліли, м’язи нили, та вона щосили скакала вперед. Страх розростався — живе, наділене власним подихом створіння, що вчепилося в її нутрощі, туманило голову та зір. Руки трусяться, губи тремтять, будь ласочка, Матінко, заберіть його…

Нарешті вона зрівнялася з останнім фургоном, кривлячись від галасу. Трік щось закричав, простягаючи руки. Серце шарпалось у грудях. Зуби торохкотіли в черепі. Мія схопила Паскудин повід однією рукою, підвелася на непевні ноги та стрибнула.

Юнак спіймав її, притулив до грудей, твердих, наче червоне дерево, і залитих кров’ю. Здригаючись у його обіймах, вона підвела погляд і глянула в горіхові очі, помітила, як він дивиться на неї — полегшення, захват і щось іще вглибині. Щось…

Вона відчула, як Пан Добрик заслизнув до її тіні, як його на мить заполонив жах у її жилах. Та відтак він ковтнув, зітхнув, і не лишилось нічого, крім невиразного спогаду. Вона знову стала собою. Знову сильна. Ніхто їй не потрібен. Їй потрібно ніщо.

Вона пробуркотіла подяки, випручалась із Трікових обіймів і нахилилася прив’язати Паскудин повід до краю фургона. Трік опустився навколішки поруч зі скривавленою Наєв, перевіряючи, чи та ще жива. Служитель Церкви, що сидів на передку, заревів, перекрикуючи ксилофон:

— Чорна Матінко, що ви…

З-під землі попереду зі свистом вигулькнуло щупальце. Воно врізалось погоничу в діафрагму, розтинаючи чоловіка та ще одного з його товаришів навпіл одним чистим ударом. Кишки та кров бризнули увсебіч, а тент тим часом знесло, наче паперовий. Мія кинулась на підлогу, гаки пройшли за кілька дюймів над її головою. Фургон занесло набік, Трік закричав, Паскуда заверещав, а новоприбулий кракен розлючено заревів. Арбалет та стрільців знесло з їхнього підвищення на землю. Верблюди в паніці змінили курс і побігли так, що у фургона всі чотири колеса від землі відірвалися. Мія потягнулася по покинуті віжки й зі страхітливим струсом змусила караван вирівнятися. Вона вилізла на передок і вилаялась, глянувши через плече й помітивши, що тепер за ними женеться чотири потвори. Дівчина закричала до Пана Добрика крізь весь цей гармидер:

— Нагадай мені, щоб більше ніколи не прикликала Пітьму посеред цієї пустелі!

— …за це можеш не хвилюватися…

Служителя, який бив у ксилофон, знесло з місця, коли кракен атакував фургон, і тепер він волав, поки одне з чудовиськ підтягувало його до неминучої смерті. Трік підхопив з підлоги його палицю й узявся лупити по конструкції, поки Мія закричала до Наєв.

— Як звідси до Багряної Церкви їхати?

У відповідь жінка застогнала, притискаючи руки до рваних ран на грудях і животі. Крізь найгірші з них Мія бачила лискучі нутрощі, одяг жінки просотувала закипіла кров.

— Наєв, чуєш мене?! Куди нам їхати?

— Північ, — пробелькотіла жінка. — Гори.

— Які саме гори? Їх тут десятки!

— Не найвищі… не найнижчі. Не… насуплене обличчя… чи сумний старигань, чи зруйнована стіна, — нерівне, клекотливе зітхання. — Найзвичайніша гора з усіх.

Жінка простогнала й згорнулася в клубочок. Від залізної пісні можна було оглухнути, і головний біль танцював у черепі Мії з радісним самозабуттям.

— Тріку, спини цей галас! — проревіла Мія.

— Він кракенів відлякує!

— Кракенів відлякує… — простогнала Наєв.

— Ні, ні чорта воно не відлякує! — заволала Мія.

Вона глянула через плече — на той випадок, якщо безбожний галас дійсно розлякав чудовиськ, що гналися за ними, — та, на жаль, вони все ще лишалися близько. Паскуда чвалом нісся поруч з фургоном, дивився на Мію та час від часу щось іржав до неї звинувачувальним тоном.

— Ой, та стули пельку! — нагримала вона на коня.

— …ти йому дійсно не подобаєшся… — шепнув Пан Добрик.

— Ти мені цим не допомагаєш!

— …а що тобі допоможе?..

— Поясни, як ми до цієї заварухи потрапили!

Кіт, що був тінню, схилив голову набік, наче розмірковував. Він подивився на Шерехпустку, що розкинулася довкруж них, на зазублений горизонт, що наближався, на господарку, яка височіла над ним. І заговорив — тоном істоти, що готова оголосити неприємну, але необхідну правду.

— …фактично це твоя провина…

ЗНАЙОМСТВА

Мія штовхнула двері до «Курйозів Меркуріо». Дзвіночок над одвірком задзеленчав, щойно вона ввійшла. Хоч куди глянь — у крамниці було темно й вкрито порохами. Сонячне світло заступали віконниці. Мія пригадала вивіску — «Диковини, раритети та найкражчий антикваріат». Роздивляючись полиці, товарів першого типу вона побачила доста. Щодо останнього пункту можна було посперечатися.

Правду кажучи, крамничку було напхом напхано мотлохом — вона мало не лускала. Ще Мія могла поклястися, що всередині вона була більшою, ніж здавалася ззовні, нехай навіть дівчинка вирішила, що до цього ефекту спричинив пропущений сніданок. І тієї ж миті, наче бажаючи нагадати про занедбання, шлунок її пробуркотів украй непривітну скаргу.

Мія йшла повз усе це порохно, поки не дісталася до прилавка. І там, за бюрком червоного дерева, вкритого візерунками з переплетених спіралей (коли Мія на них дивилася, в неї починали очі боліти), дівчинка побачила найбільшу диковину «Курйозів Меркуріо» — самого власника.

Обличчя той мав таке, наче йому самою природою заповідалося супитись, а увінчувала те лице коротка кучма посивілого волосся. За окулярами в дротяній оправі, що бачили кращі обороти, примружилися блакитні очі. На бюрку поряд з ним стояла статуя елегантної жінки з лев’ячою головою, що тримала на розпростертій долоні аркімічну сферу. Старий читав книгу завбільшки з усю Мію. З рота в нього звисала сигарила, від якої точився слабенький гвоздичний аромат. Коли чоловік промимрив, сигарила підстрибнула.

— Мо’ чимсь прслужитсь?

— Доброго вам обороту, пане. Хай всемогутній Аа милує і заступа…

Старий потарабанив пальцем по маленькій мідній табличці, що стояла на прилавку, — повторення попередження, що висіло надворі. «Марнувальникам часу, шушвалі та вірянам тут не раді».

— Перепрошую, пане. Нехай Чотири Донь…

Старий ще наполегливіше постукав по табличці й перевів сердитий погляд на Мію.

Дівчинка замовкла. Старий повернувся до читання.

— Мо’ чимсь прслужитсь?

Дівчинка відкашлялась.

— Пане, я хочу спродати прикрасу.

— Якщо тільки хотітимеш, діла не вийде, мала.

Мія завагалася, пожовуючи губу. Старий знову почав барабанити по табличці, поки вона нарешті не зрозуміла, не відстібнула брошку й не поклала її на прилавок. Маленька ворона подивилася на неї очима з червоного бурштину, наче образилася, що дівчинка може віддати її в заставу цьому неприємному старому буркотуну. Мія знизала плечиками, перепрошуючи.

— Т’де то вкрала? — промимрив старий.

— Я її не крала, пане.

Меркуріо витяг з рота сигарилу та по-справжньому уважно подивився на Мію.

— Це знак фамілії Корвере.

— Добре підмічено, пане.

— Дарій Корвере помер смертю зрадника вчоробороту — за наказом Ітрейського Сенату. І чутки пішли, що всю його господу до Філософського Каменю запроторили[44].

Носовичка в дівчинки не було, тому вона витерла носа рукавом і промовчала.

— Скільки тобі років, півдівку?

— Десять, пане.

— Ім’я в тебе є?

Мія змигнула. За кого цей старигань себе має? Вона — Мія Корвере, дочка юстиція Легіону люмінатіїв. Хребцеродженна зі шляхетної фамілії, одного з дванадцяти великих домів республіки. Вона не потерпить допитів від простого крамаря. І певно ж не тоді, коли вона пропонує скарб, що коштує більше за весь той мотлох, зібраний у цій жалюгідній дірі.

— Моє ім’я вас ніяк не обходить, пане, — Мія склала руки на грудях і щосили спробувала наслідувати матір, яка має справу з неслухняною прислугою.

— Васніякнеобходить? — сива брова здійнялася вгору. — Дивне ім’я для дівчинки, нє?

— Ви брошку хочете чи ні?

Старий знову сунув до рота сигарилу та взявся за книгу.

— Ні, — промовив він.

Мія змигнула.

— Це ж найкраще ітрейське срібло. Це…

— Від’їбись, — сказав чоловік, не підводячи погляду. — І забери з собою свій клопіт, коли звідси з’їбешся, панянко Васніякнеобходить.

Щоки Мії розчервонілися від люті. Вона підхопила брошку й знову приколола її до плаття, перекинула волосся через одне плече й розвернулася на підборах.

— Маленька порада, — сказав старий, усе ще не дивлячись на неї. — Корвере та його друзяк зжили зі світу на шибениці. Їхніх вояків з простолюду порозпинали вздовж берегів Хору. Люди пліткують, що їхніми черепами збираються вулиці навколо Сенату повимощувати. І багато хто з тих солдатів фамілії поблизу мають. То я б не ходив тут з емблемою зрадника, до цицьки почепленою, якби тобою був.

Від тих слів Мію заціпило, наче то був камінь, кинутий у потилицю. Вона розвернулася до старого й вишкірила зуби.

— Мій батько не зрадник, — плюнула вона.

Коли вона промчала крізь двері, тінь піднялася з хідника й захряснула їх у дівчинки за спиною. А Мія так розсердилася, що й не звернула уваги.

Та коли дівчинка опинилася назовні, то спинилася на порозі крамниці, розлючено стискаючи кулаки. Як він посмів казати таке про її батька? Злість підштовхувала її до того, щоб увірватися знову до крамниці й вимагати вибачень, та шлунок у Мії забуркотів. Їй потрібні гроші.

Дівчинка ступила до юрми, видивляючись ятку з прикрасами, і тут крізь натовп наблизився, вихляючи, трохи старший за неї хлопчик. Руки його обтяжував кошик із солодкими пляцками, і не встигла Мія відступити вбік, як він врізався просто в неї — під прокльони й невеличкий вибух цукрової пудри.

Мія скрикнула й полетіла на землю, платтячко в неї засипало білим. Хлопчик також приземлився на спину, а випічка висипалася в куряву.

— Ти чому не дивишся, куди йдеш? — різко спитала Мія.

— О Доньки Божі, тисяча пардонів, панночко. Даруйте, будь ласочка…

Хлопчик незграбно звівся на рівні, простягнув руку й допоміг Мії встати. Він обтрусив білу пудру з її плаття — наскільки вийшло — і тим часом невпинно перепрошував. А відтак схилився до розкиданих пляцків і почав складати їх назад до кошика. Вибачливо усміхнувся, підхопив один з найменш занапащених пиріжків з купки та з уклоном запропонував Мії почастунок.

— Будь ласка, прийміть це на знак перепросин, моя доно.

Міїна злість трохи вщухла, і під буркотіння живота вона набурмосено взяла пиріжок із замурзаної хлопцевої долоні.

— Спасибі вам, мій доне.

— Мені краще поспішити. Добрий отець знавісніє, якщо я спізнюся до роздачі милостині, — хлопчик знову усміхнувся до Мії, знімаючи уявного капелюха. — Ще раз перепрошую, панночко.

Мія зробила реверанс і глянула привітніше.

— Хай Аа милує й заступає.

Хлопчик похапцем занурився до юрми. Мія спостерігала за тим, як він іде, і злість її потроху розвіювалася. Вона глянула на солодкий пляцок у руці й усміхнулася своєму щастю. Безплатний сніданок!

Вона знайшла провулок подалі від тісняви, узяла пиріжок і відкусила великий шматок. Усмішка скисла, а очі стали круглі-круглі. Вона з прокляттям виплюнула на землю все, що в роті мала, та й весь пиріжок кинула слідом. Пляцок був сухий, як дерево, а начинка геть зіпсувалася. Мія скривилася й витерла рота рукавом.

— Чотири Доньки, — сплюнула вона. — Навіщо ж?..

Мія змигнула. Глянула на своє плаття, яке все ще трохи припорошувала цукрова пудра. Згадала, як хлопчик її обтрушував, вишпетила себе й зрозуміла, — нарешті, — що ж він мав на гадці.

Її брошка зникла.

Урешті-решт залізна пісня кракенів таки відлякала.

В усякому разі на цьому наполягав Трік. Він чотири години поспіль лупив по ксилофону так, наче той йому грошву заборгував. Мії спало на думку, що хлопець потребував підтвердження немарності своїх зусиль. Коли переслідувачі відстали один за одним, Пан Добрик припустив, що це сталося, бо земля твердішала мірою того, як караван чвалом наближався до гір. Мія і собі була цілковито впевнена, що це сталося, бо тварюки знудилися й пішли під три чорти шукати поступливішу здобич. Наєв стосовно цього не висловлювалася — вона лежала в калюжі підсохлої крові та щосили старалася не померти.

І, правду кажучи, Мія не була певна, що жінці це завдання до снаги.

Дівчина наполягла на тому, щоб віжки взяв Трік. Він перервав виконання своїх барабанницьких обов’язків, і настала милосердна тиша. Мія стала навколішки поруч з непритомною жінкою й засумнівалася, з чого ж починати.

Кракенові гаки пошматували нутрощі Наєв, і в повітрі ширяв штин блювоти й випорожнень — лише Чотири Доньки знають, як Трік зміг це витерпіти з його гострим, як ніж, чуттям. Мія дуже добре знала цей сморід смерті й лайна, тому просто намагалася влаштувати жінку зручніше. Нічого тут уже не вдіяти: зараження крові завершить завдання, якщо крововтрата його не подужає. Знаючи, що смерть Наєв неминуча, Мія зрозуміла, що милосердніше було б їй допомогти.

Прибираючи шматки одягу з понівеченого живота жінки, Мія шукала поглядом щось таке, чим можна рани перев’язати, і зрештою спинилася на тканині, яка затуляла жінчине лице. Та коли відчепила вуаль від голови Наєв, то відчула, як Пан Добрик ковтнув і зітхнув, поглинаючи хвилю нудотного жаху, що мало не змусив її закричати.

Та навіть з такою допомогою це все одно був майже крик.

— Прірва й кров, — видихнула дівчина.

— Що таке? — Трік кинув погляд через плече й мало не звалився з передка. — Чорна Матір Ночі… її обличчя…

Доньки Божі, що то було за обличчя…

Сказати, що воно було спотворене, — усе одно що назвати ніж у серці «помірною незручністю». На місці носа був перекручений вузол плоті. Нижня губа похилилася, як побита пасербиця, верхня — закопилилась і відкривала зуби. Плоть проорали п’ять глибоких рівчаків — наче обличчя жінки було глиною і хтось схопив цю глину рукою та стиснув. І все це страхіття обрамлювали прекрасні пшенично-золоті кучері.

— Що може до такого спричинити?

— Уявлення не маю.

— Любов, — шепнула жінка, і на її скалічених вустах скипіла слина. — Тільки любов.

— Наєв, — завела була Мія. — Твої рани…

— Кепські.

— Ну хорошими їх точно не назвеш.

— Відвезіть Наєв до Церкви. Їй ще багато треба зробити перед тим, як постати перед Благословенною Велителькою.

— Нам до гір ще два обороти їхати, — промовив Трік. — Може, і більше. Та навіть якщо ми туди дістанемося, ти не в тому стані, аби лізти вгору.

Жінка захрипіла й закашлялась кров’ю. Вона торкнулася шиї, смикнула за шкіряний шнурочок, витягнула з-під одягу сріблистий фіал. Підхопилася сісти, застогнала від нестерпного болю. Мія спробувала вкласти її на місце.

— Тобі не треба…

— Руки геть від неї! — прогарчала Наєв. — Допоможіть їй устати. Перетягніть її, — вона змахнула рукою в кінець фургона. — Подалі від крові, туди, де дерево чисте.

Мія поняття зеленого не мала, чого та хоче, але підкорилася й поволокла жінку із загуслої калюжі до задньої частини фургона. І там жінка зубами відкоркувала фіал та вихлюпнула його вміст на ще чисті дошки.

Знову кров.

Ясно-червона, наче зі свіжої рани. Мія насупилась, а Пан Добрик тим часом згорнувся в неї на плечі й уважно визирав крізь волосся дівчини. Коли Наєв занурила пальці в калюжку, кіт, що був тінню, доклав усіх зусиль, щоб замуркотіти, і спиною Мії від цього сироти забігали.

— …цікаво…

Та ж Наєв пише — зрозуміла Мія. Наче калюжка — то глиняна табличка, а її палець — це пензлик. Літери були ісіїрськими: дівчина впізнала писемність завдяки своїм урокам, але сам ритуал…

— Це ж криваві чари, — видихнула вона.

Неможливо. Ісіїрська магія зникла, коли впала імперія. Ніхто не бачив справжніх кровочарів у дії вже…

— Звідки ти знаєш, як це робити? Це мистецтво вимерло сотні років тому.

— Не все мертве направду померло, — проскреготіла Наєв. — Матір бере… тільки те, чого потребує.

Жінка перекотилася на спину й затиснула пошматований живіт.

— Скачіть до гір… до найзвичайнішої з усіх. — Мія могла присягнутися, що бачить на очах жінки сльози. — Не треба допомагати їй, дівчино. Треба облишити милосердя. Якщо Благословенна Велителька… забере її, так і мусить бути. Та не треба помагати Наєв на її шляху. Вона почула?

— Я почула.

Наєв схопила її за руку. Стиснула. І знову поринула в пітьму.

Мія перев’язала рани як могла, занурюючи руки в закипілу кров по зап’ястки, витягнула свій плащ із Паскудиних в’юків (кінь намагався її вкусити), згорнула той плащ і поклала Наєв під голову за подушку. Дівчина сіла поруч із Тріком на передку й подивилася на гори, що розстелилися перед ними. Вервечка чорних піків тягнулася з півночі на південь, деякі з них були доста високими, аби вершини їхні вкривав сніг. Одна з вигляду майже нагадувала насуплене обличчя, точнісінько як Наєв і казала. Інший довгий відріг міг бути тією зруйнованою стіною, про яку жінка згадувала. А поряд зі скелею, що схожа була на сумного стариганя, Мія помітила пік, що вповні відповідав опису.

Та гора була абсолютно звичайнісінькою — нагадувала будь-яку солідну скелю з доісторичного граніту. Не доста висока, щоб верхівка її вкрилася кригою, не настільки цікава, щоб викликати порівняння з обличчями чи фігурами. Просто купа стародавнього каміння посеред криваво-червоної пустелі. Такого штибу гора, на яку ви вдруге й не глянете.

— Ось воно, — сказав Трік, вказуючи на скелю.

— Ага.

— А можна ж було подумати, що вони оберуть щось цікавіше.

— Гадаю, у тім і річ. Коли хтось шукає сховок найманих убивць, то навряд чи почне з найнуднішої гори на всьому світі.

Трік кивнув. Обдарував її усмішкою.

— Мудро, Бліда Донько.

— Не страшися, доне Тріку, — усміхнулась вона навзаєм. — Я не загорджуся.

Отак їхали вони впродовж наступних двох оборотів: Трік на передку, Мія побіля Наєв. Вона змочувала шмату й зволожувала понівечені вуста жінки, чудуючись, хто чи що могло настільки спотворити обличчя. Наєв гарячково балакала, зверталася до привида, просила зачекати. Одного разу потягнулася вперед, наче хотіла когось попестити. А коли зробила це, губи в неї скривилися в лячній подобі усмішки. Пан Добрик постійно перебував поруч з нею.

І муркотів.

Квіточка й Паскуда геть знеможилися, і Мія боялася, що хтось із коней може будь-якої миті закульгати. Це було жорстоко (навіть коли про Паскуду йшлося) — змушувати їх отак даремно бігти поряд з фургоном. Трік з Мією точку неповернення вже минули: вони або дістануться Багряної Церкви, або помруть. Дівчина бачила, як на крутих схилах пагорбів тиняються дикі коні, і припустила, що десь там може бути вода. І тому знехочу вирішила відпустити цих двох.

Схоже, Тріка це засмутило, але він розумів, що це правильне рішення. Вони спинили фургон, хлопець відв’язав Квіточку й дав коню напитися зі свого міха. З любов’ю погладив жеребця по шиї й тихенько прошепотів:

— Ти був відданим другом. І, певно, зможеш знайти собі нового. Стережися кракенів.

Хлопець ляснув коня по крупу, і той помчав чвалом уздовж відрога на схід. Мія відв’язала Паскуду. Кінь непривітно зиркав на неї навіть тоді, коли вона спорожнила в його горлянку всенький міх. Дівчина дістала з в’юка останню грудку цукру й простягнула жеребцеві долоню.

— Ти це заслужив. Думаю, тепер можеш повернутися до Останньої Надії, якщо схочеш.

Жеребець опустив голову та обережно підхопив цукор з її долоні. Тихенько заіржав, струсив гривою і ткнувся носом Мії в плече. Дівчина усміхнулася, погладила його по морді, а Паскуда роззявив рота й з усією силою вкусив її якраз над лівою груддю.

— Ах ти ж син без…

Кінь стрілою летів крізь пустища, поки Мія підстрибувала, притискала руки до грудей і проклинала жеребця в ім’я Троєсонця, Чотирьох Доньок і всіх, хто тільки чує її цієї миті. Паскуда поскакав слідом за Квіточкою на схід і зник у куряві.

— Можу поцілувати, щоб швидше загоїлось, якщо схочеш, — усміхнувся Трік.

— Ой, та від’їбися! — різко видихнула Мія, заскочила до фургона й ляпнулася на підлогу.

Пальці, якими вона торкнулася місця укусу, вкрилися кров’ю, а коли вона зазирнула під сорочку, шкірою вже розлився синець. Уперше в житті Мія подякувала Донькам, що не виросла вищою. І аж засичала, коли в її тіні розсміявся Пан Добрик.

— Який же він таки паскуда…

Стан Наєв стрімко погіршувався, і дозволити собі спинятися вони вже не могли. Мія боялася, що ще один оборот жінка не переживе, а перший день септима вже завтра. Якщо вони не знайдуть Церкву найближчим часом, її вже можна буде взагалі не шукати. Вони наблизились до підніжжя, тепер гори обіймали їх, наче руки коханця. Мія читала, що порох-мари найчастіше гніздяться там, де вітри дмуть найсильніше, і вона старанно дослухалася крізь шерехливий легіт, вишукуючи промовистий сміх.

Кров на підлозі фургона загусла, тепер її вкривали мухи. Мія старанно відганяла комах від живота Наєв, хоча й знала: жінка вже при смерті. Непохитність Наєв тріснула: у запамороченні жінка постійно стогнала, а коли приходила до тями — просто кричала, поки знову не знепритомніє. Вона якраз верещала, коли Трік різко спинив фургон. Мія здивувалася цій зупинці після кількох оборотів скачки й спитала хрипким від виснаження голосом:

— Чому ми зупинилися?

— Може, тобі під силу прикрутити до цих плювальниць ходячих крила, — Трік вказав на сердитих верблюдів, — бо інакше нікуди ми вже не заїдемо.

Найзвичайніша гора здійнялася перед верблюжим караваном неприступно гострими стрімчаками. Мія роззирнулася, та не побачила нічого й нікого незвичайного. Вона нахилилася, схопила Наєв за плече й гукнула, перекрикуючи жінчині волання:

— А далі нам куди?

Жінка скрутилася клубочком і пробелькотіла якусь нісенітницю, дряпаючи пальцями пошматований живіт. Трік зліз із передка та з похмурим виглядом став поруч з Мією. Навколо стояв всюдисущий сморід людських випорожнень та зогнилої крові. Спостерігати за цією агонією не ставало жодних сил.

— Міє…

— Мені треба покурити, — прогарчала дівчина.

Вона вилізла з фургона, Трік зістрибнув також, став поруч і дивився, як дівчина підпалює сигарилу. Пальці в неї вкривала підсохла кров. Наєв сміялася й гатила потилицею по долівці фургона.

— Ми мусимо покласти цьому край, — промовив Трік. — Це ж милосердя.

— Вона сказала, щоб ми того не робили.

— Міє, у неї вже агонія. Чорна Матір, та дослухайся до неї.

— Знаю я! Я вчоробороту хотіла була, а вона попросила цього не робити.

— То ти просто радо залишиш її отак — помирати з криками?

— Я тобі, бля, радісною здаюся?

— Гаразд, то що нам тепер робити? Ось вона — найзвичайнісінька гора на всі околиці, якщо мене очі не обманюють. Щось я тут жодної дзвіниці не бачу, а ти? Чи ми просто кружлятимемо навколо, поки від спраги не сконаємо?

— Я не більше за твоє знаю. Але Наєв сказала, щоб ми їхали сюди. Оті кровочари — то ж не якась бісова забавка. Хтось взнає, що ми тут.

— Ну та, їбучі порох-мари! Її крики на кілька миль чутно!

— То це милосердя тебе веде чи страх, доне Тріку?

— Нічого я не боюся, — загарчав юнак.

— Пан Добрик здатен відчути, як від тебе страхом штиняє. І я також.

— А щоб ти в Пащу провалилась, — засичав він і витягнув ножа. — Я кладу цьому край — просто зараз.

— Стій, — Мія схопила хлопця за руку. — Не роби цього.

— Ану відпусти мене! — Трік ляснув її по пальцях.

Рука Мії кинулась до її стилета, Трікова — до ятагана. Навколо дівчини спалахнули тіні, від скель потягнулися довгі щупальця, що звивалися під лише їм чутну мелодію.

— Вона наша єдина можливість відшукати Церкву, — сказала Мія. — Це ж я винна, що її той кракен дістав. І вона попросила мене не вбивати її.

— Та в такому стані вона навіть власні штанці, щоб посцяти, знайти не зможе. І я їй нічого не обіцяв.

— Не здумай витягати цю шаблю, доне Тріку. Бо для нас обох справи кепсько скінчаться.

— Я одразу зрозумів, що ти з холоднокровних, Міє Корвере, — хлопець похитав головою. — Просто не розумів, що аж настільки. Де ти сховала серце, яке мусила б у грудях мати?

— Якщо продовжиш, я тобі твоє серце згодую, мудак.

— Я, може, і мудак, — різко промовив Трік. — Але це ти тут — людина, що вирішила пизданутою кожного обороту свого життя лишатися.

Мія з посмішкою витягнула кинджал.

— Це найприємніші слова з усіх, що я від тебе чула.

Трік оголив ятаган, його гарні горіхові очі знайшли її погляд. У тому погляді кипіли гнів та розгубленість. Це густе місиво заполонило її голову, заглушуючи здоровий глузд, що волав десь на задвірках. Дівчина усвідомила, що їй кортить убити цього хлопця. Розпанахати його від живота до горлянки й умити руки в його тельбухах. Занурити ті руки по лікоть і розмалювати собі вуста та груди його кров’ю. Стегна в неї від цієї думки аж засудомило. Дихання пришвидшилося, коли вона притиснула руку до міжніжжя, потяг до вбивства та хіть змішалися в неї в голові, аж тут Пан Добрик шепнув з її тіні:

— …це не ти…

— Геть, — просичала вона. — Забирайся до Пащі, демоне.

— …це не твої думки…

Трік метнувся вперед: очі вузькі, як леза, жили на горлі напнулися. Він важко дихав, зіниці розширилися. Мія глянула йому нижче талії й побачила, що в нього так стверділо, що аж бриджі напнулися, і від цієї думки в дівчини пришвидшилося дихання. Вона зморгнула піт, що заливав очі, й уявила, як її кинджал занурюється й вислизає з його грудей, а його — з її, як вона відчуває присмак заліза на його язиці…

— Це неправильно… — видихнула вона.

Трік стрімко атакував, широкий замах пройшов у неї над головою, та Мія встигла ухилитися. Вона прицілилася, щоб копнути його в промежину, поцілила хлопцеві в коліно, яке той встиг виставити, і на мить відчула спокусу й самій просто взяти та впасти навколішки. Штрикнула хлопця в незахищений живіт, знаючи, що це неправильно, це неправильно, останньої миті змінила напрямок удару й відкотилася вбік, поки він знову замахнувся в неї над головою. Хлопець шкірився, наче божевілець, і їй теж раптом стало смішно. Вона намагалася стримати регіт, намагалася пересилити бажання вбити його, трахнути його, зробити те й інше водночас, лежати, відчуваючи його всередині, поки вони прохромлюють одне одного ножами, кусають та на смерть стікають кров’ю в піску.

— Тріку, спинися, — хапнула вона ротом повітря.

— Ходи сюди…

Груди здіймаються, руки широко розкинуті, хоча вона вже наблизилася. Задуха. Жадання.

— Щось не те. Усе це неправильно.

— Ходи сюди, — промовив він, ступаючи за нею по піску, клинки здійнялися вище.

— …це все несправжнє…

Дівчина затрусила головою й змигнула, намагаючись позбутися скалок в очах.

— …ти — мія корвере… — сказав Пан Добрик. — …згадай…

Вона простягнула руку, тінь її здригнулася, потягнулася подалі від ніг дівчини й поглинула тінь хлопця. Він миттю прилип до піску, а вона відсахнулася, здіймаючи руки вгору, наче уникаючи удару. Ніж обтяжував її руку, тягнув її назад, розум заполонив потяг занурити ніж у нього, поки він занурює свій у неї, але ж ні, НІ, це не вона (це не я), і з відчайдушним скриком вона відкинула свій кинджал убік.

Вона впала навколішки, ляпнулася на живіт і міцно стулила повіки. Відчула пісок на зубах, метляючи головою, намагаючись притлумити хіть та потяг до вбивства, зосередитися на думці, яку їй подарував Пан Добрик, вчепитися за ту думку, як потопельник за соломинку.

— Я Мія Корвере, — видихнула вона. — Я Мія Корвере.

Неквапні оплески.

Мія здійняла голову, відчуваючи, як неприємний звук лунає в неї в голові. Побачила, що її оточили постаті: тіла закутані в червоні, як пустеля, шати, обличчя прикриті. Їх було з десяток, і зібралися вони навколо худорлявого чоловіка з кривою шаблею на поясі. Руків’я шаблі прикрашали візерунки, що нагадували людські фігури з котячими головами — чоловічі й жіночі, оголені й переплетені. Клинок було зроблено з ісіїрської чорнокриці[45].

— Міє? — промовив Трік — нарешті своїм звичним голосом.

З того свого пісочного гніздечка Мія глянула на чоловіка, який плескав у долоні. Він мав гарну статуру, а обличчям принадний був, як п’ятерик демонів. Волосся кучеряве, темне, дещо шпакувате. З лиця здавалося, що йому трохи за тридцять, але крізь глибокий погляд густо-карих очей прозирали значно більші літа. У куточках вуст тинялася напівпосмішка, неначе збиралася поцупити срібне начиння зі столу.

— Браво, — мовив чоловік. — Я з часів володаря Кассія не бачив, щоб хтось так добре опирався Розбрату.

Варто було чоловікові ступити вперед, й інші тієї ж миті заворушилися. Почали розвантажувати фургон, розпрягати потомлених верблюдів. Четверо підняли Наєв на ношах та понесли її до стрімчака. Мотузок Мія не помітила. Не помітила й…

— Як тебе звати?

— Мія, вчителю. Мія Корвере.

— І хто твій шахід?

— Меркуріо з Богодола.

— О, Меркуріо нарешті зважився відправити до Церкви Різників ще одне ягнятко? — чоловік простягнув руку. — Цікаво.

Дівчина прийняла запропоновану допомогу, і чоловік підняв її на ноги. У роті в неї пересохло, серце калатало. Відлуння кровожерливості й жаги співало в її венах.

— А ти Трік, — чоловік з усмішкою розвернувся до хлопця. — Той, хто несе кров, але не ім’я клану Трьох Зміїв. Учень Адіїри.

Трік повільно кивнув, відкидаючи волосся з очей:

— Ага.

— А я Мишолов, служник Велительки нашої благословенного смертовбивства й Шахід Кишень у Церкві її Багряній. — Короткий уклін. — Гадаю, ви дещо для нас маєте.

Питання мечем повисло в Мії над головою. Тисяча оборотів. Безсонні безночі, скривавлені пальці, отрута на руках. Зламані кістки, запеклі сльози, одна брехня за іншою. Усе, що вона робила, усе, що вона втрачала, — усе це вело її сюди.

Мія потягнулася до гамана із зубами, що висів у неї на поясі.

І шлунок її перетворився на кригу.

— Ні, — видихнула вона.

Вона обмацала пасок, туніку, й очі її розширилися в нападі паніки, коли вона зрозуміла…

— Моя десятина! Вона зникла!

— Ой леле, — промовив Мишолов.

— Але ж вона щойно була тут!

Мія кинулася обшукувати пісок навколо, боячись, що вронила гаман під час боротьби з Тріком. Порпалася в куряві, а на очах виступили сльози. Пан Добрик здіймався й крутився в темряві її тіні, але навіть йому було несила повністю подужати цей жах — цю думку, що все, все було намарно… Дівчина повзала в куряві, кусала губи, сплутане волосся застило очі й…

Клац-клац.

Мія здійняла погляд. Побачила знайомий гаман з ягнячої шкіри. Між гнучкими пальцями.

А ще — посмішку Мишолова.

— Треба бути обачливішою, ягняточко. Шахід Кишень, я ж казав.

Мія підвелася й з гарчанням схопила гаманець. Розкрила його, злічила зуби, стиснула їх у блідому кулаці. Вона глянула на чоловіка, і на якусь мить місце жаху заступив гнів. Довелося переборювати жагу додати до колекції ще і його зуби.

— Як бездушно, — сказала вона.

Чоловік посміхнувся ширше, і в куточках тих древніх очей промайнув сум.

— Ласкаво просимо до Багряної Церкви.

СПАСІННЯ

— Дві залізяки та дванадцять мідяків, — каркнув хлопчик. — Сьогодні, як королі, повечеряємо. Або королеви. Або так, або інак.

— Що таке? — глузливо промовила замурзана дівчинка, яка стояла поруч. — Хочеш сказати, що нас на Тирановому Ряду розіпнуть? Я б ліпше, як консул, поїла, якщо тобі однаково.

— Сеструхо, дівчатам консулами бути зась.

— Це ж не значить, що я не можу по-консульському поїсти.

Троє безпритульних шибеників присіли навпочіпки в провулку, що простягнувся не так уже й далеко від ринкової метушні, обіч них стояв кошик із черствими пляцками. Одним з них був отой хлопчина зі спритними пальцями, що зіштовхнувся з Мією на ринковій площі. Друга — дівчинка з брудним білявим волоссям та босими ногами. А третім був трохи старший хлопчик — худий як тріска та прикрий на вигляд. Дітлашня мала на собі пошарпаний одяг, але в старшого з хлопців талію обвивав гарний пасок з ножами. Перед ними лежали результати вранішньої праці: пригорща монет та срібна ворона з бурштиновими оченятами.

— Це моє, — сказала Мія з-за їхніх спин.

Тріо хутко попідводилося та розвернулося до викривачки. Мія стояла на краю провулка, вперши руки в боки. Старший хлопець витягнув ножа.

— Поверніть її мені негайно, — мовила Мія.

— Або що? — спитав хлопець, здіймаючи зброю.

— Або я покличу люмінатіїв. Вони вам руки повідрубують, а самих вас у Хорі втоплять, і це якщо пощастить. А як ні — відправлять на Філософський Камінь.

Тріо глумливо розреготалося.

Чорнява в Мії під ногами забрижилась. Страх, що ховався в серці дівчинки, зник без сліду. Вона схрестила руки, випнула груди, примружила очі й заговорила голосом, що її власний не вельми й нагадував.

— Поверніть. Мені. Брошку.

— Та від’їбися, мала хвойдо, — промовив старший хлопець.

Чоло дівчинки потемніло від гніву.

— Хвойда?

— Ріж її, Заточко, — сказав молодший хлопчик. — Виріж у ній нову дірку.

Мія побуряковіла й перевела погляд на першого хлопця.

— Тебе Заточкою звуть? А, то тому, що ножі маєш, еге? — вона кинула короткий погляд на молодшого. — А ти тоді Блоха? — І до дівчинки: — Дай вгадаю, Черва[46]?

— Ач розумаха яка, — сказала білявка. Вона легко ступила до Мії, розмахнулась кулаком і засадила Мії в живіт.

Дівчинка впала навколішки, і повітря з вологим кахиканням полишило її легені. Засліплена Мія змигувала, трималася за живіт і щосили намагалася не виблювати. Усередині неї здіймався подив. Подив і лють.

Ніхто й ніколи її не бив.

Ніхто не насмілювався.

Там, у Хребті, вона багато разів бачила, як її матінка гострим язичком іншим дошкуляє. Бачила, як дона Корвере перетворює чоловіків на заїкуватих бовдурів, доводить жінок до сліз. Мія добре це затямила. Та правила гри передбачали, що ображені й собі можуть шпилькою відпарирувати, але ж не кидатися й не бити її, наче якісь бандити з простолюду у вуличній бі…

— А… — видихнула Мія. — Усе правильно.

Заточка перейшов провулок і копнув Мію чоботом по ребрах. Білявка (Мія й далі подумки звала її Червою) радісно усміхалася, коли Мію на порожній шлунок вивернуло. Заточка повернувся до молодшого хлопчика та вказав на їхню здобич:

— Збирайте це й вшивайтесь. А мені ще тре…

Заточка відчув, як у його бриджі запірнуло щось гостре й смертельно холодне. Він подивився вниз, побачив стилет, що коле його в найніжніші місця, побачив маленький кулачок, що той стилет стискає. Мія охопила його рукою за талію та притиснула материн кинджал до хлопцевої промежини, а ворона на його руків’ї спостерігала за Заточкою бурштиновими очиськами. Шепіт дівчинки був тихим і вбивчим.

— Хвойда, кажеш?

Якби це, люб’язне панство, була казочка, а Мія — її героїнею, то Заточка запевне побачив би тінь убивці, якою вона колись стане, і негайно відступився б із трепетом. Та, по правді, хлопець на зріст був вищим на два фути й важив на вісімдесят фунтів більше. І коли він дивився на дівчинку, що чіплялася за нього, то бачив не найстрахітливішу найману вбивцю в усій республіці, а якусь дрібноту, яка навіть не знає, як ножа в руках правильно тримати. А обличчя в неї так близько до його ліктя притулилося, що одного доброго штурханця стане, аби її подалі відкинути.

То Заточка і штурхнув. І Мію не так відкинуло, як у політ відправило.

Вона приземлилася в болото, затискаючи руками зламаний ніс, сльози болю її майже засліпили. Молодший хлопчик (Мія й далі подумки звала його Блохою) з круглими очима підняв кинджал дони Корвере, що лежав на землі.

— Доньки Божі, зирте!

— Ану кинь.

Хлопчик кинув кинджал руків’ям уперед. Заточка спіймав клинок і жадібно подивився на тонку роботу.

— Яйки Аа, це ж справжня смертекість…

Блоха міцно копнув Мію по ребрах:

— Звідки така курва могла?..

На хлопцеве плече опустилася зморшкувата долоня й швиргонула його об стіну. Чиєсь коліно привіталося з його промежиною, а сучкуватий ціпок припросив щелепу до танцю[47]. І після удару обома кулаками по потилиці він упав на землю, обливаючись кров’ю.

Над хлопцем височів Старий Меркуріо в шинелі з вичиненої шкіри і тримав у кощавій руці ціпок. Він примружив зимні блакитні очі й роззирнувся навкруги, побачив заюшену кров’ю дівчинку, що розтягнулася на землі. Чоловік глянув на Заточку, і зуби його оголилися у вишкірі.

— А в що це ви тут бавитесь? У копайла-вибивайла? — він прицілився важким чоботом і вгатив юного Блоху по ребрах. А за винагороду отримав хворобливий хрускіт. — Не проти, якщо приєднаюся?

Заточка шалено глянув на старого, перевів погляд на свого скривавленого товариша. З брудною лайкою зважив на долоні кинджал дони Корвере й метнув його в голову Меркуріо.

Кидок був гарний. Точнісінько поміж очі цілив. Та, замість того щоб померти, старигань вихопив кинджал з повітря — хутко, як ото сморід на берегах Ружевої річки шириться[48]. Меркуріо сховав стилет під шинель, підхопив свій ціпок і з різким лясканням витягнув з нього довгий клинок зі смертекості. Старий змахом меча відсалютував Заточці й Черві.

— Еге, то ми за ліїсянськими правилами граємо? По-старомодному? Гаразд, тоді все по-чесному.

Заточка та Черва панічно перезирнулися. І не прохопившись ні слівцем, парочка розвернулася й чкурнула геть із провулка. Непритомного бідолаху Блоху лишили валятися в багні.

Мія стояла навкарачки. Її щоки вкривали сльози й кров. Ніс перетворився на розпухле й пульсуюче червоне місиво. Вона не могла до ладу бачити. І думати теж не могла.

— Я ж тобі казав, що від тієї брошки самий клопіт матимеш, — пробуркотів Меркуріо. — Навчися краще слухати, мала.

Мія відчула, як у неї пече в грудях. Коле в очах. Інше дитя з лементом попросилося б до матері. З ревом проголосило, що життя несправедливе. Та натомість увесь той гнів, усі приниження, згадки про батькову смерть, про материн арешт, про жорстокість, про спробу її вбити, до яких зверху додалися ще й пограбування та ця вулична бійка, де вона опинилася не на переможному боці, — усе це запалило її зсередини, наче вуглинка — багаття, і спалахнуло ясним шаленим полум’ям.

— Не називайте мене «мала», — виплюнула Мія, змахуючи сльози з очей. Вона майже підвелася, спираючись на стіну, але знову завалилася на спину. — Я дочка юстиція. Первістка одного з дванадцяти шляхетних домів. Я Мія Корвере, хай вам грець!

— А, та я знаю, хто ти, — промовив старигань. — Питання в тому, хто ще це знає?

— Що?

— Хто ще знає, що ти Царетворцеве чадонько, панусю?

— Ніхто, — огризнулась Мія. — Я нікому не казала. І панусею мене теж не звіть.

Гмикання.

— То не така вже дурна, як я був подумав.

Старий роззирнувся провулком. Кинув погляд на ринкову площу. І нарешті — на заюшену кров’ю дівчинку в себе під ногами. І з чимось, що дуже нагадувало зітхання, він запропонував їй руку.

— Нумо, Воронятко. Давай поправимо тобі дзьобика.

Мія провела рукою по вустах — і ту вкрило кров’ю.

— Пане, але я вас геть не знаю, — сказала вона. — А довіряю вам ще менше.

— Оце я вперше чую, щоб ти щось розумне сказала. Та якби я хотів, щоб ти померла, я б тебе просто самотою полишив. Бо на самоті ти тут і до безночі не дожила б.

Мія завмерла, в її очах ясно світилася недовіра.

— Я чай маю, — зітхнув Меркуріо. — І торт.

Дівчинка затисла буркотливий живіт обома руками.

— А що за торт?

— Безплатний.

Мія закопилила губи. Облизала їх, відчула присмак крові.

— Мій улюблений.

І вона потисла стариганеві руку.

— А я сказав, що не буду це вдягати! — проревів Трік.

— Даруй, — промовив Мишолов. — У тебе склалося враження, що я про щось прошу?

Там, біля підніжжя найзвичайнішої гори, Мія докладала всіх зусиль, аби лишатися незворушною. Служителі зібралися перед стрімчаком, кожен з них ніс оберемок упряжі чи вів на прив’язі потомленого верблюда. Мишолов тримав у руках дві пов’язки й наполягав, щоб Мія та Трік зав’язали собі очі. З якоїсь непоясненної причини Тріка ця пропозиція розлютила. Мія майже бачила, як у двеймерця волосся сторчма на потилиці піднялося.

Хоча сама вона більше не відчувала післясмаку того дивного коктейлю з люті та хіті, який ще нещодавно її переповнював, Мія подумала, що, можливо, її друг ще не позбувся того впливу. Вона повернулась до Мишолова.

— Шахіде, коли ми з’явилися, наш розум нас не слухався…

— Розбрат. Чари, які на Тиху Гору наклали віки тому.

— Вони ще впливають на нього.

— Ні. Закляття віднаджує тих, хто з’явився біля Церкви… непроханими. Нині вам тут раді. Якщо ви надінете пов’язки.

— Ми їй життя врятували, — Трік вказав на Наєв. — А ви й досі нам не довіряєте?

Мишолов заклав пальці за пасок і посміхнувся отією своєю срібною посмішкою. Голос мав м’який, наче золоте вино з «Дванадцяти барил»[49].

— Ви ж іще живі, чи не так?

— Тріку, та яка різниця? — спитала Мія. — Просто візьми й надінь.

— Я жодну пов’язку на себе не начеплю.

— Але ж ми зайшли так далеко…

— А ще далі не потрапите, — додав Мишолов. — Якщо очі не зав’яжете.

Трік із сердитим поглядом схрестив руки на грудях:

— Ні.

Мія зітхнула й розчесала пальцями розпатлану гривку.

— Шахіде Мишолове, чи можу я потеревенити хвильку з моїм ученим колегою?

— Тільки хутчіш, — сказав шахід. — Якщо Наєв помре просто при порозі, промовець Марій тому не зрадіє. Якщо Велителька наша її прибере, це буде на вашій совісті.

Мія зачудувалася, про що це шахід розводиться: рани, що залишив кракен, були смертельними, Наєв уже мертвячка. І все ж вона взяла Тріка за руку та потягнула його по грудкуватому підніжжю. Коли їх уже не могли почути, вона повернулася до хлопця, і сумнозвісний норов почав брати гору.

— Зуби й Паща, та що з тобою таке?

— Я не хочу цього робити. Я собі краще горлянку переріжу.

— Та вони тобі з цим допоможуть, якщо ти й далі так чинитимеш!

— Хай спробують.

— Отак у них усе заведено, то так воно все й робиться! Ти хоч розумієш, що ми сюди ішли? Ми ж аколіти! Найнезначніша дрібнота! Або ми це робимо, або вони з нами щось зроблять.

— Я пов’язку не надіну.

— Тоді тебе не пустять до Церкви.

— Та в Пащу ту Церкву!

Мія насупилася й похиталася на п’ятах.

— …він злякався… — шепнув з її тіні Пан Добрик.

— Ану стули пельку, гівно чорносерде, — різко промовив Трік.

— Тріку, чого ти боїшся?

Пан Добрик шморгнув не-носом та блимнув не-очима.

— …темряви…

— Стули пельку! — заволав Трік.

Мія змигнула, її обличчям розповзлася недовіра.

— Ти ж не серйозно…

— …даруйте, мене не попередили, що мені доручили працювати за клоуна…

Мія спробувала перехопити Тріків погляд, та хлопець похмуро роздивлявся власні ноги.

— Тріку, ти оце мені й справді кажеш, що прийшов, аби вчитися поміж найстрахітливіших душогубів у всій республіці, а сам боїшся триклятої темряви?

Трік уже зібрався знову заволати, та слова померли в нього в роті. Зуби стиснуті, кулаки — теж, незграбні татуювання ворушаться, коли він хмуриться.

— То не в бісовій темряві справа, — тихо зітхнув. — Просто… коли не можеш бачити. Я…

Він сів на землю й копнув жменю камінців, що полетіли з пагорба вниз.

— Ой, та бісова ковінька…

У грудях Мії здійнялася провина й поховала під собою злість. Вона із зітханням опустилась навколішки обіч двеймерця та співчутливо поклала долоню йому на руку.

— Мені прикро, Тріку. Що сталося?

— Погане, — Трік затулив очі долонею. — Просто… погане.

Вона взяла його за руку й стиснула, різко усвідомлюючи, як сильно їй почав подобатися цей дивакуватий хлопець. І бачити його отаким, коли він труситься, наче дитина…

— Я можу його забрати, — запропонувала вона.

— Забрати що?

— Твій страх. Ну взагалі-то це Пан Добрик може. Ненадовго. Він його вип’є. Вдихне. Саме це його тут і тримає. Робить сильнішим.

Трік з огидою нахмурився, дивлячись на тіньове створіння.

— Страх?

— Мій він уже багато років п’є, — кивнула Мія. — Май на увазі, не все, не настільки, щоб я здоровий глузд утратила. Але доста, аби я могла почуватися впевнено посеред бійки на ножах чи крадіжки. Він робить мене сильнішою.

— Глупство яке, — спохмурнів Трік. — Якщо він їсть твій страх, ти ніколи не навчишся давати йому раду самотужки. Це ж не сила, це милиці якісь…

— Хай так, але це милиці, які я тобі позичити можу, доне Тріку, — Мія люто подивилася на нього. — То замість того, щоб шпетити мене, я на твоєму місці сказала б «Дякую, Бліда Донько» й потягнула свою сприкрену сраку до Церкви, поки вони нам горлянки не розпанахали й не лишили кракенам на поталу.

Хлопець опустив погляд на їхні стиснуті руки.

— Дякую, Бліда Донько.

Вона підвелася й підняла його. Припрошувати Пана Добрика потреби не було — він просто перетік через ту діляночку, де тіні юні одна на одну накладалися. І негайно ж нутрощі Мії почала жувати тривога, живіт її гризли крижані черви. Та вона щосили чавила їх підборами, поки Трік марширував обіч неї до розколини, де чекав Мишолов.

— А тепер готові? — спитав шахід.

— Готові, — промовив Трік.

Почувши його голос, Мія усміхнулася — він тепер був на октаву нижчим. Хлопець стиснув її пальці, заплющив очі й дозволив Мишолову затягнути пов’язку. Мишолов зав’язав очі Мії, схопив їх за руки та повів крізь розщелину. Вона почула, як пролунало слово — древнє й сповнене міці. А тоді почула камінь: гучний хрускіт та кректіння каміння. Земля здригнулася в неї під ногами, курява здійнялася задушливою завісою. Вона відчула порив вітру, що приніс масний присмак аркімії.

Її долонь торкнулися інші руки, її вели вперед, крізь поорану землю до гладкого каміння. Температура повітря зненацька впала, світло під повіками повільно померкло. Тепер вони були там, де стояла темрява, у череві гори — припустила дівчина. Мишолов вів її за руку, вони підійшли до сходів і стали підніматися вище й вище по все ширшій спіралі. Поворот за поворотом її розум сповнювало м’яке запаморочення, і відчуття напрямку — звідки вони прийшли, куди вони прямують — поступово поблякло. Вгору. Вниз. Ліворуч. Праворуч. Концепції, позбавлені сенсу. Позбавлені спогадів. Дівчина відчула майже непереборне бажання прикликати до себе Пана Добрика, відчути знайомий дотик, без якого вона вже не ладна була уявити свого життя.

І нарешті, коли вже здавалося, що минуло багато годин, Мишолов розтиснув пальці. На якусь мить вона заточилася. Уявила, що стоїть на вершині гори, і все, що на неї чекає, — смертоносне падіння. Щоб відновити рівновагу, вона розкинула руки. Глибоко вдихнула.

— Повернися, — шепнула Мія.

Вона відчула, як не-кіт миттю кинувся до неї, стрибнув на метеликів, що пурхали в неї в животі, й порозривав їх одного за одним. Пов’язку зняли, дівчина змигнула й побачила величезну залу, більшу за нутро найвеличнішого собору. Стіни й підлога були з темного граніту, гладенького, що річкова галька. М’яке аркімічне світло сяяло крізь чудові вітражні вікна, створюючи враження сонячного світла знадвору — хоча насправді вони могли зануритися в гору на милі й милі. Трік стояв поруч і роззирався приміщенням. Велетенські склепінчасті проходи та гігантські кам’яні стовпи утворювали коло, підносячи вгору кам’яні шпилі, напевно, вирізані з плоті самої гори.

— Треленині великі… м’які…

Слово завмерло в хлопця на губах, коли він подивився у центр зали. Мія глянула туди ж і побачила жіночу статую. Її шати кольору чорного дерева всіювало коштовне каміння, що сяяло, наче зірки. Статуя була справжнім колосом, витесаним з осяйно-чорного каменю — вона здіймалася над їхніми головами на сорок футів. На висоті людського зросту в камінь були вкарбовані невеличкі залізні кільця. У руках вона тримала терези та важкий і зловісний на вигляд меч, широкий, наче стовбур дерева, гострий, наче обсидіан. Лице її було прекрасне. Жахливе й зимне. Мія відчула, як у неї хребет сиротами вкрився, коли вона наблизилась, відчуваючи на собі погляд статуї.

— Ласкаво просимо до Зали Жалоби, — промовив Мишолов.

— Хто це?

— Матір, — Мишолов торкнувся очей, вуст, нарешті грудей. — Матір-Паща. Велителька наша благословенного смертовбивства. Нія Всемогутня.

— Але ж вона… прекрасна, — видихнула Мія. — На картинках, які я бачила, вона була чудовиськом.

— Світло сповнене облуди, аколітко. Сонця служать лише тому, щоб засліплювати нас.

Мія блукала величною залою, торкалася спіральних візерунків, викарбуваних на камені. На стінах розмістилися сотні маленьких дверцят, зо два фути, що мостилися одні над одними, немов гробівці у велетенському мавзолеї. У порожнечі зали кроки дівчини лунали дзвонами. Єдиним звуком, який можна було розчути, виявилася тихенька мелодія — наче хорал, що розчинився в повітрі. Гімн був гарним, позбавленим слів, нескінченним. Це місце не було схоже ні на що з того, що вона колись бачила. Не було тут ні вівтарів, ні золотої оздоби, та вперше в житті Мія відчула, що потрапила до… святині.

Пан Добрик шепнув їй у вухо:

— …мені тут подобається…

— А що це за імена, шахіде? — спитав Трік.

Мія змигнула й помітила, що підлога в них під ногами всіянами викарбуваними іменами. Сотнями імен. Тисячами. Вирізаними дрібненькими літерами по полірованому чорному каменю.

— Це імена кожного життя, яке Церква віддала Матері, — чоловік вклонився перед статуєю. — Тут ми вшановуємо тих, кого забрала Паща. Зала Жалоби, як я й казав.

— А гробниці? — спитала Мія, киваючи на стіни.

— Вони прихистили тіла служителів Матері, що возз’єдналися з нею. Разом з тими, чиї життя ми забрали, ми також вшановуємо й тих, хто пав.

— Але на цих гробівцях немає імен, шахіде.

Мишолов увіп’явся в Мію поглядом, примарний хорал ширяв темрявою.

— Матір знає їхні імена, — мовив він нарешті. — А інше не важить.

Мія моргнула. Кинула погляд на статую, що бовваніла над головою. Богиня, яка владарює над цією Церквою. Страхітлива й прекрасна. Непізнавана й могутня.

— Ходімо, — сказав шахід Мишолов. — Ваші покої чекають.

З величної зали він повів їх крізь гостроверху арку. У темряву вели величезні спіральні сходи. Мія пригадала Меркуріо з лозинякою, проклятущі бібліотечні сходи, якими вона бігала вгору й вниз стільки разів, що з підрахунків збилася. Вона усміхнулася цьому спогаду й навіть подякувала старому за таку вправу, коли долала сходи легкими довгими кроками.

Отак вони піднімалися, Шахід Кишень слідував за ними, мовчазний, як моровиця.

— Чорна Матінко, — засапався Трік. — Їм треба було це Багряними Сходами назвати…

— З тобою все гаразд? — шепнула вона. — Пан Добрик допоміг?

— Еге. Це було… — хлопець струсив головою. — Наче всередину дивишся й саму крицю бачиш… Я отак ніколи не почувався. Оце так милиці. Мабуть, темряником бути — неймовірна штука.

Зі сходів вони пошкандибали до довгого коридору. Гострі арки заступили чорні спіральні візерунки на темних стінах. Шахід Мишолов спинився біля дерев’яних дверей і рвучко їх прочинив. Мія зазирнула до великої кімнати з меблями темного дерева та величезним ліжком, вкритим пишним сірим хутром. Побачивши це ліжко, вона відчула, як усе її тіло розболілося. Востаннє вона спала щонайменше дві безночі тому…

— Твої покої, аколітко Міє, — сказав Мишолов.

— А де я буду? — спитав Трік.

— Далі по коридору. Інші аколіти вже влаштувалися, ви двоє останніми прибули.

— А скільки їх тут? — спитала Мія.

— Майже тридцятеро. Не терпиться побачити, хто з них із заліза, а хто — зі скла.

Трік кивнув на прощання і пішов по коридору слідом за Мишоловом. Мія ступила досередини й впустила свій багаж на долівку біля дверей. Звичка змусила її обшукати кожен закуток, кожну шухляду та замкову шпарину. Закінчила вона на тому, що зазирнула під ліжко, і лише потім впала на нього. Поміркувала трохи, чи треба знімати чоботи, і вирішила, що вона надто втомилася, аби таким себе напружувати. Завалилася на подушки й заснула міцніше, ніж будь-коли.

Кіт із тіней видерся на узголів’я й дивився її сни.

Розбудив її холодний шепіт Пана Добрика у вусі.

— …хтось наближається…

Очі дівчини розплющилися, вона сіла й почула тихенький стукіт у двері. Мія витягнула кинджал та відкинула волосся із закислих очей. На якусь мить дівчина забула, де вона. Знову у своїй старій кімнаті над крамничкою Меркуріо? Знову в Ребрах, поруч з нею спить малюк-братик, а батьки — у сусідній кімнаті…

Ні.

Не дивись…

Дівчина непевно промовила:

— Увійдіть?

Двері тихо прочинилися, і до кімнати зайшла запнута в чорні шати фігура. Вона перейшла через кімнату й спинилася за крок від ліжка. Мія обережно здійняла кинджал.

— Ти або кімнатою помилилася, або дівчиною…

Непрохана гостя здійняла руки. Вона відкинула каптур, і Мія побачила пшенично-золоті локони та знайомі очі, що дивилися з-над чорної вуалі.

— Наєв?

Але ж такого бути не могло. Оті кракенові гаки жінчині кишки на стрічки пошматували. Після того як вона на сонці два обороти гнила, кров Наєв мусила б повнитися отрутою. Як в ім’я Матері-Пащі вона навіть живою лишилася, не кажучи вже про те, аби ходити й розмовляти?

— Ти ж мусила померти…

— Мусила. Та не померла, — струнка жінка вклонилася. — Завдяки їй.

Мія похитала головою.

— Ти мені подяку не заборгувала.

— Більше за подяку. Вона ризикувала своїм життям, щоб Наєв урятувати. Наєв цього не забуде.

Коли Наєв витягнула ножа, схованого в рукаві, Мія відсахнулася, а Пан Добрик у її затінку аж роздувся. Та жінка провела ножем по власній долоні, кров виступила з порізу й бризнула на підлогу.

— Вона врятувала життя Наєв, — промовила жінка. — І тепер Наєв мусить за це розплатитись. На крові своїй, перед очима Матері-Ночі, Наєв у цьому присягається.

— Але тобі не треба цього робити…

— Уже зроблено.

Наєв нахилилася й почала розстібати Міїні чоботи. Мія верескнула й сховала ноги під себе. Жінка потягнулася до зав’язок на сорочці дівчини, але та різко відкинула чужі руки й позадкувала по ліжку до узголів’я, здіймаючи долоні.

— Так, послухай…

— Вона має роздягнутися.

— Ти й справді помилилася дівчиною. І більшість людей спочатку випити запропонують.

Наєв уперла руки в боки.

— Перед зустріччю з кліром вона мусить омитися. Якщо Наєв дозволено говорити прямо, від неї штиняє конями й екскрементами, її волосся жирніше за ліїсянський пиріг, і вона вся вимащена підсохлою кров’ю. Якщо вона бажає похреститися у вірні Благословенної Велительки, маючи вигляд двеймерського дикуна, Наєв пропонує зберегти зусилля й просто ступити вниз із краю Небесного Олтаря.

— Чекай… — змигнула Мія. — Ти сказала «митися»?

— Наєв таке сказала.

— Водою? — Мія підвелася навколішки й притиснула руки до грудей. — І мило є?

Жінка кивнула:

— П’ять сортів.

— Зуби й Паща, — проказала Мія, розшнуровуючи сорочку. — Зрештою ти дівчиною аж ніяк не помилилася.

Темні фігури, що зібралися перед очима кам’яної богині, заливало безбарвне світло.

Відколи Мія з’явилася на Тихій Горі, минуло вже дванадцять годин. Чотири — відколи вона прокинулася. Двадцять сім хвилин — відколи вона витягнула себе з купелі й поволочилась до Зали Жалоби, залишивши на поверхні води таку піняву бруду й крові, що вона могла й сама собою пересуватися, якби їй дали ще кілька оборотів, щоб дозріти.

Шати, які торкалися тіла, були м’якесенькі, волосся дівчини — зібране у вологу косу. Коли вона озирнулася глянути на інших аколітів, від неї повіяло ароматом мила. Усього тих аколітів було двадцять вісім, усі — в невиразно-сірому. Жорстокий на вигляд ітреєць з кулаками-кувалдами. Гнучка дівчина з коротким рудим волоссям — в очах сяє вовчий підступ. Височезний двеймерець зі вкритим татуюваннями обличчям і такими широкими плечима, що на них міг спертися весь світ. Двійко білявих і веснянкуватих ваанців — здається, брат і сестра. Худий хлопець із крижаними блакитними очима, що стояв поряд із Тріком у хвості шеренги, — і то так спокійно, що вона його ледь помітила. Усі приблизно її віку. Усі — суворі, голодні та мовчазні.

Огорнута тінями, Наєв спинилася поряд із Мією. Інші мовчазні фігури в чорних шатах стояли на краю темряви: чоловіки й жінки, що сплели пальці, наче грішники, які в соборі каються.

— Руки, — шепнула Наєв. — У Багряній Церкві вона знайде людей двох ґатунків. Одні йдуть за покликом, роблять приношення… простаки їх убивцями-найманцями звуть, так? Ми звемо їх Клинками.

— Меркуріо мені так і розказував, — кивнула Мія.

— Інші звуться Руками, — вела далі Наєв. — На кожного Клинка припадає двадцять Рук. Вони підтримують порядок у її Домі. Вирішують справи. Їздять по припаси, як Наєв. З кожного набору Клинками стають не більш як чотири аколіти. Ті, хто переживає рік, але не витримує іспиту, стають Руками. Інші просто приходять сюди служити богині як уміють. Не всі здатні вбивати в її ім’я.

Ага. Тільки чотирьом із нас гостроти вистачить.

Мія кивнула, спостерігаючи за постатями в чорних шатах. Примружившись, вона роздивилася крізь темряву, що деякі з них мали на щоках аркімічні позначки рабів. Коли аколіти зібралися перед очима статуї, Руки — і Наєв разом із ними — промовили уривок зі святого письма — й усі читали по пам’яті.

Та, хто є всім і нічим,

Початком, кінцем і всечассям,

Досконала чорнява, Спрагла Пітьма,

Діва, Матір і Матріарх,

І нині, і в мить нашої смерті,

Молися за нас.

Десь у мороку пролунав дзвін. Мія відчула, як Пан Добрик обвився навколо її ніг і глибоко ковтнув. Вона почула кроки, побачила постать, що наближалася з тіней. Руки в унісон підвищили голоси.

— Мишолове, Шахіде Кишень, молися за нас.

На узвишшя під ногами статуї ступила знайома фігура. Гарне обличчя й древні очі — той самий чоловік, що зустрів Мію і Тріка біля гори. Він був зодягнений у сіре, і єдиною оздобою йому слугував клинок із чорнокриці. Він зайняв своє місце, розвернувся лицем до аколітів і з усмішкою, що могла з легкістю прихопити не тільки столове начиння, а ще й канделябри, промовив:

— Двадцять шість.

Мія знову почула кроки, і Руки знову заговорили:

— Павуковбивце, Шахідо Істин, молися за нас.

З пітьми гордовито вийшла висока й поставна двеймерка, спина в неї була рівна, як навколишні стовпи. Довге охайно заплетене волосся струменіло спиною, наче чорні мотузки. Шкіра в неї була темною, як в усього її народу, але татуювань на обличчі вона не мала. Вона здавалася вирізаною з червоного дерева статуєю, що набула здатності рухатися. Стиснуті долоні були поплямовані чимось, що нагадувало чорнило. Губи — помальовані чорним. А з паска в неї звисали три криві кинджали й колекція скляних фіалів.

Вона зайняла своє місце на узвишші й промовила сильним гордовитим голосом:

— Двадцять дев’ять.

Мія мовчки дивилася на це, жуючи губу. І нехай Меркуріо влаштував їй хороший вишкіл у тому, що стосувалося делікатного мистецтва терпіти, зрештою цікавість перемогла[50].

— Що вони роблять? — прошепотіла Мія до Наєв. — Що означають ці числа?

— Їхній рахунок перед богинею. Кількість підношень, що вони зробили в її ім’я.

— Солісе, Шахіде Пісень, молися за нас.

Мія дивилася, як із тіней широко ступив іще один чоловік, також одягнений у сіре. Він був просто горою: біцепси — що її стегна. Голова в нього була поголена, тільки коротка щетина лишилася, така світла, що майже біла, а шкіру під тим волоссям помережували шрами. Борода в чоловіка стирчала з підборіддя чотирма шипами. Він мав на собі перев’язь, та піхви лишилися порожніми. Коли він став на своє місце, Мія зазирнула йому у вічі й зрозуміла, що чоловік сліпий.

— Тридцять шість, — сказав він.

Тридцять шість смертей? Від руки сліпця?

— Аалеє, Шахідо Машкар, молися за нас.

Ще одна жінка, погойдуючись, ступила в коло м’якого світла — суцільні принадні вигини та алебастрова шкіра. Мія відчула, як у неї щелепа відпала: ця новоприбула була запевне найвродливішою жінкою, яку дівчина коли-небудь бачила. Густе чорне волосся спадало до талії, темні очі обведені сурмою, губи пофарбовані криваво-червоним. Озброєна вона не була. Либонь.

— Тридцять дев’ять, — промовила вона голосом, що нагадував солодкавий дим.

— Превелебна матінко Друзілло, молися за нас.

З темряви вислизнула жінка, тихо, наче смерть немовляти. Вона була вже немолода, посивіле кучеряве волосся убране в коси. Шию її обвивав срібний ланцюг, з якого звисав обсидіановий ключ. Вона справляла враження доброзичливої старенької, коли глянула на групу перед нею: очі в неї сяяли. Таку людину Мія очікувала побачити радше в кріслі-гойдалці поблизу радісного домашнього вогнища, з онуками на колінах та чашкою чаю побіля ліктя. Це ж не може бути головна священниця найсмертоноснішого зібрання…

— Вісімдесят три, — оголосила старенька й зайняла своє місце на постаменті.

Паща мене роздери, вісімдесят три…

Превелебна матінка з приязною усмішкою глянула на аколітів.

— Вітаю вас у Багряній Церкві, діти мої, — сказала вона. — Щоб потрапити сюди, ви здолали багато миль та років. Милі й роки маєте попереду. Та наприкінці цієї подорожі ви станете Клинками, які здійматимуть во славу богині в найсвятіших таїнствах. Звісно, ті з вас, хто виживе.

Немолода жінка вказала на чотири постави навколо.

— Пильно дослухайтеся до своїх шахідів. Знайте: усе, що мало для вас вагу раніше, померло. Щойно ви дасте обітницю Матері-Пащі — належатимете тільки їй і більше нікому.

З-за спини превелебної матінки ступила фігура в рясі, що тримала в руках срібну чашу. Старенька кивнула до Мії:

— Віддай десятину свою. Останки вбивці, вбитого навзаєм, запропоновані нашій Велительці благословенного смертовбивства у цю годину твого хрещення.

Мія ступила вперед, тримаючи в руці гаманець. Шлунок у неї жужмом звивався, але руки були тверді як камінь. Вона стала перед приязно усміхненою старенькою і глибоко зазирнула тій у блідо-блакитні очі. Відчувала, як її зважують. Зачудувалася, чи не буде вона легенькою.

— Моя десятина, — спромоглася сказати вона. — Для Матері-Пащі.

— Приймаю цю десятину в ім’я її, і подяка її промовляє моїми вустами.

Зачувши відповідь, Мія зітхнула. Вона мало не впала на коліна, коли превелебна матінка обійняла її та поцілувала в щоку крижаними губами. Вона міцно стиснула дівчину, поки та глибоко дихала, зморгуючи гарячі сльози. А старенька тим часом повернулася до срібної чаші, занурила туди кощаву руку й вийняла — вкриту червоним.

Кров.

— Назви ім’я своє.

— Мія Корвере.

— Чи клянешся ти служити Матері Ночі? Чи пізнаєш ти смерть в усіх її барвах, чи нестимеш її тим, хто заслужив і не заслужив, в ім’я Її? Чи станеш ти аколіткою Нії, земним інструментом пітьми поміж зірок?

Мія зрозуміла, що їй важко втягнути повітря.

Глибокий вдих, наче перед тим, як пірнути.

— Клянуся.

Превелебна матінка притиснула долоню до Міїної щоки, розмазуючи кров по шкірі дівчини. Кров була ще теплою, запах солі й заліза сповнив дівочі легені. Старенька позначила одну щоку, потім іншу й нарешті лишила довгий мазок поперек вуст Мії і аж до підборіддя. Дівчина відчула, як вага цієї миті бринить у кістках, притискає шлунок до ніг. Матінка кивнула, і Мія відступила, обіймаючи себе руками, злизуючи кров з губ, майже плачучи, сміючись. Вона ще на крок ближча, щоб помститися за свою фамілію. Ще на крок ближча, щоб ступити на могилу Скаеви.

Вона дійшла, усвідомила дівчина.

Я дійшла.

Ритуал повторювався, усі аколіти одне за одним приносили свою десятину. Хтось приніс зуби, хтось — очі; хлопець із кулаками-кувалдами приніс зогниле серце, сповите в чорний оксамит. Мія зрозуміла, що серед них жодного не-вбивці не було. Що не було, либонь, в усій республіці приміщення, небезпечнішого за те, де вона стояла рівно цієї миті[51].

— Навчання ваше розпочнеться завтра, — сказала превелебна матінка. — Вечірню трапезу подадуть у Небесному Олтарі за пів години, — вона вказала на вереницю фігур, зодягнених у ряси: — Руки будуть поруч, якщо вам знадобиться допомога, і припускаю, що вам вона знадобиться, поки ви не призвичаїтесь. Спочатку на горі непросто орієнтуватися, і якщо загубитися в цих залах… наслідки будуть нещасливі, — блакитні очі замерехтіли в темряві. — Ходіть обережно. Вчіться добре. Хай Велителька наша не квапиться вас знайти. А коли це станеться — нехай вона привітає вас цілунком.

Старенька вклонилася й відступила назад до мороку. Інші представники кліру зникли одне за одним. Трік підійшов до Мії, привітався з нею усмішкою — щоки в нього були червоні від крові. Він помився, почистився, і навіть його просолені косиці вже не здавалися аж такими незалежними істотами.

— Ти поголився, — гмикнула Мія.

— Не звикай до такого. Двічі на рік трапляється, — він примружився, вдивляючись у Наєв, і впізнавання змусило його очі повільно покруглішати. — Як в ім’я Велительки…

— Ми знову зустрілись, — струнка жінка низько вклонилася. — Наєв дякує за його допомогу в серці пустелі. Цей борг не буде забуто.

— Як ти й досі ходиш і дихаєш?

— Це місце — суцільні таємниці, — промовила Мія.

— Корвере? — пролунав у неї за спиною тихий голос.

Мія озирнулася на того, хто заговорив. То була дівчина, на яку вона звертала увагу — ота, з нерівно підстриженим рудим волоссям та зеленими очима мисливиці. Вона уважно роздивлялася Мію, схиливши голову на плече. Високий ітреєць з кулаками-кувалдами бовванів за нею, наче сердита тінь.

— Під час церемонії, — мовила дівчина, — ти сказала, що твоє прізвище Корвере?

— Ага.

— Чи ти маєш якийсь стосунок до Дарія Корвере — колишнього юстиція?

Мія подумки зважила дівчину. Підтягнута. Прудка. Жорстка, як дерево. Та хто б вона не була, Мія була певна: у Скаеви та його друзяк у цих стінах союзників бути не може. Зрештою, після Різанини на Істиннотьму Рем і його люмінатії присягнулися знищити Багряну Церкву. Водночас Меркуріо наполягав, щоб Мія облишила своє ім’я, коли переступить цей поріг. Це одна з небагатьох речей, про які вони сперечалися. Може, це й дурниці. Та смерть її батька була головною причиною, чому дівчина пішла цим шляхом. Скаева та його лакеї стерли ім’я Корвере з історії — вона не кине його в куряву й не лишить позаду, хоч би чого це їй вартувало.

— Я дочка Дарія Корвере, — нарешті відповіла вона. — А ти?

— Джессаміна, дочка Маркіна Ґраціана.

— Даруй, це хтось, кого я мусила знати?

— Перший центуріон Легіону люмінатіїв, — насупилась дівчина. — Страчений за наказом Ітрейського Сенату після Повстання Царетворців.

Брови Мії розгладилися. Чорна Матінко, це дочка одного з батькових центуріонів. Така ж дівчина, як вона, — осиротіла через консула Скаеву, Рема та інших покидьків. Хтось, хто так само знайомий зі смаком несправедливості, як оце вона.

Мія простягнула руку:

— Рада знайомству, сестро. Мої…

Джессаміна різко відкинула її руку, очі в неї спалахнули:

— Ти мені не сестра, сучко.

Мія відчула, як обіч неї наїжачився Трік, як у Пана Добрика в неї під ногами шерсть дибки стала. Вона потерла забиті пальці та обережно промовила:

— Я співчуваю твоїй утраті. По-справжньому. Мій бать…

— Твій батько був йобаним зрадником, — прогарчала Джессаміна. — Його люди померли, бо зберегли відданість дурному юстицію, і тепер їхніми черепами викладено дорогу до Сенату. І все через всевладного Дарія Корвере.

— Мій батько був відданий генералові Антонію, — сказала Мія. — Він теж давав присягу, яку мусив берегти.

— Твій батько був йобаним ручним песиком, — плюнула Джессаміна. — Усі знали, чому він пішов за Антонієм, і нічого спільного з честю й присягою це не мало. Через нього мого батька та брата розіп’яли. Моя мати померла від горя в божевільні Богодола. І ніхто з них не відомщений, — дівчина, звузивши очі, підступила ближче. — Але чекати вже недовго. Краще б тобі очі на потилиці відростити, Корвере. Краще тобі почати при світлі спати.

Мія незмигно зміряла дівчину поглядом. Пан Добрик у неї під ногами роздувся. Наєв ковзнула до рудоволосої та прошепелявила тій у вухо:

— Їй краще відступитися. Або через неї переступлять.

Джессаміна, стиснувши зуби, кинула на жінку швидкий погляд. Після перезирань, що розтягнулися на милі, дівчина розвернулася на підборах і покрокувала геть, а величенький ітреєць потягнувся за нею. Мія помітила, що впилася нігтями в долоні.

— А ти добре вмієш друзів заводити, Бліда Донько.

Мія розвернулася до Тріка й побачила, що він усміхається, хоча вже явно до бійки готувався. Вона трохи розпружилася і дозволила й собі усміхнутися. Нехай у неї з друзями й кепсько виходить, та принаймні одного вона в цих стінах має.

— Ходімо, — сказав хлопець. — Будемо вечеряти чи ні?

Мія подивилася Джессаміні вслід. Обвела поглядом інших аколітів. Вона раптом усвідомила, де саме опинилася. Це школа вбивць. Її оточують початківці та майстри душогубних мистецтв. Вона тут. Сюди вона й потрапила.

Час братися до роботи.

— Вечеря — це добре, — кивнула вона. — Найкраще місце, щоб розвідку розпочати.

— Розвідку? Для чого?

— Чув прислів’я про те, що найкоротший шлях до серця чоловіка — через його шлунок?

— Мене це завжди дивувало, — насупився Трік. — Завше здавалося, що між ребрами швидше вийде.

— Твоя правда. І все ж ти можеш багато дізнатися про тварин. Якщо подивишся, як вони їдять.

— Ти, Бліда Донько, іноді трішки лячна.

Вона криво посміхнулася:

— Тільки трішки?

— Ну, більшу частину часу ти просто жах вселяєш.

— Пішли вже, — сказала вона, ляскаючи хлопця по руці. — З мене випивка.

ПІТЬМА

Старигань вправив їй носа наскільки зміг, витер кров з обличчя шматою, просякнутою рідиною з гостро-металевим запахом. А тоді посадив за маленький столик на задвірках крамниці й зробив їй чаю.

Та кімната була чимось середнім між кухнею і бібліотекою. Її заполоняли тіні, на заваді сонячному світлу знадвору стояли віконниці52. Одна-єдина аркімічна лампа освітлювала купи брудного посуду та величезні й не дуже стійкі стоси книжок. Коли Мія відсьорбнула варива Меркуріо, біль її відступив, і місиво, що пульсувало було посередині лиця, нарешті милосердно заніміло. Чоловік запропонував їй пиріг-медвяник і спостерігав, як дівчинка заковтує три шматки, геть-чисто як павук, що на муху дивиться. А коли вона відсунула тарілку, нарешті спитав:

— Як дзьобик?

— Більше не болить.

— Гарний чайок, еге ж? — старий усміхнувся. — Як ти його зламала?

— Старший хлопець. Заточка. Я до його хазяйства ніж піднесла, і він мене за це вдарив.

— А хто тобі сказав, що треба хлопцям у стручок мітити?

— Батько. Казав, що найшвидший спосіб перемогти хлопця — це змусити його пошкодувати, що він не дівчина.

— Duum’a, — реготнув Меркуріо.

— А що це означає? — змигнула Мія.

— Ти ліїсянською не говориш?

— А чого б я мала?

— Я думав, твоя ма тебе навчила. Вона з цих країв.

— Правда? — моргнула Мія.

Старигань кивнув.

— Але то давно було. До того, як вона заміж вискочила й доною стала.

— Вона… про таке ніколи не розповідала.

— Та, мабуть, причин особливих не було. Гадаю, вона думала, що лишила ті вулиці позаду назавжди, — він стенув плечима. — Хай там як, а найточніший переклад «duum’a» — це «оце по-мудрому». Таке кажеш, коли чуєш те, з чим погодитися можеш. Як коли «саме так» кажеш абощо.

— А що таке «Neh diis…», — Мія насупилась, борюкаючись з вимовою, — «Neh diis lus’a… lus diis’a»? Що це означає?

Меркуріо здійняв брову.

— А де ти таке почула?

— Консул Скаева це моїй матінці сказав. Коли наказав благати, щоб мене живою лишили.

Меркуріо погладив себе по щетині:

— Це старе ліїсянське прислів’я.

— І що воно означає?

— Коли кров повсюди, все є кров.

Мія кивнула, розмірковуючи, що вона начебто зрозуміла. Вони ще трішки посиділи мовчки, старий підпалив одну зі своїх сигарил, від яких ширився аромат гвоздики, і глибоко затягнувся. Нарешті Мія знову заговорила:

— Ви казали, що моя матінка звідси була? З Маленького Ліїсу?

— Еге. Багато часу звідтоді минуло.

— А в неї тут є фамілія? Хтось, до кого я…

Меркуріо похитав головою.

— Вони вже поїхали, дитино. Чи померли. Переважно й те, й інше.

— Як батько.

Меркуріо відкашлявся, пожував сигарилу.

— То ганьба. Те, що вони з ним зробили.

— Вони казали, що він зрадник.

Меркуріо знизав плечима.

— Зрадник — це патріот, що опинився не з того боку бійки.

Обнадієна Мія відкинула гривку з очей:

— То він був патріотом?

— Ні, Воронятко, — промовив старий. — Він був тим, хто програв.

— І вони його вбили, — ненависть, що розгорілася в неї в животі, змусила дівчинку стиснути кулаки. — Консул. Той тлустий священник. Новий юстицій. Вони його вбили.

Меркуріо видихнув тоненьке сіре кільце й уважніше глянув на неї.

— Мала, вони з генералом Антонієм владу Сенату збиралися повалити. Кляту армію зібрали й на власну столицю походом пішли. Подумай-но, скільки людей загинуло б, якби їх не захопили до того, як війна по-справжньому розпочалася. Може, вони мусили повісити твого татка. Може, він на це заслуговував.

Очі в Мії розширилися, і вона рвучко підвелася зі стільця, перевертаючи його на землю, шукаючи ніж, якого тут не було. Гнів знову піднявся на поверхню, всередині неї запалали весь біль, уся лють останньої доби, і лють та була такою густою, що руки й ноги в неї затремтіли.

І тіні в кімнаті затремтіли разом із нею.

Чорнява звивалася в корчах. У неї під ногами. У неї в голові. Вона стиснула кулаки. І різко кинула крізь стиснуті зуби:

— Мій батько був хорошим чоловіком. І він не заслуговував на таку смерть.

Чайник з гуркотом упав з робочого стола. Дверцята креденця затрусилися в петлях, чашки затанцювали на своїх блюдцях. Книжкові вежі завалилися й розсіялися долівкою. Міїна тінь потягнулася до старого, дряпаючи розтріскані мостини, і що ближче вона була до чоловіка, то довшими ставали її нігті. Під ногами дівчинки тіні злилися в Пана Добрика, прозорий загривок настовбурчився, кіт засичав, зашипів. Меркуріо позадкував кімнатою швидше, ніж можна було чекати від такого стариганя, він благально здійняв руки, сигарила прилипла до пересохлих вуст.

— Тихо, тихо, Воронятко, — промовив він. — Це просто перевірка, лише перевірка. Я не хотів нікого образити.

Посуд припинив дзеленчати, полиці принишкли. Мія сіла, злість її вступила у двобій зі сльозами. Скільки ж на неї навалилося. Її батько смикається в зашморгу, її мати кричить, сама вона змушена спати в провулках, її пограбували, побили… усе це. Забагато всього.

Забагато.

Пан Добрик крутився в неї під ногами, він снував туди-сюди й муркотів, наче справжній кіт. Тінь дівчинки ковзнула долівкою назад і зібралася у звичну калюжку — проста тінь, от тільки занадто темна, як на одну людину. Меркуріо вказав на ту тінь пальцем:

— Чи давно вона до тебе дослухається?

— Що?

— Пітьма. Чи давно вона слухає, коли ти кличеш?

— Я не розумію, що це ви кажете.

Вона скрутилася в клубочок, намагаючись утримати все всередині. Згорнути міцненько, заштовхати якнайглибше. Плечі в дівчинки затремтіли. Живіт закрутило. І вона почала тихесенько плакати.

О Доньки Божі, як же вона себе ненавиділа, але…

Рука старого пірнула під шинель. Витягнула звідси майже чистий носовичок і простягнула їй. Старий дивився, як вона підхоплює носовичок, обережно торкається зламаного носа, дивився на осоружні сльози на її віях. І врешті-решт він опустився перед нею на коліна й подивився на неї очима, гострими й синіми, як неограновані сапфіри.

— Я не знаю, що все це означає, — шепнула вона.

Коли старий усміхнувся, очі в нього зблиснули. Меркуріо кинув погляд на кота, сплетеного з тіней, витягнув з-під пальта стилет її матері та встромив ніж у мостини поміж ними. Полірована смертекість сяяла в ламповому світлі.

— А хотіла б дізнатися? — спитав він.

Мія зосередила погляд на ножі й повільно кивнула.

— Так, хотіла б, пане.

— Панів тутка нема, Воронятко. Жодних донів чи дон. Тільки ти і я.

Мія пожувала губу, відчуваючи спокусу просто схопити кинджал і вшитися подалі.

Та куди їй іти? Що їй робити?

— А як тоді мені до вас звертатися? — спитала вона нарешті.

— А це вже залежить.

— Від чого?

— Чи хочеш ти повернути те, що в тебе забрали. Чи ти з тих, хто не забуває й не пробачає. З тих, хто хоче зрозуміти, чому Матір позначила саме тебе.

Мія глянула на нього. Незмигно. Тінь брижилася в неї під ногами.

— І якщо я — така людина?

— Тоді ти зватимеш мене шахідом. Поки я не почну звати тебе «Мія».

— А що таке «шахід»?

— Це стародавнє ісіїрське слово. Має значення «поважний учитель».

— А до того як ви мене називатимете?

Коли старий заговорив, з вуст його зірвалося тонке кільце диму:

— А вгадай.

— Ученицею?

— А ти, мала, розумніша, ніж здаєшся. Оце мені в тобі подобається, а такого небагато.

Мія кинула погляд на тінь у себе під ногами. Глянула туди, де за віконницями сяяло світло сонць. На Богоділ. Місто кісток і мостів, що повільно повнилось кістками тих, кого вона любила. Вона знала, що там, за стінами, немає жодної людини, яка зможе їй допомогти. І якщо вона планує звільнити матінку й брата з Філософського Каменю, якщо вона хоче порятувати їх від могили поруч з батьковою, — якщо припустити, що вони його взагалі поховали, — якщо вона планує по справедливості відплатити тим людям, що знищили її фамілію…

Гаразд. Вона ж допомоги потребує, правильно?

— Тоді згода. Шахіде.

Мія потягнулася по ніж. Та Меркуріо, спритний, як в’юн, перехопив кинджал і здійняв його між ними. Крихітні бурштинові оченята зблиснули крізь морок.

— Спочатку мусиш його заслужити.

— Але ж він мій, — заперечила Мія.

— Забудь дівчинку, яка мала все. Вона померла разом з її батьком.

— Але ж я…

— Ти починаєш з нічого. Ти не маєш нічого. Ти не знаєш нічого. Ти — ніщо.

— І чого б я на це погодилася?

Старий роздушив сигарилу об мостину якраз між ними.

І його усмішка змусила і її саму всміхнутися.

— Бо тоді ти можеш робити все, що заманеться.

Озираючись з роками назад на ту мить, коли Мія вперше побачила Небесний Олтар, вона зрозуміла, що саме тоді почала вірити в божественне. О, Меркуріо познайомив її з основами віровчення Матері-Пащі. Смерть як підношення. Життя як покликання. Та й раніше її виховували доброю і богобоязною донькою Аа. І тільки коли дівчина глянула з отого балкона, вона почала приймати можливість неможливого чи бодай трохи розуміти, де вона опинилася.

Наєв та інші постаті в рясах провели їх із Тріком ще одними (нескінченними, на перший погляд) церковними сходами. До вечері вирішили доєднатися всі двадцять вісім аколітів. Тихі розмови впродовж підйому й уся ця суміш акцентів нагадали Мії ринок у Маленькому Ліїсі. Та, коли юрма опинилася на сходовому майданчику, всі балачки завмерли. Мія схопилась за груди — у неї аж дух перехопило.

— Вітаємо біля Небесного Олтаря, — шепнула їй на вухо Наєв.

То була платформа, вирізана в схилі гори й відкрита для всіх вітрів. Столи стояли літерою «Т», повітря цілували аромати смаженого м’яса та свіжого хліба. І нехай шлунок Мії забуркотів, щойно відчув присутність їжі, думки дівчини повністю заполонив краєвид, що розстелився перед нею.

Платформа випиналася з тіла гори. Одразу за перилами із залізного дерева чекала прірва в тисячу футів. Далеко внизу було видно Шерехпустку — малесеньку, спокійну й ідеальну. Та нагорі, там, де небеса мало б випалювати світло впертих сонць, видно було тільки темряву — чорну, всеохопну, ідеальну.

І сповнену крихітних зірочок.

— В ім’я Світла, що це та… — видихнула вона.

— Не Світло, — шамкнула Наєв. — Пітьма.

— Як таке можливо? До приходу істиннотьми ще щонайменше рік лишився.

— Тут завжди стоїть істиннотьма.

— Але ж це неможливо…

— Тільки коли «тут» — там, де, як їй здається, воно мусить бути, — жінка стенула плечима. — А це не так.

Аколітам, що витріщалися на небо над головами, показали, де вони мусять сидіти. На такій висоті мали б дути ревучі вітри, та жоден порух повітря цей балкон не турбував. Жоден звук, як не рахувати стишені голоси та шалений пульс самої Мії.

Вона опинилася за столом: праворуч від неї сидів Трік, ліворуч — стрункий хлопець з блакитними, як крига, очима. А навпроти сиділа та парочка, про яку Мія подумала, що то брат і сестра. Дівчина мала біляве волосся, убране в тугі бойові коси, та виголену потилицю. Обличчя в неї було гарне, з ямочками на щоках та припорошене ластовинням. У брата було таке саме кругле лице, але хлопець не усміхався, тож ямочки себе ніяк не проявляли. На голові він мав копицю переплутаних шпичаків. Очі в обох були сині, як чисте небо. А щоки все ще вкривала підсохла кров — після хрещення.

Відколи Мія тут з’явилася, вона вже отримала одну погрозу. Дівчина замислилася, чи не виявиться кожен аколіт цьогорічного набору противником чи й прямо-таки ворогом.

Білявка вказала на щоку Мії кінчиком ножа.

— У тебе щось на лиці є.

— У тебе теж, — кивнула Мія. — Але тобі цей колір пасує. Очі підкреслює.

Дівчина форкнула й криво посміхнулася.

— Ну гаразд, — сказала Мія. — Ми маємо познайомитися чи просто витріщатимемося одне на одного всю вечерю?

— Я Ешлін Ярнгайм, — відповіла дівчина. — Скорочено — Еш. А це мій брат Озрік.

— Мія Корвере. А це Трік, — кивнула Мія на свого друга.

А Трік і собі зиркав уздовж стола на іншого двеймерця. У більшого хлопця були такі ж квадратна щелепа та пласке чоло, як у самого Тріка, але той був вищим і ширшим. І коли татуювання Тріка були незграбними й незугарними, то обличчя більшого хлопця вкривали чорнильні візерунки, зроблені з винятковою майстерністю. І дивився той хлопець на Тріка так, як білий морський змій — на мале тюленятко.

— Вітаю, Тріку, — простягнула йому руку Ешлін.

Хлопець поручкався з дівчиною, навіть не зводячи на неї погляду.

— Радий знайомству.

Ешлін, Озрік та Мія разом вичікувально подивилися на блідого юнака, що сидів ліворуч від Мії. А той тим часом позирав у нічне небо. Він так стиснув вуста, наче повітря крізь зуби цідив. Мія зрозуміла, що він гарний з лиця — ну гаразд, можливо, слово «вродливий» краще пасуватиме: високі вилиці та найпронизливіші блакитні очі, що вона тільки бачила. Але він був худий. Страшенно худий.

— Я Мія, — промовила вона, простягаючи руку.

Хлопець зморгнув і перевів погляд на дівчину. Взяв з колін грифельну дощечку, написав на ній щось шматочком крейди й підвів так, щоб Мії було видно.

«Цить», — оголошувала табличка.

Мія змигнула.

— Це тебе так звуть?

Красунчик кивнув та знову мовчки перевів погляд на небо. І за всю трапезу навіть не пискнув.

Ешлін, Озрік та Мія говорили між собою, поки сервірували вечерю: куряча юшка та ягнятина з лимонною олією, смажені овочі та прекрасне червоне вино з Ітреї. Найзаповзятіше участь у бесіді брала Ешлін, тоді як Озріку, схоже, цікавіше було навколо роздивлятися. Брат із сестрою мали шістнадцять та сімнадцять років (Озрік старший) і приїхали вони п’ятьма оборотами раніше. Їхній наставник (і, як з’ясувалося, батько) дав далекоглядніші інструкції, як Церкву знайти, ніж це вийшло в Старого Меркуріо, і його дітей усілякі чудовиська шляхом до Тихої Гори оминули. Ешлін Міїна історія про пустельних кракенів, схоже, вразила. А Озріка, схоже, більше вразила Джессаміна. Руда дівчина з вовчими очима сиділа на відстані трьох стільців від них, і Озрік з неї просто очей не зводив. А дівчину ту, як видно, більше цікавив схожий на горлоріза ітреєць, який обіч неї сидів: вона щось йому на вухо шепотіла та час від часу кидала на Мію вбивчі погляди.

Мія відчувала й інші потайні зирки та тривалі погляди: нехай деякі ховалися краще за інших, однак майже всі аколіти роздивлялися своїх товаришів. А Цить просто дивився в небо й цмулив свою юшку, наче то якась тяжка робота була. Іншої їжі він не торкався.

Між перемінами страв Мія спостерігала за кліром, звертаючи увагу, як вони між собою поводилися. Судячи з усього, найбільшу участь у розмові брав Соліс, сліпий Шахід Пісень. Але з того, чиї фрази часом супроводжували вибухи сміху, складалось враження, що найгостріший розум має Мишолов, Шахід Кишень. Павуковбивця та Аалея, Шахіди Істин та Машкар, сиділи так тісно, що торкалися одна одної. І всі віддавали найбільшу пошану матінці Друзіллі: варто було літній жінці заговорити — бесіда спинялася.

Трапеза вже добігла середини, коли Мія відчула, що шлунок у неї нудотно стиснувся. Вона роззирнулася кімнатою, відчуваючи, як Пан Добрик куйовдиться в її тіні. Превелебна матінка різко підвелася, інші члени кліру хутко послідували за нею, низько опустивши погляди.

Дивлячись на аколітів, матінка Друзілла промовила:

— Усі підведіться, будь ласка.

Мія, трохи хмурячись, підхопилася. Ешлін повернулася до брата й майже гарячково прошепотіла:

— Чорна Матінко, він прийшов.

Мія зненацька помітила, що на балконі Небесного Олтаря стоїть темноволосий чоловік і роздивляється мінливу пустку далеко внизу. Та вона була готова власним життям присягнутися, що не бачила, як він, власне, увійшов до приміщення. Дівчина відчула, як її тінь затремтіла й зіщулилася, а Пан Добрик огорнувся навколо її ніг.

— Володарю Кассію, — вклонилася Друзілла. — Це така честь для нас.

Чоловік повернувся до превелебної матінки, на вустах у нього з’явилася тонка усмішка. Був він високим, м’язистим, одягненим у м’яку темну шкіру. Довге чорне волосся обрамлювало пронизливі очі та щелепу, об яку руку можна було зламати. А ще на ньому був важкий чорний плащ та два мечі на поясі. Усе ідеально просто. Усе ідеально вбивчо. І заговорив він голосом, від якого все сиротами взялося не там, де очікуєш.

— Не переймайтеся, превелебна матінко, — погляд темних очей тинявся аколітами, що все ще стояли навитяжку. — Я просто хотів краєвидом насолодитися. Чи можна до вас приєднатися?

— Звичайно, володарю.

Превелебна матінка поступилася місцем на чолі стола, інші шахіди засовалися, звільняючи місце для новоприбульця. Продовжуючи посміхатися, чоловік підступився до місця матінки, беззвучно, як захід сонць. Рухи його були плавні, текучі, як вода. Він відкинув плащ і сів у крісло превелебної матінки. Коли дивний чоловік глянув прямо на Мію, нудотне відчуття у неї в шлунку здійнялося вище. Та варто йому було піднести чашу з вином, як закляття всеохопної тиші, що наче панувало над кімнатою, тихенько тріснуло. Руки почали квапливо звільняти місце на столі, клір повільно опустився на місця, а за ним — і аколіти. Бесіди повернулися: спочатку обережні, та поступово, дюйм за дюймом, вони розпружувалися, поки не сповнили кімнату.

Мія спіймала себе на тому, що всю трапезу спостерігає за дивним новоприбульцем: її погляд обводив лінії його щелепи, горла. Це, звісно, гра світла була, але здавалося, наче його довге кольору воронячого крила волосся майже ворушиться, а очі — світяться внутрішнім світлом.

Мія пошукала поглядом Наєв, але жінка сиділа далеко — разом з іншими Руками.

— Ешлін, — шепнула вона нарешті. — Хто це такий?

Білявка змигнула. Її брат Озрік здійняв брову.

— Та Зуби й Паща, Корвере, це ж Кассій. Чорний Принц. Володар Клинків. Очільник усієї конгрегації. На його рахунку більше трупів, ніж на ліїсянському некрополі.

— А що він тут робить? Він наставник?

— Ні, — похитав головою Озрік. — Ми й гадки не мали, що він сьогодні тут буде.

— Тато завжди казав, що Кассій тримається подалі звідси, — мовила Ешлін. — У великій таємниці свої приїзди та від’їзди тримає. Жоден служитель Церкви поняття не має, де він, поки він там не з’явиться. Подейкують, що на горі він тільки для церемоній ініціації з’являється.

Озрік кивнув, роздивляючись навколишніх учнів.

— Деякі аколіти його лише раз у житті бачать. Тієї ночі, коли він їх повноправними Клинками оголошує. Якщо ти обранець, він власноруч здійснює помазання, як оце сьогодні превелебна матінка під час хрещення робила, — хлопець показав на підсохлу кров у Мії на щоках. — Тільки в цьому випадку то його власна кров буде. Кров Володаря Клинків. Правиці самої Матері.

Мія зрозуміла, що їй несила від чоловіка погляд відірвати.

Ешлін сяйнула усмішкою з ямочками.

— Як на очільника культу масових убивць, з лиця він нічогенький, еге ж?

Мія прибрала гривку з очей, а серце тим часом стрибало в неї в горлі. Ешлін не…

— Будеш і далі на мене витріщатися, коффі, — промовив глибокий голос, — і я ті гарненькі очі виріжу.

Запала раптова тиша, Мія блимнула й знову глянула на свій стіл. І помітила, що високий двеймерець це каже до Тріка — з поглядом, сповненим презирства.

Трік підвівся, стискаючи в руці ніж для смаженини.

— Ти як мене назвав, виродку?

— І це ти мене виродком звеш? — розсміявся двеймерець. — Мене звуть Водозовом, я третій син Дощебіга з клану Морського Списа. А ти з якого клану, коффі? Твій батько твоїй матері бодай ім’я своє назвав, коли скінчив витирати її сморід зі свого хуя?

Трік пополотнів, щелепа в нього напружилась.

— Та ти, бля, мрець, — просичав він.

Мія застережливо поклала хлопцеві долоню на руку, але Трік уже зрушив з місця, мітячи Водозову в горлянку. Вищий хлопець підхопився й перестрибнув через стіл, змітаючи в спробі якнайшвидше дістатися до Тріка тарілки й келихи, а ще — Мію з Цитем. Мія впала на землю — у супроводі проклять та дзенькоту посуду — і врізалася плечем у блідого хлопця, вибивши з того дух разом із цівкою слини.

Водозов схопив Тріка у ведмежі обійми, і вони звалилися на долівку, трощачи кераміку та скло. Від Тріка він був фунтів на сто важчий — і цілком міг виявитися найсильнішою людиною в цій залі. Він був більшим навіть за Шахіда Пісень, який звів незрячий погляд на колотнечу й проревів:

— ГОДІ ВАМ, ХЛОПЦІ!

Та хлопці на те уваги не звернули, вони й далі лупцювали, копали й молотили один одного. Трік добряче зацідив Водозову по обличчю, розбиваючи губи противника об його ж зуби. Та Мія аж зачудувалася, з якою легкістю велетень-двеймерець перехопив у Тріка перевагу, підім’яв супротивника під себе, осипаючи меншого хлопця зливою ударів по ребрах, і ще ряснішою — в щелепу. Навколо бійки скупчилися аколіти, і ніхто навіть не ворухнувся допомогти. Мія злізла з Цитя і вже наготувалася ступити вперед, коли побачила, що шахід Соліс різко відсунув стілець і вирушив у бік колотнечі.

Попри те що чоловік здавався цілковито сліпим, рухався він спритно й упевнено. Він ляснув Водозова по плечу й зацідив тому в щелепу важким, як ковадло, ударом. Двеймерець відлетів убік. Трік спробував був нашвидку піднятися на ноги, але Соліс вгатив хлопцеві в живіт ногою, одним ударом вибиваючи з нього і подих, і потяг до бійки. А відтак шахід розвернувся до Водозова й так наступив йому на яйця, що двеймерець хутко згорнувся у м’ячик-пищик.

На те, щоб відшмагати обох хлопців, наче то неслухняні цуценята були, у шахіда пішло лишень кілька митей, і весь цей час він навіть не зводив блідий погляд незрячих очей з неба.

— Ганьба, — прогарчав він, піднімаючи обох стогнучих хлопців за карки. — Якщо мусите отак зчепитися, наче ті пси, то можете і їсти надворі разом з такими ж, як ви.

Шахід Пісень потягнув Тріка та Водозова до балкона. Схопив кожного за горло й притиснув до перил, за якими зяяла тисячофутова порожнеча. Хлопці задихалися, шкрябали шахідові руки. У сліпому погляді шахіда жодного натяку на жалість не було, лише одна мить відділяла їх від того, щоб розбитися об камені внизу. Мія торкнулася кинджала, і тут заговорила превелебна матінка:

— Досить, Солісе.

Чоловік схилив голову на плече й повернув молочний погляд у напрямку її голосу.

— Превелебна матінко, — промовив він.

Водозов і Трік впали на підлогу, судомно втягуючи повітря. Мія й сама заледве дихала. Вона глянула на володаря Кассія і побачила, що той просто зник: там, де щойно сидів Володар Клинків, тільки спорожніле крісло лишилося. І вона знову могла присягнутися, що навіть не бачила, як він рухався. Матінка Друзілла вийшла з-за свого стола й повільно наблизилась до місця, де кашляли й відпльовувалися двоє противників.

— О, я пригадую, як це — бути молодою. Стільки всього хочеться довести. А хлопці є хлопці, кажуть люди, — старенька опустилася навколішки й торкнулася Трікової вкритої кров’ю щоки. Погладила Водозова по просолених косицях. — Та ви більше не хлопці. Ви Материні прислужники, віддані її Церкви. Усі вбивці як один. І я чекаю, що поводитиметесь ви відповідно, — вона підвела погляд на аколітів, що зібралися довкруж них. — Сьогодні ми побачили вкрай поганий приклад.

Матінка Друзілла допомогла скривавленим двеймерцям підвестися. І тут уся ця материнська запона випарувалася вмент, і в голосі її забриніло кожне з вісімдесяти трьох здійснених смертовбивств.

— Отже. Коли наступного разу ви влізете в бійку, наче якісь дітлахи з підворіття, я переконаюся в тому, що ви лишатиметесь дітлахами до кінця життя. Зрозуміло?

Мія побачила, як ці дві купи м’язів зіщулилися й втупилися собі під ноги. А коли вони в унісон заговорили, наче малюки перед розгніваними батьками, усім, на що вони спромоглися, був тихий писк:

— Так, превелебна матінко.

— Добре, — материнська усмішка повернулася, наче нікуди й не зникала, і Друзілла по-доброму подивилася на аколітів. — Гадаю, сьогодні вечеря вже скінчилася. Повертайтеся всі до своїх спалень. Навчання розпочнеться завтра.

Юрма повільно розділилася й потягнулася сходами вниз. Мія підійшла до Тріка і якраз роздивлялася поріз у нього над бровою, коли помітила, що за нею спостерігає Джессаміна, вуста якої кривила посмішка. Водозов поплентався геть, кидаючи гострі погляди. Ешлін кивнула Мії на прощання й потупала сходами донизу. А Мія знову спіймала себе на тому, що ще раз, востаннє, дивиться на місце, де сидів володар Кассій.

Правиця самої Матері…

Поки вони поверталися до спалень, вона мовчала, відчуваючи дедалі більшу лють. Чому Трік так легко спіймався? Куди подівся той мовчазний хлопець, що терпів усі кпини в спільній кімнаті «Старого Імперіалу»? Він втратив самовладання перед головою всієї конгрегації. Першого ж вечора. Через цей зрив його могли вбити. Це не те місце, яке подарує такі помилки.

І вже на порозі власної кімнати вона нарешті зірвалася.

— Ти геть здурів? — засичала Мія так голосно, як тільки насмілилась. — Що це було?

— «Як твої ребра почуваються, Тріку?» — спитав він. — «Я ж помітила, що з тебе весь дух вибили». — «О, зі мною все гаразд, Бліда Донько, дякую, що…»

— А чого ти чекав? Це наш перший оборот у цих стінах, і ти вже дістав шахіда Соліса і, ймовірно, найстрахітливішу найману вбивцю Ітрейської Республіки. А, ще не забуваймо про товариша-аколіта, який збирається тебе закатрупити.

— Міє, він мене коффі назвав. Йому ще пощастило, що я йому голову не відірвав.

— Що таке коффі?

— Не зважай, — він висмикнув руку з її хвату. — Забудь про це.

— Тріку…

— Я втомився. Побачимося завтра.

Хлопець пошкандибав геть, залишаючи Мію наодинці з Наєв. Жінка спостерігала за нею уважним поглядом темних очей, що ширяв, наче нетля навколо чорного полум’я. Мія спохмурніла, вдивляючись у цю напіврозгадану загадку.

— Ти часом двеймерською не розмовляєш? — спитала вона.

— Ні. Але Наєв певна, що в читальні можна знайти словники.

Мія закусила губу. Уявила ліжко, всі ті гори подушок та м’якого хутра.

— А вона ще відчинена?

— Тут бібліотека завжди відчинена. Але потрапити туди без дозволу…

— Ти можеш мене туди відвести? Будь ласка?

— Якщо вона хоче, — зблиснули темні очі жінки.

Сходи та аркади. Аркади та сходи. Здавалося, що Мія з Наєв уже кілька миль пробрели, і компанію їм складав хіба що темний камінь. Дівчина вже пошкодувала, що не пішла до ліжка: подорож з Останньої Надії почала даватися взнаки, і сили її стрімко полишали. Вона вже кілька разів заточилася, усі коридори та сходові прольоти здавалися однаковими, і дівчина безнадійно в них заплуталася.

— Як ти тут не губишся? — спитала вона.

Жінка вказала на спіральні візерунки, викарбувані на стінах:

— Наєв читає.

— Це все слова? — торкнулася Мія прохолодного каміння.

— Більше. Це поезія. Пісня.

— Про що?

— Про те, як шукати шлях крізь пітьму.

— Досить було б і бібліотеку відшукати. Таке враження, що мої очі без мене до ліжка піти зібралися.

— Тоді все гаразд. Ми на місці.

У кінці коридору бовваніли подвійні двері. Зроблено їх було з темного дерева, яке вкривали ті самі нескінченні візерунки, що позначали стіни. Мія звернула увагу на те, що ручок не було, що двері самі собою мусили б важити тонну кожна. Але Наєв відчинила їх одним легким поштовхом, і коли ті зарухалися — петлі заледве шепнули.

Мія ступила досередини і вже втретє за цей оборот відчула, як повітря прощається з її легенями. Вона стояла в мезоніні, що вивищувався над темним деревом — цілим лісом візерунчастих полиць, розставлених за взірцем садового лабіринту. І на кожній полиці стояли книги. Стоси книг. Гори книг. Океани й океани книг. Книги з поплямованої велені та свіжого пергамену. Книги, оправлені в шкіру, дерево, листя, замкнені книги, запилюжені книги, книги завтовшки з її стан та малесенькі, як її кулачок. Очі в Мії загорілися, нігті увіп’ялися в дерев’яне поруччя.

— Наєв, ти мене тільки тут не лишай, — видихнула вона.

— Чому?

— Бо ніколи вже мене не побачиш…

— Найправдивіші слова на світі, — промовив скрипучий голос. — Усе залежить від того, який ряд обереш.

Мія озирнулася на голос і побачила зморщеного ліїсянця, що сперся на поруччя віддалік. Мав на собі бриджі та засмальцьовану камізельку. На гачкуватому носі балансували неможливо товсті окуляри, на голові, що лисіє, стирчали два пасма білого волосся, немов не могли визначитися, у якому напрямку краще втікати. Спина скривилися на знак питання. З вуст звисала сигарила, ще одну він прилаштував за вухом. З вигляду чоловік мав добрі 74[52] роки.

Він стояв обіч маленького дерев’яного візочка, напхом напханого книгами. На візочку була табличка «ПОВЕРНЕНІ КНИЖКИ».

— А це розумна поведінка? — промовила Мія.

— Що саме? — блимнув старий.

— Це ж бібліотека. Не можна в триклятій бібліотеці курити.

— От лайно…

Старий витягнув сигарилу, трохи подивився на неї в задумі, а потім знову запхав до рота.

— А що, як книжки загоряться? — спитала Мія.

— От же ж ла-а-а-а-а-айно, — сказав чоловік, видихаючи хмару диму, від якого в Мії язик защипало.

— Ну… а можна мені одну, якщо так?

— Одну що?

— Одну сигарилу.

— Ти що, глуха? — чоловік увіп’явся в неї поглядом крізь оті неймовірні окуляри. — Не можна в триклятій бібліотеці курити. А що, як книжки загоряться?

Мія запхала вказівці за пасок і нахилила голову:

— От же ж ла-а-а-а-а-айно?

Старий витяг сигарилу з-за вуха, підпалив її від власної та запропонував дівчині куриво. Мія вишкірилась, видихнула хмарку суничного диму, облизала губи, насолоджуючись смаком процукрованого паперу. Наєв вказала на старого.

— Наєв представляє хроніста Аелія, хранителя читальні.

— Усе гаразд? — уточнив чоловік.

— Усе гаразд, — кивнула Мія.

— Прекрасно.

Від диму, що линув угору, Наєв закашлялася.

— Хроністе, вона шукає спосіб перекласти двеймерське слово. Вона бажає книгу з цього предмету. Чи є в нього така?

— Поза всякі сумніви, є в мене багато. Але якщо аколітка шукає значення тільки одного слова, я охороню себе від пошуків і сам те слово назву.

— Ви говорите двеймерською? — спитала Мія.

— Якщо під цими сонцями є мова, якою я не володію, можеш, дівчаточко, видлубати в мене очі й бавитися ними замість крем’яшків[53].

— Ну, будь-якого іншого обороту ідея, щоби загубитися між рядами полиць, була б дуже привабливою, але сьогодні мене кличе премила хутряна постіль, добрий хроністе, — Мія зробила глибоку затяжку. — Тож, якщо, окрім цієї чудової сигарили, ви зможете наділити мене значенням слова, мій борг перед вами подвоїться.

— Назви слово.

— Коффі.

— У-ух, — старий скривився. — Хто тебе отак назвав?

— Ніхто.

— Пощастило… Чекай, ти ж нікого так не називала?

— Ще ні.

— Гаразд, тоді не здумай. Це найгірша образа, яку тільки можна завдати двеймерцям.

— А що це означає?

— Приблизний переклад? «Дитя ґвалту», — старий пихнув димом. — Найгірше у двеймерських піратах — це те, як вони поводяться… з тими, кого в полон захопили. Коффі — це результат такої мерзоти. Напівкровка. Нешлюбне дитя матері, яка його не бажала.

— Зуби й Паща, — видихнула Мія. — Не дивина, що Трік його закатрупити захотів…

Аелій погасив сигарилу об стіну та сунув недопалок у кишеню.

— Це все? Одне слово?

— Наразі так.

— Гаразд, тоді я пішов. Забагато книжок. Замало століть.

— Дякую вам красно, хроністе Аелію.

— Удачі з уроком пісень завтра.

Мія насупилася, спостерігаючи, як він розвернувся й пошкандибав геть. Вона теж загасила сигарилу й подивилася на Наєв.

— Час спати лягати, якщо ти матимеш люб’язність показати мені шлях.

— Звісно.

Жінка провела Мію заплутаним лабіринтом. Крізь вітражні віконця розливалися латочки аркімічного світла. Мія могла присягнутися, що поверталися вони не тим шляхом, яким прийшли, — або тут самі стіни рухалися. Розум її крутився, наче меканічна забавка.

Це правда була — те, що Водозов сказав? Могло таке бути, що Трікові батьки любили одне одного, нехай навіть мали шкіру різних кольорів? Але Мія не могла забути смертоносний Тріків погляд. Чи сприймав би він отак образу, якби за нею правда не стояла?

Мія замислилась, чи не треба їй із Тріком про це поговорити. Вона не хотіла проводити безночі поспіль, непокоячись, чи не чекає на нього ніж у пітьмі, а хлопець був упертий, як запряг мулів. Озиратися через плече, видивляючись Джессаміну, вже кепсько було. У Тріка на потилиці не було тих не-очей, які Мія мала, а Водозов уже довів, що в бійці сам на сам Тріком підлогу може витирати.

Якщо хлопець не поводитиметься обережно, тут його й поховають.

Можете собі уявити Міїне здивування, коли наступного ранку Водозова знайшли в затінку статуї Нії. Калюжа крові вистигала, вкриваючи викарбувані навколо імена.

Горло його було розкраяне від вуха до вуха.

53 А насправді під цими сонцями було три мови, яких хроніст Аелій не знав.

Перша — мова, що нею говорив гірський клан зі Східного Перевалу, представники якого ніколи не зналися з чужинцями, окрім як за посередництва рожна.

Друга — дивакуватий діалект стародавньої ліїсянської, спілкувалися яким тільки представники апокаліптичного культу з Елая, що став відомим під назвою «Вичікувальники» (уся конгрегація складалася з шести осіб, однією з яких був пес на ймення Рольф, але його товариші зверталися до нього як до Жовтого Князя).

І нарешті третя — це мова котів. О так, люб’язне панство, коти вміють розмовляти, навіть не сумнівайтеся: якщо ви мали більш як одного кота, то не могли не бачити їх тієї конкретної миті, коли вони збираються десь у куточку й скаржаться на те, що їхні власники марнують увесь свій час, щоб читати дурнуваті книжки замість надати котам усю ту увагу, на яку вони вповні заслуговують.

КНИГА ДРУГА

ЗАЛІЗО ЧИ СКЛО

ПІСНЯ

У Залі Жалоби зібрались двадцять сім аколітів.

На одного менше, ніж учоробороту було.

Мія замислено переводила погляд з одного на інше. Джессаміна з її рудим волоссям та очима мисливиці. Широкоплечий хлопець з оливковою шкірою та обгризеними нігтями, якому бракувало одного вуха. Тоненька дівчина з коротко обрізаним чорним волоссям і рабським тавром на щоці, яка погойдувалася, наче змія. Неотесаний ваанець з потатуйованими руками, який, здавалося, сам до себе розмовляє. Мія все ще припасовувала імена до облич. Вони все ще лишалися майже незнайомцями, але тільки вона знала про кожного аколіта напевно.

Усі вони вбивці.

Статуя Матері Ночі бовваніла над ними, роздивляючись аколітів безжальними очима. Поки учні збиралися в залі ще до сніданку, між ними ширились чутки. Двоє Рук стояли навколішки і віддраювали щітками з кінського волосу камені під ногами богині. Вода в їхньому цебрі мала блідо-прозорий відтінок червені.

Тіло Водозова вже прибрали.

Ешлін присунулася ближче до Мії і тихенько заговорила, дивлячись просто перед собою:

— Чула про двеймерця?

— Трохи.

— Кажуть, горло начисто розкраяли.

— Отаке й чула.

Трік, що стояв праворуч від Мії, ні слівцем не прохопився. Мія зазирнула другові в лице, шукаючи якоїсь ознаки провини. Трік — і це вже певно — був убивцею, але ж усі в цій залі вбивали. Те, що вони з Водозовом напередодні почубились, не робить його підозрюваним номер один. Превелебна матінка Друзілла його за якогось дурника вважатиме — вбивати, коли твої мотиви настільки очевидні…

— Як гадаєш, клір влаштує розслідування? — спитала Мія.

— Ти ж чула, що матінка Друзілла сказала: «Усі вбивці як один. І я чекаю, що поводитиметесь ви відповідно», — Ешлін зиркнула на Тріка. — Може, хтось просто її слова буквально зрозумів.

— Аколіти.

Дівчата підвели погляди й побачили матінку Друзіллу — сиве волосся розпущене, пальці переплетені. З’явилася вона безгучно, наче сконцентрувалася із самих тіней. Літня жінка заговорила, і голос її лунав крізь морок:

— До того як почнеться навчання, я маю зробити оголошення. Певно, всі ви вже чули про вбивство вашого товариша-аколіта, що сталося вчора ввечері прямо тут, у залі, — Друзілла глянула на вологу пляму, яку все ще ретельно відтирали. — Кончина Водозова — вкрай прикра подія, і клір розслідуватиме її обставини. Якщо ви маєте будь-які відомості, навідайтесь до моїх покоїв до кінця обороту. Ми перебуваємо в Церкві Велительки нашої благословенного смертовбивства, і забирати життя ваших товаришів — її право, не ваше. Нехай до кончини цієї призвела помста, або ж недоброзичливість, або звичайний холоднокровний розрахунок, переступник отримає відповідне покарання.

Мія була впевнена, що тієї миті, коли стара жінка промовила «помста», погляд її спинився на Трікові. Вона глянула на друга, але хлопець зберігав стоїчне обличчя.

— Тим часом, — продовжувала Друзілла, — поки триватиме розслідування, аколітам заборонено полишати свої кімнати після того, як проб’ють дев’яті дзвони. Шахіди можуть надати вам звільнення — в інтересах тренувань чи навчання, — але вільно вештатися коридорами заборонено. Тих, хто порушить цю заборону, буде жорстоко покарано.

Матінка Друзілла почергово подивилися на кожного аколіта. Мія замислилась, у чому саме може полягати «жорстоке покарання», коли йдеться про зграю смертовбивчих фанатиків.

— А тепер, — промовила Друзілла, — ідіть до Зали Пісень і чекайте там шахіда Соліса, зберігаючи тишу.

Жінка розчинилася в тінях виром чорних шат.

Уздовж шеренги аколітів поповзли теревені. Дівчина з рабським тавром пильно роздивлялася Тріка. Оливкошкірий хлопець посмикував вузлик плоті, де колись було його вухо, і дивився на двеймерця примруженими очима. Трік ігнорував усі ці витрішки й пішов слідом за Руками, які з’явилися їх супроводити. І після виснажливого підйому (здавалося, що вони на вершину гори прямують) Мія та її приятелі опинилися в Залі Пісень.

Дівчина поняття зеленого не мала, чому приміщення зветься саме так, але підозрювала, що з акустикою назва нічого спільного не має[54]. Крізь кругле вітражне вікно на стелі до центру приміщення линуло яскраве золотаве світло. Зала була величезною, краї її ховалися в затінку, але в Мії склалося враження, що на стінах викарбувані ті самі виткі візерунки. Дівчина відчула застарілий запах крові, а ще — поту, олії та криці. Хтось розставив охайними рядами тренувальні опудала, стрілецькі мішені та знаряддя для вправ. Підлогу встеляв чорний граніт, а в центрі зали було викарбувано коло — достатньо широке, аби там вмістилося сорок людей. Усі аколіти зайняли свої місця вздовж того кола, більшість із них наготувалися чекати на перший урок мовчки.

Ешлін стала ліворуч від Мії й зашепотіла, коли й десяти секунд мовчанки не минуло.

— Відбій о дев’ятій. Ти собі це уявляєш?

Перед тим як відповісти, Мія роззирнулася кімнатою.

— Та тут у будь-якому разі нема що особливо робити, коли світло гасне.

— Ой, Корвере. Та ти уявлення не маєш, — вишкірилися дівчина.

— То чому?..

— Вам наказали чекати мовчки.

Залою Пісень луною прокотився глибокий голос, відштовхуючись від невидимих стін. Кроків Мія не чула, та шахід Соліс виринув із тіней позаду неї, склавши руки за спиною. Коли він проходив повз неї, Мія побачила, що зблизька чоловік має ще разючіший вигляд — ті широчезні плечі й бліді, немов у привида, очі. На ньому були м’які чорні шати, на поясі висіли всі ті ж порожні піхви. А рухався він з такою мовчазною грацією, неначе дослухався до мелодії, яку тільки він здатен почути.

— Клинок Матері нашої мусить бути тихим, наче зоряне світло на щічці сонного малюка, — промовив він, ступаючи в коло. — Я колись сім оборотів поспіль ховався у Великому Атенеї Елая, чекаючи, поки з’явиться моє приношення, і навіть книги не знали, що я там був[55], — він повернувся до Мії та Ешлін. — А ви, дівчата, навіть кілька митей помовчати не ладні.

— Просимо вибачення, шахіде, — вклонилася Ешлін.

— Три пробіжки по сходах, дівчино. Вниз і вгору. Вперед.

Ешлін невпевнено завмерла на місці. Шахід увіп’явся в неї поглядом — здавалося, що ці незрячі очі шлях собі крізь її череп просвердлять.

— Гаразд, шість пробіжок. Кількість подвоюватиметься щоразу, коли я муситиму повторювати.

Ешлін вклонилася і вийшла із зали, більше не перепрошуючи. Соліс повернувся до Мії, безбарвні очі втупились у точку над її плечем. Дівчина звернула увагу, що шахід узагалі не кліпає.

— А ти, дівчино? Маєш що сказати?

Мія мовчала.

— Ну? — Соліс підступився ближче й уже височів над нею. — Відповідай!

Мія дивилася прямо на підлогу й відповіла впевненим голосом:

— Прошу вибачення, шахіде, але з усією повагою — мені здається, що все, що я скажу, буде вважатися за подальший переступ правила мовчання, на якому ви наполягаєте, тож ви просто мене покараєте.

Губи велетня скривила посмішка.

— Розумна хитруха, еге?

— Якби я була розумною, мене б на балачках не спіймали, шахіде.

— Що ж, шкода. Небагато маєш, на що варто увагу звернути, — Соліс вказав на сходи. — Три пробіжки. Вниз і вгору. Вперед.

Мія вклонилася і покинула залу — ані пари з вуст.

На сходовому майданчику вона розім’ялася й пустилася бігти, рахуючи подумки сходинки[56]. Вона чудувалася, звідки Соліс узнав, на що в ній можна увагу звертати, — очі він мав сліпі, наче закоханий хлопчак, у цьому вона вже абсолютно певна, — та поводився так, наче бачить незгірше за неї. Посередині другої пробіжки усе зачудування шахідом випарувалося, і всю її увагу заполонив біг. Коли Мія опинилася нагорі, ноги в неї перетворилися на желе і дівчина мовчки подякувала своєму старому вчителю за всі ті сходи Богодола, пробіжками по яких він її карав. Їй вже майже кортіло, аби вона ще гірше поводилася.

Спітніла до рубця Ешлін (на останніх 50 футах Мія її обігнала) добігла до верхівки й підморгнула Мії, коли спинилася перепочити й дихання вирівняти.

— Даруй, Корвере, — дівчина різко хапнула повітря. — Батько мене про Соліса попереджав. Треба було стерегтися.

— Та нічого страшного, — усміхнулася Мія.

— Та зачекай — ще побачиш. Мені ще тричі пробігти треба, — Ешлін вишкірилася. — До наступної зустрічі.

Мія — руки в боки — повернулася до зали. І якраз вчасно, аби побачити, як Джессамінин посіпака, високий ітреєць з кулаками-кувалдами, ступив у коло до шахіда Соліса. А ще побачила шістьох інших неофітів разом із самою Джессаміною, блідим хлопцем, що звав себе Цитем, та дівчиною з рабським тавром. Усі вони сіли на своїх місцях край кола, спітнілі й бездиханні. І в усіх з дрібних подряпин на обличчях точилася кров.

Соліс стояв у центрі кола. Мія побачила, що темні шати він зняв, а під ними виявився костюм з м’якої золотаво-брунатної шкіри. Ще вона побачила низку дрібних шрамів на одному з масивних передпліч, загалом тридцять шість. На боку в нього й далі висіли порожні піхви, але нині він був озброєний двосічним гладіусом — ідеальний клинок для близького бою.

Тепер із темряви вивезли десяток підставок, напхом напханих усіма видами зброї, які Мія тільки могла уявити. Мечі й ножі, молоти й булави, Зуби й Паща — та там навіть підставка з бісовими алебардами-полексами була. Усе дуже просте, неошатне, зате ідеально, пречудово смертоносне.

Незрячий погляд Соліса було прикуто до підлоги.

— Як тебе звати, хлопче?

Кремезний ітреєць вклонився й відповів:

— Діамо, шахіде.

— Чи знайома тобі пісня клинка, малий Діамо?

— Знаю кілька мелодій.

— Тоді заспівай їх мені.

Поки Мія ставала на своє місце довкруж кола, Діамо уважно роздивлявся зброярню. Він обрав собі довгий меч — добрі п’ять футів завдовжки, — і коли він зробив пробний замах, аж чутно було, як сталь повітря розітнула. Мія кивнула своїм думкам. Хлопець обрав непогану зброю на противагу короткому мечу Соліса, тож якісь основи він і справді знав. Більша відстань дає йому й більший простір для маневру.

Діамо став перед Солісом ангард і знову вклонився. А шахід стояв, опустивши меча, нахилив голову набік і явно захищатися не збирався.

— Хлопче, я не чую співу.

Діамо здійняв меча й зробив випад. Це був гарний удар, широка арка, що розітнула б шахіду горло, якби лишилась непоміченою. Та просто перед очима здивованої Мії Соліс ступив уперед і відбив удар хлопця. Він атакував Діамо, і той повернувся до захисної тактики, заледве встигаючи прикривати від тієї зливи голову, горло, груди, промежину. Сталь співала проти сталі, уся зала гуділа від цієї мелодії, а коли мечі зустрічались у цілунку, в повітря здіймалися крихітні іскри. Соліс мав таке ясне лице, наче дитина вві сні, погляд незрячих очей підлоги не полишав. Та лють його страхала, швидкість — вселяла трепет. Двобій протривав ще кілька митей, Соліс дозволив хлопцю завдати кілька гідних похвали ударів, але відбив кожен з них. І врешті-решт перед очима зачарованої Мії меч Діамо вилетів з його руки, а клинок Соліса ніжно торкнувся слизької від поту щоки супротивника.

Це так швидко сталося, що Мія ледве бачила, як чоловік рухався.

Діамо трохи сахнувся, коли лезо пустило йому кров, — просто невеличка подряпинка, аби нагадувати про програш. А Соліс повернувся до нього спиною і знову опустив меч.

— Погане виконання.

— Перепрошую, шахіде.

Соліс зітхнув, а Діамо тим часом повернувся на своє місце край кола.

— Тут, у залі, є бодай хтось, хто цю пісню знає?

— Я можу дещо наспівати.

Коли Трік заговорив, Мія всміхнулася. Після бійки з Водозовом він мав синець під оком, але, здавалося, його бойовому духу не зашкодило навіть те, що напередодні Соліс мало не викинув його з Небесного Олтаря. Хлопець скинув рясу, під нею він мав темні шкіряні штани та колет на короткий рукав. Мія спіймала себе на тому, що захоплено роздивляється лінії м’язів на його руках, туго натягнену засмаглу шкіру. Вона згадала про їхню бійку під горою, ту суміш хіті й жорстокості. Облизнула пересохлі губи.

— А. Наш юний напівкровка, — кивнув Соліс. — Учора я про твою форму дізнався все, чого потребую. Та ходи сюди, щеня, — він поманив хлопця, — послухаю, як гарчати вмієш.

Мії було приємно побачити, що після тієї сутички Трік явно чогось навчився. Образу він стерпів навіть не змигнувши. Хлопець узяв собі ятаган і ступив до кола золотавого світла. І знову Соліс лишався нерухомим, поки Трік наближався, а меч тримав опущеним. Та нехай двеймерець був у чудовій формі, його удари — спритними та точними, сам двобій пішов тим самим шляхом, що і бій Діамо. Раз — і Трік знезброєний, бездиханний і вкритий кров’ю зі свіжого порізу на щоці.

Соліс розвернувся, хитаючи головою:

— Це жалюгідно. Такого кепського року в мене ще ніколи не було. Чого ваші вчителі вас вчили, поки ви сюди потрапили? Плести та їсти варити? — шахід обвів коло сліпим поглядом. — Найкращі Клинки навіть потреби в криці не мають. Але ж кожен з вас усе ще сподівається, що, коли настане час полишати ці стіни, йому під силу буде розкраяти промінь світла на шість частин, — чоловік зітхнув. — А я закластися готовий, що жоден з вас навіть гребучий шмат житнього хліба відкраяти не зможе.

Він вказав на стелажі зі зброєю.

— Кожен бере ніж і вишиковуєтесь переді мною в шеренгу. Почнімо з основ.

— Шахіде, — промовила Мія.

— А. Щебетуха повернулася. А я все дивувався, чим то пахне.

— …міє, не ро…

— Шахіде, ви ще не чули, як я співаю.

— Збережи зусилля для науки шахіди Аалеї, дівчино. Усе, що мені треба, я про тебе вже знаю.

Мія ступила в коло:

— А я все одно хотіла б спробувати.

Соліс так голову нахилив, що шия в нього відчутно крекнула. Він гмикнув.

— Тоді хутчіш.

Мія підійшла до підставок та обрала пару довгих кривих ножів у ліїсянському стилі. На вигляд вони були непоказними, але вагу мали ідеальну, а вістря — ще ідеальніші. З усіх видів тутешньої зброї ці ножі були найпрудкішими — легкі й елегантні. Та вони були коротшими за меч Соліса, і скористатися ними можна було тільки за дуже короткої відстані. Коли Мія повернулася до кола, Соліс аж пирхнув.

— Перед тобою противник із гладіусом, а ти вирішуєш заспівати кинджалами. Дівчино, ти певна, що слова знаєш?

Мія мовчки стала в стійку: нога вперед, ліва рука напоготові — і побарабанила пальцями по руків’ях кинджалів. Світло з горішнього вікна відкидало глибоку калюжку тіні перед дівчиною. Вона відчула, як у тій тіні совається Пан Добрик, великими ковтками п’ючи її страх. І, не чекаючи наступної образи, вона потягнулася до тіні Соліса й смикнула.

Вона вже тисячі разів мала справу з Пітьмою, але не пригадувала, щоб це колись відбувалось отак. Може, річ була в тому, що в цьому місці сонць узагалі не було, але здавалось, що сили її зросли, що мороком простіше маніпулювати. Замість того щоб зв’язувати ноги шахіда своєю тінню, вона просто скористалася його власною, занурюючи в ту тінь підошви його чобіт. І жодна людина в приміщенні не могла побачити, що ж вона робить. Жоден порух не збрижив чорняву в шахіда під ногами. Та все ж тієї миті, коли він спробував стрімко відсахнутися, сліпець зрозумів, що ноги його прилипли до підлоги.

Коли Мія вдарила, очі Соліса покруглішали: удар зі свистом націлився йому просто в горло. Він парирував, відкинув її правицю вбік, вибиваючи з неї ніж, який полетів через усю залу. Однак дівчина зробила пірует, швидкості якого позаздрила б дракоміль, атакувала лівою рукою й лишила на щоці шахіда крихітну зарубку — тільки й волосся встигло вгору злетіти.

В усіх аколітів дихання перехопило. Обличчям шахіда стекла крапелька крові. Трік тріумфально гукнув. І на секундочку Мія вишкірилася на всі зуби, її переповнювала самовпевнена радість, що от — вона пустила кров цьому пихатому покидьку.

Але тільки на одну секундочку.

Соліс схопив дівчину за лівий зап’ясток і залізною хваткою потягнув назад. Змахнув коротким мечем побіля своїх чобіт, дві пряжки, наспівуючи, полетіли в темряву. І нехай підошви його все ще тримала підлога, чоловік скинув чоботи й одним рухом перелетів Мії через голову. А коли приземлився на кам’яну підлогу в неї за спиною, міцно заломив дівчині руку.

Коли він почав викручувати їй руки, Мія закричала. Чоловік змусив дівчину нахилитися вперед, максимально витягуючи її робочу руку — лівицю. Лікоть у неї заволав, плече почало погрожувати, що от зараз із суглоба вистрибне.

— Розумна дівчина, — промовив Соліс і боляче крутнув Міїну руку. — Але це, крихітко, Зала Пісень, а не Зала Тіней.

Він глянув на неї тими безжальними сліпими очима.

— І я не просив, щоб до мене моя тінь заспівала.

Соліс здійняв клинок, міцно тримаючи його за руків’я. А потім опустив, наче то грім, що падає з неба. І під Міїні крики він ударив

раз

другий

третій

і перерубав руку дівчини в лікті.

ВІДНОВЛЕННЯ

Кров. Біль. Чорнява.

Це все, що Мія пам’ятала про те, що сталося, коли Соліс відтяв їй руку. Біль був сліпучо-білий, він здіймався зі шлунка разом із блювотинням і криками. І впала пітьма, приємна, чорна, сповнена шерехів, десь здалеку було чутно голос Пана Добрика, що мішався з голосами, яких вона не впізнавала.

— …тримайся, міє…

— О Солісе, бідолашний Солісе, якби ж то матінка твоя любила тебе більше…

— Що за безладдя. І ти гадаєш, що варта вона такого болю?

— Так Друзілла гадає. Та й обличчя її мені приємне.

— …міє, тримайся за мене…

— Лік від недуги сеї в моїх руках. Надійний і правдивий.

— Тож роби, сестро люба, сестро моя.

— Що за портрет я можу намалювати на такому полотні. Яким жахіттям я зможу обдарувати світ.

— …не йди…

Прокинулась Мія з криком.

В очі б’є аркімічне світло. Шкіряні ремені міцно утримують її на місці. Вона билася в путах, але відчула ласкаві руки, приємний голос просив її: «Цить, цить, миле дитя», і підвела погляд на обличчя, що могло б переслідувати її у снах наяву.

Чоловік. Високий, стрункий, блідий, наче мрець, з якого щойно кров випустили. Очі в нього були рожеві, шкіра нагадувала мармур, крізь який проглядає блакитний візерунок судин. Біле, як сніг узимку, волосся відкинуте назад, вільні шовкові шати оголюють гладкі м’язисті груди. Врода його була такою, що затьмарює весь навколишній світ. Але ж холодною. Безкровною. Це була врода людини, яку самогубство щойно поклало до свіжовиструганої соснової труни. Та врода, про яку ви знаєте: година чи дві в сирій землі покладуть їй край.

— Погамуйся, любонько, — промовив він. — Ніщо тобі не загрожує, ти одужуєш і вже знову ціла.

Мія пригадала меч Соліса, агонію, яку вона відчувала, коли руку відтяли від тіла. Та коли вона глянула під шкіряні ремені та пряжки, що утримували біцепс, то побачила свою лівицю — чорно-синю, пульсуючу від болю, але з якоїсь дивовижі знову приєднану до ліктя. Мія глитнула, переборюючи раптову нудоту, і не мала сил вдихнути глибше.

— Моя рука… — видихнула вона. — Він…

— Усе буде гоже, миле дитя, усе буде як мусить, — чоловік відстібнув ремені на її руці, усміхаючись синюшно-чорними, наче синець, губами. — Біль твій стишився, хоча й повністю не минувся. Час усе вилікує.

Мія переборола нудоту й стиснула пальці в кулак. Відчула поколювання в кожному пальці, слабкий відзвук болю в лікті там, де рубанув Солісів меч.

— Але як? — видихнула вона.

— Спинити кровотечу — то був мій чин, але плоть твою порятувала моя Маріелла. Се вона заслуговує на левову частку твоїх подяк, — і чоловік покликав: — Ходи, сестро люба, сестро моя. Покажи лик свій. Правду кажучи, боюся, що жодна тінь не сховає тебе від сих очей.

Мія почула порух, повернула голову й придушила різкий схлип. Там, посеред мороку, вона побачила жіночу постать — згорблену й безформну. Як і чоловік, жінка була альбіноскою, мала на собі чорну рясу, але неприкриті частини тіла, відкриті Міїному погляду, вселяли самий жах. Плоть її була потріскана, роздута, вона точилася кров’ю, гнила до кісток. Жінка пахла парфумами, але під ними Мія відчула темніший солодкавий аромат. Солодкавість розпаду. Імперій, що впали й струхлявіли у вологій землі.

— Схопи мене Паща, — видихнула Мія.

На понівечених вустах розквітла півусмішка.

— Вона вже це зробила, дитя.

— Хто ви?

— Я промовець Марій, — сказав чоловік. — А моя люба сестра — ткаля Маріелла.

— Промовець? — перепитала Мія. — Ткаля?

— …вони чаротворці…

Маріелла повернулася до Пана Добрика, що матеріалізувався в ногах Міїного ліжка. Не-кіт спостерігав за жінкою, нахиливши голову набік і хвицяючи хвостом.

— О, врешті він себе показав. Доброго тобі обороту, маленький їздець.

— …міє, вони майстри магічних мистецтв ісіїру…

Дівчина спохмурніла. Повернулася думками до котоголових статуй, що вона бачила в Шерехпустці, древніх і поїдених часом. Ті пам’ятники — це все, що лишилося від людей, які століття тому збудували на цих землях імперію. Геть нічого більше не зосталося, хіба що магічне забруднення та чудовиська.

— Але ісіїрські мистецтва зникли…

Тепер Маріелла стояла поруч із ліжком, і від її близькості Міїна шкіра сиротами вкрилася. З-під каптура жінки вибивалися пасма білого волосся, визирали рожеві, як у брата, очі. Дівчина роззирнулася кімнатою, побачила ажурні закрути різьби, чотири склепінчасті одвірки. Невиразні подоби облич на стінах.

— Не все, що померло, насправді мертве, — прошелестіла Маріелла.

— Матір бере тільки те, чого потребує, — промовив Марій.

— Наєв те саме казала…

— А ти їй подруга? — зблиснули очі Маріелли.

— Тихше, сестро люба, сестро моя, — промурмотів Марій. — Се та дівчина, яка привезла Наєв із пустелі. Се премиле дитя порятувало її життя.

Маріелла стиснула руку Мії там, де ту вкривали синці.

— То й чудуюся, навіщо я її рятувала…

— Бо я тебе попросила, предобра Маріелло.

Мія глянула на одні з дверей і побачила там превелебну матінку, що стояла, ховаючи руки в рукавах. Стара жінка ступила до кімнати, її довге сиве волосся вільно спадало на плечі. Вона подарувала Мії приязну усмішку.

— Але ж і гарну роботу ви зробили. Вона свіженька, як ружа.

— Лишилися басамани, — відрапортував Марій. — Кістку було розтрощено в трьох місцях, а над сим царством сестра моя не владна. Та коли про плоть ідеться, Маріелла незрівнянна. Варто лише побачити, як тче вона сухожилля, сплітає м’язи, ах…

— Прикро, що я цього не побачила, — превелебна матінка опустила руку Мії на плече. — Як ти почуваєшся, аколітко?

— Наче я з глузду з’їхала…

Маріелла розсміялася, і від того плоть її нижньої губи тріснула. Вона вже зібралася була витерти струмочок темної крові, але Марій її обережно зупинив. Чоловік нахилився ближче і злизав кров із сестриного підборіддя. Мія на це дивилася з відразою.

— Прийміть найкраснішу мою подяку, — промовила матінка Друзілла. — Обоє. А тепер, якщо ви не заперечуєте, я воліла б поговорити з аколіткою наодинці.

— Ти у своєму праві. Ми тут лише гості твої, — вродливець озирнувся на свою потворну сестру. — Ходімо, сестро люба, сестро моя. Я нині спраглий. Ти можеш подивитися, якщо тебе се потішить.

Маріелла притиснула пальці брата до своїх спотворених вуст, її рожеві очі заблищали. І, вклонившись превелебній матінці, брат і сестра рука об руку полишили кімнату. А коли вони пішли, Мія перевела погляд на Друзіллу, плямкаючи губами, наче риба, яку на берег викинуло.

Стара жінка з усмішкою присіла до столика. Сиві кучері обрамлювали рожеві щоки та втомлений погляд. І знову Мію охопило відчуття, що Друзілла мусила б сидіти біля теплого вогнища з онуками на колінах. Усмішка цієї жінки створювала враження, неначе тут дівчина в безпеці. Неначе їй раді. Її люблять. Але ж Мія знала про її рахунок кончин, про її авторитет у Церкві. Друзілла була найнебезпечнішою жінкою в цих стінах.

— Перепрошую, якщо поруч із Марієм та Маріеллою тобі було незатишно, — промовила матінка. — Вони часто справляють таке враження на тих, хто до їхнього штибу не належить.

— Їхнього штибу?

— …чаротворці…

Друзілла повернулася до Пана Добрика:

— А. Ти тут. Варто було здогадатися.

— …я завжди тут…

— Я воліла б поговорити з аколіткою наодинці.

— …вона ніколи не буває одна…

— Не випробовуй мене, мале створіння. Я давно покинула світло сонць — розкривши обійми, з радістю в серці. Пітьму я знаю не згірше за саму себе. Коли володаря Кассія немає поруч, я тут найвища прислужниця Нії. І коли я наступного разу попрошу тебе піти, то люб’язною вже не буду.

— …не треба мене боятися…

Друзілла тихенько засміялася.

— Ніхто не може прожити все своє життя між тіней і не дізнатися дещо про тих, хто з ними ці тіні розділяє. Тут ти не маєш наді мною влади.

— Усе гаразд, Пане Добрику, — сказала Мія. — Далеко не відходь. Я тебе покличу, якщо знадобиться.

Кіт із тіней подивився — одну довгу мовчазну мить. Стара дивилася у відповідь. Та зрештою Мія відчула, як він перевів погляд на неї, трусячи головою.

— …якщо тебе це потішить…

І зник без звуку.

Відсутність тіньокота Мія відчула майже відразу: страх неспішно поповз її животом. Вона тут сама разом з очільницею зграї вбивць. У голові дівчини палав спогад про очі Соліса тієї миті, коли він відрубав їй руку. Чи зможе рука повністю відновитися? Що, як?..

— Цікавого товариша ти маєш, аколітко, — промовила Друзілла.

Мія глянула на двері, за якими зникли Маріелла з Марієм.

— Не цікавішого за ваших, превелебна матінко.

— Як я вже казала, перепрошую, якщо вони тебе наполохали. Маріелла й Марій уже деякий час живуть на Тихій Горі. В обмін на надання певних послуг ми забезпечуємо їм прихисток у світі, що не є вповні гостинним для тих, хто носить звання чаротворців.

— А я думала, що ісіїрські мистецтва загинули разом з їхньою расою.

— Ісіїрці безслідно зникли — це правда, — Друзілла знизала плечима. — Але смерть не знає жадоби. Матір бере тільки те, чого потребує. Ісіїрські мистецтва й далі живуть у тих, хто доста хоробрий, аби винести страждання, яких вони вимагають.

— Я бачила, як Наєв творила криваве чародійство в пустелі, — сказала Мія. — Фіал, письмена. Це так вона на допомогу покликала? Марій її навчив?

— Марій нічого не вчить. Кров у тому фіалі належала йому. Він здатен керувати нею на відстані. Своєю кров’ю і тими, чия кров йому належить. Таким є дар промовця. І його прокляття.

— А його сестра?

— Ткаля Плоті. Вона може виткати плоть бездоганної краси або ж мерзенності — немає в тому меж.

— Але якщо Маріелла ліпить за власним бажанням плоть, то чому її власна…

— Майстерність в ісіїрських мистецтвах має свою ціну. Ткалі використовують плоть, як гончарі — глину. Та з кожним таким використанням їхня власна стає все огиднішою, — Друзілла похитала головою. — У цьому ісіїрцям треба віддати належне. Не можу навіть уявити елегантніших тортур: мати абсолютну владу над будь-ким, окрім самих себе.

— А Марій?

— Після того як кровомовці встановлюють зв’язок, вони відчувають спрагу. І немає для них рятівнішої поживи за ту, що можна знайти в чужих жилах.

Мія змигнула:

— Вони п’ють…

— Так.

— Але ж від крові нудить, — сказала Мія. — Вип’єш забагато — і фонтаном блюватимеш.

— Схоже на те, що наука Меркуріо була дуже… еклектичною.

— Ви Меркуріо знаєте?

— Доволі близько, дитя, — усміхнулася стара.

Мія знизала плечима:

— Ну, одного разу він змусив мене випити конячої крові. На той випадок, якщо я колись застрягну там, де води нема, — щоб я знала, що на мене чекає.

Друзілла всміхнулася ще ширше й похитала головою:

— Правда в тому, що як вип’єш більше одного ковтка крові, то вже запевне схочеш скуштувати її вдруге. Промовці не виняток. І знову життя стає тортурами, бачиш? Вип’єш замало — і пізнаєш неминучу спрагу. Вип’єш забагато — і матимеш неминучу недугу.

— Це ж… жахливо.

— Будь-яка сила вимагає якоїсь десятини. Ми всі сплачуємо свою ціну. Промовці розплачуються спрагою. Ткалі — власним безсиллям. А ті, що прикликають Пітьму… — Друзілла кинула погляд на Міїну тінь, — що ж, врешті-решт вона прикликає їх навзаєм.

Погляд Мії ковзнув до чорняви під ногами. На неї нахлинув страх.

— Ви знаєте, що я таке?

— Меркуріо розповів мені про твій дар. А Соліс розповів про ту невеличку виставу в Залі Пісень. Я знаю, що тебе позначила сама Ніч, хоча й не знаю чому.

— Позначила Ніч, — повторила Мія. — Меркуріо те саме казав.

— Тільки не забирай собі в голову, що це тобі перевагу забезпечить. Нехай навіть Матір тебе позначила, але місце своє ти ще не заслужила. І якщо ти марнуватимеш свої обдарування на дрібні трюки, аби свого шахіда образити, наступного разу втратиш не тільки руку.

Мія подивилася на вкритий синцями лікоть.

— Я не хотіла нікого образити, превелебна Матінко, — ледь чутно промимрила вона.

— Уже багато років жоден аколіт не пускав Солісу кров. Я здивована, що він тільки руку тобі відрубав.

Мія насупилась:

— І для вас це звичайне діло? Вчителі, що калічать неофітів?

— Тебе не скалічено, аколітко. Якщо я не помиляюся, рука в тебе на місці. Це не пансіон для юних дон і донів. Тутешні шахіди — майстри смерті, завдання яких — зробити вас гідними служіння богині. Дехто з вас ніколи ці стіни не залишить. Соліс шукав привід, щоб якнайраніше зробити з когось кепський приклад. Та, попри таку нечулість, його завдання — вчити, і він ним пишається. Якщо ти даси йому ще один привід тебе скривдити, він не засумнівається. Завдавати болю іншим — це його натура, і саме ця натура робить його ідеальним наставником, який навчить вас кривдити інших.

Мія почала усвідомлювати жахливість усього, що її спіткало. Справжню сутність місця, куди вона потрапила. Того, що вона робила. Це було місце, де гострили Клинки, різьбили смерть. Навіть після всіх тих років побіля ніг Меркуріо їй усе ще треба було так багато вивчити, а будь-який хибний крок може коштувати дорого. І по правді, вона просто вимахувалася. Нехай Соліс повівся геть-чисто як мерзота, вона помилилися, коли спробувала перевершити його перед цьогорічними учнями. Дівчина вирішила, що більше не дозволить гордості думати за себе. Єдина причина, чому вона тут, — консул Скаева, кардинал Дуомо та юстицій Рем мусять померти. Щоб покласти край життю кожного з них, вона мусить стати доста вправною, доста гострою, доста міцною. А якщо загубиться в дитячих забавках, цього так і не станеться. Настав час тримати язика на припоні та розважливо грати розданими картами.

— Розумію, превелебна матінко.

— Ти не зможеш брати участь у навчанні в Залі Пісень, поки твої рани не загояться, — сказала Друзілла. — Я поговорила із шахідою Аалеєю, і вона погодилася завчасно розпочати твою науку.

— Аалея, — Мія гучно ковтнула. — Шахіда Машкар.

— Немає причин боятися, дитя, — усміхнулася стара жінка. — Згодом ти нетерпляче чекатимеш на її уроки.

Друзілла підвелася, ховаючи руки в рукави.

— А тепер, якщо твоя ласка, я маю інші справи, що потребують уваги. Якщо в тебе виникнуть якісь потреби чи запитання, розшукай мене. Я тут, щоб служити, як і всі ми.

Жінка безгучно ступила в темряву й зникла. Мія дивилася їй услід, міркуючи над сказаним. Що там вона казала?

А ті, що прикликають Пітьму… що ж, врешті-решт вона прикликає їх навзаєм.

Скидалося на те, що Меркуріо завжди почувався незатишно, коли Пан Добрик був поруч. Хоча сам старий у цьому ніколи не зізнавався. А втім, не-кіт був не проти уникати її вчителя й триматися подалі від очей, коли Меркуріо опинявся поруч. Дорослішаючи, Мії так і не випала можливість поговорити з кимось про свої таланти по-справжньому. Жодна книга в бібліотеці Меркуріо цю тему не висвітлювала, а фольклорні згадки про темряників у кращому разі були суперечливими, а в гіршому — забобонними дурницями[57]. І вона просто намагалася якомога краще впоратися зі своїм дедалі сильнішим даром самотужки. Коли того року, коли їй виповнилося одинадцять, прийшла істиннотьма, Мія помітила, що її зв’язок з тінями поміцнішав. А коли істиннотьма прийшла в її чотирнадцять…

Ні.

Не дивись.

— …вона здається… милою…

Пан Добрик вигулькнув біля ніжок столика. Мія побачила його й усміхнулася.

— Можна й так сказати.

— …я маю й інші, не такі улесливі слова, але для одного обороту кровопролиття вже вдосталь…

Мія зігнула руку й скривилась: біль прохромив плече. Коли повернувся Пан Добрик, тривога вщухла, і тепер її заступила злість. Дівчина тихенько вилаялася, розуміючи, що така рана триматиме її подалі від пісень упродовж багатьох тижнів. Якби ж то тільки вона не була такою необачною, а шахід Соліс не аж настільки заслуговував на прочуханку… Мія спробувала перекинути перев’язь через шию.

— …тобі треба спати. завтра сили знадобляться…

Мія прикусила губу. Кивнула. Пан Добрик має рацію. Меркуріо геть неохоче розповідав про те, що на неї в Церкві чекає. Він якомога краще готував її до вступу, але в дівчини склалося враження, що більше він їй розповісти не міг — щоб довіру конгрегації не зрадити. Враховуючи, що люмінатії присяглися знищити Церкву, якщо їм це буде до снаги, «секретність» у цих стінах перетворилася на гасло. Мія гадки зеленої не мала, як служителі Церкви мандрують між містами, як влаштовано місцеві каплиці і яку внутрішню ієрархію вони мають. Соліс був Учителем Пісень, а це означає, що вчив він мистецтва поводитися з мечем. Дівчина припустила, що Шахід Кишень має вчити… красти? Хитрувати? Але коли йшлося про Шахіду Істин і Шахіду Машкар, то тут вона вже жодного уявлення не мала про їхню науку.

— Я так втомилася, — зітхнула вона, потираючи скроні.

— …тоді спи…

— Гаразд. Ти зі мною?

— …завжди…

Дівчина сховала поранену руку в перев’язь, не-кіт сховався до її тіні, і обоє, ховаючись, вислизнули з кімнати.

Коли Мія підійшла до своєї спальні, там чекав Трік, сидячи впритул до стіни. Та коли він помітив наближення Мії, то спритно опинився на ногах. В очах його світилася полегша.

— Дякувати Велительці нашій, — видихнув він. — З тобою все гаразд.

Мія поворушила рукою й скривилась:

— Трохи синців, зате одним шматком.

— Покидьок той Соліс, — просичав Трік. — Я йому хотів кишки випустити за те, що він зробив. І наче все виходило, але він мене на сраку посадив і весь дух вибив.

Мія подивилася на нові синці на Тріковому обличчі й похитала головою:

— Мій хоробрий центуріоне. Скаче на румаку, аби порятувати свою бідолашну даму? Тримайте мене, хоробрий пане, бо боюся, оце зараз зомлію.

— Та йди ти, — нахмурився Трік. — Він тебе поранив.

— Превелебна матінка сказала, що він таке постійно робить. Під час своїх занять робить приклад з першої ж розумахи, якій мізків забракло, аби голову нижче тримати.

— З-за лаштунків ліворуч виходить Мія Корвере, — вишкірився Трік.

Мія низько вклонилася.

— Гадаю, Соліс може собі дозволити бути аж таким жорстоким, коли поруч є ткаля Маріелла.

— Вона справді лікує рани голими руками?

Мія висмикнула лікоть з перев’язі й енергійно закасала рукав. Трік повільно повертав її руку своїми — якими ж неймовірно ніжними були ці великі, вкриті мозолями долоні. Мія опустила рукав, поки сироти не стало видно.

— Бачиш? Тільки синець чи два нагадують про першу мою втрату частини тіла.

Збентежений Трік почухав між просолених косиць.

— Я… за тебе хвилювався…

Вона подивилася на хлопця знизу вгору, на всі ті жахливі татуювання, на горіхові очі. Задумалася, що ж за ними ховається.

— Мені не треба, щоб ти за мене хвилювався, Тріку. Це місце доста небезпечне, аби вбити нас обох. Якщо ти турбуватимешся про мене, то пропустиш ніж, призначений тобі.

— Я не турбуюся, — спохмурнів хлопець. — Я просто… спину тобі прикриваю, от і все.

Мія спіймала себе на усмішці. На вдячно-теплому відчутті в животі. Вона ж правду казала: ця гора — аж ніяк не швацький гурток. Тутешні небезпеки можуть покласти край життю обидвох. Та все ж це було дуже втішне відчуття — знати, що хтось про неї дбає, що їй є на кого покластися. І — вперше в її житті — ця опора не була сплетена з тіней.

— Що ж… тоді дякую, доне Тріку, — вона з усмішкою зробила реверанс.

Незручна тиша втекла від хлопцевого пирхання.

— Голодна?

— Просто вмираю, — зрозуміла вона.

— Може, Бліда Донька супроводить мене в прогулянці до кухонь?

Трік зігнув лікоть, пропонуючи руку. Мія врізала по тій руці, так міцно, що він аж скрикнув. І потому усміхнена парочка неквапом вирушила по коридору в пошуках їжі.

ЗАПИТАННЯ

— …хтось наближається…

Мія шалено заблимала, прокинувшись посеред темряви. Підвелася на лікоть і засичала, коли біль прохромив лівицю. Синці її мало не світилися в пітьмі.

Хтось копирсався в замку її дверей. Це не Наєв — та просто постукала б. Тоді хто? Інший аколіт? Той, хто вбив Водозова? Мія витягнула стилет, скотилася з ліжка та поповзла кам’яною підлогою до найтемнішого кута. Вона якраз незграбно підвела ніж правою рукою, коли двері прочинилися і крізь них зазирнуло веснянкувате обличчя, обрамлене світлими косами.

— Корвере, — прошипів голос, — ти там?

— Ешлін? — Мія підвелася зі схованки й засунула кинджал зі смертекості назад за пасок. — Зуби й Паща, не можна отак до людей прокрадатися.

— Я ж тобі казала. Друзі звуть мене Еш, — білявка прослизнула до кімнати, сяючи веснянкуватою усмішкою, і за якусь мить роздивилася Мію в темряві. — І якби я скрадалася, ти, Корвере, мене почула б тільки тоді, коли б я до твого горла ніж приставила.

— Та невже? — Мія здійняла брову, але теж усміхнулася.

— Життям твоїм клянуся. Як крильце? — Ешлін по-дружньому ляснула Мію по руці, і та полум’яно вилаялась, хапаючись за лікоть.

— От лайно, даруй, — прошепотіла Ешлін. — Забула, що ти шульга.

— Та все гаразд, — Мія скривилась, розтираючи лікоть. — Не те щоб у мене запасної не було. А чому ти в моєму замку колупалася? На своєму повправлятися не могла?

— Вправлятися, пф-ф-ф. Якщо в цьому місці і є замок, якому я не здатна зуби заговорити, то ми з ним ще не здибались. Я просто прийшла спитати, чи тобі стало краще, аби вийти прогулятися.

— Прогулятися? — кліпнула Мія. — Куди? Навіщо?

— Та просто понишпорити. Пошукати собі пригод. Ну, знаєш. Погуляти.

— Але ж превелебна матінка сказала, що нам не дозволено виходити зі своїх кімнат після дев’ятих дзвонів, хіба не пам’ятаєш? — нахмурилась Мія.

На обличчі Ешлін спалахнула веснянкувата посмішка.

— А ти завжди робиш те, що тобі матінка сказала?

Мія пригадала темну камеру. Сморід гнилі й смерті, що виїдав очі. Тремтливі руки. І шепіт, холодний та гострий, як та криця.

Не дивись.

— Ні, — промовила вона.

— То й добре. Мій братик витівок не любить, а всі інші дівчата навколо або недоторок із себе клеять, або бахуряк, або й те, й інше. То таке враження, що тільки ми з тобою, Корвере, лишилися.

— Ти ж чула Друзіллу. Якщо вони нас спіймають, то так зади надеруть, що кров з носа піде.

— Хороша причина, щоб нас не спіймали, еге?

Дівчина мала дуже заразливу посмішку. Та посмішка підчепила Мію й потягнула за собою. А оскільки Пан Добрик з’їв ті крихти, що від її страху лишилися, то Мія спіймала себе на тому, як підв’язує поранене крильце й шкіриться у відповідь.

— Дами перші, — промовила Ешлін, вклоняючись перед дверима.

— Щось я тут жодної дами не бачу, а ти?

— О, та ми з тобою ще знаменитими подружками станемо.

І з тією ж посмішкою дівчина вислизнула до коридору, а Мія трималася одразу за нею.

Вони скрадалися коридорами крізь ворухливу пітьму, а потім — униз, униз, нескінченними сходовими прольотами. Мії здалося, що деякі з коридорів вона за походом до читальні впізнає, але певності в неї не було. Вона могла присягнутися, що деякі стіни… ну… рухалися. Оздоблені коридори були скромно, і їхнє одноманіття коли-не-коли розбавляло вітражне вікно чи дивні статуї зі звіриних кісток. Та Ешлін вела її вперед, тиха, як мрець, і ні на мить не спинялася. Тільки час від часу пригальмовувала, щоб лишити на стіні позначку червоною крейдою.

— Ти хоч знаєш, куди йдеш?

— Н-н-н-не дуже.

— А шлях назад знайдеш?

— Якщо ніхто крейду не зітре — ага.

— А якщо зітруть?

— Тоді ми, мабуть, заблукаємо і помремо від виснаження десь глибоко під горою.

— Просто до відома: якщо до канібалізму дійде, ти перша на черзі.

— Це чесно.

Пан Добрик тинявся попереду, розчиняючись у вічній пітьмі. Та коли вони минули особливо гротескну кістяну статую — щось середнє між хижим птахом та змією, яка сама навколо себе обвилася, — Мія відчула, як тінь її здригнулася. Щось майже знайоме. Дівчина відчувала, як у Пана Добрика шерсть дибки стала, як її власна тінь забрижилась. На якусь секунду її груди прохромила скалка страху — гостра й холодна. Мія схопила Ешлін за руку й потягнула за постамент статуї, притискаючи палець до вуст.

Щось наближалося.

Коридором прокотився низький рик. Щось рухалося крізь морок — абсолютно чорне у слабкому світлі віконця. Мія примружилась у темряві, мріючи запитати в Пана Добрика, що це коїться. Доньки Божі, це майже немислимо, але вперше на Міїній пам’яті не-кіт здавався… наляканим.

— От срань, — шепнула Ешлін. — Це ж Затьмара.

— Що за?.. — насупилась Мія.

І щойно темна фігура опинилася в полі зору, як запитання сконало в неї в роті. Чотири фути зросту, лискуча шерсть і тихі кроки. Довгі ікла, гострі пазурі й жодних тобі очей. То був вовк.

Вовча постать, сплетена з тіней.

Істота завмерла на місці й роззирнулася коридором, дивлячись туди, де сховались дівчата. А вони обидві притиснулися до постаменту й затримали дихання. В Ешлін чоло блищало від поту. Мія відчула Пана Добрика в себе під ногами — і тепер він уже напевно тремтів. Страх його причепився й до неї, здіймався в грудях та змушував руки труситися. Увесь час, що вони провели разом, тіньокіт допомагав їй перемагати страхи. Робив її жорсткішою, сильнішою, сміливішою — сама вона б такою ніколи не стала. Усе, що вони бачили. Місця, де вони були. Та цієї миті здавалося, що він настрахався більше за неї.

Не-вовчисько знову завило, від цього звуку аж підлога завібрувала.

— Затьмаро, — промовив глибокий мелодійний голос. — Тихо будь.

Нехай вона не насмілювалася навіть дихати, не кажучи вже про те, щоб піддивитися, та голос цей Мія одразу впізнала: володар Кассій. Вона почула тихенький шепіт тканини, м’який шерех шкіри проти кам’яної підлоги. Володар Клинків тут — у цьому вона певна. Очільник Багряної Церкви. Вдивляється в коридор поруч із ними — тільки кілька футів полірованого каменю відділяють їх від викриття.

Повільно минала хвилина за хвилиною.

Серце гупало в неї у грудях.

Пан Добрик дрижав, коли тіньововк видавав довге й низьке завивання.

Чотири Доньки, Кассій — темряник.

— Затьмаро, — промовив він. — Марій чекає. Ходімо.

У відповідь пролунав скрипучо-порожній голос. І мав він дещо жіночні обертони. Здавалося, що це хтось з-під землі говорить.

— …ЯКЩО ТЕБЕ ЦЕ ПОТІШИТЬ…

Знову низьке гарчання. А тоді кроки. Тихі, як шепіт. Віддаляються. Мія згадала, як дихати, і приклала руки до грудей, де калатало серце. Тремтіння Пана Добрика повільно спинилося, і її страх почав вгамовуватися. Еш вишкірилася, тихенько, майже божевільно засміялася.

— Ого, оце було захопливо.

— В ім’я святої Матері, що це було?

— Затьмара. Їздить із володарем Кассієм, — Ешлін кинула погляд на свою тінь — найбезформнішу тінь на світі. — Кассій — темряник, ти ж про них чула, еге ж?

— Маю деяке уявлення, — кивнула Мія.

— Хочеш піти за ним?

— Піти за ним? Та ти здуріла?

— Трохи є, — широко всміхнулася Ешлін.

Дівчина слизнула до темряви — її ноги майже нечутно ступали по каменю. Мія потягнулася торкнутися своєї тіні й відчула у рідкій чорняві дрож.

— З тобою все гаразд? — шепнула вона.

— …це з підступом запитання?…

— Що це було? Я ніколи раніше не відчувала, щоб ти боявся…

— …я міг його чути. у себе в голові. він був… голодний…

— Голодний до…

— Мія! — десь попереду в темряві зашипіла Ешлін. — Ходи вже!

— …міє, це небезпечно…

Мія зітхнула. Нахмурилась до пітьми в себе під ногами.

— Ми ще до цього повернемось…

Вона нишком ішла слідом за іншою дівчиною, з кожним кроком дедалі більше шкодуючи, що залишила свою кімнату. Але ж Кассій — темряник! За всі ці роки, хоч би де вона була, вона ще нікого схожого на себе не зустрічала. Богине, які ж таємниці він може їй відкрити…

На жаль, Володар Клинків виявився настільки ж невловимим, як і сама пітьма. Десь поруч з покоями ткалі Маріелли він зник остаточно. На перехресті чотирьох коридорів Ешлін цикнула, вилаялась по-ваанському й зрештою стенула плечима.

— Слизький, що той жиголо наолієний, — прошепотіла вона.

— Ну він же майстер із майстрів серед найманих убивць, — просичала Мія.

— Він, мабуть, поїде, — зітхнула Ешлін. — Татко казав, що він ніколи надовго на одному місці не затримується.

— От не скажу, що мені прикро це почути.

— Злякалася? — вишкірилась Еш.

— Чорна Матінко, а ти що — ні?

— Ой, та. Але тобі краще це перебороти, бо це ж він тобі помазання на церемонії ініціації робитиме, — Ешлін роззирнулася перехрестям — проходи вели кудись у темряву. — Ну гаразд. Він і зачекати може. Ходімо, я зголодніла.

Парочка тихо рушила вперед крізь тіні, лишивши позаду Володаря Клинків та його справи. Вони розшукали Залу Пісень, у повітрі якої все ще стояв запах крові. Міїн лікоть розболівся, немов щось пригадав, і вона знову відчула приплив знайомої люті. Згадала обличчя Соліса тієї миті, коли він здійняв меч. Агонію каліцтва. З тихими прокльонами спустилася вниз крученими сходами. Глибоко в череві гори вони знайшли двері до читальні, та жодній дівчині не спало на думку, що дозволити хроністу Аелію дізнатися, що вони тут після дев’ятих дзвонів вештаються, — це хороша ідея. Здавалося, що вже вічність минула, і нарешті смачний аромат, який здіймався над одними зі сходів, привів їх до кухонь.

У довгих вугільних печах сидів гарячий хліб. Льодовні повнилися сирами та свіжими фруктами. На довгастих блюдах лежали залишки попередньої вечері. Жодної Руки Мія не помітила, тож вони з Ешлін ухопили по тарілці наїдків та прослизнули до нині порожнього Небесного Олтаря. І знову Мію вразила велич темряви за межами платформи. Довге падіння до порожнечі внизу. Тієї пустелі, що була ідеальною копією ісіїрського безмежжя, яким вони з Тріком мандрували, тільки чомусь оповитого вічною ніччю.

І знову дівчину сповнило шанобливе почуття. Потойбічність. Вона майже відчувала чорний погляд статуї, що стояла в Залі Жалоби. Тієї богині, якій служить ця Церква.

«Позначила Матір», — казала Друзілла.

Але чому? Задля чого?

…Може, володар Кассій це знає?

Еш усілася на перила над височінню, схрестила ноги, відкинула біляве волосся з очей і взялася за кусень хліба із сиром. Мія вп’ялася в курячу ніжку, ліниво розмірковуючи, де ж Церква бере борошно на хліб і де худобу тримає. У каравані, що йшов з Останньої Надії, перевозили тільки аркімічні порошки, інструменти тощо. Ніц швидкопсувного. Ніц живого.

— А як вони нас годують? Де вони припаси беруть?

— Твій шахід тобі нічого про це місце не розповідав? — спитала Ешлін з напханим ротом.

— Та трішки, — знизала Мія плечима. — Таке враження, що більшість подробиць, як усе влаштовано, він у таємниці тримав. Це було щось, на що заслужити треба, за так воно не давалось.

Ешлін стенула плечем і знову відкусила великий шматок:

— Аазд аа ого я обі й еба.

— Га?

Дівчина проковтнула їжу та облизала губи.

— Кажу, гаразд, для цього я тобі й треба. Татко нам з братом усе про це місце розповів. У всякому разі, все, що сам знав.

— Він Клинок?

— Колишній. Багато років на короля Ваану працював[58]. Але коли він вирушив по підношення в Ліїс, отам його схопили. Три тижні в елайських Вежах Шипів катували. Він утік, але вже після того, як його позбавили робочої руки, одного ока та обох яйок. Тому його Церква на пенсію відправила.

— Зуби й Паща, — видихнула Мія. — А Маріелла не могла його рани зцілити?

— Священники-Прокаженці ті шматки, що відтяли, парша-псам згодували, — похитала головою Еш. — Не лишилось нічого, що назад приростити можна було б. Тому татко зайнявся тим, щоб тренувати мене й Озріка собі на заміну, — знизала плечима. — Не зміг віддати богині власне життя, то дітей для цього підготував.

Мія кивнула й зрозуміла, що не дивується. Простіша людина могла б присягнутися в помсті господарю, що послав її до такої долі. Та коли дивишся на темну пустку над Олтарем, дуже легко зрозуміти, як це місце людей на фанатиків перетворює. Вона не могла позбутися думок про те, як у Залі Жалоби на тебе позирає богиня. Скільки влади в тому погляді. Скільки величі.

Мія глянула на тінь у себе під ногами.

Позначена для чого?

— А про володаря Кассія вам батько щось розповідав? — спитала Мія.

Еш кивнула:

— Найрозшукуваніша людина в республіці. І найнебезпечніша. Освячених убивств на його рахунку більше, ніж навіть у превелебної матінки. Ходять легенди, що своєму першому він кончину забезпечив, коли десять років мав. Прибив претора Третього легіону на очах усієї його армії і вибрався сухим із води. Трибуна зі Світаньсписа вбив разом з усією радою просто під час сесії, а за дверима палати ніхто навіть шереху не розчув. Багряну Церкву він очолює багато років, але, як я вже казала, надовго ніде не затримується. Люмінатії десятиліттями намагаються нас знищити. Після Різанини на Істиннотьму тільки гірше стало. Гадають, як вівчаря прибрати, то й вівці розсіються. Тож володар Кассій — це пункт номер один у їхньому списку справ, — Еш знову відкусила від хліба й промимрила: — А знайти це місце — пункт номер два. Либонь, тому твій учитель ніколи багато про нього не розводився.

— А тіньововк?

— Тато просто казав, аби ми трималися подалі від Затьмари, — Ешлін знизала плечима. — Я чула байки про те, що темряник може з твоїх легень дихання вкрасти. Прослизнути крізь твою тінь та вбити тебе уві сні. Тільки Матір-Паща знає, що ті демони, які їм служать, можуть зробити.

— Пф-ф-ф, — форкнула Мія. — Демони.

— О, то ти в цьому знавчиня?

— Ну, не знавчиня, це вже ні. Але трохи таки знаю.

— Та ну.

— …няв…

Ешлін завертілась на місці й потягнулася по ніж, що за спиною ховала. Пан Добрик сидів на перилах і дивився на дівчину, нахиливши голову набік.

— Скажи «вітаю», Пане Добрику.

— …вітаю, пане добрику.

— Зуби й Паща, — видихнула Ешлін.

— Усе гаразд. Він не демон. Навіть мухи не скривдить. Та й подих із чужих легень я красти не вмію. Ну тобто якщо тиждень чи три не митимуся, то…[59]

Ешлін вигнула брову. Повільно кивнула.

— Отже, ти таки темряниця.

— Ти знала?

— Здогадалася, що щось тут нечисто, після того, що із Солісом трапилось. Не бачила, щоб жодна тінь ворухнулася, але запашок був дивний, — коли Мія спохмурніла, Еш тільки й всміхнулася. — Ти ж не думала, що я тебе покликала прогулятися тільки тому, що з тебе гарна компанія мала б вийти?

Мія міцно вп’ялася зубами в курячу ніжку й промовчала. Еш знову всілася навпроти неї — повільно та обережно. Кидаючи погляди на тіньокота. Якби пересічні громадяни мали бодай найменшу здогадку про те, хто вона, то, либонь, спробували б її до хреста прицвяхувати. Мія замислилась, чи осліплять страх або забобони іншу дівчину. Але усмішка, що повільно розквітла на вустах Ешлін, зібрала всі ці думки докупи, відвела до темного провулка та обережненько придушила.

— То як воно? — спитала білявка. — Ти крізь тіні можеш ходити? Я чула, що ви можете собі крила відростити, чи пітьмою дихнути, чи…

Мія відправила свою тінь звиватися кам’яною долівкою, вигинаючись міріадами різних форм — страхітливих, прегарних, абстрактних. Вона спинила тінь біля ніг Ешлін та обережно схопила чоботи дівчини.

— Чорна Матінко, оце дивовижа, — прошепотіла Ешлін. — А що ще можеш?

— А це все.

— Справді?

— Ще ховатися можу. Загортатися в тінь, наче то плащ. Мене тоді складно помітити. Але коли це роблю, то й сама майже сліпа стаю. Бачу перед собою не більш як на кілька футів, — Мія знизала плечима. — Боюся, нічого аж такого захопливого.

— Вважай, що я все одно захопилася, — підморгнула Ешлін.

— Шахід Соліс та превелебна матінка твого ентузіазму не поділяють.

Ешлін скривилася та виплюнула кірочку сиру, що до язика причепилася.

— Соліс — мудило. Злобне й жорстоке лайно, — дівчина нахилилася вперед і змовницьки промовила: — А ти ж знаєш значення його імені, еге?

Мія кивнула:

— Це з ісіїрської. Означає «останній».

— А ти ж про Філософський Камінь чула? В’язницю в Богодолі?

Мія глитнула. Кивнула повільно.

Не дивись.

— Я в Богодолі виросла.

— То ти чула, яким напханим часом був той Філософський Камінь, поки не завалився. Що кілька років вони просапували кількість в’язнів. Це консул Скаева вигадав, ще коли новачком у Сенаті був. Називали цю штуку…

— Падіння.

Ешлін кивнула й продовжила, знову жуючи сир.

— Прибирали з в’язниці всіх охоронців. Спускали з найвищої вежі драбину, а внизу ставили на якір шлюпку. Казали в’язням, що один з них може поплисти до берега й повернутися до звичного життя, і не важить, за що він там опинився. Але тільки в одному випадку — якщо всі інші в’язні помруть. Виявилося, що десь так дванадцять років тому добрий Шахід Пісень був просто собі крадієм-невдахою, замкненим на Філософському Камені.

— Соліс, — шепнула Мія. — Останній…

— Отак вони його назвали. Потім.

— Скількох же він…

— Багато. А сліпий же, як те цуценя щойно народжене.

— Доньки Божі, — видихнула Мія. Вона майже відчувала, як його клинок розтинає їй руку. Розриває м’язи. Спричиняє біль. — А я йому ножем у лице ткнула…

— Може, він тебе за це поважатиме?

Мія глянула на перев’язь, що підтримувала поранену руку.

— А може, і ні.

— Подивися на це з хорошого боку. Вони принаймні не змушують тебе із Солісом справу мати, поки твоє крильце не заживе. Може, ти згодом його прихильність квітами завоюєш абощо.

— Друзілла сказала, що, поки я видужую, зі мною шахіда Аалея займатиметься.

— О-о-о-о-о, — вишкірилась Ешлін. — Пощастило.

— Чому пощастило? Що саме вона викладає?

— А ти не знаєш? — розреготалася Ешлін. — Зуби й Паща, тобі це сподобається.

— То ти розкажеш чи отак усю ніч каркатимеш?

— Вона навчає витончених мистецтв. Переконання. Зваблення. Секс. Такого плану.

Мія мало не вдавилася.

— Вона сексу вчить?

— Ну, не самих основ. Вважається, що таке ми й самі мусили б дізнатися. Вона вчить мистецтва. Татко каже, що на світі є тільки два види мужиків. Ті, хто в Аалею закохався, і ті, хто її ще не зустрів, — Еш здійняла брову. — Чорна Матінко, ти ж не незайманка, нє?

— Ні! — обурилася Мія. — Я просто…

— Просто що?

Мія насупилась і спробувала остудити гарячі щоки.

— Я просто… в мене небагато було…

— А Трік?

— Ні! — загарчала Мія. — Доньки, ні.

— А чому ні? Такий парубійко здоровий. Ну татуювання в нього жахливі, але личко під ними цілком собі, — Ешлін штовхнула Мію ліктем. — А в темряві вони на вигляд всі однакові.

Мія подивилася на Пана Добрика. Подивилася собі на ноги. Запхала в рот ще курятини.

— Скільки їх у тебе було, Корвере?

— А що? — прошамкала Мія, пережовуючи їжу. — А в тебе скільки було?

— Чотири, — Ешлін приклала палець до вуст. — Ну-у-у-у, чотири з половиною. Якщо формальності зберегти. Але він ідіотом був, то я його не зараховую. Усі ми на нову спробу заслуговуємо.

— Один, — визнала нарешті Мія.

— А. Любила його, правда?

— Навіть незнайомі були.

— І як він?

Мія скривилась. Стенула плечима.

— А. Один з цих. А тепер ти не розумієш, через що стільки метушні чи чому б це тобі ще раз закортіло таке робити?

Мія пожувала губу. Кивнула.

— Шахіда Аалея тебе навчить. Воно краще стане, Корвере. Сама побачиш.

— М-м-м, — Мія важко осіла на стіл і сперла підборіддя на долоні.

Еш підвелася. Витрусила з подолу сирні крихти.

— Ходімо, краще нам вшиватися. У нас завтра Кишені. Якщо пощастить, може, навіть встигнеш трохи часу разом з Аалеєю втиснути.

І Ешлін почала цьомати повітря.

— Стули пельку, — загарчала Мія.

Тепер до цьомчиків доєдналися тихі гортанні стогони.

— Стули пельку.

Дівчата тихо рушили крізь пітьму, кіт, що не був котом, тихо рушив назирці.

А коли вони пішли, із затінку позаду них ступив уперед хлопець. Бліда шкіра. Чорні шкіряні шати. Більшість назвали б його гарним, хоча слово «вродливий» тут краще пасувало. Мав високі вилиці й найпронизливіші блакитні очі, що ви тільки бачили.

Хлопець на ймення Цить.

Він тримав ніж. Дивився, як Мія та Ешлін розчинялися в темряві, та водив тонкою пучкою по зазубленому краю клинка.

І посміхався.

УРОК

— Як завжди казала моя колишня дружина, — усміхнувся шахід Мишолов, — головне — це пальці.

Аколіти, що зібралися в Залі Кишень, стояли довкруж шахіда півколом. Зала була величезна, освітлювало її розсіяне блакитнувате світло, що линуло з вітражних вікон нагорі. Уздовж усієї кімнати простягалися довгі столи, де купчилися цікавинки та дивовижі, замки та відмички. Стіни всіювали ряди дверей — десятки й десятки дверей, — кожні замкнені на замок інакшої системи. А на краю освітленої зони Мія видивилась вішаки з одягом. Будь-який крій та стиль, що тільки може в кожному куточку республіки трапитись.

Сам Мишолов мав на собі звичайний ітрейський стрій: шкіряні бриджі та дублет із прорізними рукавами, а від важких сірих шат і натяку не лишилось. Та клинок із чорнокриці, на руків’ї якого сплелися золоті котоголові фігури, чоловік лишив при собі. І знову Мію заскочили шахідові очі: нехай на вигляд йому було трохи за тридцять, проте глибокий погляд карих очей виказував мудрість значно старшого чоловіка.

— Певно, що моя перша суджена була не найяснішою зірочкою в небі. Зрештою, вона ж за мене заміж вийшла.

Шахід, склавши руки за спиною, рухався вздовж лави неофітів і кивав головою, наче хребцеродженний жевжик на променаді. Він зненацька спинився навпроти Озріка — брата Ешлін. Простягнув руку:

— Привіт, хлопче, тебе як звуть?

Білявець потиснув запропоновану руку, й Мишолов віддав йому невеличкого ножа — руків’ям уперед:

— Здається, ти це вронив.

Озрік перевірив порожні піхви на талії. Здивовано кліпнув. Мишолов повернувся до інших аколітів і підморгнув:

— Головне — це вдале прикидання, — промовив він.

Шахід рушив далі й зупинився перед Тріком. Синці від кулаків Водозова та чобіт Соліса все ще лишалися свинцево-синіми.

— Як щелепа, хлопче?

— Усе гаразд, дякую, шахіде.

— А вигляд прикрий має, — Мишолов потягнувся та обережно торкнувся обличчя Тріка. Хлопець відсахнувся й здійняв руку, щоб відштовхнути чоловіка. І вже за мить Мишолов простягнув йому перстень, що Мія одразу впізнала — три переплетені морські змії зі срібла.

— Здається, ти це вронив.

Трік двічі перевірив щойно спорожнілий палець. Перстень лежав на його долоні.

І знову Мишолов подивився на аколітів.

— Головне — це почування, — промовив він.

І знову шахід потинявся перед лавою аколітів і нарешті спинився перед Джессаміною. Мишолов сяйнув своєю срібною усмішкою й ступив ближче. Дівчина зустріла його яскравим мисливським поглядом та грайливою усмішкою, щосили намагаючись передивитися шахіда. Гра у витрішки припинилася, коли Мишолов підняв золотий браслет і покрутив його навколо пальця.

— Здається, ти це вронила, — промовив він і віддав браслет дівчині.

А тоді розвернувся до аколітів і підморгнув:

— Головне — це очі.

Не кажучи ні слова, Джессаміна ступила вперед і поцілувала Мишолова просто в губи. Лавою неофітів здійнялася хвиля шоку й захоплення, а очі самого шахіда покруглішали. Коли він позадкував і здійняв руки, щоб відштовхнути дівчину, Джессаміна схопилася за руків’я його чорнокрицевого меча й театральним жестом витягнула клинок піхов. І з тією самою усмішкою вона приставила вістря до серця шахіда.

— Головне — це губи, — сказала Джессаміна.

Мишолов завмер, дивлячись на власний меч, що впирався йому в груди. Мія затримала подих, чудуючись, чи його невдоволення проявляє себе так само, як невдоволення Соліса. А тоді шахід розсміявся — голосно й розкотисто — та глибоко, по-придворному вклонився перед рудоволосою.

— Браво, моя доно, браво.

Джессаміна повернула меч і зробила реверанс, притримуючи уявні спідниці.

Ешлін кинула на Мію короткий погляд. Та сердито кивнула.

А вона вправна…

І все ж Мію гризла така несправедливість. Вона повимахувалася перед Солісом і втратила руку. А Джессаміні кляту овацію влаштували…

Мишолов розвернувся до всієї групи.

— Як продемонструвала наша ініціативна аколітка, гра Кишень — це гра маніпуляцій. Театр. Танець, у якому наша жертва мусить постійно збиватися з кроку, а ви мусите на крок її випереджати. Витягування гаманців чи мистецтво лишатися непоміченими може здатися дрібничкою, якщо порівняти з «мистецтвом» розкроювання черепів чи вбивання жертви її власною чашею вина. Та часом усе, що відділяє вас від вашої жертви, — це одні-єдині двері чи пароль на папірчику в кишені вартового. Цей шлях не завжди кров’ю вимощений. Та, на жаль, колишнє кохання всього мого життя майже мала рацію. Найбільше в цій грі важать ваші пальці. І єдиний спосіб гарно їх опанувати — це практика. То цим ми тут і займаємося. Практикуємось.

Шахід вказав на купу тонких сувоїв на одному зі столів.

— Щоб мотивувати учнів, кожен шахід щосезону влаштовує змагання. Кожен з вас візьме один із цих списків. У цьому списку — низка предметів, які можна знайти на Тихій Горі, поряд з кожним пунктом вказане число. Це кількість балів, які ви заробите, якщо успішно здобудете предмет і принесете його мені за умови, що власник вас не спіймає.

Мишолов обвів кімнату поглядом, зазираючи у вічі кожному неофіту.

— Майте на увазі: я не беру на себе відповідальність за наслідки, якщо вас спіймають під час здобуття цих скарбів. А якщо ви збираєтесь вештатися коридорами після відбою по дев’ятих дзвонах, попри заборону превелебної матінки, нехай вам Чорна Матір помагає. Це, дітки, гра. Але небезпечна, — чоловік заворушив бровами. — Єдина гра, у яку варто зіграти. Наприкінці року той аколіт, який заробить найбільше балів, потрапить на першу сходинку цієї зали. Схожі змагання влаштують усі шахіди — Пісень, Машкар та Істин. Якщо ми припустимо, що в інших царинах навчання вас не спіткає прикрий провал, учні, що стануть лідерами кожної зали, майже гарантовано завершать навчання у Багряній Церкві повноправними Клинками.

Поміж аколітами здійнялися балачки. Мія через усю кімнату перехопила погляд Тріка. Ешлін шкірилася, як кицька, що поцупила вершки, корову та доярку на додаток. Майже певний спосіб стати Клинком? Помститися за її батька? Ступити на могилу Скаеви? Зуби й Паща, і для такої нагороди треба лише кілька дрібничок…

Дехто з аколітів уже подався хапати сувої. Одновухий хлопець, якого звали Петросом, нашвидкуруч почубився з Діамо, коли вони за один папірець ухопилися. Еш із посмішкою вихопила сувій просто в Тріка з рук. Мія проштовхалася крізь юрмисько, щоб і собі схопити. Зламала воскову печатку і вчиталася в написаний від руки список:

Кухонний ніж — 1 бал

Полекс із Зали Пісень — 1 бал

Щось, що належить іншому аколіту, — 2 бали

Прикраса, що належать іншому аколіту, — 3 бали

Книга з читальні (вкрадена, не позичена, розумахи ви мої) — 6 балів

Дзеркало із Зали Машкар — 7 балів

Окуляри хроніста Аелія — 8 балів

Обличчя з покоїв ткалі — 9 балів

Церемоніальні ножі шахіди Павуковбивці — 20 балів

Сувенір з кабінету матінки Друзілли — 35 балів

Порожні піхви шахіда Соліса — 50 балів

І так далі. На сторінці було вказано дюжини й дюжини предметів, кожен наступний — незвичайніший за попередній. Скидалося на те, що через цей «конкурс» поміж аколітами розгорнеться справдешня війна крадійства, та, либонь, саме цього Мишолов і прагнув. Тепер вони щомиті будуть напоготові. Завжди видивлятимуться шанс. Постійно насторожі.

Постійно практикуватимуться.

Розумно.

І в кінці списку Мія побачила останній пункт. Найскладніший.

Обсидіановий ключ превелебної матінки — 100 балів.

Мія пригадала ключ, що висів у старої жінки на шиї. Це ж яким божевільцем треба бути, щоб спробувати його вкрасти? Вона кинула погляд на шахіда Мишолова й побачила, що він спостерігає за нею з тією срібною усмішкою. Чоловік ляснув у долоні й роззирнувся кімнатою:

— А тепер — практика.

Першим уроком шахіда була звичайна кишенькова крадіжка. Він узяв зі стола деренчливий гаман і почепив собі до паска. А тоді показав неофітам кілька способів цю грошву в нього поцупити, і кожен мав усе химернішу й химернішу назву. «Смертельний підйом». «Ручна мавпа». «Джульєтта». «Жиголо». Стоячи з прогулянковим ціпком в одній руці, Мишолов вказував то на одного, то на іншого аколіта, які мали спробувати вкрасти поживу. Карлотта, дівчина з рабським тавром, погойдувалася, як змія, і рухалась майже так само стрімко. У величенького Діамо руки-кувалди виявилися спритнішими, ніж здавалося. Повільні неофіти отримували удар по пальцях. Заважка рука? Хряць. Надто відкрито дієш? Хряць. Надто незграбно?

Хряць, хряць, хряць.

Найспритніші руки в цій грі мала Ешлін. Джессаміна та Цить виступили майже на рівних з нею. Блідий блакитноокий хлопець, як і раніше, відмовлявся говорити: щоб відповісти на будь-яке запитання, яке не задовольнити кивком чи похитуванням головою, він послуговувався крейдою та грифельною дошкою. Та прудким він був, наче черви на трупі, і смертоносно тихим.

Мишолов кілька разів перевбирався, копирсаючись між вішаків, і пояснював, як долати кожну вдяганку. Він вдягнувся хребцеродженним доном у гарно скроєному сюртуку з добрячою калиткою за пазухою. Тоді сенатором при виконанні у шатах з пурпуровою облямівкою, що мали потаємну кишеньку, де можна сховати грошву[60].

— А далі в нас, — оголосив Мишолов, знову перебираючи вішаки, — той люд, що тримається за свої мідяки, наче собака за кістку. — Шахід натягнув через голову важку білу рясу та застібнув золотий ланцюг на шиї. — Наш старий добрий богобоязний священник Аа.

Мишолов здійняв три пальці в жесті благословення й промовив тоном, що був на октаву нижчий за його звичайний голос:

— Хай Світло Всевидючого ніколи не полишає вас, діти мої, — і підвищив голос, щоб подолати регіт. — Гаразд, гаразд, смійтеся, як хочете, аколіти. Але це справжнє облачення. Належало одному клірику в Богодолі, якого я якось стрів у молоді роки. Щоправда, його та зустріч потішила менше за мене, — Мишолов пробігся поглядом по юрмі. — Нумо, і кого ж ми оберемо…

Шахід насупив брову:

— Аколітко, з тобою все гаразд?

Усі очі подивились на Мію. Дівчина завмерла, наче вкопана, не зводячи погляду з медальйона, що висів у Мишолова на шиї. Сонця було зроблено з різних металів: Саан з рожевого золота, Саай з платини, а Шіїй із жовтого золота — і варто було дівчині їх побачити, як у неї шлунок скрутило. Піт на обличчі виступив. Світло, що линуло з вітражних вікон, відбивалося від цих трьох кіл з дорогоцінних металів. Випалювало їй очі. У її тіні здійнявся Пан Добрик: він запанікував, затремтів, його настільки переповнював страх, що йому несила було пити її власний. Та, коли Мія дивилася на Трійцю, її не просто жах охопив. Це був справжнісінький фізичний біль.

— Я…

— Нумо, дитинко, це ж просто священницька ряса.

Мишолов ступив уперед. І Мія одразу ж позадкувала, впала навколішки й виблювала увесь сніданок на підлогу. Інші аколіти відсахнулися від огиди. Троєсонце сліпило дівчину, і коли Мишолов зробив ще крок, вона аж зашипіла, наче її ошпарило, і сховалася під одним зі столів, здійнявши руку, аби затулитися від сліпучого світла, яке бачила лише вона.

Трік кинувся до неї з круглими від тривоги очима. Джессаміна форкнула, Еш наче остовпіла, а між іншими аколітами здійнялося розгублене мурмотіння.

— Ану пішли звідси, — наказав Мишолов. — Цього обороту урокам кінець.

Групка учнів завагалася, витріщаючись на перелякану дівчину.

— Геть! — проревів Мишолов. — Негайно!

Учні хутко полишили залу, Трік стояв над Мією, немов стривожена нянька, поки Мишолов не прикрикнув на нього, аби зник. Коли зала спорожніла, шахід розв’язав облачення й відкинув його вбік. А потім наблизився до Мії з витягнутою рукою, наче вона була переляканим звірятком.

— Як ти, дитинко?

Коли Трійця зникла з-перед очей, дихалось Мії вже легше. Серце в грудях сповільнилося, біль та нудота вщухли. Пан Добрик зібрався, заворушився в тіні й узявся пити її страх. Та руки в дівчини й далі тремтіли, а серце гупало й гупало…

— Я… Мені дуже прикро, шахіде…

Мишолов опустився поряд з нею навколішки.

— Ні, це я мушу перепрошувати. Превелебна матінка розповіла мені, як ти ошукала Соліса в Залі Пісень. До речі, браво…

Усмішка шахіда зникла, щойно в Мії не вийшло її поділити.

— Та вона розповіла мені, хто ти є. Я повівся недбало. Пробач мені.

Мія затрусила головою.

— Але я не розумію.

— До того як я перерізав йому горлянку, чоловік, що носив цей символ Трійці, був примасом поміж духовенства Аа. Цей медальйон освятив гранд-кардинал. Його благословила Правиця самого Аа.

— Дуомо?

— Його попередник, — похитав головою Мишолов. — Але річ не в людині, дитинко. І не в одежі. Це все віра у Всевидючого. Кардинал, який благословив сонця, був справжнім вірянином. Істинним служителем бога, що прогнав саму Ніч з нашого небосхилу. Найвідданіших своїх служителів Аа наділяє дещицею власної сили: люмінатії зі своїми мечами із сонцекриці — тільки найочевидніший приклад серед багатьох. Найблагочестивіші серед його священників можуть переливати якусь частину цієї сили в речі, яких вони торкаються. Мені варто було здогадатися, що для тебе це виявиться отрутою.

— Але чому?

Шахід знизав плечима.

— Тебе, аколітко, Матір торкнулася. Позначила тебе во благо чи во зло, того я не знаю. Зате знаю, що Світло ненавидить свою суджену. І рівною мірою ненавидить тих, кого вона любить.

Мія змигнула. Нудота все ще вирувала в неї в животі. Так, вона відчула це, достоту як відчувала камені під собою. Вона дивилася на ці три розпечені диски й відчувала лють. Полум’я. Злобу. Вона вже таке колись відчувала. Світло, що випалює очі. Кров на руках. Засліплення.

Не дивись…

Мишолов ніжно поплескав її по коліну.

— Надалі під час уроків я триматиму Трійцю подалі. Ще раз перепрошую.

Шахід допоміг дівчині звестися на ноги, переконався, що вона може стояти рівно. Ноги в неї були ватяні, й у голові трохи крутилося. Та вона кивнула, глибоко втягуючи повітря.

— А ви колись бачили, щоб отак на Трійцю зреагував володар Кассій?

— Я не настільки дурний, щоб одягати таке в його присутності, — усміхнувся Мишолов.

— Я хотіла б з ним поговорити, якщо це можливо. Я ще ніколи не зустрічала…

Мишолов похитав головою, і цей жест убив запитання Мії просто в неї на вустах.

— Володар Кассій покинув гору, аколітко, — промовив шахід. — Він повернеться до вашої ініціації, але я сумніваюся, що до того він ще благословить нас своєю присутністю. Яких би відповідей ти не шукала, доведеться їх самостійно знайти. Хотів би я тобі більше розповісти, та Кассій — єдиний темряник, кого я знаю, а Володар Клинків не з говірких.

Мія вдячно кивнула й вийшла із Зали Кишень. Крокувала вона все ще невпевнено. Руки й далі трусилися. Вона спинилася біля подвійних дверей, заплющила очі й дослухалася до примарного хору, що наспівував у мороці. У пітьмі під повіками все ще плавали три розпечені диски, а в її голові ворушилася думка про те, що якимсь чином вона заслужила божу ненависть. Вона уявлення не мала, як так вийшло. Чи чому. Та хай які на те були причини, схоже, у цій Церкві справжніх відповідей не знає ніхто.

Може…

Усе ще відчуваючи нудоту, Мія рушила в темряву. Розпечені кола в очах поступово блякли. Дівчина міркувала про те, що, можливо, у цих стінах є той, хто має потрібні їй відповіді. Та коли вона дійшла до височезних дверей читальні, виявилось, що ті міцно зачинені. Вона стукала, голосно кликала хроніста. Та тільки тиша була їй відповіддю.

Мія зітхнула, сперлася спиною об двері та вивудила з перев’язі срібну коробочку. Підпалила сигарилу. Видихнула сірий дим.

Перед її очима палало троєсонце.

У голові палали запитання.

Проте скидалося, що якщо вона і відшукає правду про себе, то робити це доведеться їй одній.

Під Міїними ногами заворушилася тінь. І в пітьмі шепнув тихий голос:

— …ти ніколи не буваєш одна…

МАШКАРИ

— Це більше Залу Дзеркал нагадує, — пробуркотіла Мія.

Після інциденту в залі Мишолова минув оборот. Від тривог Тріка та Ешлін Мія відмахнулася нікчемними теревенями про шматок зіпсованого оселедця, який вона з’їла за сніданком, і після кількох підозрілих поглядів ця парочка таки полишила тему. Наступним у цьогорічних учнів мало бути заняття в Залі Пісень, та Міїна рука все ще лишалася чорно-синьою, і Наєв провела її на перший урок у славнозвісній Залі Машкар.

Сходи, коридори. Спів, вікна, тіні.

А тепер перед нею розстелилася зала, де ширяв слабенький аромат. Усе навколо — шарлатове. Довгі червоні завіси коливалися під непомітним вітерцем, наче танцівниці. Вітражі мерехтіли багрянцем. Статуї, висічені з рідкісного червоного мармуру, розставили охайними рядами: усі фігури були оголені й прегарні, але чомусь жодна з них не мала голови. Та от дивина — ніде поблизу жодної маски не було. Натомість куди б Мія не кинула погляд — усюди вона бачила дзеркала. Скло й поліроване срібло, позолота, дерево, кришталеві рамки. Сотні відображень дивилися на неї у відповідь. Поскубана гривка. Бліда шкіра. Мішки під очима.

Неминучі.

Наєв пішла. Подвійні двері тихо зачинилися за нею.

— А ти рано, любонько.

Мія пошукала джерело голосу поміж всіх цих відображень. Голос був хрипкуватим і мелодійним. Дівчина помітила порух — принадні бліді вигини під винно-червоними шатами. І за завісами зі щирого шарлатового шовку вона побачила Аалею, Шахіду Машкар.

Коли вона побачила жінку в ясному світлі, у дівчини аж шлунок стиснувся. Звати її гарною було те саме, що кликати тайфун літнім леготом, а троєсонце — світлом від свічечки. Аалея була вродлива — до болю, до одуріння вродлива. Густі кучері ринули до талії опівнічними річками. В обведених сурмою очах бриніла загадка, повні вуста було пофарбовано на червінь крові із самого серця. Фігура наче піщаний годинник. Про таких жінок хіба що в давніх міфах читаєш — задля них чоловіки брали в облогу міста, змушували розступитися океани чи робили якісь інші неможливі дурниці, аби здобути над ними владу. Поруч з нею Мія почувалася зачарованою комашкою.

— Перепрошую, шахідо. Я пізніше повернуся, якщо бажаєте.

— Ні, моя любонько, — усмішка Аалеї була наче сонце, що виринуло з-за хмар. Вона швидко перетнула кімнату й розцілувала Мію в щоки. — Лишайся, тобі тут раді.

— Дякую, шахідо.

— Ходи, сідай. Вип’єш щось? Я цукрову воду маю. Чи щось міцніше?

— Віскі?

Здавалося, що усмішку Аалеї спеціально для Мії створили.

— Якщо бажаєш.

Мія враз опинилася на одному з оксамитових диванів зі скляночкою гарного золотого вина в руці. Шахіда зайняла місце навпроти, тримаючи в пальцях з наманікюреними нігтями келих на довгій ніжці, наповнений темною рідиною. Виглядом вона нагадувала ожилий портрет. Богиня, що на смертних ногах зійшла до світу і наче зібралася провести кілька митей…

— Ти Мія.

Дівчинка змигнула, голова в неї трохи паморочилася від парфумів.

— Так, шахідо.

— Дуже гарне ім’я. Ліїсянське?

Мія кивнула. Приклалася до свого келиха, скривилась, коли рідина обпекла їй горло. Доньки Божі, та вона вмирає, так закурити хоче…

— Розкажи мені про нього, — мовила Аалея.

— Про кого?

— Твого хлопця. Твого першого. У тебе тільки один був, я ж не помиляюся?

Мія завадила щелепі, що вже зібралась аж занадто відпасти. Аалея знов усміхнулася, яскраво, осяйно, і ця усмішка сповнила груди дівчини теплом, що нічого спільного із золотим вином не мало. Щось таке близьке було в погляді цих темних очей. Щось, що стосувалося спільних таємниць. Наче вони сестри, які ніколи не бачились. Голосочок у Міїній голові прошепотів, що шахіда якраз вправляється у своєму ремеслі, але чомусь це геть не важило.

«У цьому і весь фокус», — припустила дівчина.

— Та тут небагато можна розповісти, — сказала Мія.

— Може, почнімо з його імені?

— Я його ніколи не знала.

Аалея здійняла ретельно вищипану брову, і дозволила мовчанню поставити запитання замість неї.

— Він жиголо був, — промовила нарешті Мія. — Я йому за це заплатила.

— Ти хлопцеві за свій перший раз заплатила?

Мія зустріла погляд жінки й не стала відводити очі.

— Якраз перед тим, як сюди вирушити.

— Чи можу я спробувати вгадати чому?

— Якщо бажаєте, — знизала плечима Мія.

Аалея напіврозляглася на дивані, потягуючись, наче кішка.

— Твоя мати, — сказала вона. — Вона красунею була?

Мія кліпнула. Промовчала.

— Чи ти звернула увагу, що відколи сіла — жодного разу в дзеркало не зазирнула? Куди б ти в цій кімнаті не подивилася, всюди бачитимеш своє відображення. Але сидиш ти така, витріщаєшся на своє питво і робиш усе можливе, аби тільки уникнути власного обличчя. Чому ж так?

Мія глянула на шахіду. Перед нею, либонь, чоловіки завжди плазували. Вона не знає, що це таке — бути негарною. Дрібною. Звичайною. В очах Мії блимнула злість, голос став хрипким і невиразним.

— Не всім щастить від народження, як ото декому.

— Тобі пощастило більше, ніж гадаєш. Ти народилась позбавлена того, що більшість людей найвище цінує у своїх коханих. Без тієї сміховинної нагороди, яку звуть красою. Тобі відомо, як це — коли тебе оминають поглядом. Ти це так добре знаєш, що заплатила хлопцеві за любощі. Щоб спізнати солодке відчуття, нехай навіть на одну мить.

— Повірте, не дуже то вже солодко вийшло.

— Ти вже розумієш, як це — бажати, любонько, — усміхнулась Аалея. — А невдовзі зрозумієш, яку владу принесе навіювання цього бажання іншим.

— А чого, власне, ви тут вчите?

— Ніжного доторку. Довгого погляду. Шепітких нісенітниць, що означають усе. Оцим я тебе озброю.

— Мені більше сталь до серця, якщо обирати можна, — насупилась Мія. — Швидше й чесніше виходить.

Аалея засміялася.

— А що, як для здійснення підношення тобі буде потрібна інформація? Якщо твоя здобич ховається, а перебування її відоме тільки найдовіренішому прислужнику? Чи тобі треба з’ясувати пароль, щоб потрапити на зібрання, де має бути твоя здобич? Завоювати довіру жінки, що може привести тебе до людини, яку маєш убити? Як тобі в цьому разі сталь прислужиться?

— Подейкують, що в таких випадках розпечене вугілля творить дива.

— Але ж тепла шкіра тут краще прислужить. І менше шрамів по собі залишить.

Шахіда підвелася, підпливла до Міїного дивана та сіла обіч дівчини. Мія відчувала запаморочливо-міцний аромат жінчиних парфумів. Задивилася в темні глибини її очей. Шахіда володіла власною силою тяжіння. Магнетизмом, якому Мія не могла опиратися. Може, то якісь домішки аркімічні в самому ароматі?

— Я навчу тебе того, як змусити інших тебе покохати, — муркотіла Аалея. — Чоловіків. Жінок. Цілковито й повністю. Навіть якщо йдеться лише про безніч. Навіть якщо йдеться про одну мить, — вона торкнулася Міїної щоки ніжними пальцями, і від того доторку закололо шкіру. — Я навчу тебе того, як змусити інших тебе бажати. Відчувати те саме, що ти відчуваєш цієї миті. Та спочатку тобі треба пізнати те обличчя, на яке в дзеркалі дивишся.

Аалеїне закляття тріснуло, і метелики в Міїному животі сконали один за одним. Вона кинула погляд на найближче свічадо. На відображення, що в ньому ховалось. Сухорлява бліда дівчина зі зламаним носом та запалими щоками сиділа поруч із жінкою, яка здавалася однією з навколишніх статуй, що зненацька ожила. Божевілля якесь. І не важить, наскільки солодкі в цієї жінки парфуми, наскільки захопливі ті нісенітниці, які вона шепоче, Мії ніколи красунею не стати. Вона з цим фактом ще багато років тому змирилася.

— Повірте, я в дзеркало дивилася уважніше за багатьох, — промовила дівчина. — Ціную вашу думку, шахідо, але якщо ви збираєтесь сидіти тут і розводитися про те, як мені треба полюбити себе, аби інші мене полюбили, боюся, я виблюю цей прекрасний віскі на ваш гарненький червоний килимок.

Сміх. Ясний і теплий, наче всі три сонця. Аалея взяла Міїну руку та приклала до криваво-червоних вуст. І, попри всю волю, дівчина відчула, як її щоки замаковіли.

— О, моя люба, ні. Я й не сумніваюся в тому, що ти себе знаєш краще за багатьох. Ми, страшки, завжди такі. І я не збиралася казати, щоб ти полюбила те обличчя, яке нині в дзеркалі бачиш, — і знову Аалея торкнулася щоки Мії, викликаючи запаморочливий приплив тепла. — Усе, що я збиралась сказати, — ти мусиш пізнати те обличчя, яке побачиш у дзеркалі завтра.

— Тобто? — набурмосилась Мія. — А що ввечері станеться?

Аалея усміхнулась:

— Ми, ясна річ, тобі нове дамо.

— Нове — що?

— Цей ніс, ці очі, ні-ні, — цикнула Аалея. — Бач, надто вони примітні. Кривуватий дзьобик викликає запитання: «А як його зламали?». Синці під очима змусять здобич дивуватися, що ж ти безночами робиш замість того, щоб спати, як це вірній дочці Аа належить. А ті місця, куди ми тебе невдовзі відправимо… — шахіда усміхнулась. — Наразі нам треба, щоб ти була гарненька, але не настільки, аби це в очі впадало. Приємна на вигляд, але не настільки, щоб у пам’ять западати. Щоб якби схотіла — змусила б інших озиратися, а якщо треба — і на задвірках могла б розчинитися.

— Я…

— Тобі не хотілося б бути гарненькою, любонько?

— Та мені байдуже, яка я на вигляд, — знизала плечима Мія.

— І все ж заплатила гарному хлопчику за любощі?

Шахіда нахилилася ближче, Мія відчувала, як її шкіра пашіє теплом. У дівчини зненацька пересохло в роті. Дихання трішечки пришвидшилося. Злість? Приниження? Чи щось інше?

— Може, це й неправильно, — сказала Аалея. — Може, такого не мусить бути. Але це світ сенаторів, консулів та люмінатіїв, світ республік, культів та інститутів, створених та очолюваних переважно чоловіками. А в такому світі кохання — це зброя. Секс — це зброя. Твої очі? Тіло? Усмішка? — жінка стенула плечима. — Зброя. І влади вони дають більше за тисячу мечів. Відчиняють більше воріт за тисячу військоходів. Міє, кохання королів трону позбавляло. Клало край імперіям. І навіть розбило наші бідолашні випалені сонцями небеса.

Шахіда простягнула руку й прибрала волосся, що впало на Міїну щоку.

— Якщо вони загубляться у твоїх очах, то ніколи не побачать ножа в руці. Ніколи не відчують отрути у вині, якщо питимуть його перед тобою, — легкий порух плеча. — Краса, любонько, все спрощує. Робить простішим, ніж зараз тобі ведеться. Може, це й сумно. Може, це й прикро. А все ж це правда.

Міїн голос перетворився на напружений шепіт. Десь поблизу чигала злість.

— А звідки ви знаєте, як мені зараз ведеться, шахідо?

— Я так багато подоб змінила, що ледь пам’ятаю свою першу. Але картинкою я, Міє, не була, — Аалея відкинулась на спинку й усміхнулася. — Більше на тебе була схожа. Пізнала бажання. Оцей біль. Порожнечу. Знала їх, як знала саму себе. Тож, коли Маріелла наділила мене красою, і я навчилася, як породжувати це бажання в інших, спинити мене вже було неможливо.

— Маріелла… — видихнула Мія.

Ткаля плоті.

І тепер усе стало ясно. Неземна краса Аалеї. Юне обличчя й старі очі Мишолова. Навіть оте враження домашнього затишку, яке превелебна матінка створює. Нарешті дівчина зрозуміла назву цієї кімнати. Зала Машкар. Доньки Божі, та його можна до всієї гори застосувати. Тутешні вбивці — усі вбивці — ховаються за фасадами, зробленими не з глини чи дерева, а з плоті. Краса. Молодість. Поблажливе материнство. Як можна краще зберегти анонімність групи найманих убивць, як не змінюючи їм обличчя, коли вони мусять атакувати? Як краще спокусити здобич, чи загубитися в натовпі, чи зустріти когось, хто тебе негайно забуде, як не створити обличчя, що пасуватиме до завдання?

Як краще змусити нас забути, хто ми є, та виліпити з нас тих, ким вони хочуть нас зробити?

Може, у чужих очах воно й недосконале, але це її лице. Мія не знала, що й думати про те, що ці люди в неї це лице заберуть…

«Ти не маєш нічого, — сказав колись Меркуріо. — Ти не знаєш нічого. Ти ніщо».

Мія глибоко вдихнула. Тяжко глитнула.

«Бо тоді ти можеш робити все, що заманеться».

— Ходімо, — промовила Аалея. — Ткаля чекає.

Шахіда підвелася й простягнула руку. Мія згадала страхітливе обличчя Маріелли: порепані губи, що стікають рідиною, дрібні деформовані пальчики. Пан Добрик зітхнув у неї під ногами, і дівчина спробувала себе загартувати. Стиснула кулаки. Вона сама вирішила платити цю ціну. Заради батька. Заради фамілії.

Коли кров повсюди, все є кров.

Що ще їй робити?

І вона прийняла Аалеїну руку.

Першого разу, коли вона тут була, Мія цього не помітила, але, на відміну від Аалеїної зали, стіни покоїв Маріелли вкривали маски. Керамічні та з пап’є-маше. Скляні та глиняні. Карнавальні маски, посмертні маски, дитячі маски та давні покручені маски з кості, шкіри, звіриних шкур. Кімната, повна облич: прегарних, потворних і всіх, що між ними, і жодне з них не було таким страхітливим, як лице самої ткалі.

І жодного дзеркала видно не було.

Маріелла згорбилася в блідому аркімічному сяйві. Поруч з нею на столі стояла статуетка, яка зображувала граційну жінку з лев’ячою головою, що тримала в долонях сферу. Маріелла якраз читала якусь запилюжену книгу, і сторінки кректали, коли вона їх перегортала. Коли шахіда Аалея м’яко постукала по стіні, провіщаючи їхню появу, ткаля погляду не підвела.

— Гарного тобі вечора, шахідо, — коли Маріелла заговорила, з її вуст крапнула кривава слина.

Жінка хмуро подивилася на сторінку, де тепер лишилася пляма. Губи Мії скривила відраза.

— І тобі також, велика ткале, — усміхнулася й низько вклонилася Аалея. — Сподіваюся, тобі добре ведеться?

— Пречудово, спасибі тобі.

— А де ж твій прегарний брат?

Цього разу Маріелла вже погляд підвела. І усміхнулася так широко, що в неї губи знову мало не тріснули.

— Живиться.

— А, — Аалея поклала руку Мії на поперек і завела дівчину до кімнати. — Перепрошую за те, що ввірвалася, але оце твоє перше полотно. Гадаю, ви вже зустрічалися.

— Ненадовго. За нашу зустріч можна подякувати предоброму Солісу, — Маріелла витерла слину з рота й криво всміхнулася до Мії. — Гарного тобі обороту, маленька темрянице.

Хтивий погляд ткалі Мію роздратував. Тепер, коли минувся шок першої зустрічі, вона зрозуміла, до якого типу жінок ця Маріелла належить. Мія з такими справу мала тисячу разів. Дівчина зрозуміла, що жінка посміхнулася, щоб її роз’ятрити. Тортури дарували Маріеллі насолоду. Вона любила спостерігати за болем та спричиняти біль, а ще любила компанію тих, хто поділяв її захоплення.

Мучителька.

А шахіда Аалея тим часом зверталася до жінки майже з благоговінням, шанобливо опустивши погляд. І в цьому є сенс, міркувала Мія. Якщо це саме Маріелла дбає за Аалеїну зовнішність, це ж логічно, що Шахіда Машкар прагне, щоб вони не перегортали сторінку гарних стосунків. Навіть якщо та поплямована сукровицею.

— Ходи ж і всадови її тут.

Маріелла, кривлячись, підвелася з-за письмового стола й сунула до знайомої брили чорного каменю. Шкіряні ремені й блискучі пряжки. У Мії стало кисло в роті, вона згадала, як очуняла тут, згадала біль, непевність, запаморочення.

— Мусиш роздягнутися, маленька темрянице, — прошамкала Маріелла.

— Навіщо?

Аалея ніжно торкнулася щоки дівчини.

— Довірся мені, любонько.

Мія витріщилась на ткалю. Пан Добрик крутився в її тіні й ковтав страх так швидко, як тільки міг. Дівчина скривилась і мовчки витягла руку з перев’язі, розпустила сорочку й стягнула її через голову. Скинула чоботи та бриджі й голяка вляглася на брилу. Камінь проти оголеної шкіри здавався прохолодним. Мію всіяло сиротами.

За наказом Маріелли в Мії над головою засвітилися кілька аркімічних сфер. Дівчина примружилась, засліплена їхньою яскравістю. Над нею крізь світло невиразно бовваніли два розмиті силуети. Аалеїн голос був теплим та солодким, наче цукрова вода:

— Любонько, ми мусимо тебе прив’язати.

Мія стиснула зуби. Кивнула. Отак тут справи робляться, нагадала вона собі. Вона сама під цим підписалася. Дівчина відчула, як руки й ноги їй стягнули ременями, скривилась, коли шкіра врізалась у поранений лікоть. Шию міцно затиснули шкіряним нашийником. Вона зрозуміла, що не зможе поворухнути головою.

— Що собі думаєш? — шамкнула Маріелла. — Хороші кістки. Рідкісну красуню можу з неї зробити.

— Думаю, зараз тільки почнемо. Краще не пірнати надто швидко в глибокі води.

— Як на мене, їй персів бракує.

— Роби все, на що ти здатна, велика ткале. Я певна, що ти, як і завше, створиш шедевр.

— Якщо тебе це потішить.

Мія почула хрускіт суглобів. Хрипке дихання. Світло змушувало її блимати, а посеред нього плавали силуети. Пульс дівчини пришвидшився, Пану Добрику не вдавалося поглинути жах, що здіймався вгору. Безпорадна. Зв’язана. Висить, наче шмат м’яса на гаку м’ясника.

«Ти ж боролася, аби сюди потрапити, — нагадувала вона собі. — Щобезночі й щообороту цілих шість років. Шість блядських років. Думай про Скаеву. Дуомо. Рема. Як вони мертвими в тебе під ногами лежать. Кожен твій крок — це крок до них. Кожна крапля поту. Кожна крапля кро…»

Чоло Мії приголубила ніжна рука. Аалея шепнула їй на вухо:

— Буде боляче, любонько. Та май віру. Ткаля знає своє ремесло.

— Боляче? — бовкнула Мія. — Ви ж ніколи нічого не казали про…

Біль. Гострий, убивчий біль. Спотворені руки здійнялись над нею, погойдуючись, пальці ворушились, немов ткаля награвала симфонію, а струнами для неї була Міїна плоть. Дівчина відчувала, як її лице взялося брижами, як плоть потекла, неначе розплавлений віск. Вона стиснула зуби, прикусила крик. Сльози сліплять. Серце гупає. Пан Добрик крутиться десь унизу, а тіні в кімнаті здригаються. Коли біль став ще гарячішим, зі стін попадали маски, і десь посеред цієї пекучої чорняви з її гострими пазурами хтось немов узяв її за руку й міцно стиснув, обіцяючи, що все буде добре.

— …тримайся, міє…

Але ж що за біль.

— …тримайся, я з тобою…

О Доньки, що за біль…

Він тривав вічно. Вщухав тільки для того, щоб вона встигла вдихнути повітря, і жахав думкою, що зараз повернеться. І жодного разу за всі ці нескінченні хвилини Маріелла так і не торкнулася її по-справжньому, та Мія відчувала жінчині руки повсюди. Вони розтинали її шкіру, ліпили плоть, розплавлені щоки вмивалися слізьми. А коли Маріелла перемістила руки нижче, до Міїних грудей та живота, вона нарешті його відпустила. Крик прослизнув крізь зуби й здійнявся вище, вище до розпеченої пітьми в неї над головою, штовхаючи до милосердної чорняви, де вона не відчувала нічого. Не знала нічого. Була нічим.

— …я тебе не відпущу…

Геть нічим.

Красунею вона не стала.

Коли після всього цього Мія сиділа в себе в кімнаті, то зрозуміла, що нічого аж такого їй ткаля не подарувала. Вона не була ожилою статуєю, як-от Аалея. Нічого такого, заради чого генерал відправить армію в похід, герой уб’є бога чи демона, а народ розпалить війну. Та, коли Мія подивилася в дзеркало свого туалетного столика, видовище її зачарувало. Руки її все ще трусилися, коли вона обводила пальцями щоки, ніс та вуста.

Пан Добрик спостерігав за нею з подушок на ліжку, ситий до краю після бенкетування страхом. Коли вона прокинулась у власному ліжку, то побачила його поруч — він дивився на неї отими не-очима. Шахіди Аалеї поряд не було, але Мія все ще відчувала аромат її парфумів.

Коли вона вперше всілася перед дзеркалом, то думала, що побачить у ньому незнайомку. Та зараз, вдивляючись в обличчя в полірованому сріблі, зрозуміла, що воно — все ще її власне. Темні очі, лице сердечком, вуста, як лук, — усе це її. Але якимсь чином вона стала… гарною. Не настільки гарною, щоб ще трохи — і кордон до вродливої перетнути. Це була звичайна симпатичність, ви таких людей щообороту на вулиці зустрічаєте. Така зовнішність, на яку стрімко звертаєш увагу, коли людина повз проходить, але одразу забуваєш, щойно вона тебе промине.

Здавалося, що її обличчя було головоломкою, де загублений шматочок нарешті знайшов своє місце. Дрібні зміни змінили все на світі. Повніші губи. Пряміший ніс. Шкіра гладенька, наче вершки. Тіні під очима зникли, а самі очі здавалися трохи більшими. До речі…

Дівчина розпустила зав’язки навколо шиї й глянула вниз, де раніше грудей бракувало.

— Доньки Божі, — пробурмотіла вона. — А це щось новеньке…

— …сподіваюся, ти звернула увагу, як чемно я утримуюсь від зауважень…

Мія зиркнула на не-кота, що примостився в неї над головою — на рамі дзеркала:

— Твоя стриманість заслуговує на захват.

— …власне, я навіть не можу вигадати, що б такого гострого сказати…

— То подякуймо Пащі за малі милості.

— …а чи за очевидно більші. то як глянути…

Мія підкотила очі.

— …ми обоє знаємо, що це занадто добре було, аби тривати…

Дівчина знову перевела погляд на власне відображення. Витріщалася на нове обличчя, що витріщалося на неї навзаєм. По правді, вона думала, що почуватиметься дивно. Наче пограбованою: це ж у неї забрали особистість, самість, індивідуальність. Може, навіть спаплюженою? Але це лице залишилось її власним. Це її плоть. Її тіло. Мія знизала плечима, і дівчина в дзеркалі знизала плечима у відповідь. Вона така ж, як завжди була. Така ж, як завжди буде.

Мусить це визнати.

Ткаля знала своє ремесло.

ІСТИНА

Коли Мія прокинулася вранці, за дверима на неї чекала Наєв. І варто було їй побачити нове Міїне обличчя, як очі жінки аж покруглішали над вуаллю. Мія почула, як крізь понівечені вуста вирвалось тихе шипіння, і невпевнено переминалася, не знаючи, що ж саме сказати. І зрештою спинилася на:

— Доброго тобі обороту, Наєв.

— Наєв приходить до неї сказати. Наєв їде.

Мія змигнула.

— Їдеш? Куди?

— Остання Надія. А потім до міста Кассіна на південному узбережжі. Якийсь час Наєв не буде. Вона мусить стерегтися, поки Наєв не вернеться. Триматися свого шляху. Бути сильною. І бути обережною.

— Буду, — кивнула Мія. — Спасибі тобі.

— Ходімо. Наєв проведе її на сніданок.

І поки пара йшла заплутаними коридорами до Небесного Олтаря, Мію осяяло, що вона майже нічого про цю жінку не знає. Схоже, до власної клятви на крові Наєв ставилася з усією щирістю, та Мія не мала абсолютної певності, наскільки вона може їй довіряти. Жінка ані слівцем про це не прохопилася, але привид Міїного нового обличчя висів між ними, наче запона. По зубах дівчини тарабанило запитання й вимагало, щоб його поставили. І коли вони в Залі Жалоби підійшли до величної статуї богині, що бовваніла над ними з мечем та терезами в руках, Мія нарешті випустила його назовні.

— Як ти це витримуєш, Наєв? — спитала вона.

Наєв затнулася. Холодно подивилася на Мію чорними очима.

— Витримує що?

— Я зрозуміла, що ти тоді мала на увазі в пустелі. Коли я спитала, що сталося з твоїм обличчям. Ти тоді сказала: «Любов. Тільки любов», — Мія глянула Наєв просто у вічі. — Ти Марія кохала.

— Не кохала, — відповіла Наєв. — Кохає.

— А Марій тебе любить?

— Можливо, колись.

— І Маріелла понівечила тобі обличчя, бо ревнувала через те, що ти її брата кохала? — недовірливо уточнила Мія. — І що на це превелебна матінка сказала?

— Нічого, — Наєв знизала плечима й пішла далі. — Руки — їх у неї вдосталь. Чаротворці — цих значно менше.

— І вона це просто так і залишила? — крокувала Мія поруч із жінкою. — Наєв, це ж неправильно.

— Вона дізнається, що правильність і неправильність тут не багато важать.

— Я це місце не розумію. Просто під ногами цієї статуї аколіта вбили, і таке враження, що кліру байдуже, хто це зробив.

— Нечулість породжує нечулість. Невдовзі і їй буде так само байдуже.

А тепер настала Міїна черга затнутися.

— Ти це про що?

Жінка уважно глянула на Мію бездонно-чорними очима. Перевела погляд на статую, що височіла над ними.

— Наєв подобається її нове обличчя. Ткаля знає своє ремесло, еге?

Мія рефлекторно торкнулася щоки.

— Так, знає.

— Вона відчуває, що їй бракує колишньої подоби? Вже відчуває зміни в кістках?

— Вони ж тільки зовнішність змінили. Я та сама людина, якою вчоробороту була. Усередині.

— З цього все починається. Ткацтво — тільки перший крок. Метелик пам’ятає, як це — бути гусеницею. Та хіба він до того створіння, що звивалося посеред гною, щось, крім жалощів, відчуває? Щойно розправить ті прекрасні крильця й навчиться літати?

— Наєв, я не метелик.

Жінка поклала долоню Мії на плече.

— Це місце багато дає. Та забирає воно більше. Вони можуть зробити її красивою зовні, та вглибині — хочуть виліпити щось жахливе. То якщо вона має в собі щось, що по-справжньому важить, треба тримати це ближче до серця, Міє Корвере. Тримати міцно. Вона мусить спитати себе, що вона віддасть, аби отримати те, чого хоче. А що залишить при собі. Бо коли ми згодовуємо Пащі інших, то віддаємо їй і частину себе. І невдовзі вже нічого не лишиться.

— Я знаю, хто я така. Що я таке. Це ніколи з пам’яті не зітреш. Ніколи.

Наєв вказала на кам’яну статую в них над головами. На безжальні чорні очі. На шати, виткані з ночі. На меч, стиснутий у блідій руці.

— Вона богиня, Міє. У першу й головну чергу, ти тепер Їй належиш.

Мія витріщилася на Наєв. Глянула на статую. Чорні стіни, нескінченні сходи, хорали, що немов з нізвідки лунали. Та, правду кажучи, якась частина її все ще сумнівалася. Боги та богині. Війна між Світлом і Темрявою. Може, вона й здатна виконати кілька фокусів з тінями, та сама ідея, що її могла Нія обрати, здавалася доволі притягнутою за вуха. Навіть у такому місці. А якщо відкинути божественне, то, дивлячись на запнуте вуаллю лице Наєв, Мія знала, що люди здатні на таку жорстокість, яку Велительці благословенного смертовбивства годі й уявити. Вона сама докази цього бачила. Що з її батьком сталося? З її фамілією? Це не безсмертні зробили. Це зробили люди. Консули, кардинали та їхні слухняні песики. У її очах палають їхні усмішки. Їхні імена випалено на її кістках.

Скаева.

Дуомо.

Рем.

І неважливо, чи сильно це місце її змінить, вона ніколи не пробачить. Ніколи не зітре з пам’яті.

Ніколи.

— Щасти тобі в Останній Надії, — промовила вона нарешті. — Мені треба поснідати. З голоду вмираю.

Жінка вклонилася, розвернулася виром сірих шат та пшеничних локонів. І хоча вона собі це під ніс сказала, Мія все ж таки почула її шепіт, коли Наєв відвернулася.

— І Вона також.

У Небесному Олтарі Мія з’явилася першою. Вона всілася за порожній стіл і взялася обводити пальцями нове обличчя. Шкіра на дотик здавалася грубуватою, немов її сонцем обпалило. Живіт та груди боліли так, неначе її хтось ударив. А до всього дівчина відчувала страшенний голод: вона одним махом проковтнула вівсянку та сир і наповнила миску курячою юшкою, що аж паром сходила.

Збиралися й інші аколіти. Темнокоса ліїсянка із блідо-зеленими очима — Мія дізналася, що її звуть Белль. Одновухий Петрос і ще той хлопець із татуйованими руками, який постійно мугикав щось до себе[61]. Мишолов, проходячи повз неї, кивнув, Аалея — усміхнулася з натяком. Соліс прослизнув, не звертаючи на неї уваги. Мія кинула оком на порожні піхви в нього на поясі — потерта чорна шкіра з витісненим калейдоскопічним візерунком з переплетених кілець. У змаганні Мишолова ці піхви 50 балів коштували. На 50 балів ближче до того, щоб завершити курс на верхній сходинці Кишень. Може, заради цього навіть варто кінцівку втратити, якщо він за крадіжкою спіймає.

А може, мені варто почати з чогось трішечки простішого…

Через стіл від Мії всілася Ешлін — уже з набитим ротом:

— Тояктобуо…

Дівчина вдавилася, а очі її, коли вона зазирнула Мії в обличчя, стали круглими-круглими. Вона скривилася, проковтнула напівпрожовану їжу та розкашлялась, і тільки згодом змогла заговорити.

— Шахіда Аалея тебе вже до Маріелли водила?

Мія знизала плечима й вигнула губи. Усміхатися все ще було трохи дивно.

— Зуби й Паща, та вона просто в яблучко влучила. Навіть носа тобі виправила. Я чула, вона добре на своєму ділі знається, але, прірво, ці губи, — Ешлін перевела погляд нижче. — І ці цицьки…

— Ну годі, — насупилась Мія.

Дівчина здійняла келих:

— Нічна правдонька, Корвере, це першокласний товар. Я тепер тобі, холера, заздрю. Ти ж раніше пласка була, що той дванадцяти…

— Годі, — прогарчала Мія.

Еш пирхнула й відкусила від скибки хліба. Повз них пройшла з мискою гарячої юшки ще одна аколітка. Блакитні очі. Темне волосся: по боках коротке, а гривка довга, аби сховати рабське тавро на щоці. Вона нависла над ними, по-зміїному погойдуючись, і підняла брову, дивлячись на Мію.

— Не проти, якщо я тут сяду, аколітко?

Голос дівчина мала невиразний, плаский, як той плитняк, але в очах її мерехтів гострий розум. Мія повільно жувала. А тоді нарешті стенула плечима й кивнула на ослінчик поряд із собою. Чорнявка легенько всміхнулася, хутко всілася й простягнула руку.

— Карлотта, — промовила вона отим мертвецьким голосом. — Карлотта Вальді.

— Мія Корвере.

— Ешлін Ярнгейм.

Карлотта кивнула й стишила голос, поки інші аколіти йшли повз них.

— Шахіда Аалея водила тебе на зустріч до ткалі?

Мія кивнула. Обдивилася дівчину з голови до ніг. Та була гнучка, з гарно розвиненими м’язами. Яскраві очі, підкреслені товстим шаром сурми. Чорна помада на тонких вустах. І попри зачіску, яка намагалася це приховати, було видно, що щока її позначена трьома переплетеними аркімічними колами — знаком освічених рабів, — можливо, вона ремісниця чи писарка[62]. Мія не знала, з якого дому дівчина втекла. Але те, що вона досі носила тавро, доводило, що вона саме утікачка. Хоробра дівчина — це вже точно. У республіці рабів-утікачів спіткала настільки жорстока доля, наскільки в магістратів фантазії вистачало. Ризикнути всім заради втечі, прийти сюди…

— І як воно було? — спитала Карлотта. — Ткацтво?

Мія ще трохи подивилася на дівчину, подумки її зважуючи.

— Боліло так, що в це важко повірити, — промовила вона нарешті.

— Але ж воно того варте?

Мія знизала плечима. Кинула погляд на груди й відчула, як її лице вишкір викривив.

— А ти як думаєш?

Ешлін і собі вишкірилася й погладила пучками Міїні пальці. Карлотта гмикнула, як людина, що цього з книжок навчилася, та розправила гривку поверх тавра. Інші аколіти, заходячи до Небесного Олтаря, зацікавлено звертали увагу на Міїне нове, але впізнаване обличчя. Брат Еш Озрік. Худий і мовчазний Цить. Навіть Джессаміна на неї витріщалася. Уперше в житті Мія перетворилася на об’єкт зацікавленості.

Вона помітила, що Джессамінин посіпака Діамо втупився в неї, поки рудоволоса його ліктем у ребра не штрикнула. А ще Мія тихцем звернула увагу, що й інший аколіт на неї уважно дивиться — красивий ітреєць з гарними темними очима, якого Марцеллом звали. Дівчина торкнулася лиця. У голові лунали слова шахіди Аалеї. Вона відчувала, як щось нуртує в неї під шкірою.

«Влада», — зрозуміла вона.

«Тепер я маю владу».

— Люб’язні пані, — проказав знайомий голос.

Трік безцеремонно ляпнувся поруч з Ешлін, ставлячи тацю з мискою юшки та намащеним маслом житнім хлібом. Схопив хліб і вже набрав ложку, готуючись проковтнути сніданок. Та тієї миті, коли обидві його руки наблизились до рота, двеймерець завмер.

Змигнув.

Підозріло принюхався до миски.

— Гм-м-м.

Він так нахмурився, немов юшка в нього гаманець вкрала чи, може, матінку негарним словом назвала. Прибрав волосся з очей та простягнув ложку до Мії.

— Тобі не здається, що вона дивно пахне? Кляну…

І коли Трік нарешті помітив нове обличчя дівчини, щелепа в нього відпала, наче то вітер заіржавілі двері шарпнув.

— Диви, ще дракоміль залетить, — форкнула Ешлін.

Погляд Тріка не відривався від Мії.

— Що з тобою сталося?

— Ткаля, — стенула Мія плечима. — Маріелла.

— Вона забрала твоє обличчя?

Мія блимнула.

— Та не забирала вона його. Вона його просто… змінила.

Трік дивився все уважніше. Насупився ще більше. Перевів погляд на свій незайманий сніданок і відсунув юшку вбік. А потім, не кажучи ні слова, устав та пішов собі.

— Здається, він… засмутився, — припустила Карлотта.

— Кохані посварилися? — вишкірилась Ешлін.

Мія показала їй «паці», а Ешлін розквокталася:

— О, коханий, поверни-и-и-ися, — дражнила вона дівчину, що якраз підвелася зі свого ослінчика.

— Та від’їбися, — загарчала Мія.

— Якась ти м’якотіла, Корвере. Вважається, що це вони мусять за тобою бігати.

Мія ці жартики проігнорувала, але, коли дівчина зібралася піти, Еш схопила її за здорову руку.

— Ми сьогодні зранку Істини маємо. Шахіда Павуковбивця запізнень не любить.

— Ага, — кивнула Карлотта. — Я чула, що вона одного з неофітів за спізнення закатрупила. Один раз попередила. Другий раз попередила. А на третій — гробниця без напису у великій залі.

— Сміхота якась, — форкнула Мія. — Хто таке робить?

Карлотта зиркнула на Міїн лікоть.

— Та десь такі люди, як ті, що відрубають тобі руку, коли ти їм личко подряпаєш.

— Але вбити?

Еш знизала плечем.

— Корвере, коли ми сюди збиралися, татко нас з Озріком попереджав. Між шахідами остання людина, з якою ти захочеш заїдатися, — це Павуковбивця.

Мія зітхнула й невдоволено сіла на місце. Та, зрештою, Еш правду казала. Вона тут не для того, щоб когось там няньчити, вона тут, аби помститися за свою фамілію. Якесь дурко зі скривавленим серцем із консулом Скаевою та його друзяками покінчити не зможе. Хай там що вкусило Тріка, воно зачекає до вечора. Мія мовчки завершила сніданок (хоч би що там казав Трік, у юшці вона нічого підозрілого не винюшила), а потім потягнулася за Еш та Карлоттою в пошуках Зали Істин.

Невдовзі Мія дізналася, що з усіх покоїв на Тихій Горі цей знайти було найпростіше. Варто було неквапом спуститися по крутих сходах, і вона з відразою скривила носа.

— Прірво й кров, чим це пахне?

Обличчя Карлотти сповнилось благоговіння, її очі палали стриманим ентузіазмом.

— Істиною, — промурмотіла вона.

Поки вони йшли крізь пітьму, штин густішав. Запах зів’ялих та свіжих квітів. Сухотрав’я та кислот. Скошеної трави та іржі. Аколітки підійшли до величезних подвійних дверей, і коли відчинили їх — запах нахлинув високою хвилею.

Мія глибоко вдихнула й ступила до царства шахіди Павуковбивці.

Якщо в залі Аалеї царював червоний, то тут усе було зелене. Крізь вітражі точилось ясне смарагдове світло, скляне начиння мало всі відтінки зелені: від лайму до темного нефриту. Головним предметом меблів у залі був величезний робочий стіл із залізного дерева. Кожне місце позначали каламар та сувій пергамену. Полиці на стінах повнилися тисячами різноманітних глечиків, що містили міріади речовин. Уздовж стола виструнчилося скляне начиння: трубки та піпетки, лійки та пробірки. Над розставленими всюди флаконами та мисками здіймалася безладна мелодія булькотіння й шипіння різноманітних реакцій.

У кінці кімнати стояв ще один, менший стіл, за яким розмістилось різьблене крісло з високою спинкою. На столі, поруч з іншим перегінним апаратом, стояв скляний тераріум, наповнений соломою. А в тій соломі ворушилося шість щурів — жирних, чорних, лискучих.

Цього разу Трік Мію обігнав — він уже сидів на дальньому кінці стола й не звертав на неї уваги. Мія сіла поруч з Ешлін і почала роздивлятися апарат: мензурки, фіали, казанки. Реманент з робітні аркімістів. І щойно вона здогадалася, що за «істин» тут вчать, як думки її перервав солодкий, наче мед, голос.

— Одного разу я вбила чоловіка за сім безночей до того, як він помер.

Мія підвела погляд і сіла рівніше. З-за завіс на краю зали виринула постать. Висока, елегантна, спина пряма, що той меч. Просолені косиці переплетені в складну зачіску. Бездоганно чисті. Шкіру вона мала характерного для двеймерців відтінку — наче полірований горіх, обличчя — позбавлене татуювань. Мала на собі довгі вільні шати темно-смарагдового кольору, горловину прикрашено золотом. З паска в неї звисали три криві кинджали. Губи були помальовані чорним.

Шахіда Павуковбивця.

— Я вбила ітрейського сенатора цілунком його дружини, — продовжувала вона. — Я поклала край життю ваанського лерда завдяки келиху його улюбленого золотого вина, хоча й ніколи пальцем пляшки не торкнулася. Я позбулася одного з найкращих мечників в історії Легіону люмінатіїв, використавши шматочок кістки завбільшки з ніготь, — жінка стала перед тераріумом, щури дивилися на неї темними оченятами. — Нектар однієї квітки може видлубати нас із цієї крихкої мушлі жорстокіше за будь-який клинок. Чи ніжніше за будь-який цілунок.

Павуковбивця здійняла шмат мусліну, у який було загорнуто шість кусників сиру. Розгорнула сирні шматочки та вкинула їх до тераріуму. З писком і гамором кожен щур схопив свій наїдок та проковтнув його за якісь секунди.

— З цією істиною я вас і познайомлю, — сказала Павуковбивця, повертаючись до аколітів. — Та отрута, діти, — це меч без руків’я. Вона тільки клинок має. Двосічний та гострий по всій довжині. Або тримаєш його з граничною обережністю, або спливеш кров’ю до останку.

І коли Павуковбивця потарабанила довгими нігтями по стінках тераріуму, Мія помітила, що всі щури в ньому померли.

Шахіда схилила голову й гаряче промурмотіла:

— Почуй мене, Ніє. Почуй мене, Матінко. Ся плоть — учта твоя. Ся кров — вино твоє. Се життя та кінець його — мій тобі дарунок. Прийми його.

Павуковбивця розплющила очі й подивилася на аколітів. Голос її розбив смертну тишу, що опустилася на кімнату.

— Нумо. Хто ризикне припустити, що саме доправило кончину цим підношенням?

Тиша панувала й далі. Жінка подивилася на аколітів і зібгала губи в курячу гузку.

— Кажіть уже. Тихі мишки мені ще менше за щурів потрібні.

— Вдовицин шлях, — нарешті запропонував Діамо.

— Вдовицин шлях на ранній стадії спричиняє судоми черева та криваве блювотиння, аколіте. А ці підношення перед смертю й не пискнули. Ще хтось?

Мія змигнула крізь смарагдове світло. Потерла очі. Либонь, це просто її уява. Либонь, тут, унизу, просто повітря гірше. Але їй раптом стало складніше дихати.

— Нумо, — промовила Павуковбивця. — Ця відповідь вам ще в майбутньому прислужиться.

— Аспіра? — спитав Марцелл і затулив рота, бо закашлявся.

— Ні, — відповіла Павуковбивця. — Аспіру вдихають, а не з’їдають.

— Усезагибель, — лунали вигуки. — Вічнотінь. Отрута чорної гадюки. Злісник.

— Ні, — відповідала Павуковбивця. — Ні. Ні. Ні.

Мія утерла спітнілі вуста. Сильно змигнула. Подивилась на Еш і помітила, що дівчина теж дихає через силу. В очах у неї полускалися судини. Груди стрімко здіймалися й опадали. Мія роззирнулася кімнатою й побачила, що те саме відбувалось і з іншими аколітами. Із Джессаміною. Із Цитем. З Петросом.

З усіма, крім…

Чорні губи Павуковбивці скривила посмішка.

— Діти, думайте швидше.

З усіма, крім Тріка…

— От срань, — видихнула Мія.

Він прибрав волосся з очей та простягнув ложку до Мії.

— Тобі не здається, що вона дивно пахне?..

Трік здивовано подивився навкруги, бо аколіти навколо нього тепер уже судомно хапали повітря. Белль упала на долівку й почала дряпати груди. Губи Піпа набули майже фіолетового кольору. Мія підхопилася на ноги, а її ослін із гуркотом упав на кам’яну підлогу. Павуковбивця дивилася на неї, ледь здійнявши охайно вищипану брову.

— Щось сталося, аколітко?

— Сніданок… — Мія подивилася на інших неофітів, які спливали потом і судомно дихали. — Зуби й Паща, вона наш сніданок отруїла!

Круглі очі. Прокляття та шепіт. Страх ширився між аколітами, наче лісова пожога в розпал літа. Павуковбивця склала руки на грудях і нахилилася над своїм столом.

— Я ж казала, що відповідь вам ще в майбутньому прислужиться.

Мія роззиралася кімнатою. Груди стискає. Серце калатає. Подумки вона знову й знову перебирала все, що знає про отрути, гортала сторінки «Аркімічних істин». Не зважала на паніку, що здіймалась навколо. Поруч з Паном Добриком вона не знала страху. А що вона знала?

Отруту з’їли. Вона не має смаку. Майже не має запаху.

Симптоми?

Перехоплене дихання. Стиснення в грудях. Пітніння. Болю нема. Запаморочення нема.

Вона озирнулася й побачила, що Карлотта підхопилася й уважно роздивляється полиці, щось буркочучи собі під ніс. А в Ешлін губи та нігті посиніли.

Гіпоксія.

— Легені, — шепнула вона. — Дихальні шляхи.

Мія глянула на Павуковбивцю. Думки погнали чвалом. Перед очима попливли чорні цятки.

— Червона жоржина… — видихнула вона.

Мія кліпнула. Слідом за її шепотом пролунав й інший, промовляючи ту саму відповідь тієї самої миті. Вона озирнулася на Карлотту й побачила, що рабиня дивиться на неї криваво-червоними очима. Але ж вона знала. Вона зрозуміла.

— Ти шукай синю сіль та кальфіт, — сказала Мія. — А я закип’ячу перцеве молочко.

Дівчата, хитаючись, кинулись до напхом напханих полиць, перебираючи інгредієнти. Мія, незважаючи на біль, висмикнула руку з перев’язі, відставила коробку з грець-коренем та скинула глечик із сушеною гордійкою, що з гуркотом упав на землю. Вона стала навшпиньки й потягнулася по горщик із перцевим молочком, що стояв углибині полиці. Глянула на Тріка і вказала на один з пальників, розставлених на столі.

— Тріку, підпали його!

Цить упав навколішки, хапаючи ротом повітря. Марцелл, стискаючи груди, звалився з ослінчика спиною назад. Нічого не питаючи, Трік підпалив пальник і швидко відступився. Задихана, вкрита потом Мія гепнула скляний казанок у вогонь. Налила туди перцеве молочко — і сірувата рідина майже одразу взялася бульбашками. Кімната пливла перед її очима. Джессаміна стояла навкарачки, Діамо звалився, що той камінь. Павуковбивця за всім спостерігала мовчки, й ота чорна посмішка її вуста не полишала. Жодним пальцем не ворухнула. Жодного слова не промовила.

Карлотта нарешті розшукала синю сіль, та, коли рушила до пальника, заточилася й мало не впала. Вона тремтливими руками висипала пурпурові гранули в киплячу рідину й додала туди ж жменю яскраво-жовтого кальфіту. Крізь скло почулося тихе хлопання, і від казанка здійнявся густий зеленкуватий дим. Штиняло так, наче це цукор кипів у переповненому нужнику, та коли Мія втягнула цей запах, то помітила, що утрудненість дихання минає, а цятки перед очима — блякнуть. Густий, важкий дим сунув хвилею, осідаючи.

Карлотта підтягнула напівпритомного Цитя ближче, Мія допомогла Белль та Петросу наблизитись так, щоб вдихнути дим на повні груди. Еш та Піп ледь ворушилися. Сині губи. Набряклі очі. Та кілька хвилин над смердючим димом — і всі вони вже дихають нормально. Руки трусяться. На кожному обличчі — невіра.

У кімнаті пролунали повільні оплески. Причмелені аколіти подивилися на Павуковбивцю круглими очима, а та все ще спиралася на свій стіл та посміхалася.

— Блискуче, — промовила шахіда, переводячи погляд з Карлотти на Мію. — Рада бачити, що принаймні двоє з вас щось-таки про Істини знають.

— І ви отак… перевіряли наші знання? — у Карлотти дихання перехопило.

— Не схвалюєш, аколітко? — Павуковбивця нахилила голову. — Ви тут, аби перетворитися на смертні інструменти Велительки нашої благословенного смертовбивства. Гадаєш, служіння їй тебе лагідніше перевірятиме?

У Мії нормальне дихання все ще не відновилося, та вона примусила себе знайти сили заговорити.

— Але шахідо… що, як ніхто з нас не знав би відповіді?

Павуковбивця поглянула на аколітів, які стояли чи сиділи навколо притихлого казанка. І знову потарабанила пальцями по тераріуму з мертвими щурами.

Жінка глянула на Мію. І дуже повільно знизала плечима.

— Поверніться на місця.

Неофіти, яких ще добряче трусило, поопускалися на свої ослони. Проходячи повз Мію та Карлотту, Марцелл поплескав дівчат по спинах. Цить та Петрос вдячно кивнули. Усе ще ослабла Белль сиділа, опустивши голову між колінами. Коли дівчата займали свої місця, Ешлін глянула на Мію: «Я ж тобі казала». Тепер байка про те, як Павуковбивця вбила аколіта-спізнюха, притягнутою за вуха вже не здавалася…

— Гарна вистава, Корвере, — шепнула Ешлін.

— Вистава? — прошипіла Мія. — Зуби й Паща, бля, ми тут всі померти могли.

— Усі, крім Тріка, ясна річ, — Ешлін усміхнулася до двеймерця. Трік погладжував Белль по спині. Очі мав квадратні, але в іншому — геть не постраждав. — Шикарний ніс він під тими татуюваннями має. Нагадай, щоб, коли йому їжа наступного разу матиме дивний запах, я її в рота не брала, ага?

Павуковбивця відкашлялась і виразно подивилася на Ешлін. Дівчина миттю замовкла.

— Отже, — шахіда склала руки за спиною й почала повільно ходити туди-сюди. — Без клинків. Без луків. Хай хто ваша жертва: славетний воїн в осяйних обладунках чи король на золотому троні. Одна драхма правильно дібраного токсину перетворить гарнізон на гробовище, а республіку — на руїну. І це, діти мої, та Істина, з якою я вас знайомлю.

Шахіда Павуковбивця порухом руки вказала на Мію та Карлотту.

— А тепер, може, ваші рятівниці пояснять, як працює токсин червоної жоржини[63].

Карлотта глибоко вдихнула та глянула на Мію. Знизала плечима.

— Вона легені атакує, шахідо, — спокійно відповіла вона, відновлюючи самовладання.

— Зв’язується з кров’ю, унеможливлює дихання, — завершила Мія.

— Ви обидві читали «Аркімічні істини», чи не так?

— Разів сто, — кивнула Карлотта.

— Я їх колись перед сном читала, — промовила Мія.

— Дивно, що ти читати вмієш… — пробуркотів хтось.

— Перепрошую? — озирнулася Павуковбивця. — Аколітко Джессаміно, я тебе не розчула.

Руда дівчина після шахідиної «демонстрації» все ще була трохи не при собі, та хай там як — опустила погляд.

— Я нічого не казала, шахідо.

— О ні. Ти запевне збиралася пояснити, як саме токсин екстрагують із насіння жоржини? А якою є смертельна доза для чоловіка, що важить 220 фунтів?

Джессамінині щоки побуряковіли, губи міцно стиснулися.

— Ну? — спитала Павуковбивця. — Аколітко, я чекаю на відповіді.

— Азотна фільтрація, — припустила Карлотта. — В олов’яному посуді, на подушці зі втяжного цукру. Скип’ятити та згустити. Смертельна доза для дорослого чоловіка становить пів драхми.

Джессаміна глянула на дівчину з неприхованою ненавистю.

— Блискуче, — кивнула Павуковбивця. — Може, аколітко Джессаміно, ти візьмеш приклад з аколітки Карлотти й наступного разу вивчиш урок перед тим, як його переривати. Одного обороту ці знання можуть тобі життя порятувати. А я гадала, що цю істину ви вже засвоїли.

Дівчина схилила голову.

— Так, шахідо.

Не розводячи церемоній, Павуковбивця розвернулася до дошки та заговорила про основні характеристики токсинів. Спосіб проникнення. Особливості дії. Швидкість. Спокій її був непохитний, виклад — стислий і виразний. Важко було повірити, що кілька хвилин тому вона майже вбила двадцять сім юнаків і юнок. Коли в Мії дихання нарешті повернулося до норми, вона подивилася на Карлотту й кивнула:

— Молодчина, — самими губами проартикулювала дівчина.

А та розгладила волосся, що затуляло тавро, і серйозно кивнула навзаєм:

— Ти теж.

Коли Мія знов зосередилася на навчанні, краєчком ока вона помітила, як Джессаміна нашкрябала щось на шматку пергамену й штовхнула той до Діамо. Рудоволоса примруженими очима подивилася на Карлотту. Попри те що рабиня щойно врятувала її життя, скидалось, що тепер Джессаміна має дві ворогині. Мія замислилась, чи збирається вона обмежитись отруйними поглядами…

Упродовж уроку стало ясно, що в отруйному ремеслі Мія з Карлоттою інших аколітів на голову з плечима випереджають. Мія відчула гордість. Те, як її здолав шахід Соліс, вплинуло на дівчину більше, ніж вона хотіла б визнати. Відвідини шахіди Аалеї показали, як мало вона знається на деяких гранях цього світу. Та на цьому вона зналася. Вони з Карлоттою відповідали на одне запитання за іншим, і коли Мія почала отримувати неохочі усмішки від непохитної Шахіди Істин, вона чи не вперше від приїзду відчула себе на своєму місці. Власне, відчула себе щасливою.

Звісно, довго це не тривало.

Ніщо й ніколи не триває довго.

ПУТЬ

Справи на Тихій Горі пішли своїм ладом. Мія не помічала, як минає оборот за оборотом, і тільки дзвони позначали години в цій нескінченній пітьмі. Після смерті Водозова всіх аколітів опитали, і запроваджена матінкою Друзіллою комендантська година все ще діяла, але скидалося на те, що розслідування застрягло на місці. І нехай Мію цікавило, хто ж може бути вбивцею, вона запевнила себе, що в неї є й суттєвіші приводи непокоїтись. Зрештою, Скаева, Рем та Дуомо самі себе не вб’ють. Тож дівчина зосередилася на навчанні. Відколи звільнилася від перев’язі, у спритності рук вона себе показувала краще за середнє, а в отруйному ремеслі — блискуче[64]. А під ніжним проводом шахіди Аалеї Мія поступово почала розуміти основи маніпуляцій та мистецтва зваблення.

Тканню піддали Ешлін, потім — Марцелла, який, щиро кажучи, і раніше був гарний, як картинка. Імовірно, нові обличчя Маріеллі недешево обходились або вона просто мала мінливий настрій. Хай там як, а працювала вона з аколітами дуже повільно. Такими темпами місяці мусили минути, щоб кожен з них відчув біль її доторку.

Мишоловове змагання стартувало неквапом: у ці перші тижні дуже мало балів нарахували. Очевидно, заборона виходити після дев’ятих дзвонів утримувала більшість аколітів у спальнях, та й Ешлін з Мією більше пізні вилазки не влаштовували. Та невдовзі на дошці в Залі Кишень стали з’являтися рисочки. Спочатку небагато — по два-три бали на раз: поки аколіти набиралися впевненості, вони витягували тільки прості пункти зі списку. Першу сходинку наразі посіла Ешлін, але Джессаміна на своєму другому місці від неї недалеко відстала, а на третьому опинився Цить, якому, схоже, майже смерть від отрути Павуковбивці не надто зашкодила. Мія і собі швидко здобула кілька з найпростіших предметів, але вона знала, що перебіг змагання змінять тільки направду складні пункти, та поки що нікому з аколітів не стало сміливості, щоб піти по Солісові піхви чи ножі Павуковбивці.

Інші шахіди також оголосили свої змагання, й аколітам знову повідомили, що ті, хто потрапить на перше місце в списку, майже гарантовано здобудуть право на ініціацію для Клинків. У Залі Пісень мало пройти змагання з бойових мистецтв — контактних та без обмежень. Переможець отримає знак Солісового фаворита.

У смарагдовому світлі Зали Істин шахіда Павуковбивця написала на дошці немислимо складну формулу аркімічного токсину й повідомила (все ще нажаханим) аколітам, що переможцем стане той, хто принесе їй правильну протиотруту. Ясна річ, була й особлива умова: аколіти мусили погодитися на перевірку своєї протиотрути, спочатку прийнявши Павуковбивцеву труйку. Якщо протиотрута подіє — усе буде гаразд. Якщо ні…

А що за змагання влаштувала шахіда Аалея?

Воно обіцяло стати найцікавішим.

Одного вечора, якраз перед дев’ятими дзвонами, дівчат-аколіток розбудили та відвели до Зали Машкар. Це було незвично: наближалася комендантська година, та головне — зазвичай шахіда Аалея проводила навчання з усіма окремо. Її витончене мистецтво потребувало персональної уваги, а великі групи підлітків в одному приміщенні — не найсприятливіші обставини для вивчення тонкого мистецтва зваблення. Та з якоїсь невідомої причини цього разу перед очима шахіди опинилися всі дівчата.

Аалея була вдягнена в сукню зі щирого шовку бургундської барви, а прикрас на собі не мала. Вона зустріла аколіток нахилом голови та прегарною криваво-червоною усмішкою.

— Пані мої, хіба цього вечора ми не прекрасні.

Вона по черзі обійняла кожну дівчину й тепло розцілувала. Коли Мія опинилася в обіймах шахіди, її знову переповнило відчуття, наче жінчина усмішка немов спеціально для неї створена. А коли жінка поцілувала її щоки, Мія зрозуміла, що зашарілася.

— Любонько, нам треба над цим попрацювати, — промовила Аалея, ніжно торкаючись Міїної шкіри. — Ніколи не дозволяй своєму обличчю вибовкати таємницю, яку вуста хотіли б лишити при собі, — шахіда подивилася на аколіток — усіх дев’ятьох. — Що ж, пані мої. Мені розповіли, що інші шахіди оголосили свої кострубаті змагання. Красти дріб’язок, вибивати одне з одного розум і щось там іще. Та Велителька благословенного смертовбивства використовує різноманітні таланти. І я, дівчата, поділюся своїм.

Жінка роззирнулась кімнатою й усміхнулася кожній дівчині.

— Поки цей рік не скінчиться, кожна з вас принесе мені таємницю.

Карлотта здійняла брову. Мія уважніше придивилася до рабині. Вона ніколи не усміхалася й голос мала холодний, що та могила. Та раптом стало очевидно, що підніманням брови Лотті може творити дива. Цей рух висловлював роздратування. Цікавість. Щось майже схоже на приємне зачудування. За все життя Мія тільки одну людину зустрічала, яка була б у цьому вправніша, — власну матір.

— Таємницю, шахідо? — спитала дівчина.

— Так, — усміхнулась Аалея. — Таємницю.

Ешлін змигнула. Кілька оборотів тому ткаля дивовижно попрацювала з її обличчям. Зникли зайва круглість та розсип веснянок. Вона була гарна, наче поле соняхів, якщо соняхи заплітають бойові коси та крадуть усе, що до підлоги не прицвяхували…

— Що за таємницю, шахідо?

— Щось захопливе. Щось огидне. Щось небезпечне. Таємниці — вони як коханці, моя мила. Тільки коли з кількома справу матимеш, зможеш точніше порівняти.

Аалея подивилася на всіх дівчат з недоброю посмішкою.

— Тож принесіть мені таємницю. Та, хто принесе найкращу, стане моєю фавориткою і завершить рік на верхній сходинці Зали Машкар, — Аалея змахнула в повітрі нафарбованими пальчиками. — Дитяча забавка.

— Шахідо, але де нам шукати? — спитала Джессаміна. — Тут, на горі?

— Чорна Матінко, ні. Ці стіни я вже насухо вичавила. Мені чогось новенького хочеться. Чогось, що мене вночі зігріватиме.

— Але де ми такі таємниці знайдемо, якщо не тут? — спитала Мія.

— Там, звідки всі таємниці походять, любонько. Де зогниле серце лежить відкрито під небом…

Міїне серце підстрибнуло в грудях. Аалея могла мати на увазі тільки одне місце. Джерело всіх секретів. Купіль усіх інтриг республіки. Осердя влади консула Скаеви, місце, де перебуває клір Аа та стоїть собор Дуомо, місце, яке незмигно охороняє Рем та його легіони люмінатіїв.

Богоділ.

Але між ними та Містом кісток і мостів лежав океан. Щоб дістатися сюди зі столиці, Мія витратила вісім тижнів на плавання та ще один — на хованки з пустельними кракенами.

Заради самої Матінки, як ми туди потрапимо?

Аалея вела аколіток плутаними нутрощами гори, повз покої Маріелли до гранітних коридорів, де Мія ніколи не була. Камінь тут був гладенький, наче скло, а температура — вищою, ніж нагорі. Повітря в коридорах стояло густе, і поки вони спускалися, Мії з кожним вдихом здавалося, що вона відчуває запах…

Хіба таке може бути?

Коридор влився до величезного приміщення, освітленого аркімічними сферами. У підлозі було вирізано отвір, що нагадував велику трикутну ванну, де кожна сторона дорівнювала тридцяти футам. Кожен кут позначали загадкові символи. А в самому басейні була?..

— Кров, — видихнула Мія.

Мія знати не знала, як глибоко там було, та кривава поверхня хвилювалася, немов штормове море. Дівчина глянула на навколишні стіни й помітила, що на них викарбувані мапи. Міста. Країни. Уся республіка та всі столиці: Чертог Мерця, Елай, Край та Богоділ. А поруч із ними, поміж ними — інші значки, придивляння до яких спричиняло біль в очах. З-під залізного запаху крові від басейну в повітрі було чутно масний штин чародійства.

— Аколіти, — промовив тихий голос, — мої до вас вітання.

Мія побачила, як до світла наблизилась струнка постава промовця Марія. На собі він мав темні шкіряні бриджі, що безжально низько сиділи на стегнах і контрастували з позбавленою барв шкірою. Оголені руки та груди чоловіка були помальовані кривавими піктограмами. Він прибрав біле волосся з гарно окресленого чола, а рожеві очі здавалися трохи припухлими.

Краса свіжого мерця, що сяє крізь морок.

— Великий промовцю, — Аалея розцілувала його, незважаючи на кров. — Усе готове?

— Місто кісток і мостів чекає, — очі Марія пробіглися лавою аколіток. — Сього вечора самі дони?

— Черга донів — завтра.

— Як того бажаєш.

Аалея розвернулася до дівчат.

— Познімайте прикраси, любоньки. Жодних перснів чи інших цяцьок. Жодних клинків чи клямр. Ніщо не може пройти цей шлях, якщо раніше розквіту життя не відчувало.

— Коли вас знітило те, що мусите піти нагими, то шовк вам може прислужитись, — промовець вказав непевним жестом на вішак з халатиками на стіні. — А оте інше — запевняю вас, що не притаманно вам щось таке, чого я ще не бачив. По той бік вам однаково доведеться перебратися.

По той бік? Про що це він розводиться?

Попри всі свої мовчазні побоювання, Мія скинула чоботи та пасок. Стягнула сорочку через голову, скривилась, коли руку болем прохромило. Та коли вона витягла стилет зі шкіряних піхов на талії, то зрозуміла, що їй несила очі відвести. Вона роками працювала, щоб отримати його від Меркуріо назад. І отак лишити кинджал позаду…

Марій перехопив погляд Мії та обдарував її прегарною лінивою усмішкою.

— Клинок сей зі смертекості, я гадаю?[65]

— Ага.

— Тоді він здатен пройти Путь, — промовець нахилив голову. — Се є кість. Дуже давно крізь неї струменіло життя. Та якщо маєш ти бажання лишити клинок під моєю опікою — не страхайся. Жоден крадій на сьому світі не має доста хоробрості, аби сплюндрувати се павуче лігво.

Дивлячись на багряні знаки, що вкривали Марієве обличчя, на басейн, де кров хиталась і плюскала, наче сердите червоне море, Мії було нескладно в це повірити. Та все ж вона лишила піхви з клинком на поясі, а інші пожитки поклала до гранітного сховку — чекати на повернення. Накинула поверх шкіряних залишків одягу слизький шовк і відчула, як шкіра сиротами взялася.

Марій став навколішки біля вершини трикутного басейну й простягнув руки перед собою долонями догори. Кивнув до Аалеї. Шахіда повела плечима, скинула шати й лишилася оголеною. Мія спіймала себе на тому, що витріщається, гранична безтурботність жінки заскочила її зненацька. Довге волосся струменіло спиною Аалеї, немов потік ночі проти молочно-білих вигинів. Отак, оголеною, ступила вона до червені й рушила до центру басейну. Спочатку здавалося, що той басейн усього лиш кілька дюймів завглибшки, та невдовзі жінка брела вже по пояс у рідині, а волосся пливло крізь кров слідом за нею.

Марій тихо щось промовив, очі в нього підкотилися. У кімнаті стало ще тепліше, металевий запах поміцнішав. І просто в Мії на очах кров почала крутитися. Вона плюскала через край, закрутилася за годинниковою стрілкою, цей коловорот рухався все швидше й швидше, а шепіт Марія тим часом перетворився на благально-ніжний спів. Очі його почервоніли, як кров. Губи скривила усмішка екстазу. Міїні очі розширились, язик поколював присмак магії.

Аалея тримала руки з розкритими долонями вздовж тіла. Очі заплющені, обличчя спокійне. І тут зненацька шахіда зникла — вир проковтнув її без боротьби. Без звуку.

Коловорот стишив біг. Кров знову брижилась увсебіч, омиваючи краї басейну дрібними пінними хвильками. Мовчання висіло в кімнаті, наче тіло зрадника.

— Наступна, — сказав Марій.

Мія глянула на Ешлін. На Карлотту. Джессаміну. Белль. У кожної на обличчі було написане неприховане вагання. Жодна з них такого чародійства ще не бачила — Доньки Божі, за цими стінами ніхто такого чародійства вже тисячу років не бачив. Та в Міїному животі, як завжди, страх не ховався, нехай навіть він там мусив бути. Тінь її задоволено зітхнула.

Не кажучи ні слова, Мія ступила до басейну, кров у неї під ногами виявилась теплою та густою. Вона повільно рушила гладенькими кахлями до центру басейну, поки не опинилася по пояс завглибшки. Марій знову завів той шепіт, знову зайнявся потік, швидше й швидше, а вона стояла в самому його серці. У Мії паморочилося в голові, аркімічне сяйво змусило заплющити очі, руки дівчина розставила, аби зберегти рівновагу. Запах крові наповнив ніздрі. Кімната навколо крутилася. І щойно вона зібралася заговорити, як відчула, що падає, що її засмоктує вниз, вниз, вниз велетенським припливом.

Червоні хвилі зімкнулись над головою, увесь навколишній світ крутився, вихрився, нуртував. З легень вибило подих. У роті — кров. Навколо — пітьма материного лона, громовий пульс велетенського серця вдалині, приглушений теплою, як кров, чорнявою, що поглинає дівчину. Крихітне маля в позбавленій світла утробі. Воно пливе вперед, до світла, якого може там і не бути. Поки зрештою…

Зрештою…

Вона опинилась на поверхні.

Мія випірнула до світла. Давлячись. Хапаючи повітря. Дівчину підтримали обережні руки, м’які голоси запевнили, що все гаразд. Витираючи з очей щось густе й липке, вона побачила, що стоїть по пояс у басейні, повному загуслої крові. Поряд з нею стояли двоє чоловіків з рабськими таврами й притримували її на той випадок, якщо дівчина заточиться. Вони допомогли їй вибратися з басейну, впевнено тримаючи, коли вона послизалася й втрачала рівновагу. Кров, що вкривала її з голови до ніг, крапала на кахлі, волосся та одяг обліпили шкіру. Коли Мія блимнула, вії в неї склеїлись.

— Зуби й Паща, — каркнула вона.

Її загорнули в м’яку тканину, й один із Рук супроводив дівчину до великого передпокою. Там вона побачила шахіду Аалею, яка купалася в другій з трьох трикутних ванн. Жінка полоскала волосся, поливаючи його теплою ароматною водою. У сповненому пари повітрі стояв запах квітів, та під ним Мія відчувала штин смерті. Крові. Тельбухів і лайна.

— Спочатку омийся в першій, — Аалея вказала на ванну, наповнену водою з кривавими плямами. — Намилитися можна в другій. Ополоснутися — в третій.

Мія мовчки кивнула, скинула промоклий одяг і ступила до першої ванни. Аалея якраз відмокала в третій, а Мія залазила до другої, коли до передпокою непевною ходою ввійшла Ешлін — брудна з голови до ніг, яскраво-блакитні очі блимають крізь липку червону машкару.

— Це було щось, — промовила вона.

Аалея розсміялася, підвелася крізь пару й накинула на себе шовкові шати. Жінка вказала на двері, пофарбовані червоним.

— Коли закінчите, любоньки, там одяг собі знайдете.

І жінка, усміхаючись, почалапала босими ногами геть. Ешлін стягнула із себе одежину, стрибнула до ванни й занурилася під воду. Рідина одразу стала темно-червоною. За якусь мить вона випірнула, відтираючи багрянець з очей.

— Оце була Кривава путь, — пояснила вона.

— Це так воно зветься? — спитала Мія.

— Ага, — дівчина нахилила голову, щоб витрусити воду з вуха. — Татко розповідав, що отак Клинки про всій республіці пересуваються. У кожному великому місті є присвячена Матері каплиця. Якщо там є кров, то Марій може нас провести до будь-якої. Кожної.

— То ти хочеш сказати, що мій учитель мене даремно крізь Шерехпустку направив?

Ешлін знизала плечима.

— Корвере, вони не будь-кому дозволяють на Криваву путь стати. Щоб переступити поріг, треба дозвіл від Марія отримати. Багряна Церква не дозволить будь-якому потенційному вступнику дізнатися, що в них є ісіїрський кровомовець. Якщо про це в Сенаті взнають, вони ні перед чим не зупиняться, щоб його схопити. Уяви собі: республіка зможе за власним бажанням переміщати армії по всьому світу.

— Але тепер вони нам довіряють? Ми ж тільки місяць чи два в аколітах ходимо.

Еш просто стенула плечем.

— Зуби й Паща, та звідки ж вони її беруть? — видихнула Мія. — Там же галони.

Ешлін ворухнула бровами:

— Скоро побачиш.

— І мені це не сподобається, еге ж?

Та Ешлін просто засміялася й пірнула у скривавлені води.

— Свинарня, — видихнула Мія. — Ну ясно.

Мія глянула на верескливе море, і всі неприємні деталі поставали на свої місця.

Завдяки прожитому понижче Стегон дитинству Мія добре знала ті чотири бойні, що розмістилися в Затоці М’ясників, — чотири гори тельбухів і смороду, що випльовували свіже м’ясо на тарілки багатіїв та висирали залишки просто до затоки. Дві з них спеціалізувалися на рогатій худобі, третя — на екзотичному м’ясі, а четверта — виключно на свинях. Підприємство, знане як «Свинарня», було порівняно невеликим і обладнаним краще за інші. Керував бойнею чолов’яга на прізвисько Бекон, разом із трьома синами — Шинкою, Ніжкою та Підсвинком. Поміж хребцеродженних Богодола це місце славилось найкращою в усій Ітреї вирізкою, а поміж більш сумнівного люду — як пречудове місце, де можна позбутися мертвого тіла, якщо ви раптом маєте на руках мертве тіло, що може люмінатіїв зацікавити[66].

Аколітки вдягнулися у звичайнісінький шкіряний одяг та плащі, озброїлися простими, але зручними клинками з великої зброярні при купальні й рушили спіральними сходами. Штин тельбухів та екскрементів усе міцнішав, і зрештою вони опинилися у дерев’яному мезоніні. Година стояла пізня, і м’ясники вже розійшлися по домівках заради безнічного відпочинку, але внизу, у великій загорожі, тинявся сердитий натовп свиней. Мія помітила, що у вкритій кров’ю кам’яній підлозі бойні є дренажні отвори, що, поза сумнівом, відкривалися до басейну поверхом нижче. Дівчина склала два і два та зрозуміла, що починає ненавидіти математику.

— Ми щойно у свинячій крові скупалися, — невиразно промовила Карлотта.

— Може, і в людській також, — сказала Мія.

— Ти ж пожартувала?

Мія похитала головою.

— Багацько з місцевих брааві отут своїх проблем позбавляються, якщо не хочуть, щоб їх хтось про ті проблеми питав.

Карлотта вибалушила очі. Мія знизала плечима.

— Свині, коли голодні, буквально все з’їсти можуть.

— О, ну прекрасно, — пробуркотіла дівчина, витискаючи воду з довгої гривки.

— Майстер Бекон та його сини — Руки Церкви, — промовила Аалея. — Гроші, що вони від місцевих брааві отримують, допомагають провадити операції в Богодолі. І, мушу зізнатися, усе це преіронічно. Цікаво, чи хребцеродженним цього міста так само смакувала б «Найліпша вирізка Бекона», якби вони напевно знали, що саме потрапило до тих свиней, з яких цю вирізку вирізали[67].

— Пре-е-е-е-екрасненько, — сухо оголосила Карлотта і ще міцніше схопилась за волосся.

— Кров є кров, любонько, — усміхнулась шахіда. — Свині. Сіромахи. Скотина. Самодержці. Нашій Велительці байдуже. Уся кров лишає однакові плями. Уся кров однаково змивається.

Мія подивилася жінці у вічі. Повз сурму, повз фарбу. Повз ту темну красу. Так легко було б вирішити, що це нечулість змушує її таке казати. Що це ознака того, що десятки вбивств осушили всю здатність співчувати, як Наєв і попереджала. Та Мія раптом усвідомила, що Шахіду Машкар до служіння Велительці благословенного смертовбивства привело дещо інше. Щось набагато страшніше бодай тому, що Мія цього почуття не поділяла.

Відданість.

Правду кажучи, сама вона так і не знала, чи дійсно вірує. Боги світла спостерігають за нею з небес? Матір Ночі рахує її гріхи? Якщо моряк потонув між хвиль, це тому, що Повелителька океанів не отримала гідної жертви чи Повелителька штормів мала кепський настрій? Усе це все просто випадковість? Доля? А якщо думати інакше — дурня?

Віра її не завжди була такою хиткою. Колись відданість її дорівнювала священницькій. Вона молилася до всемогутнього Аа, до Чотирьох Доньок, до всіх, хто дослухається. Колола пальці голками, спалювала як приношення тоненькі пасемка волосся. Заплющувала очі й молила Його повернути матінку додому. Захистити братика. Щоб одного обороту — одного прекрасного, ясного обороту — вони нарешті возз’єдналися. Вона молилася кожної безночі, перед тим як клубочком згорнутися на ліжку, що стояло над крамничкою Меркуріо.

Кожної безночі, поки не запала істиннотьма її чотирнадцятого року.

А відтоді?

Не дивись.

— Ходімо, любоньки, — мовила Аалея. — Зберіть для мене таємниці. Гарненькі таємниці. Повертайтеся, поки не скінчиться безніч, з кишенями, повними шепотів. І оскільки ви опинитеся перед очима Аа, нехай Благословенна Велителька заступить вас і охоронить від його нестерпного світла.

— Велителько, заступи нас, — повторила Еш.

— Велителько, заступи нас, — промовили інші неофітки.

Мія заплющила очі. Схилила голову. Уявила, що вона знов чотирнадцятирічна дівчинка. Дівчинка, яка вірила в силу молитов, вірила, що божествам дійсно не байдуже, вірила, що в кінці все буде так, як мусить бути.

— Велителько, — шепнула вона, — заступи нас.

Усі аколітки знали, що судити їх будуть за цінністю таємниць, які вони позбирають, і за співпрацю нагорода не передбачена. То нехай навіть Еш була пречудовою компанією і Мії почали подобатися похмурий гумор та спритний розум Карлотти, аколітки розділилися, щойно змогли. Портовий квартал Мія знала незгірше за те, як тринадцятирічний хлопець свою праву долоню знає, і вона плутала крученими провулками й вузькими проходами, поки не переконалася, що ніхто за нею не йде.

Дивне це було відчуття — опинитися під яскравим світлом сонць після того, як кілька місяців прожила в постійній темряві. Сяйво було болючим, і нехай її тінь була різкою, чорною та глибокою, зв’язок з нею відчувався радше невиразно — і близько не той легкий контроль, який вона опанувала всередині Тихої Гори. Дівчина міцніше загорнулася в плащ та наділа дротяні окуляри з азуритовими скельцями, які вона зі зброярні захопила[68].

— …куди ми йдемо?.. — пролунав шепіт у неї під ногами.

— Якщо Аалея прагне таємниць, — посміхнулася Мія, — таємниці вона й отримає.

Уперед, крізь забудову, через міст, попід сходами — штин від затоки розвіювався. Крізь безніч лунала пронизлива пісня вітрів, і вулиці майже спорожніли. Патрулі люмінатіїв у багряних плащах тупцяли туди-сюди бурхливими потоками, на розі вулиць стояли хлопчики-дзвонарі, що видзвонювали під шквальним вітром годину, але містяни переважно пішли спочивати. На небосхилі лишався тільки Саан, погода стояла прохолодна, а від затоки віяли кусючі вітри. Мія, згорбивши плечі, йшла вздовж звивистих каналів і нарешті опинилася на злиденній грядці, де вона розквітла. Ці провулки оточували ринок Маленького Ліїсу.

Саан спустився нижче, і тіні подовжились. Дівчина загорнулася в тіні, прослизнула повз жебраків та безпритульників, що сварилися через украдене чи грали в кості. В одній зі стін влаштували невеличке святилище Повелительки вогню, статую Цани оточували поплавлені свічки. Богоділ повнився храмами богині воїнів та війн, навіть у мирні часи не бракувало дрібних образ та конфліктів, за яких зверталися до заступництва Цани. Та це конкретне святилище занедбали.

Мія скинула тіньоплащ, роззирнулася перевірити, чи все чисто. Переконавшись у цьому, дівчина ступила вперед і повернула статую обличчям на північний схід. Занурила пальці в попіл, стала навколішки перед постаментом і написала біля ніг статуї вуглинкою цифру «3» та слово «Королева». А тоді знову загорнулася в тіні й легким кроком вирушила до ринку.

Мія скрадалася крізь Стегна, повз вуличних менестрелів та переповнені будинки розпусти, і ввічливо кивала до патрулів люмінатіїв, яких стрічала на шляху. Вона перейшла Мостом Порушених Обіцянок[69] (а каналом під ним якраз пропливав старий на гарненькій гондолі, котрий глибоким сумним голосом наспівував приспів до «Мі Аамі»).

— …а тепер ми куди йдемо?..

— До Лівиці.

— …ненавиджу лівицю…

— Твоє заперечення взяли до уваги.

— …і ти сподіваєшся там таємниці знайти?..

— Друга.

Лівиця розмістилася на сході Богодільського архіпелагу й мала в собі п’ять островів. Як багато інших регіонів метрополії — Серце, Чресла, Хребет, — назву вона дістала з простої причини: якщо ви, люб’язне панство, маєте крила чи просто перегорнете сторінки до мапи на початку цієї книги, то помітите, що контури Міста кісток і мостів неабияк нагадують безголову фігуру, розпростерту горілиць.

Лівиця стала домом для судових будівель та приголомшливої кількості соборів, а ще там був витік з величезного столичного акведука. Також на тих островах розмістилася штаб-квартира люмінатіїв — Біле Палаццо — і двоє з десяти військоходів Богодола. Залізні велетні бовваніють над навколишніми будівлями, стиснувши титанічні кулаки.

Мія рушила до найбільшої площі Лівиці — П’яци д’Вітріум. Вона чемно кивнула до охоронця й пройшла повз Біле Палаццо з його рифленими гранітними колонами, величними аркадами та велетенською статуєю Аа, що дивився згори. Всевидючий стояв у бойовому обладунку, здійнявши меч та щит. Пригадуючи несподіванку в Залі Кишень, Мія відвела погляд від Трійці, що прикрашала нагрудну пластину обладунку.

Дівчина наблизилась до охайної таверни, що примостилася на краю площі. Вивіска над дверима проголошувала: «Ложе королеви»[70]. Вона неквапом розвідала навколишні провулки, зайшла досередини та обрала кабінку в затіненому кутку. Коли підійшла жилава подавальниця і спитала, чого вона бажає, дівчина замовила віскі. І тільки-но влаштувалась, навколишні собори почали бити дванадцяту.

— …почалося…

— Ш-ш-ш.

— …я ж казав, ненавиджу це місце…

Правду кажучи, Мії дзвін подобався. Ноти ширилися, стикалися одна з одною, із дзвіниць здіймалися сонні голуби й розліталися разом з вітрами. Вона дивилася, як під передзвін змінився караул перед Білим Палаццо, як хвилями насували патрулі люмінатіїв у їхніх білих обладунках та багряних плащах. Думала про батька, що носив ті самі кольори й височів, такий гарний, проти неба. Про чоловіків, що посміхалися в мить його смерті. Вихилила свій віскі й замовила ще.

А після цього влаштувалася чекати.

Минали години. Дзвони пробили першу, потім другу. Вона погойдувала келихом і слухала тихі розмови тих небагатьох клієнтів, що лишалися о такій порі. Міркувала, куди могли піти інші аколітки, що за таємниці вони могли дізнатися. І коли дзвони нарешті пробили третю, над одвірком дзеленькнув дзвіночок, і досередини ступила постать у трикутному капелюсі та шкіряній шинелі. Коли дівчина побачила старого, шлунок у неї підстрибнув, а на вустах з’явилася усмішка. Чоловік роззирнувся таверною і помітив, хто причаївся в кутку. Він замовив вино зі спеціями й пошкандибав до кабінки, постукуючи по мостинах ціпком.

— Вітаю, Воронятко, — проказав Меркуріо.

Подавальниця принесла вино, Мія змусила себе поводитися спокійно, поки дівчина метушилась навколо. І коли вони опинилися наодинці, вона стиснула руку старого, страшенно радіючи, що знову його побачила.

— Шахіде, — шепнула вона.

— Твоє обличчя… тепер інше, — насупився той. — Гарніше.

— Хотіла б я про тебе те саме сказати, — усміхнулась вона.

— А там, під цією красою, та сама розумаха, — гмикнув Меркуріо. — Я не ображатиму тебе запитанням, чи був за тобою хвіст. Для таємної зустрічі ти непогане місце обрала.

Дівчина кивнула на Біле Палаццо по інший бік площі.

— У цій частині міста невеликі шанси наскочити на когось із сестер-аколіток.

— Бачу, вони тебе наразі не забили.

— Не тому, що не пробували.

Старий посміхнувся:

— Павуковбивця, еге ж?

Мія кліпнула.

— Ти знав, що вона з нами таке зробить? То чому не попередив?

— Достеменно я не знав. Кожного року вони інші перевірки влаштовують. Та втаємничені все одно дають присягу мовчати, і якщо хтось поводитиметься, наче знає, що на нього чекає, вони почнуть дивуватися, а чому ж так, — старий знизав плечима. — Крім того, я навчив тебе всього, що треба знати. Ти ж і досі жива-здорова.

Мія поплямкала губами, але з різкою відповіддю так і не знайшлася. Старий правду сказав. Зрештою, це ж він дав їй екземпляр «Аркімічних істин». Дякувати Пащі, що вона й справді надавала більше уваги читанню, ніж інші серед цьогорічних учнів…

— Справедливо, — буркнула вона нарешті.

— Ну. Що тебе до Богодола привело? Аалея?

— Ага.

Меркуріо кивнув.

— Пощастило тобі. Вони щороку інше місто обирають. У Богодолі ти каміння не жбурнеш, аби чутки не поповзли. У мій рік старий шахід Телоній нас до клятого Краю заслав. Уяви, що за ласощі можна поміж дружин двеймерських рибалок розшукати…

— Та мені ніколи з усіма цими секретами добре не велося.

— То хіба не мусиш бути на вулиці, практикуватися?

— Я думала, що ти мені котрийсь позичиш, і можна буде разом згаяти час за пиятикою.

Меркуріо реготнув, і коли він усміхнувся — блакитні очі зблиснули. Зустріч з ним зігріла Міїне серце — нехай Богоділ вона заледве три місяці тому полишила, щиро кажучи, за химерним старим покидьком вона скучила. Дівчина взялась розповідати йому про Церкву — відредаговану версію. Про гору. Про сутичку із Солісом.

— А, цей жалюгідний козел, — пробуркотів Меркуріо. — Але в дідька гарний мечник. Звертай увагу на його уроки.

— Складно щось вивчити, коли не можеш уроки відвідувати, — вона показала свою руку, тепер лікоть мав премиле жовто-сіре забарвлення. — Тут чортова вічність мине, поки одужаєш.

— Лайно собаче, — різко промовив Меркуріо. — Це ж просто синці. Завтра найпершим ділом до тієї зали вернешся, — Мія взялася заперечувати, і старий підвищив голос: — Соліс надер тобі зад. Май це за урок. Часом слабкість — це зброя. Якщо ти доста розумна, аби нею скористатися.

Мія прикусила губу. Повільно кивнула. Вона знала, що старий правду каже, що вона мусить навчитися від Соліса всього, чого тільки зможе. Тепер, коли вона знову опинилася в Богодолі, причина, з якої вона пішла вчитися до Церкви, палала в голові яскравіше, ніж будь-коли. Хоч би куди вона глянула — бачила нагадування. Ребра, де вона жила змалечку. Люмінатії та їхні осяйно-білі обладунки, що так сильно нагадували про батька.

Ті мудаки, що забрали його в неї…

— Щось чув про Скаеву, поки мене не було? — спитала вона.

Меркуріо зітхнув.

— Ну, його вчетверте обрали на посаду єдиноосібного консула, але цим нікого не здивуєш. Пів сената в нього під п’ятою, а інша половина — надто схарапуджені чи жадібні, щоб ґвалт здіймати. Скидається на те, що найближчим часом крісло другого консула лишатиметься порожнім.

Зачудована Мія мовчки похитала головою. Коли створили республіку, коли ітрейці вбили свого останнього короля, систему, яку вони збудували на руїнах монархії, було влаштовано так, аби унеможливити повернення королівської влади. Щоприходу істиннотьми ітрейці обирали правителів-консулів, але в Сенаті було дві консульські посади, і жодна людина не могла обіймати цю посаду більше ніж два рази поспіль. У цьому ж весь сенс республіки був. Владні повноваження було розподілено, і довго тривати вони не могли.

Коли генерал Антоній підняв повстання проти Сенату, Скаева десь відкопав застарілі поправки до Конституції Ітреї, що дозволили йому в разі потреби правити як єдиний консул, але…

— Він усе ще продовжує надзвичайний стан? — зітхнула Мія. — Повстання Царетворців шість років тому скінчилося. Ну в цього мудака і яйця…

— Ну, йому було б непросто переконати Сенат, що криза ще триває, але коли найманий убивця спробував закатрупити голову республіки в кафедральному соборі, напхом напханому свідками, досягти мети стало трохи простіше. Різанина на Істиннотьму довела Сенату, що місто все ще небезпечне. Тепер, щоб до Скаеви дістатися, тобі клята армія знадобиться. Він посцяти не піде, якщо йому загін люмінатіїв горщик не триматиме.

Мія цмулила свій віскі. Погляд від стільниці не відводила.

— Кардинал Дуомо, ясна річ, усе ще чіпляється за Скаеву, наче дитина за мамину цицьку, — пробуркотів Меркуріо. — Його клір читає проповіді, восхваляючи нашого «уславленого консула» та його «золотий вік миру», — старий гмикнув. — Більше на золотий вік тиранії схоже. Нам до нового заду на троні ближче, ніж тієї миті, коли Царетворці армію збунтували. Та плебеї це за чисту монету мають. Мир — це стабільність. А стабільність — це гроші. Нині Скаева майже недосяжний.

— Дай мені час, — промовила Мія. — Я до нього дотягнусь. Правда, ніжно не вийде.

— Та еге ж, що ж тут не так піти зможе?

— Меркуріо, Скаева має померти.

— Про навчання своє думай, — гарикнув Меркуріо. — Тобі до ініціації — рукою махнути. Церква тебе все серйозніше перевірятиме, і є купа шансів, що тебе поховають десь між цією миттю та фінішною прямою. Про Скаеву непокойся, коли Клинком станеш, не раніше. Бо нині до нього дістатися тільки повноправний Клинок зможе.

Мія опустила погляд. Кивнула.

— Гаразд. Обіцяю.

Меркуріо глянув на неї, вічно суворий погляд трохи полагіднішав.

— Як ти там тримаєшся?

— Та непогано, — вона знизала плечима. — Якщо втрату руки не рахувати.

— Скоро вони тебе проситимуть робити всяке. Неприємне. Щоб довести відданість.

— Я вже кров на руках маю.

— Воронятко, не про те йдеться, щоб убивати тих, хто на це заслуговує. Ти ката вколошкала, це правда. Але ж то була людина, що твого батька повісила. Навіть найм’якшим з нас такого вбити нескладно, — старий зітхнув. — Часом думаю, чи правильно я вчинив. Коли втягнув тебе в це. Навчив тебе всього.

— Ти ж сам сказав, — засичала Мія. — Скаева — йобаний тиран. Він мусить померти. Не заради мене. Заради республіки. Заради людей.

— Людей, кажеш? То в них усе діло?

Вона нахилилася над столом і стиснула руку старого.

— Меркуріо, я зможу.

— Ага, — він кивнув, і голос старого раптом захрип: — Я знаю, дівчаточко.

Мія ніколи не бачила його таким виснаженим. Від обороту до обороту все це тиснуло на нього дедалі більше. Шкіра була наче папір. Очі почервоніли.

Він таким старим здається.

Меркуріо відкашлявся й вихилив залишки вина.

— Я першим піду. Дай мені десять хвилин.

— Ага.

Старий убивця усміхнувся і невпевнено завмер. Мія ледь стрималася, щоб не підвестися й не обійняти його. Та вона лишилась на місці, а він підхопив свій ціпок і коротко до неї кивнув. Розвернувся, ступив крок до дверей, спинився ненадовго:

— Прірва й кров, майже забув.

Він сунув руку в кишеню й простягнув їй невеличку дерев’яну скриньку, запечатану лоєм. Мія впізнала вирізаний на дереві герб. Згадала крамничку, де старий зазвичай сигарили купував. Пригадала ніч, коли він уперше дозволив їй одненьку викурити. Вона сиділа на трибунах над форумом. Навколо пітьма. Руки трусяться. Пальці кров’ю замащені. Чотирнадцять років мала.

Не дивись.

— «Чорний Доріан», — усміхнулась вона.

— Папір. Тютюн. Дерево. Усе, що може Путь здолати. Я тут згадав, як було, коли ти кинути спробувала. Подумав, що краще тобі там без курива не лишатись.

— Краще б ні, — Мія прийняла скриньку, в очах у неї засвербіло. — Спасибі тобі.

— Стеж, що позаду маєш. І попереду, — він невиразно змахнув рукою. — І в інших напрямках теж.

— Завжди.

Старий надів трикутного капелюха, підняв комір. І, не кажучи більше ні слова, пошкандибав із таверни на вулицю. Мія дивилася, як він іде, подумки рахувала хвилини. Не зводила зі спини старого очей, поки він чеберяв далі й далі.

Скоро вони тебе проситимуть робити всяке. Неприємне. Щоб довести відданість.

Мія сперла підборіддя на долоні й поринула в думки.

До таверни ввійшла галаслива й чепурна юрма в білих обладунках та багряних плащах люмінатіїв. Дівчина зиркнула: сміх, молоді обличчя, гарні усмішки. Якщо вони так близько від Палаццо служать, мабуть, усі — сини хребцеродженних. Кілька років у легіоні збільшать політичний вплив їхніх фамілій. Якби все інакше склалося, вона, найімовірніше, з таким хлопцем заручилася б. Жила б привілейованим життям і ніколи не спинялася ані на мить, щоб…

— Даруйте, — пролунав голос.

Мія, кліпаючи, підвела погляд. Над нею спинився один з люмінатіїв. Усмішка дамського мазунчика й зуби багатенького хлопчика.

— Перепрошую, моя доно, — вклонився він. — Я не міг не помітити, що ви тут самотою сидите, і мені подумалось, що це злочин проти самого Світла. Чи дозволите до вас приєднатися?

У Мії карк дибки став, пальці стиснулись. Та вона зрозуміла, що справляє враження хребцеродженної дівчини, яка п’є на самоті, згадала численні й непросто засвоєні уроки чарівливості від Аалеї. Тож розправила пір’ячко та обдарувала його найкращою усмішкою.

— Це так мило з вашого боку, — промовила вона. — Пане, це велика честь для мене, та боюся, мене вдома матінка чекає. Може, іншим разом?

— Може, ваша матінка пробачить вам ще один напій? — хлопець у надії здійняв брову. — Я вас тут раніше не бачив.

— Я перепрошую, пане, — Мія устала з-за стола. — Але мені дійсно треба йти.

— Стривай, — хлопець перегородив їй вихід з кабінки. Очі в нього потемніли.

Мія спробувала придушити лють, що якраз здіймалася. Не підвищувала голос. Не здіймала очей.

— Вибачте, пане, та ви мені заважаєте.

— Дівчино, я просто по-дружньому поводився.

— Ви це так, пане, називаєте? — очі Мії зблиснули — норов її нарешті вийшов на сцену. — А інші сказали б, що ви як срака поводитесь.

Хлопець так розізлився, що в нього обличчя плямами пішло — стрімкий гнів людини, яка звикла, щоб усе по її було. Він простягнув руку в латній рукавиці, схопив Мію за зап’ясток і міцно стиснув.

Вона ж могла йому щелепу зламати. Коліном по яйцях врізати. Видертися йому на груди й гамселити, поки він не зрозуміє, що не кожна дівчина для його розваги існує. Та це викаже в ній людину, що знає Пісню, та й врешті-решт вона була в таверні, де той ще пів десятка друзів мав. Тож вона викрутила руку, як її Меркуріо навчив, вибила хлопця з рівноваги й висмикнула руку із залізного хвату.

З вилоги порснули ґудзики. Тканина затріщала. Наручні піхви крутнулися, почувся звук, з яким луснула шкіра — і от Міїн стилет упав на підлогу.

Важка рука ляснула хлопця по потилиці, а прокурений голос прогарчав:

— Андіо, дай дівчині спокій. Ми тут, аби випити, а не голубок ловити.

І хлопець, і Мія озирнулися й побачили, що за спиною молодого солдата височіє старший чоловік в обладунках центуріона. Величенький він був, лице похмуре й вкрите шрамами.

— Перепрошую, центу…

Центуріон з гучним ляском ляпнув хлопця по спині й скерував його геть, і поки той не доєднався до товаришів, похмуро спостерігав за ним, склавши руки на грудях. Чоловік запевне був ветераном, одне око в нього прикривала шкіряна пов’язка. Вдовольнившись, центуріон торкнувся краю прикрашеного пір’ям шолома і кивнув до Мії, перепрошуючи:

— Прошу вибачення за зухвалість мого підлеглого, доно. Сподіваюся, ніхто не постраждав?

— Ні, пане, — усміхнулась Мія, і серце її сповільнило біг. — Велике спасибі, центуріоне.

Чоловік кивнув, нахилився й підняв з підлоги Міїн стилет. Злегка вклонився й простягнув руку вперед. Дівчина усміхнулася ширше, зробила реверанс, притримуючи невидимі спідниці, і прийняла кинджал. Та коли клинок ховався в її рукаві, чоловік і далі дивився на нього, на ворону, викарбувану на руків’ї. Брови його повільно нахмурились.

Мія пополотніла.

О Доньки Божі…

Тепер вона його впізнала. Шість років минуло, та вона його не забула. Як він нахилився над бочкою, куди її запхали, ті його блакитні очі й посмішка людини, що душить цуценят заради розваги.

— Зуби й Паща, — видихнув перший. — Та вона заледве десять років має.

— Одинадцять їй уже ніколи не виповниться, — знизав плечима. — Тихо будь, дівчинко. Довго не болітиме.

Тепер центуріон не усміхався.

Мія незграбно обійшла стіл, скинувши порожню чашу на долівку. Вона спробувала зробити поспіхом ще один реверанс і швиденько рушити до дверей, та тепер центуріон перекривав їй вихід з кабінки, як це раніше робив молодший солдат. Його пальці схопилися за шкіряну пов’язку, що прикривала те саме око, яке вона виколола стилетом зі смертекості багато років тому. На його обличчі з’явилась невіра.

— Не може бути…

— Даруйте, пане.

Мія спробувала протиснутися повз нього, але центуріон схопив її за руку й міцно стиснув. Мія притлумила норов — заледве — міркуючи, чи може вона виблефувати собі шлях на волю. Якщо чкурне, наче перелякана олениця, це тільки увагу приверне. Але чоловік викрутив їй руку й знову подивився на стилет, що повернувся до своїх піхов. Ворона на руків’ї мала крихітні бурштинові оченята.

— Світло Боже… — видихнув він.

— Центуріоне Альберію, — покликав Міїн приятель-солдатик. — Усе гаразд?

Центуріон уважно роздивлявся дівчину. Посмішка убивці цуценят нарешті вступила в бій.

— О, все просто пречудово, — промовив він.

Міїне коліно зустрілося з чоловіковою промежиною, лікоть — з його підборіддям. Центуріон скрикнув, заточився, загубив шолом, і Мія перескочила через нього, торуючи шлях до виходу. Реакція легіонерів трохи забарилася, вони задивилися на те, як їхній командир із пхеньканням звалився на підлогу, наче той мішок картоплі. Але невдовзі вони вже вибігли на вулицю, переслідуючи втікачку. Позаду Мія чула різкий свист, люті крики, тупіт.

— З усіх таверн Богодола, — хапнула вона повітря. — Які ж блядські шанси були?

— …ти обрала саме ту, що поряд з палаццо стоїть…

Мія накинула каптур на голову, різко звернула з головної вулиці до звивистого бічного провулка, пробігаючи повз сміття та пияків, шльондр та жиголо. Ще гучніший тупіт за спиною, більше свисту, більше чоловіків. Вичовгана бруківка під ногами, навколо стискаються вузькі стіни. Вона вибігла на крихітну площу — заледве десять футів завдовжки, — посеред якої булькотів старий фонтан. Нагорі в нього височіла статуя богині Трелени, сукню мала із бурхливих хвиль, а навколо стояли свічки та криваві приношення. Мія притиснулась до невеличкого одвірка, натягнула на плечі тіньовий плащ, і світ заполонили морок та темрява.

Кроки наближалися. Важкі чоботи. Крізь плащ Мія роздивилася бліду подобу десятка люмінатіїв, що ввірвалися до площі, сонцекрицеві мечі оголені й палають вогнем. Жодних ознак її присутності вони не побачили, тож розділилися й ринули в усіх напрямках. Мія стояла тихо, Пан Добрик біля її ніг — така собі невиразна пляма в одвірку. Вона дочекалася, поки повз них пробіжить — галасуючи, штовхаючись — ще одна група солдатів.

Нарешті тихо.

Вона повільно ступила вперед, рухаючись уздовж стіни навпомацки. У такі миті важко було дорікати Матінці за те, що вона її позначила — якщо вона й справді це зробила. Та шкандибати отак майже сліпою й майже невидимою, поки магія діє, — це й близько не схоже чародійство Марія чи Маріелли. За все треба платити, припустила вона. Марій відчуває спрагу до того, що здатен контролювати, — до крові. Маріелла тче плоть інших і нівечить свою. А Мія може лишатися непомітною, але поки робить це, сама заледве бачить…

Дівчина квапливо рухалась крізь лабіринт провулків, але Лівицю вона знала значно гірше за Маленький Ліїс. Такими темпами, навіть якщо Пан Добрик блукатиме попереду, в неї години підуть, аби назад до Свинарні дістатися. Тож зрештою вона відкинула тіні й вийшла до найближчої широкої вулиці. Рушила вперед головною вулицею, перейшла три мости до Серця, потім до Чресел, люмінатіїв за квартал обходила. Зустріч з убивцею цуценят її вибила з рівноваги. Сповнила думки спогадами. Матінка в ланцюгах. Братик плаче. Той оборот, коли все її життя докорінно змінилося. Їй треба назад до гори, подалі від цих сонячних діставал.

Потрібна мить, щоб подумати.

Мить, щоб видихнути.

Якби Мія не уникала так старанно великих груп чоловіків в осяйних білих обладунках, що розмахували вогненними мечами, вона змогла б помітити тонку фігурку в цементно-сірому, що прослідувала за нею, коли дівчина ввійшла до портового кварталу. Змогла б помітити групу молодиків, що пленталися повз неї хідником і кивнули тій постаті в неї за спиною. Змогла б помітити, що ці молодики на собі мали солдатські чоботи. А з-під їхніх плащів випиналось щось підозріло схоже на кийки.

І все це вона змогла б помітити до того, як стало запізно.

Та потім дійсно стало запізно.

КРИЦЯ

Важкий ляпас.

В обличчя плеснули водою.

Придушене шипіння.

— Прокидайся, красунечко моя люба.

Мія розплющила очі й негайно про це пошкодувала. Сліпучий біль здійнявся над чолом і прохромив голову аж до потилиці. Пошматовані спогади. Кілька чоловіків. Ломаки. Удари — знову й знову. Прокляття. Стрімкий рух її кинджала. Кров у роті.

А тоді — пітьма.

Дівчина скривилася й роззирнулась навколо. Кам’яні стіни. Металеві двері із заґратованим віконцем. Вона сиділа на важкому залізному стільці. Руки скрутили за спиною. Пан Добрик зачаївся у тіні й п’є її страх. Вона не одна.

Ніколи.

— Прокидайся.

Ще один ляпас ляснув по обличчю й відкинув голову вбік. Змокле пряме волосся прилипло до шкіри. Вона спробувала ворухнути ногами й зрозуміла, що їх також скували.

— Та прокинулась я, блядський ти сину!

Мія підвела погляд на чоловіка, що її вдарив. Гора м’язів, шість футів заввишки і десь стільки само завширшки. На обличчі більше шрамів, ніж вільного місця лишилось. Позаду стояв інший хлоп — чисто поголений, гарна статура, порожні мертві очі. На кожному — білі ряси. На шиях в обох висять копії заповідей Аа, почеплені до залізних ланцюгів. На вилогах рукавів — дрібні краплі крові.

— От срань, — видихнула Мія.

Сповідники[71]…

— Твоя правда, — промовив чоловік з мертвими очима. — Зв’язана книгою та ланцюгом, мусиш правдиво відповісти на наші запитання.

Пошрамований повільно пройшовся кімнатою й спинився в Мії за спиною. Дівчина викрутила шию й побачила довгий стіл з розкладеними на ньому інструментами. Обценьки. Ножиці. Лещата для пальців. Жаровня з розпеченим вугіллям. Щонайменш п’ять різних видів молотків.

У шлунку її не було страху. У голосі — не було трему. Вона дивилася на другого чоловіка — мертвоокого.

— І що саме ви хочете дізнатись, добрий брате?

— Ти Мія Корвере.

Звідки вони моє ім’я знають?

— Так.

— Дочка Дарія Корвере. Повішеного за наказом Сенату шість років тому.

Той центуріон… Альберій… він же не встиг звісточку до Скаеви надіслати?

— Так.

Важкі руки опустилися на її плечі та міцно стиснули.

— Царетворцеве поріддя, — пролунав позаду голос пошрамованого. — Брате Мічелетто, отак врізати мені по яйцях, там, на вулиці, хіба то гарний почастунок був?

Мертвоокий посміхнувся, не відводячи від Мії погляду.

— Украй негарний, брате Сантіно. У мене аж живіт скрутило.

— Я жодного злочину не скоїла, — сказала Мія. — Я, браття, богобоязна донька Аа.

Усмішка отого, на ім’я Мічелетто, зникла. Ляпас його змусив темряву в Міїній голові вибухнути зірками. Голова дівчини впала на плече, а крізь дзвін у вухах почулося гарчання Мічелетто:

— Ще раз Його ім’я промовиш, дівчино, і я твій безбожний язик їбучим ножем для масла виріжу й до чаювання зварю.

Мія глибоко вдихнула. Зачекала, поки стишиться біль. Думки погнали чвалом. Зв’язана. За ними перевага. Уявлення не має, де вона. Допомога не прийде. Так, не найбільша халепа в її житті. Та, Доньки Божі, вона стрімко наближається до другого місця…

Мія відкинула волосся з очей і подивилася на сповідника, що височів на нею.

— Розкажи, де ти була сьогодні ввечері, — промовив він. — До того, як у Богодолі з’явилась.

— З’явилась? — дівчина потрусила головою. — Брате, та я тут всеньке своє…

Коли Сантіно вхопив її за карк і стиснув, Мія засичала. Вона відчула, як вуха її торкнулися його губи, відчула в його диханні штин перегару та тютюну:

— Брат Мічелетто тобі запитання поставив, красунечко моя люба. І поки цей язик знову не збрехав, я тобі краще скажу, що все ще запах крові від твого волосся чую…

Цього разу Міїне серце один удар пропустило. Вона відчула, як тінь її заворушилась, як Пан Добрик старанно пережовує її страх. Чи можуть вони знати, що вона з Багряної Церкви? Чи підозрюють вони, як саме служники пересуваються з гори й назад? Юстицій Рем давно присягнувся знищити культ найманих убивць, ще до Різанини на Істиннотьму. Логічно, що для вистежування він до Сповідництва звернувся. Та чи могли вони…

— Розкажи, де ти була сьогодні ввечері. До того, як у Богодолі з’явилась.

— Я не виїздила з Богодола, відколи мені було вісім ро…

Хлясь. На обличчі дівчини з’явився червоний відбиток долоні.

— Розкажи, де ти була сьогодні ввечері. До того, як у Богодолі з’явилась.

— Ніде, брате, я…

Стілець, до якого її прикували, потягнули назад, у вухах її забринів страхітливий скрегіт заліза по каменю. Мія помітила в кутку кімнати бочку з літеплою темною водою. Грубі руки схопили її за волосся, вмочили головою у воду й тримали. Вона пручалася, смикалась, та ланцюги лишали її на місці, а рука тримала дуже міцно. Вона ревіла, у солонуватій воді попливли бульбашки, що вирвалися з рота. Вода з гавані, зрозуміла вона. Либонь її просто в Затоці М’ясників набрали. Кров, вода з трюмів, лайно.

І вони мене в цьому втоплять.

Перед очима попливли чорні цятки. Легені палали. Рука висмикнула її з води, і дівчина відчайдушно закашлялася, випльовуючи воду з легень.

— Розкажи, де ти була сьогодні ввечері. До того, як у Богодолі з’явилась.

— Будь ласка, при…

І знову під воду. Біль та пітьма. Її тінь, безпорадна, зневірена, скипіла під ногами. Та не було тут плаща з тіней, під яким вона могла б сховатися. Не було сенсу приклеювати ноги викрадачів до підлоги. Обрана Матір’ю? Багато ж вона з того зиску мала. Чому б це богині не наділити її даром дихати під водою?

Легені майже розриваються, її знову витягли з бочки. Груди важко здіймаються. Ноги тремтять. Кашель. Судомне дихання. Тепер уже страх зірвався зі шворки, Пан Добрик не встигав його пити. Та вона все одно спробувала той страх притлумити. Врізала йому по зубах і плюнула зверху.

— Розкажи, де ти була сьогодні ввечері. До того, як у Богодолі з’явилась.

— Ніде я не була! — заволала вона.

Занурили. Витягнули. Запитання повторювалося знову й знову. Вона кричала. Лаялась. Спробувала заплакати. Благала. Даремно. Кожне благання, кожна сльозинка, кожен прокльон наражалися на ту саму відповідь.

— Розкажи, де ти була сьогодні ввечері. До того, як у Богодолі з’явилась.

Та за завісою сліз і криків Міїн розум не спиняв свого бігу. Якби вони хотіли її вбити, то вже вбили б. Якщо вони знали, звідки вона тут взялася, вони б уже були на Свинарні. І якщо Сповідництво працює з люмінатіями, це означає, що всі ці покидьки — ручні песики Скаеви та Рема. Людей, що повісили її батька. Людей, що багато років тому штовхнули її на цей шлях. Багряна Церква була її найліпшою можливістю помститися. І ці дурні вважають, що вона поступиться тільки тому, що побоїться трішечки втопитись?

Вона сховалася. Відступила до темряви всередині голови. Спостерігала за власними тортурами з опосередкованим зачудуванням. Вони працювали над нею годинами, поки вона не захрипла, поки легені не почали волати, а кожен вдих не здавався полум’ям. Топили й лупцювали. Плювали й били. Годинами.

І годинами.

А тоді спинились. Облишили такою собі купою на стільці, з руками, скрученими за спиною. Від волосся штиняло водою із затоки, воно обліпило її лице, наче саван. У синцях. У крові. Майже втопилась.

Майже померла.

— У нас весь оборот попереду, красунечко моя люба, — промовив Сантіно. — І вся безніч також.

— І якщо вода тобі язика не розв’яже, ми інший засіб знаємо, — сказав Мічелетто.

Високий узяв зі стола залізну коцюбу. Кинув її до розпеченої жаровні та лишив, щоб нагрілася. Плюнув на вугілля, кімнату сповнило шкварчливе шипіння.

— Ми повернемось, коли залізо червоним стане. Гарненько собі поміркуй, куди тебе відданість заведе. Може, ти й думаєш, що твоя дорогоцінна зграя єретиків варта того, аби за неї померти. Та повір мені, є долі значно страшніші за смерть. І ми кожну з них відаємо.

Сповідники вийшли з кімнати й захряснули за собою залізні двері. Мія почула, як гримнув ключ, став на місце засув. Кроки стихли. Звіддалік чулися крики.

— …міє…

Дівчина відкинула волосся з очей. Відновити дихання в неї все ще не вийшло. Вона тремтіла. Кашляла. Подивилась нарешті на тінь, що скуйовдилася під ногами.

— Пане Добрику, зі мною все гаразд.

— …як на сповідників ці двоє здалися доста приємними хлопцями…

— Сонця ясні, як вони мене вистежили?

— …меркуріо?..

— Лайно собаче.

— …центуріон?.. альберій?..

— Та він гадки не мав, що я до Церкви належу. Тут щось більше. Глибше.

Пан Добрик схилив голову набік. Мовчазний, задуманий.

— …облишимо головоломки на потім. спочатку тобі треба звідси вибратися… — промовив він нарешті.

— Я рада, що ти тут і можеш мені про це сказати.

Мія обвела кімнату поглядом. У жаровні розігрівалася коцюба. На столі — інструмент. Вони зняли з неї чоботи, забрали зброю. Скриньку із сигарилами, що Меркуріо подарував. Окови тримали міцно. Ноги прикували до стільця. Вона обмацала окови й зрозуміла, що кайданки не на справжній замок замкнули, а важкими залізними штирями заклинили.

— Бля… — видихнула вона.

— …ти можеш вивільнитися…

— Не можу, — просичала вона, марно намагаючись дотягнутися до штирів. — Це були б лайняні кайданки, якщо в тебе вийде їх власними руками відчинити.

— …тоді не руками це роби…

Не-кіт глянув на навколишні тіні.

— Ти ж знаєш, що це не так працює.

— …може, і так…

— Пане Добрику, в мене на це сили не стане.

— …колись ставало…

Мія глитнула. Спалахнув спогад. Темні коридори. Глухий камінь.

Не дивись.

— …пам’ятаєш?..

— Ні.

— …міє, вони тебе вб’ють. якщо зламати не вийде. а якщо вийде — то потім усе одно вб’ють…

Мія стиснула зуби. Уп’ялася в не-кота поглядом, а той витріщився на неї своїми не-очима.

— …спробуй…

— Пане Добрику, я…

— …спробуй…

Дівчина заплющила очі. Під повіками було тепло й темно. Відчула тіні в цій малій вологій камері. Холодні. Давні. Сонця сюди ніколи не зазирали. Тутешня пітьма була глибокою. Прохолодною й голодною. Вона відчувала їх навколо, неначе живих істот. Вони грайливо мерехтіли в благенькому світлі від жаровні. Зіштовхувалися одна з одною і безгучно сміялися. Вони її знали. Бліденька дрібненька істотка, яка торкається їх, як вітер торкається гір. Та вона потягнулася, стиснула кулаки, і вони завмерли.

В очікуванні.

— Гаразд, — шепнула вона.

Вона їх переплела. Наказала проповзти підлогою й зібратися в неї за спиною. Змією обвитися навколо заліза, що тримало її зап’ястки. І за її командою вони міцно обкрутилися навколо залізних штирів, що утримували її окови. І потягнули.

Штирі навіть на дюйм не зрушили.

Зрештою, вони ж були тінями.

Реальними, що ті сни.

Твердими, що той дим.

— Справи кепські, — зітхнула Мія. — У мене не виходить.

— …ти мусиш…

— Я не можу!

— …колись могла. і якщо знову цього не зробиш, ти тут помреш, міє…

Руки дівчини затрусилися. На очах виступили безпорадні сльози.

— …не наказуй навколишній темряві…

Не-кіт підступився ближче, вдивлячись так пильно, як це тільки можна без очей робити.

— …наказуй темряві внутрішній…

Віддалені кроки.

Притлумлені крики.

— Гаразд.

Вона знову заплющила очі. Назовні цього разу не тягнулася. Натомість задивилася всередину. Туди, куди сонця ніколи не зазирали. На безформну чорняву під шкірою. Стиснула зуби. Піт заблищав на чолі. Тіні задвигтіли, забрижились, зітхнули. Почорнішали. Погустішали. Погострішали. Вона вчепилася у штирі обличчя в неї скривилось, серце гупало, дихання пришвидшилось так, наче вона біжить. Та повільно, як же повільно штирі заходились дрижати. Обертатися. Мить за миттю. Дюйм за дюймом. Жили на шиї напнулися. Слина скипіла на губах. Сичання. Благання. І от нарешті вона почула тихий дзенькіт. А потім — знову. Залізо, що утримувало її руки, впало на каміння.

Вона звільнилася.

Мія глянула на Пана Добрика. І нехай у нього не була рота, вона зрозуміла, що він усміхається.

— …отак-от…

Вона потягнулась до кайданів навколо кісточок, звільнила ноги. Підвелася — з волосся та одягу все ще цяпало — і тихо рушила до дверей. Заслінку на віконці закрили, але вона прислухалася крізь залізні двері. Почула, як від каміння відлунюють слабенькі крики. Судячи за звуком, коридор довгенький. Метал і кроки.

Наближаються.

Вона схопила зі стола молоток, загорнулася в тіні та зіщулилася у кутку. Гримнув засув на дверях, клацнув замок. До кімнати увійшов брат Сантіно, побачив порожній стілець, порожні окови, очі в нього покруглішали. Міїн молоток врізався йому в лице, коліно копнуло в пах. Чоловік із клекотливим схлипом упав на землю. За ним стояв приголомшений брат Мічелетто. Мія кинулася на нього, та бачила вона погано, тому замахнулась надто широко, і сповідник відступив убік, блокуючи удар нарукавником. Він примружився, бо роздивитися міг тільки розмиту ворухливу пляму, та все одно атакував. Схопив її по-ведмежому. Закричав, коли дістав молотком по лобу. Різко впав і потягнув її за собою.

Двійко людей покотилися кам’яною долівкою, гамселячи й лупцюючи одне одного. Мічелетто намагався схопити дівчину, яку він до ладу не бачив, Мія намагалася завдати точного удару, хоча не могла напевно сказати, куди ж вона цілить. Зрештою вона відкинула тіньоплащ, обираючи щиру жорстокість, а не марний сховок. Ліктем розтовкла противнику ніс на пюре, врізала кулаком у щелепу.

І тут Мії прилетів жорстокий удар у скроню, і на якийсь час вона мало не втратила свідомість. А потім ще один, від якого її аж перекинуло. Вона зрозуміла, що Сантіно вже підвівся, що він у неї за спиною, й обличчя в нього перетворилося на волого-безформне криваве місиво. Мія намагалася підвестися, але брат міцно ухопив її за голову. Тіні смикались і звивалися, але від ударів у Мії паморочилося в голові й не виходило міцно за них триматися. Вона шалено хвицьнула ногою назад, відчула, що потрапила у щось м’яке, почула болісне гарчання. А тоді її знову кинули на стілець: вона плювалася і лаялася, волосся заважало бачити. Сантіно притискав її до стільця, поки Мічелетто знову зв’язував їй руки. Інструменти на столі ворушилися, тіні в кімнаті звивалися, як ті змії. Щось важке врізалося їй у скроню, і вона осіла, скривавлена, захекана, голова забовталася на плечах.

— Йобане мале сучисько, — засичав Мічелетто.

Він пошкандибав до жаровні (а з носа в нього все ще кров точилася) і підняв коцюбу з розпеченого вугілля. Кінчик інструмента розгорівся сердито-помаранчевим сяйвом. Прив’язана до стільця Мія смикнулась, та Сантіно всадовив її на місце, а інший сповідник підніс коцюбу до її обличчя. Дівчина застигла. Відчула розпечений жар — на відстані дюйма-двох від власної шкіри. Пасмо волосся, що вибилось із зачіски торкнулося почервонілого заліза, скрутилося й пішло димком.

— Красунечка моя люба, — протуркотів Сантіно. — Боюся, ще хвилька — і ти вже такою красунечкою не будеш.

Руки вхопили її за голову, міцно утримуючи на місці. Дихання вирвалося крізь зуби сичанням. Тепер усередині неї тільки лють палала. Якщо їй настав кінець — вона не благатиме.

Ніколи не сахайся. Ніколи не страшися. Ніколи не стирай з пам’яті.

— Розкажи, де ти була сьогодні ввечері, — проревів Мічелетто. — До того, як у Богодолі з’явилась.

— Нахуй пішов.

— Де ти була до того, як у Богодолі з’явилась? — заволав Мічелетто.

Тепер залізо вже майже притулилося до шкіри. Воно вже майже пекло. Мія відчула, як нудотно стиснувся шлунок, як піт пече очі. Вона глянула на сповідника. Вишкірила зуби. І злостиво прошепотіла:

— Пішов. Нахуй.

Брат похитав головою.

І з порожньою посмішкою підвів кінчик коцюби до її ока.

— Досить.

Посмішка хутко зникла з лиця сповідника. Хват довкруг Міїної голови послабшав. Обидва сповідники виструнчились, наче на параді. Брат Мічелетто ступив убік, і тепер було видно запнуту в плащ постать в одвірку.

Мія угледіла довге чорне волосся. Бездонно-чорні очі. Два мечі на поясі.

Усе ідеально просте.

Усе ідеально вбивче.

У животі здійнялося слизьке хворобливе відчуття, і коли темрява навколо них здригнулась, Пан Добрик затремтів. З тіней пролунало низьке розкотисте гарчання.

Вовче гарчання.

— Облиште нас, — наказав Кассій.

— Так, володарю, — відповіли Мічелетто й Сантіно.

Чоловіки низько вклонилися, мовчки кивнули Мії і стрімко полишили кімнату. Коли володар Кассій ступив до камери, Міїн живіт стиснуло в раптовому нападі страху, а Пан Добрик зіщулився в чорняві в неї під ногами. Володар Клинків стояв перед Мією: руки складені, довге темне волосся ворушить незримий вітер. Шкіру він мав — що найчистіший алебастр. Голос — наче мед і кров.

— Браво, аколітко. Мої компліменти.

— Володарю Кассію?

Мія озирнулася. Попри хворобливе відчуття в животі, попри хвилю жаху та захвату, які вона відчувала в його присутності, на неї зійшло розуміння.

Полегша. Злість. Досада.

— Випробування, — видихнула вона.

— Необхідність, — відповів Кассій. — Тепер, коли ти дізналася про Криваву путь. Окрім вправності зі сталлю, отрутою чи плоттю, є чеснота, якої служникам Багряної Церкви забракнути не може, — і ми мусимо в тому переконатися.

Мія глянула Чорному Принцу просто у вічі. Руки в неї трусилися.

— Відданість, — прошепотіла вона.

Кассій нахилив голову.

— Гордість Багряної Церкви — то її репутація. Жоден контракт, укладений конгрегацією, не лишився невиконаним. Жоден служитель не видавав таємниць переслідувачам. Щороку ми приймаємо до пастви нових людей і заточуємо вас до найгострішого краю. Та нехай вони здаються гострими, деякі клинки зроблені лишень зі скла.

— Зі скла?

— Скляна скалка здатна перерізати горло. Прохромити серце. Розітнути зап’ястя до кісток. Та натисни на нього не в тому місці — і скло трісне. А залізо — ні.

Бліді губи скривила легка посмішка. Рука Кассія ковзнула до клинка на поясі.

— Відколи замах на життя консула Скаеви провалився, кардинал Дуомо оголосив знищення Багряної Церкви божою волею. Юстицій Рем та його люмінатії переслідують нас у кожному кутку республіки. Нам підвладна могутність ісіїрського чародійства. Ми маємо каплиці в кожному великому місті. І якщо хтось із наших служителів потрапить до рук ворогів, ми мусимо впевнитись, що вони не тріснуть. Тож…

Кассій обвів рукою камеру, а плащ його шелеснув, щойно чоловік зробив порух. Страх Пана Добрика роз’їдав Міїн шлунок, тіні на підлозі звивалися. Коли коридором пролунав ще один крик, вона підвела погляд. Важко глитнула й спробувала заговорити.

— То випробування шахіди Аалеї — то просто обман.

— О ні. Той аколіт, що подарує їй найкращу таємницю, дійсно завершить курс Машкар першим номером. І всіх вас достоту знову й знову відправлятимуть до цього міста пошукати ці таємниці. Ми просто скористалися з можливості перевірити води, так би мовити.

— А інші аколітки, які до Богодола прийшли. Ви їх теж перевіряєте?

— Ми перевіряємо вас усіх.

— І хтось зламалась?

— Хтось завжди ламається.

Чоловік перехопив Міїн погляд. Зачекав, може, на якийсь докір.

Мія мовчала під цим бездонним поглядом, долаючи неприємне відчуття в животі. Горлом здіймався слизько-ядучий присмак жовчі, руки трусилися так сильно, що їй аж довелося за стілець ухопитися, аби стишити той дрож. Що в цьому чоловікові отак на неї діяло? Це тому, що він був таким, як вона? Пітьма в ньому озивалась до пітьми в ній?

Дівчина почула, як позаду пролунали тихі впевнені кроки. Оте низьке вовче гарчання.

Затьмара…

— Ви перший темряник, котрого я знаю, — промовила вона нарешті. — З яким розмовляла.

— Може, й останній, — відповів він. — Від ініціації тебе ще багато безночей відділяє. І якщо ти гадаєш, що ці узи допоможуть тобі в залах Матінки, то ти жорстоко помиляєшся.

Очі Чорного Принца були вбивчо холодними. Краса його — ще холоднішою. Мія відчувала, що тіньововк наближається. Пан Добрик у її тіні роздувся й зашипів, і тихе скреготіння відбилося від каменів у неї під ногами. Запитання чіплялося за Міїн язик, поки вона нарешті не знайшла сили заговорити, тихий шепіт ширяв повітрям, наче дим.

— Хто ми такі?

— Ким ми маємо бути?

— Меркуріо, Друзілла… — Мія ковтнула. — Вони казали, що ми обрані Матір’ю.

Коли Володар Клинків засміявся, волосся в неї на потилиці сторчма стало.

— То ти себе за таку маєш, мала темрянице? За обрану?

— Я не знаю, за кого я себе маю, — засичала вона. — Сподівалася, що ви мені поясните.

— За кого себе мати?

— Хто я.

— Важить не те, хто ти, — сказав Кассій. — А тільки те, на що ти здатна. І якщо вже шукаєш відповідь на найбільшу загадку власної природи, то шукай її деінде, поки не заслужиш. Та в одному й лише в одному ти можеш бути певна. Що є те, у чому ми з тобою однакові, якщо й в іншому різнимося.

У Мії аж шлунок підстрибнув, коли Володар Клинків нахилився ближче, витягуючи кинджал з рукава. Він простягнув руку й перерізав мотузку навколо її зап’ястків.

— Ми вбивці — ти і я, — сказав він. — Усі вбивці як один. І кожна смерть, що ми спричиняємо, є молитвою. Приношенням Велительці нашій благословенного смертовбивства. Смерть як милосердя. Смерть як попередження. Смерть як кінець усьому. Це те, що ми відаємо, те, що ми даруємо світу. Вовк не жаліє ягня. Шторм не просить вибачення в тих, хто потонув.

Він знову перехопив її погляд, і коли заговорив — голос його відлунював у її грудях.

— Та насамперед, і це головне, ми — прислужники. Служителі. Оточені ворогами. Віддані до самої смерті. Ми не згинаємося, ми не ламаємося. Ніколи. Саме цю істину ти дізналась у цій камері. Це найперша відповідь на будь-яке запитання про тебе, що ти могла собі поставити. І якщо тебе, аколітко, це не влаштовує, якщо ти, може, подумала, чи не зробила помилку, коли до нас прийшла, зараз час про це сказати.

Отак. Жодних відповідей. Тільки ще більше загадок. Якщо Кассій і володіє якимсь великим знанням про темряників, з нею він ділитись не збирається. Може, і ніколи. Чи, може, поки вона не заслужить, як він і сказав.

Тож, скривившись, Мія поволі підвелася зі стільця. Ноги в неї трусилися. Нудота проймала до кісток. Вона змерзла. Промокла. Пропахла штином морської води та крові. Щоки роздулись, очі синцями запливли, губи порепались. Вона відкинула вологе волосся з лиця й зустріла погляд Кассія.

Простягнула руку.

— Можна мені мої сигарили повернути?

Це забрало всі сили, але вона стрималася.

Її вивели з камери в підвалі. Провели яскраво освітленими вулицями до прихованих тунелів під Свинарнею. Запечатану лоєм дерев’яну скриньку вона тримала в руках. Кинджал зі смертекості сховала в рукаві. Ані пари з вуст.

Друга, зворотна прогулянка Кривавою путтю легшою за першу не стала. Мія скинула одяг, ступила оголена до ясно-червоного басейну під бойнею. Впала під натиском потоку й на якусь мить відчула спокусу просто залишитись там навіки, з усіма своїми запитаннями і страхами. Та вона штовхнула себе крізь усю цю вагу, міцно стискаючи в руках подарунок Меркуріо та клинок зі смертекості.

Три купелі потому мовчазна Рука супроводила її гнутими сходами до Небесного Олтаря — щоб поснідати, наче нічого поганого не сталося. Хлопців-аколітів видно не було — імовірно, вони вже в Богодолі, зібрані разом для того, щоб пережити власну порцію побиття та тортур. За столом Мія побачила Ешлін, з набряклими губами та порізом на щоці. Зустрічатися з нею поглядами Мія не стала. Наповнила собі тарілку, сіла та, не кажучи ні слова, взялася до їжі. Спостерігала, як сходами повільно піднімалися інші аколітки, проте колишні усмішки й жарти, що супроводжували трапезу, лишилися тільки спогадом.

Наприкінці сніданку за довгим порожнім столом сиділи тільки Ешлін, Джессаміна, Карлотта й Мія. Усі побиті. Вкриті синцями. Кров’ю. Але принаймні живі. З тих дев’яти дівчат, що вчоробороту зібралися в покоях Аалеї, повернулися тільки четверо.

Четверо, зроблені із заліза.

Інші — скло.

Дівчата перезирнулися. Завжди стоїчна Карлотта. Тріумфально налаштована Джессаміна. Тонка рисочка занепокоєння між бровами Ешлін — мабуть, вона думає, що могло статися з її братом. Та жодна з них не промовила ні слова. Мія не відривала погляду від тарілки й жувала один попелястий шматок за іншим. Змусила себе все до останньої крихточки доїсти. Відтирала підливку, наче кров від шерехатого каміння. А коли скінчила, тихо підвелася, повернулася до своєї кімнати й зачинила двері за спиною.

А там — подивилася на себе в дзеркало. Темні, оточені синцями очі. Тонкі тремтливі губи.

— …міє, мені так прикро…

Мія поглянула на не-кота, що скрутився на краю ліжка. Пана Добрика Кассій та Затьмара налякали значно більше за неї. Та всі запитання про темряників, про Володаря Клинків та його їздця просто померли в неї на вустах.

— Усе гаразд, Пане Добрику, — зітхнула вона.

— …ніколи не сахайся… — запропонував він. — …ніколи не страшися.

Мія кивнула:

— І ніколи, нізащо не стирай з пам’яті.

Вона всілася перед свічадом і подивилася на дівчину, що визирала на неї. На вбивцю, про яку Кассій розводився. На чудовисько. Замислилась, — на коротеньку мить, — що за життя вона мала, поки Скаева не подер його на стрічки. Спробувала згадати батькове обличчя. Спробувала забути материне. Відчула, як на очах скипають сльози. Забажала, щоб вони зникли, поки нічого не лишилося. Тільки Мія та дівчина, що дивиться на неї сухими очима.

Меркуріо мусив знати, що перевірка відданості вже близько. Знати, що саме мають на думці Кассій та клір. І хай навіть інша людина почувалася б зрадженою, якби вчитель її отак не попередив, Мія натомість відчула гордість. Старий знав, що на неї чекало, і все одно — ані пари з вуст. І не тому, що йому байдуже було.

Бо він знав.

Кассій та клір уявлення не мали. Поняття зеленого — про те, з чого вона зроблена. А він знав.

«Залізо чи скло?» — питали вони.

Мія стиснула зуби. Похитала головою.

Вона ні те, ні інше.

Вона криця.

ПОКАРА

Зрештою випробування володаря Кассія пережили сімнадцять аколітів. Чотири дівчини. Тринадцять хлопців. Усі розфабовані в численні відтінки крововиливів, синців та басаманів. У Цитя очі так кров’ю налились, що він три обороти заледве бачив. Марцелл кілька тижнів накульгував. Піпу майже зламали щелепу і майже місяць він тільки супи їв[72].

Мія знала, що її не повинно хвилювати, чи вижив Трік, чи ні. Та коли він піднявся сходами й тихо всівся на своє місце за вечерею, вона спіймала себе на тому, що усміхається до нього. А коли він підвів очі й перехопив її погляд, то вирішила не намагатися цю усмішку сховати.

І Трік усміхнувся у відповідь.

Її робоча рука все ще не зажила остаточно, але прочухан Меркуріо подіяв. Коли вважалося, що новачки вже доста оговталися, щоб повернутися до навчання, Мія вирішила відвідати Залу Пісень. Вона вже багацько уроків пропустила, пропустить більше — і навряд чи матиме хоч якісь шанси вистояти в Солісовому змаганні. Шанси свої вона в будь-якому разі високо не оцінювала, для неї найкращий варіант — це очолити список Зали Істин, зробити протиотруту для Павуковбивці. Та помилитися в тому змаганні означало вірну смерть, а крім цього, якщо вона завершить навчання як повноправний Клинок, їй знадобиться вся бойова майстерність, яку тільки можна здобути. Якщо сидіти на сраці й оборотами поспіль читати, нічого з цього не вийде.

Коли Мія ввійшла до Зали Пісень, Джессаміна відволіклась від вибивання соломи з навчального опудала та обдарувала її «хуй тобі»-посмішкою. Щойно Мія стала на своє місце в колі, Соліс підвів брову, дивлячись отим страхітливим поглядом сліпця. Той поріз, що вона йому лишила, ткаля Маріелла не вилікувала — обвітрену щоку прикрашав невеличкий шрам, який Останній явно вирішив зберегти.

Шахід не удостоїв її привітаннями, не згадав він і про тих аколітів, які з Богодола не повернулися…

— Для розігріву почнімо з дворучними вправами Монтої, — промовив Соліс. — Сподіваюся, ви практикувалися. Аколітко Джессаміно, може, будеш така люб’язна й покажеш аколітці Мії дещо з того, що вона пропустила?

Дівчина знову посміхнулася:

— Залюбки, шахіде.

Аколіти розділилися на пари й почали тренуватися. Джессаміна впевнено підійшла до підставок зі зброєю, взяла пару кривих кинджалів, іншу — кинула Мії. Дівчина спіймала зброю, але лікоть її тихенько обурився.

— Ми зі справжньою сталлю тренуємося, шахіде? — спитала Мія.

Останній відповів з кам’яним обличчям:

— Вважай це за стимул.

Джессаміна мовчки підняла ножі й замахнулась Мії в горло. Дівчина відсахнулася й ледь змогла загородитися від ударів рудої. Скидалось на те, що за її відсутності учні просувалися вперед семимильними кроками, і Мія зрозуміла, що брак тренувань та все ще слабка рука ставлять її в невигідне становище. Джессаміна билася люто й майстерно, і все, на що в Мії вистачало снаги, — це тримати свої тельбухи там, де їм належиться. На руці в неї з’явилося кілька неглибоких порізів, глибша рана — на грудях, і дівчина вилаялася, коли на кам’яну долівку зацебеніла кров.

— Що, Корвере, спочити вже треба? — посміхнулася Джессаміна.

— Дякую, люба. Тільки спочатку тебе до могили покладу.

Джессаміна просто розсміялася, підкидуючи кинджали вгору-вниз. Мія знала, що від Соліса втручання не дочекаєшся, тому зупинила кровотечу й повернулася до спарингу. Придивлялася до рухів інших — наскільки ухиляння від клинків Джессаміни давало змогу. Після години занять із кинджалами вони перейшли до коротких мечів, і тут Джессаміна теж милосердя не знала. Решту ранку Міїну дупу ганяли туди-сюди по всій залі, а завершився урок на тому, що вона впала горілиць на підлогу — вся в крові й синцях. Меч Джессаміни торкався її горла — якраз навпроти яремної вени. І нехай руда себе добре контролювала, Мія бачила, як легко тій було б зробити один порух зап’ястка й перефарбувати каміння на червоне.

Джессаміна вклонилася Солісові, глузливо посміхнулася до Мії та повернула зброю на підставку. Мія повільно звелася на ноги й схопилася за зболений лікоть. У ній закипало роздратування. Час, що вона втратила через поранення, дорого їй обійшовся, і відстала вона більше, ніж боялася. Щоб наздогнати, їй тепер треба було вдвічі більше тренуватися, а тим часом Джессаміна може суто «випадково» випустити їй кишки.

А найгірше — вони ж із Джесс такі схожі. Обидві — сироти Повстання Царетворців. Обох позбавили фамілій, обох рухає вперед та сама жага. Якби ж то Джесс не засліплював гнів, вони швидко подружилися б. І разом їх тримав би той самий зв’язок, викувати який тільки ненависті під силу. І хай у смерті Джессаміниного батька треба було винуватити Юлія Скаеву, а не Дарія Корвере, Мія все-таки розуміла, чому вигляд її крові змушував іншу дівчину посміхатися.

Якщо не можеш скривдити тих, хто скривдив тебе, часом скривдити інших теж допомагає.

Звісно, після отакої прочуханки то така собі втіха була. А якщо Джесс вирішить дати волю своїй жазі крові, коли шахіда поруч не буде? Справді вбити її спробує? Непогані шанси, що від Мії тільки пляма на долівці лишиться.

Ні, не бувати такому.

Мія потрусила головою та пошкандибала до виходу із зали.

Ніколи такому не бувати.

— Як ся маєш, доне Тріку?

Після уроків Мія знайшла хлопця в Залі Жалоби — він дивився на статую Нії. Коли дівчина заговорила, хлопець усміхнувся до неї — коротко, але ямочки на щоках себе показали. Оглянув її з ніг до голови.

— Зуби й Паща, Джессаміна тобі добрячих копняків надавала.

— Це краще, ніж дірок би наробила.

— Та воно здається, що кілька все одно залишилось.

— Думаю, треба до ткалі сходити. Нехай погляне.

Щойно вона згадала про Маріеллу — Трік спохмурнів та перевів погляд на статую. Хлопець з відсутнім виглядом провів рукою по лицю, обводячи пучками ті жахливі татуювання. Уже не вперше Мія спіймала себе на тому, що роздивляється його профіль і водночас картає себе за дурість. Якби не те чорнило — всі дівчата були б його, хто ж засумнівався б. І вона раділа, що він повернувся після Друзіллиного випробування. А проте…

Корвере, не відволікайся.

— У мене тут ідея з’явилась.

— Ой леле, — пробурчав Трік.

Мія показала «паці». Хлопцеве обличчя полишила тінь Маріелли, і він усміхнувся. Відвернувся від статуї й подивився на Мію, схрестивши руки на грудях.

— Ну то кажи.

— Якщо ти мав люб’язність звернути увагу, я тут у Піснях трохи відстала.

— Трохи? — форкнув Трік. — Та там манекени є, які могли б тобою, Бліда Донько, підлогу витерти.

— Ой, спасибі тобі величезне, — насупилась Мія. — Якщо тобі кортить відійти ненадовго й тихесенько себе відтрахати, я терпляче почекаю на твоє повернення.

Трік здійняв брову. Мія зітхнула та загнала норов посидіти в куточку.

— Вибач, — промимрила вона.

— Не зважай, — усміхнувся він. — Не думаю, що тобі чемність личить.

— Я маю пропозицію.

— Мені це дуже лестить.

— Та не таку пропозицію, ти, збоченцю.

Вона вдарила хлопця по руці, а той вишкірився. Та десь у глибині тих мерехтливо-горіхових очей промайнуло розчарування. Щось таке в поставі, в нахилі голови. Щось, що вона почала впізнавати — після місяців Аалеїного наставництва.

Бажання.

— Мені на Піснях зад надерли, — промовила вона. — А від тебе на уроках Павуковбивці стільки ж толку, скільки для євнуха — у пов’язці на стегна, — Мія заглушила Трікові тихі протести. — Тож навчи мене тих Солісових вправ з мечем, які завадять Джессаміні мені голову відрізати, а я зроблю все, щоб ти себе до ініціації отруїти не встиг. Згода?

Трік набурмосився. Тепер вона бачила, як бажання борюкається зі здоровим глуздом.

— Міє, серед Клинків для всіх нас місць не вистачить. По суті, ми тут всі одне з одним змагаємося. Навіщо мені тобі допомагати?

— Бо я сказала «будь ласка»?

— Ти не казала «будь ласка».

— Проста формальність, — відмахнулась Мія.

Трік усміхнувся, і Мія вишкірилася у відповідь, вперши руку в бік. Аалея казала, що мовчання — це найкраща реакція на запитання, коли людина вже сама знає відповідь. Тож вона нічого не сказала, зазирнула в ці великі гарні очі й дозволила говорити тому самому бажанню. У глибині душі їй кепсько було від того, що випробовує Аалеїну науку на своєму другові, але, як сам Трік і вказав, це ж фактично змагання було. І, як любила примовляти Аалея, ніколи не здіймай меча, якщо не хочеш кров пустити.

— Гаразд, — сказав Трік нарешті. — Щовечора годину після уроків. Приходь завтра до Зали Пісень.

Мія зробила реверанс.

— Спасибі вам, доне Тріку.

Трік простягнув руку, і вони поручкались на знак укладання угоди. Завмерли так на мить зі зчепленими руками. Коли палець Тріка ніжно ковзнув її зап’ястям, у Мії закололо шкіру. Та хлопець схаменувся, відпустив її руку, пробурмотів щось схоже на вибачення й утік. Мія розвернулася, щоб піти в протилежному напрямку, приховуючи тонку усмішку, і цієї миті тінь її заговорила.

— …нехай обличчя в мене нема, але повір, просто зараз я дивлюсь отак сердито, наче готовий з тебе штанці спустити й лозиною вперіщити…

Мія підкотила очі:

— Так, батечку.

— …звісно ж, складається враження, що опинитися без штанців — це і є твоя мета, тож, імовірно, мені варто спинитися…

— Так, б-б-б-батечку.

— …і не смійте до мене таким тоном говорити, панночко…

Мія вишкірилася і грайливо ляснула Пана Добрика по голові, тільки удар пройшов крізь нього. Дівчина та її тінь вирушили до спального крила, шукаючи ліжко й сни.

З темряви ступив красень і подивився їм услід яскраво-блакитними очима.

І, як завжди, ані пари з вуст.

Минуло вже багато годин, коли гучний стукіт у двері вирвав Мію з обіймів читання. Вона витягла стилет з-за пояса, накинула на себе одежину. Підкралася до дверей і зашепотіла до людини по той бік:

— Еш?

— Аколітко, будь ласка, відчиніть двері.

Мія стиснула кинджал міцніше, повернула ключ і визирнула у темний коридор. По інший бік дверей вона побачила Руку — темна ряса, приховане під каптуром обличчя. І тут вона згадала про Наєв. Замислилась на мить, де ж та може бути.

— Вас прикликає превелебна матінка Друзілла, — промовила Рука.

— Звичайно ж, — уклонилась Мія. — Підкорююсь її наказу.

Дівчина оглянула коридор, побачила, що й інші Руки стукають до спалень аколітів. На світло, похитуючись, вийшла Еш, її бойові кіски здибились після сну. За спиною дівчини вона вгледіла її брата Озріка, його вкладене в шпичаки волосся стирчало на голові під неможливими кутами. Складалось враження, що будили всіх, тобто навряд чи Мія вскочила в якусь персональну халепу.

Восславімо дива малі.

— Що тут відбувається? — шепнула Мія, коли група учнів почвалала за Руками.

— Я не більше за тебе знаю, — позіхнула Еш. — Закладаюся, що нічого хорошого.

— Підтримую.

Аколіти повільно тягнулися спіральними сходами, десь у пітьмі співав примарний хор. Коли вони зайшли до Зали Жалоби, Мія схилила голову перед статуєю і торкнулася чола, очей та вуст, як і всі інші. Вона помітила, що зібрався весь клір: Аалея, гарна, наче картинка, у тоненькому платті бургундської барви; вдягнена в нефритово-зелене Павуковбивця, ще похмуріша, ніж зазвичай; Мишолов та Соліс у темній шкірі — один усміхається, інший супиться. У тіні Нії стояла Друзілла, міцно стиснувши губи. А поряд з нею Мія побачила фігуру, прикуту до статуї залізним ланцюгом…

— Цить…

Хлопця прикували за талію, очі йому зав’язали чорною пов’язкою, і стояв він спиною до інших. Аколіти встали півколом біля підніжжя статуї — мовчазні та занепокоєні. Ешлін кивнула сама до себе й шепнула до Мії:

— Кривава покара.

— Що?

— Ш-ш-ш. Дивись.

— Дякую, що долучилися до нас, аколіти, — промовила Друзілла. — Є кілька правил, що непохитно керують життям Клинка. Щоб вижити на службі Матері, вам доведеться жити, нехтуючи путами законів, і тому тут, у цих стінах, ми даємо вам стільки волі, скільки це можливо. І все ж таки серед запроваджених правил є такі, що ігнорувати їх не можна. Після того як убили аколіта Водозова, усіх вас попередили не полишати свої кімнати після дев’ятих дзвонів. І я пообіцяла, що людина, яка порушить цю заборону, дістане суворе покарання. І все ж один з вас вирішив перевірити твердість мого рішення, — вона змахом руки вказала на Цитя. — А тепер ви станете свідками того, чого варті дурниці.

Превелебна матінка спустилася з узвишшя й розвернулася до тіней.

— Промовцю? Ткале?

Мія побачила, як у світло від вітражів ступили дві фігури. Промовець Марій був одягнений у шкіряні бриджі, не мав на собі чобіт, а червоні шовкові шати недбало вкривали оголений торс. Його сестра Маріелла з голови до ніг загорнулася у вільну чорну одежу. Брат із сестрою стали позаду хлопця. Коли Маріелла почала розминати пальці й морок сповнив неприємний вологий хрускіт, Цить повернув до неї голову. Звук цей він, мабуть, впізнав навіть із зав’язаними очима. Мія побачила, як він глибоко вдихнув і знову завмер, наче кам’яний.

Матінка Друзілла промовила залізним тоном:

— Починайте.

Маріелла здійняла руку з розчепіреними пальцями. Мія стояла зручно: вона бачила обличчя жінки, ті жаскі вуста, що розліпилися в кривавій посмішці. Маріелла щось тихенько промурмотіла, примружила очі й стиснули руки в кулаки.

Повітря розітнув різкий звук, і плоть на Цитевій спині луснула, наче підгнилий фрукт. Хлопець закинув голову, його шкіру розітнули чотири страхітливі розриви, немов поперек хребта його шмагав невидимий батіг. Ринула кров, здригнулися м’язи, Мія аж скривилася, коли крізь рани побачила рожевувато-лискучу кістку.

Та хлопець не видав ані звуку.

Маріелла знову змахнула рукою, отак звичайнісінько, неначе набридливу муху відганяла. На хлопцевій спині відкрилися ще чотири розриви, цього разу шматуючи нижню її частину. Кожен м’яз його тіла напружився, на руках та шиї випнулися жили, прегарне обличчя спотворила агонія. Мія не була певна, чи побачив це хтось інший з аколітів, але зі свого місця вона помітила, що, коли хлопець загарчав, губи його розсунулись й оголили порожні рожеві ясна.

Чорна Матінко, та в нього зубів нема…

І знову Маріелла змахнула рукою. І знову шкіра хлопця луснула. Тепер довгі нерівні рани відкрилися поперек ніг, а спина хлопця вже нагадувала ковбасний фарш. Під ногами Цитя натекла калюжа крові. Порскала артеріальна кров, шалені бризки утворювали візерунки, що мерехтіли в повітрі. І хоча біль мусив бути нестерпним, хлопець не прохопився ані звуком. Нажахані аколіти спостерігали за кожним порухом Маріелли, за тим, як від спини Цитя відривається все більше й більше шматків. І весь цей час хлопець лишався таким мовчазним, неначе він уже помер.

Минали хвилини. Чулися різкі вологі звуки. Крапання. Цить перетворився на скривавлене м’ясиво. Голова впала на плече. Кров лилася його ногами, немов темно-червоний приплив. Вони ж не можуть це й далі продовжувати? Мія повернулася до Еш і тихо прошипіла:

— Вони ж його вбивають!

Еш похитала головою:

— Дивись.

Маріелла продовжувала свою жорстоку роботу, кривавий вишкір тільки ширшав. Цить слабенько шарпав ланцюги, але цієї миті він уже був заледве при тямі. І коли вже Мія могла буквально порахувати його ребра крізь шкіру, коли здавалося, що ще один невидимий удар покладе край його життю, превелебна матінка здійняла руку:

— Досить.

Маріелла глипнула на Друзіллу, посмішка її хутко полишила вуста. І все ж ткаля повільно схилила голову й з неприхованим невдоволенням опустила руку.

— Брате любий, брате мій, — прошамкала вона.

Марій ступив уперед, прибираючи гладке біле волосся з лиця. Альбінос зашепотів, тихо й мелодійно, немов наспівував собі під ніс. Слова відлунювали всією залою, немов хорал у Гранд-Базиліці. І на очах приголомшеної Мії кров, що натекла Цитеві під ноги, заворушилася.

Спочатку вона здвигнулася, немов її збрижили якісь приховані вібрації. Та ось — повільно, неквапом — багряний потік вирушив камінням хлопцеві під ноги, і поки той смикався й шарпався, поповз угору Цитевими ногами й повернувся до ран, які Маріелла роз’ятрила. Мія глянула в обличчя промовця, бліде, наче в мерця. Чоловікові очі були не рожевими, як зазвичай, а криваво-червоними. А усмішка сяяла екстазом.

Маріелла, що стояла обіч брата, і собі здійняла руки. Перебирала ними в повітрі, немов майстриня біля кривавого верстата. Цить виструнчився, затрусився, вуста в нього розтулилися, лице блищало від поту, і рани, одна за одною, закривалися. Страхітливі розриви й проріхи. Волога пошматована плоть. Цить мовчки смикався, але всі рани із шемранням стулились, поки на спині не лишилось жодної подряпини.

Хлопець обвиснув на ланцюгах, з вуст його цівкою збігала сукровиця. Увесь цей час він лишався при тямі. Кожної миті. Аколіти дивилися на нього із сумішшю жаху й благоговіння.

Руки розімкнули його окови та накинули рясу на неушкоджені плечі.

— Відведіть його до його кімнати, — промовила Друзілла. — Від завтрашніх занять його звільнено.

Руки підкорилися, підхопили Цитя й витягли його із Зали. Превелебна матінка обвела поглядом аколітове зібрання, спиняючи блакитний погляд на кожному з них. Фасад поважної матрони зник, материнська любов випарувалась миттю. То була незамаскована вбивця. Та сама жінка, яка сиділа собі любесенько, поки володар Кассій та його люди катували її аколітів у темних камерах Богодола. Та сама жінка, що з усмішкою відправила вісьмох своїх учнів на смерть.

— Сподіваюся, у подальших демонстраціях потреби не буде, — сказала вона. — Якщо когось іще спіймають за стінами власних спалень після дев’ятих дзвонів, той аколіт вип’є з цієї самої чаші. Тільки наступного разу я можу дозволити ткалі Маріеллі задовольнити всі її бажання.

Матінка сховала руки в рукавах. Вклонилася.

— А тепер — на добраніч, діти.

Сон приходив повільно, прокинулася Мія ще до того, як дзвони пробили до підйому, і роздивлялася стіни. Налаштована повернути міць робочій руці, дівчина взялася до вправ: відтискалася від краю ліжка, підтягувалася в одвірку. За кілька хвилин її лікоть почав волати, та вона переборювала біль, поки сльози на очах не виступили. Зрештою дівчина впала на підлогу, лежала там, намагаючись відновити дихання, і кляла Соліса на чому світ стоїть.

Вона вислизнула з кімнати й рушила до купальні. Та, коли проходила повз одну зі спалень аколітів, почула звідти тріск, дзенькіт розбитого скла. Завмерла поряд із дверима, і з-за них пролунало ще кілька ударів та гупання.

— …ті, хто суне носа до чужого проса, мають схильність залишатись без носів…

— Вважай, що я цікава.

— …ти ж чула, до чого кішку цікавість довела…

Мія нахилилася ближче й притиснула вухо до дверей.

Двері рвучко розчахнулися, і заскочена зненацька Мія відстрибнула. За дверима крізь морок вона роздивилася Цитя. Очі червоні. Шкіра біла. Прегарне обличчя вкрите доріжками сліз. Хлопець був оголений до пояса та вкритий потом після вправ. У кімнаті царював хаос: шухляди перегорнуті та розкидані попід стінами, ліжко в безладі. Мія обдивилася хлопця з голови до ніг. Стрункий, гарно розвинені м’язи. Безволосі груди. Якщо не рахувати синців довкруж зап’ястків, на його тілі не лишилося жодного сліду від катування, що влаштували Маріелла з Марієм.

Хлопець витріщився на неї. Вуста міцно стиснуті. В очах — лють.

— Я перепрошую, Цитю, — промовила Мія. — Шум почула.

Цить мовчав. Не рухався.

— У тебе все гаразд?

Жодної відповіді. Тільки холодний погляд, повний сліз. Вона згадала, яким бачила його вчоробороту: голова закинута назад, губи відкривають беззубі ясна. Це тому він ніколи не говорить? Як він геть усі зуби загубив? Може, він їх сам собі повиривав — задля десятини, щоб до Церкви ввійти?

Стояли вони отак, і ніхто не збирався поворухнутися. Тиша лунала голосніше за дзвін до безночі над Богодолом.

— Мені прикро, — спробувала Мія. — Через те, що вони з тобою зробили. Це було жорстоко.

Хлопець трішечки нахилив голову. Ледь помітно знизав плечима.

— Якщо ти захочеш про це колись поговорити…

Цить безбарвно підсміхнувся.

— Ну тобто… — Мія легенько змахнула рукою. — Напиши про це. Якщо схочеш. Я буду поруч.

Хлопець пильно подивився Мії у вічі. Ступив назад, стрімко ворухнув вкритим синцями зап’ястком і захряснув двері просто в неї перед обличчям. Мія відсахнулася, ніс її ледь уникнув ще одного переламу. Дівчина сховала пальці за пасок і стенула плечима.

— …овва, як усе гладенько минуло…

— Не можна ж людину за спробу винуватити, — промовила вона і почовгала коридором.

— …це якась воєнна хитрість?..

— Це що, аж так ненормально, що мені не начхати?

— …не ненормально, а просто позбавлено сенсу…

— Слухай, це ж не означає, що мені мусить байдуже бути лише тому, що я від того нічого не виграю. Вони ж його катували, Пане Добрику. Нехай навіть у нього після цього жодного шраму не лишилося, це не значить, що все безслідно минулось. І Наєв про це казала. Що я мушу шукати те, що для мене важливе.

— …важливе? цей хлопець для тебе ніхто…

— Я знаю, що мушу сприймати його за суперника. Я знаю, що для всіх нас місць поміж Клинками не вистачить. Але все в цій Церкві створено для того, щоб перетворити мене на кригу. Тож із кожним оборотом стає все важливішим зберігати ту частинку мене, яка відчуває жалість.

— …жалість — це слабкість, яку можуть використати проти тебе. скаеві, дуомо, ремові вона не властива…

— Ще одна причина від неї не відмовлятися, еге ж?

— …хм…

— Пф-ф-ф.

— …р-р-р-р-р…

— Заткайся.

— …подорослішай…

Пролунав сміх, і тіні усміхнулися.

— Ніколи.

Дівчина та не-кіт розчинилися в темряві.

МАСКАРАД

Тижні спалахували в темряві непоміченими, як не рахувати дзвонів, прийомів їжі та годин і годин навчання[73]. Щообороту після уроків Мія з Тріком вправлялися або в Залі Пісень, або в Залі Істин. Під час кожного заняття в Залі Пісень Мія опинялася в парі з Джессаміною чи Діамо, і підлогу розмальовувала її кров. І хоча, правду кажучи, її дедалі більше тішило Трікове товариство, вона почала замислюватися, чи той він наставник, якого вона потребувала…

Зима тривала, наближався День Великої Десятини, і сніг узявся обряджати Богоділ у бруднувато-білі шати. Безніч за безніччю гарненькі тіні вирушали в Криваву путь з покоїв Марія, пурхали містом у пошуках таємниць, поверталися та складали їй до Аалеїних ніг. Шахіда Машкар ніяк не натякала на те, хто може перемогти в її змаганні.

Ткаля й далі працювала, змінюючи обличчя аколітів одне за одним. Ткацтво змусило уповні розквітнути дику красу Джессаміни, максимально загострило приємну від природи Озрікову зовнішність, навіть Петросу втрачене вухо повернуло. Свіжовиткані аколіти вдалися до численної зброї Аалеї: під час занять чи після них провадились дрібні забавки — флірт, дотики. За їжею Мія відчувала, що в повітрі ширяє щось нове. Потайні погляди та приховані усмішки. Як на Мію, аколіти на це заслуговували, якщо врахувати піт та кров, які з них лилися. Заняття ставали все виснажливішими, на цей момент майже половина з неофітів загинула. Дівчина була певна, що дрібка безневинних розваг нікому не зашкодить.

А тоді настала пора маскараду.

Після вечері всіх аколітів до останнього зібрали в покоях Марія. Без преамбули їх одне за одним провели Кривавою путтю. Коли Мія скинула із себе одяг, то відчула на тілі голодні погляди, та й сама інших навзаєм роздивлялася. Коли аколіти випірнули з теплої крові під Свинарнею, їм наказали ретельно вимитися та хутко вдягнутися. Усіх сімнадцятьох повезли — у критій гондолі, не менше — до столичного кварталу, де хребцеродженні живуть. Мія сиділа поруч з Карлоттою, Ешлін та Озріком і спостерігала з-під тенту, як вони пливуть повз чудові маєтки найбагатших та наймогутніших містян. Руки, що їх везли, були вбрані, як слуги з багатої господи, — сюртуки із золотою оздобою, шовкові панчохи. Криваво-червоне світло Саана похмуро сіялось крізь важку завісу сірої каламуті, та Мія все одно мружилась і прилаштувала на перенісся азуритові окуляри.

Крізь забарвлене в синє скло вона подивилася на Карлотту, захоплюючись тією поемою, на яку Маріелла перетворила дівоче обличчя. Ткацтво тільки кілька оборотів тому завершилось, і важко було не зважати ані на різницю, ані на те, як на результат витріщалися інші неофіти. Тепер Карлоттині вуста стали повнішими, лінії тіла — округлішими. А там, де дівочу щоку колись спотворювало аркімічне тавро, тепер була тільки гладенька бліда шкіра.

— Ткаля знає своє ремесло, — усміхнулася Мія.

Карлотта глипнула на неї, а потім знову глянула у вікно.

— Ще б пак…

— Ой, та ну, ти, Лотті, тепер чисто тобі картинка, — запротестувала Еш. — Маріелла — справжня майстриня.

З-за сестриного ліктя вигулькнув Озрік:

— Ой, та. Картинка, це вже певно.

— Це так дивно, — пробуркотіла Карлотта. — Скучати за чимось.

Дівчина торкнулася того місця, де колись було тавро. Пальці провели по нині бездоганній шкірі. Вона більше нічого не сказала, і Мія не збиралась наполягати. Та, коли дівчина дивилися на місто, що пропливає повз них, Мія бачила, як у її погляді ворушаться спогади. Тіні, що забарвили Карлоттині очі в глибоку синь.

Де рабиня могла вивчити ремесло отрут?

Що привело її до Церкви?

Чому вона тут?

Мія знала, що Карлотта — її головна суперниця в змаганні Павуковбивці. Що Пан Добрик правду казав: жалість може стати зброєю, яку використають проти неї самої. Що їй має бути байдуже.

Та їй чомусь байдуже не було.

Гондола нарешті причалила до невеличкого пірсу перед величним п’ятиповерховим палаццо — такий будинок міг тільки хребцеродженним належати.

— Прірва свята, що тут відбувається? — шепнула Мія.

Ешлін та Озрік одночасно знизали плечима — схоже, їхній татко таки не все-все їм розповів. Перед тим як ступити на пристань, Мія вчетверте перевірила свій кинджал зі смертекості. Над каналом віяв крижаний вітер, пірс під ногами виявився слизьким.

Аколітів завели до палаццового фоє. Стіни там були червоні, всюди висіли прегарні портрети в розкішному ліїсянському стилі[74]. Вази з квітами сповнювали повітря ароматом, а в різьбленому каміні ревіло полум’я.

На верхній сходинці величних гнутих сходів стояла шахіда Аалея. І хоча Мії здавалося, що це дурнуватий вислів, який тільки в книжках зустрінеш, від погляду на шахіду в дівчини й справді перехопило дух. Жінка була вдягнена в довгу сукню, що струменіла до підлоги, — вона була червона, наче кров із самого серця, оздоблена чорним мереживом та перлами. Корсет із кістки морського змія зробив талію нестерпно тонкою, а глибоке декольте відкривало шкіру гладеньку й білу, як вершки. У руці жінка тримала маску-доміно на тоненькій тростинці зі слонової кості.

Очі Лотті розширились, усі її сумніви у власній зовнішності миттю забулися.

— Та я матір власну убила б за таку сукню…

— Та щоб таку сукню отримати, я і тебе, і твою матір убила б, — прошепотіла Еш.

— Що, Ярнгейм, позмагатися вирішила? — сухо спитала Лотті. — Ліїсянський єдваб, корсаж за мельфійською модою, ще й рукавички до пари? Та я тебе поховаю.

Мія та Еш миттю припинили сміятися, щойно Аалея заговорила, а голос у неї був вкрадливий, що той дим.

— Аколіти, — усміхнулася вона. — Вітаю вас і дякую за те, що ви прийшли. Три місяці минули, відколи ви приєдналися до Багряної Церкви. Ми розуміємо, що уроки тривають довго і години тиснуть вагою, тож час од часу я переконую клір дозволити вам… трохи відпочити, як раніше.

Аалея усміхнулась до неофітів, як сонечка з небес.

— Наближається мить Великої Десятини, коли заведено дарувати своїм близьким подарунки. По той бік каналу стоїть палаццо претора Джузеппе Марконі — юного хребцеродженного багатія, який організовує одні з найкращих вечірок серед тих, що я відвідувала. Цього вечора він влаштував традиційне прийняття на честь Великої Десятини — бал, куди запрошують самі тільки вершки столичного світу. Знайшлися запрошення і… для вас.

Аалея немов з повітря витягла жменьку пергаментних сувоїв і повільно обмахнула ними шию.

— Звісно ж, кожен з вас має вигадати переконливе пояснення, чому ж вас запросили на суаре з настільки добірними гостями. Та я певна, що добре вас навчила. Зрештою, це ж бал-маскарад, то ви зможете надіти будь-яке обличчя на свій вибір.

Шахіда змахом руки вказала на подвійні двері.

— Там ви знайдете гідну одежу. Розважайтеся, мої любі. Смійтеся. Любіть. Згадайте, як це — жити, і забудьте, нехай навіть на мить, як це — служити.

Аалея роздала позолочені запрошення й провела аколітів крізь великі двері. А там Мія побачила численні ряди найпрекрасніших суконь та костюмів, що вона тільки бачила. Найкращий крій. Найрозкішніші тканини. Ешлін майже пірнула в купу шовкових корсетів, навіть Джессаміна загубила фірмовий сердитий вираз обличчя.

Мія з круглими очима бродила крізь ліс хутра та оксамиту, дамасту та мережива. Відколи вона востаннє бачила такий одяг зблизька, минуло вже багато років. І ще більше — відколи могла щось таке вдягнути. Вона змалку відвідувала найрозкішніші бали та прийняття, вдягала найкращі сукні. Пригадувала, як танцювала з батьком на балу в якогось сенатора чи ще когось, стоячи в нього на ногах, як вони кружляли по всьому приміщенню. На якусь мить вона загубилась. У спогадах про життя, яке втратила. У думках про людину, якою вона могла стати, але не судилося.

Дівчина торкнулася масок, які Аалея для них наготувала. Кожна з них була вольто — овальна, на все обличчя. Перлисто-біла кераміка із золотою оздобою, і на кожній масці — три криваві сльозинки під правим оком. Винятково добра робота, кожна маска — оксамитово-м’яка на дотик.

— Щось це трохи занадто, еге?

Мія повернулася і побачила поруч із собою Тріка, що похмуро глипав на інших аколітів. Озрік із Марцеллом міряли численні камізельки і шийні хустки та вклонялися один до одного: «Після вас, пане». — «Ні-ні, після вас, пане». Карлотта вдягнула сукню з якоїсь приголомшливої тканини, що змінювала відтінки, коли дівчина покрутилася на місці. Цить вбрався з голови до ніг у бездоганно-біле, дублет його був погаптований лискучим сріблом.

— Трохи занадто? — повторила Мія.

— Ми ж маємо бути служителями Матері. А вони наче малі діти поводяться.

Щиро кажучи, Мії теж було ніяково. Коли Аалея вперше відправила їх до Богодола, дівчину замкнули в камері та побили до півсмерті за наказом Володаря Клинків. Відтоді вони вже десятки разів до Міста мостів і кісток подорожували, та вона ніяк не могла повністю відкинути відчуття, що цей «подарунок» занадто гарний, аби бути справжнім. Та зрештою вона знизала плечима.

— Від того, що ми разочок повеселимося, біди не буде. Нумо, спробуй. Раптом тобі сподобається.

— Маячня якась, — прогарчав він. — Я тут не для того, щоб мені подобалось.

— Заспокойся, мій суворий центуріоне, — Мія підхопила одну з масок-вольто й приклала її до Трікового обличчя. — Якщо ти раптом усмішкою луснеш, ніхто того навіть не побачить.

Трік зітхнув і подивився на вішаки із вбранням для поважних панів. Куртки та дублети, чоботи з начищеними пряжками та камізельки з блискучими ґудзиками.

— Я трохи неотесаний для таких діл, — зізнався він. — Аалея старалася, але, по правді, я навіть не знаю, з чого починати.

Мія усміхнулася. Запропонувала йому руку.

— Що ж, це добре, що ви мене поруч маєте, доне Тріку.

Зрештою обтісування пройшло непогано. Знайти щось таке, що гарно сиділо б на таких широких плечах, було справжнім викликом, але Мія таки розшукала для Тріка довгий сурдут вугільно-сірого кольору (як видно, у цьому сезоні серед шляхти в моду ввійшли темні кольори) із золотою оздобою. Хлопець присів і корчився, поки вона заплітала його просолені косиці в щось, що бодай чимось пристойну зачіску нагадувало, а ще зав’язала навколо шиї білу шовкову краватку. Трік проінспектував її роботу в дзеркалі та похмуро кивнув. Ешлін голосно присвиснула зі свого кутка.

Для себе Мія обрала сміливу сукню з візерунчастого оксамиту глибокого винно-червоного кольору і ще трикутний капелюх із тієї самої тканини. Підвела очі сурмою. Нафарбувала губи помадою бургундського відтінку. Аалея обирала відтінки червоного, а Мія мала схожий типаж, то й вирішила, що ця гра варта свічок. Дівчина наділа пару довгих рукавичок, накинула палантин з вовчого хутра, глянула на себе в дзеркало й усміхнулася.

І знову з куточка свиснула Ешлін.

Аколіти повільно вийшли на яскраве сонячне світло, їх перевезли на той бік каналу. Крокуючи широким пірсом та крізь ворота палаццо Марконі, Мія дивилась на гостей: хтось приплив у гондолах, хтось приїхав у каретах, коні форкали та тупцяли на холоді. Від води дув колючий вітер, і дихання дівчини хмаринкою ширяло в повітрі. Вона щільніше загорнулася у вовче хутро, примружилась від блідого світла червоного сонця, що сіялось крізь хмарну вуаль, і подумала, що не варто було вдягати сукню з відкритими плечима. Трік, що йшов під ручку з Ешлін, помітив, як Мія тремтить, й огорнув її вільною рукою, аби зігріти.

Тепер Мія вже значно менше шкодувала, що саме таку сукню обрала.

Усі аколіти мали на собі вольто, їхні обличчя ховалися за гладенькою керамікою. Коли вони неквапом увійшли до палаццо, Мія побачила, що інші гості убрані на той самий манір, але деякі маски змусили її очі покруглішати. Один чоловік надів машкару смерті, вирізану з чорної слонової кості, а в очницях маски сяяли сфери аркімічного вогню. Дівчина побачила жінку у масці-доміно із пір’я жар-птиці, що наче полум’ям бралося, коли світло сонць просто на нього потрапляло. А найбільше вражала маска на дівчинці-підлітці — то було полотно чорного шовку, що обліплювало її обличчя. Шовк хвилювався, немов приспущене вітрило, та коли вони увійшли досередини, тканина й далі брижилася, хоча жоден вітерець уже не віяв.

Гостей вітали челядники з рабськими таврами на щоках, що мали на собі одяг, який коштував більше, ніж середній містянин міг за рік заробити. Вони перевіряли запрошення, а після цього — провадили гостей до величної приймальні. Палаццо претора Марконі аж точилось багатством: мармурові стіни, позолочені дверні ручки. Над головами крутилися співочі люстри з двеймерського кришталю, повітря повнилося тихою музикою, балаканиною сотень людей, сміхом, шепотом, піснями.

— Оце так інша половина людства живе, — промовив Трік.

— А я б тут ненадовго затрималась, — відповіла Еш. — Це ти поміж такими людьми колись жила, еге ж, Корвере? Тут завжди такий несмак?

Мія глипнула на навколишню розкіш. Світ, до якого вона колись належала.

— Мені пригадується, що раніше всі навколо мене вищими були, — сказала вона.

З’явилися прислужники із золотими тацями. Келихи з двеймерського кришталю були наповнені вином, і з них стирчали тоненькі соломинки, що давали гостям змогу пити, не знімаючи машкар. Солодкі смаколики та зацукровані фрукти. Сигарили та люльки, вже набиті сон-травою, та голки, наповнені чорнилом. Мія нипала фоє, тримаючи келих у руці, приголомшена зоровими образами, звуками, запахами, вона забула про Аалею, про свої підозри та хвилювання. Вони з Тріком наблизились до величезних подвійних дверей, що вели до бальної зали, перед ними склонився лакей у масці блазня.

— Мій доне. Моя доно. Чи можу я дізнатися ваші імена?

Трік витягнув запрошення так хутко, наче в нього кишеня запалала.

— Так, усе гаразд, — промовив служник. — Але я мушу дізнатися ваше ім’я, мій доне.

— Навіщо?

Запала незручна мовчанка, та Мія полинула вперед, м’яко, як та карамель.

— Це Обіймодарувач, бара з клану Морських Списів з Край-острова.

Трік стривожено глянув на Мію. Лакей вклонився.

— Дуже дякую, моя доно. А ви?

— Його… супутниця.

— Дуже добре, — лакей ступив на верхню сходинку сходів, що вели до бальної зали та гучно оповістив: — Бара Обіймодарувач з клану Морських Списів та його супутниця.

З трьох сотень гостей кількаро глянули в бік пари, але здебільшого юрма продовжила теревенити поміж собою. Мія підхопила Тріка під руку і повела сходами вниз, киваючи тим людям, які дивилися в їхній бік. Дівчина помахала служнику, що проходив повз них, той підпалив чорну сигарилу у вишуканому мундштуку зі слонової кості й послужливо запропонував його гості. Мія втягнула дим крізь вуста маски й задоволено видихнула сіре зітхання.

— Обіймодарувач? — просичав Трік.

— Краще за Свиномаца.

— Прірва й кров, Міє…

— Що таке? — вишкірилась вона. — Я певна, що обіймаєшся ти прегарно.

— Порятуй мене, Темна Матінко, — зітхнув Трік. — Бляха, мені треба випити…

Навколо хлопця матеріалізувалися чотирнадцять служників з тацями, на яких можна було побачити майже всі напої, що тільки під сонцями існують. Тріка це добряче ошелешило, та зрештою він знизав плечима і взяв дві порції золотого вина.

— Який ти дбайливий, — потягнулася по келих Мія.

— Відвали, це все для мене. Сама собі бери.

Мія роззирнулася морем масок, шовків, шкіри. У мезоніні в них над головами грав струнний квартет, у повітрі ширився пречудовий аромат. Посередині бальної зали танцювали пари, групки багатих чоловіків та по-багатому вдягнених дам базікали, сміялися, фліртували. Поміж прихованих облич лунала мелодія золотих перснів, що дзеленчали проти кришталевих келихів. Аалея мала рацію: тут нескладно забути, хто ти.

Мія зітхнула. Потрусила головою.

— Оце видовище, — погодився Трік.

— І це ж був мій світ, — тихо промовила вона. — Ніколи не думала, що я за ним скучатиму.

Увагу дівчини привернув різкий дзенькіт металу по кришталю, і Мія подивилася вгору — на мезонін. Музика спинилась, і всі погляди підвелися на усміхненого молодика, половину обличчя якого ховала маска-доміно зі сухозлітного золота. Убраний він був у шовковий сурдут із золотою оздобою, зав’язана довкруж шиї хустка сяяла коштовностями, кожен палець всіювали персні.

Сумнівів нема, це наш господар — претор Марконі.

— Пані та панове, — заговорив чоловік глибоким і приємним голосом. — Вітаю всіх вас у своїй скромній оселі. Не та я людина, щоби довго розводитися й відволікати вас від святкування, але зараз на дворі стоїть пора Великої Десятини, і було б нехлюйством з мого боку, якби я не подякував вам усім та насамперед нашому преславному консулу Юлію Скаеві.

Мія відчула, як у неї стиснулися зуби. Очі стрімко вивчали натовп.

— На жаль, наш шляхетний консул не зміг відвідати це зібрання, і все ж пропоную кожному з вас узяти келих і піднести його на честь нашого правителя. Шість років минуло, відколи Царетворці спробували знов перетворити нас на рабів під ярмом монархії. Шість років минуло, відколи консул Скаева порятував республіку та очолив шлях до золотої доби миру й процвітання. Якби не він, нічого цього б не було.

Юний претор підніс свій келих. Усі присутні зробили те саме, окрім Мії. Трік подивився на неї круглими очима. Не долучитися до тосту на честь консула — це ж скандал. Мія так заскреготіла зубами, аж злякалася, що вони покришаться, підхопила келих з поближньої таці й підняла його разом з усією отарою.

— За консула Юлія Скаеву! — вигукнув Марконі. — Хай благословить його Всевидючий!

— За консула Скаеву! — загукала юрба.

Кришталь задзвенів, келихи спорожніли, залу сповнили ввічливі оплески. Претор Марконі з уклоном зійшов униз, і знов заграла музика. Мія сердито хмурилася під своєю маскою. Зненацька вона вже значно менше сумувала за цим світом, за цим життям, ніж іще мить то…

— Ти танцюєш? — спитав Трік.

Мія кліпнула. Подивилася вгору, на Трікову маску та горіхові очі, що визирали крізь неї.

— Га?

— Ти. Танцюєш? — повторив він.

Мія мимоволі розреготалася.

— А що таке? Ти танцюєш?

— Шахіда Аалея мене вчить. На той випадок, якщо доведеться закрутити роман з донькою хребцеродженного роду чи доною з поважного товариства.

— Дони з поважного товариства прихильні до доволі високих стандартів, баро Обіймодарувачу.

— Запевняю тебе, вона каже, що в мене прекрасно виходить.

Хлопець запропонував лікоть. Мія оглянула кімнату. Порожні усміхнені обличчя, під якими ховалися справжні. Ох же ці хребцеродженні покидьки, вкриті золотом і брехнями. Невже вона й справді почувалася тут своєю? Хіба цей світ колись був їй рідним?

Дівчина припідняла маску й одним махом вихилила келих золотого вина. Підхопила з таці, що якраз нагодилась, ще один і прикінчила з такою ж швидкістю.

— А їбись воно конем. Давай.

Мія вкинула свою підпалену сигарилу в келих вина, що поряд трапився, і схопила Тріка за руку.

Коли вони ступили на танцювальний майданчик, Трік узяв її за руку — пальці, вкриті мозолями від меча, переплелися з пальцями Мії. Коли він опустив долоню іншої руки їй на талію, у Мії в животі метелики розгорнули крильця. Вона могла присягнутися, що музика погучнішала, а навколишні розмови вщухли. І там, посеред моря порожніх усміхнених облич, вони стали до танцю.

Дивно це було, та через маску на хлопцевому обличчі Мія могла бачити тільки його очі. Вона дивилася знизу вгору в ці мерехтливі колодязі горіхового кольору й розуміла, що вони невідривно прикуті тільки до неї. Усі ці перли й коштовності, усі шовки та позолота, уся навколишня пишнота. Усі ці прегарні дони, вкриті золотом з голови до ніг. Але він бачив тільки її.

Спостерігаючи в Залі Пісень, вона знала, що грацією він не обділений, але, Доньки Божі, хай як там важко йому давались інші Аалеїні уроки, танцювати цей хлопець умів. Якусь мить вона рухалася в його обіймах, кружляла, хилилася, гойдалася, а музика, здавалося, грала все гучніш, і світ навколо зник. Якусь мить вона вже не була Мія Корвере, дочка знищеного дому, випалена дощенту жагою помсти. Не була неопереною найманою вбивцею чи прислужницею богині. Просто дівчина. А він — хлопець. Очі їхні бачили тільки одне одного. Голос Аалеї лунав у вухах.

«Розважтеся, мої любі. Смійтеся. Любіть. Згадайте, як це — жити, і забудьте, нехай навіть на мить, як це — служити».

— Ваші запрошення, будь ласка.

Мія усвідомила, що музика спинилась. У залі запанувала тиша. Вона розвернулася й побачила перед собою трьох легіонерів-люмінатіїв у панцирах з полірованої смертекості. Головний між ними статурою нагадував цегляну стіну. Холодні блакитні очі дивилися просто на Тріка.

— Запрошення, — повторив він.

Трік кинув погляд на Мію. Потягнувся до кишені.

— Звичайно ж…

Центуріон клацнув пальцями і вказав на Ешлін та Озріка, які проходжувалися на краю юрми.

— І в цих також. У всіх, хто криваві сльози має, — солдати прочісували натовп приголомшених гостей, виокремлюючи аколітів в Аалеїних масках. Цить. Піп. Джессаміна. Петрос. Карлотта…

Трік обмацав кишеню і витягнув звідси пригорщу пилу.

— Я певен, що щойно мав…

Мія потягнулася до кишеньки, прихованої в корсажі. І знову ж таки там, де любесенько лежало її запрошення, лишилася тільки жменя пилу. Так, наче…

Наче…

— Так я і думав, — оголосив центуріон. — Ходімо з нами, баро Обіймодарувач.

У лікоть Тріка вчепилися руки. Вчепилися й у Міїн зап’ясток. Вона глянула на Озріка, Ешлін якраз схопили за плечі. Мія помітила блиск кайданків, сяйво сталі. Навколишніх гостей настрашило таке втручання в прийняття, претор Марконі вимагав пояснень, хто ж це насмілився потурбувати спокій його дому. Та подоба цього спокою розчинилася в один мент.

Трік ухопився за долоню, що його тримала, заламав її власникові руку й зламав ту в лікті. Мія витягнула з-за корсажа стилет і штрикнула люмінатія, що схопив її зап’ясток. Вона почула хрускіт і придушений крик — це Джессаміна затопила своїм келихом в обличчя легіонера. А над залою лунало ревіння Озріка:

— Уперед! Уперед!

Мія знову вдарила стилетом, пускаючи кров іншому легіонеру, що спробував до неї наблизитися. Трік уже звільнився, він мчав через залу, розштовхуючи чоловіків та жінок, прокладаючи собі шлях крізь юрму. Дорогою перехопив тацю з напоями, швиргонув її у вікно, скляні панелі вибухнули з грюкотом, коли й він сам кинувся слідом за тацею. Мія пірнула за ним назирці й зашипіла, коли зазублена рама пошматувала їй руку, поки вона зістрибувала на вузьку смугу моріжка, що оточувала палаццо. Вона приземлилася точнісінько на Тріка та з гупанням вибила з нього дух.

— Стій! — здійнявся рев. — В ім’я Світла, стій!

Мія рвучко поставила Тріка на ноги, кривлячись від болю, з руки в неї юшила кров. Пара кинулася в провулок, за їхніми спинами хрускотіло скло, лунали стривожені крики. Мія почула, як у них над головами знову розбилося скло, побачила, як Цить перестрибнув до іншого палаццо й поліз на дах, біла одежа тепер була забризкана червоним. За спиною гупали важкі кроки. Вітер кусав шкіру. Вони двоє опинилися перед високою огорожею з кутого заліза, що оточувала територію палаццо. Трік переліз через неї одним гнучким рухом.

— Нумо! — засичав він.

Мія глипнула через плече, побачила, що до неї біжать четверо люмінатіїв, оголивши підпалені клинки із сонцекриці. Так уже вийшло, що вечірні сукні — не найкраща одежа для відчайдушної втечі, що й казати про перестрибування десятифутових залізних огорож. Мія полоснула по сукні стилетом, вкорочуючи її до лінії стегон. Вона кинулася на огорожу і видерлася на неї якраз тієї миті, коли повітря розітнув полум’яний меч і прорізав огорожу, розплескуючи краплі розплавленого металу. Трікова рука метнулася крізь ґратки, клинок його світився червоним. Вона почула, як хлопець скрикнув від болю. Дівчина впала на бруківку поруч з ним, вони підхопилися й кинулися вперед, розтинаючи крижане повітря.

— Куди? — захекано спитав Трік.

— До Аалеї, — видихнула вона.

Трік кивнув і рушив до пірса. Він скинув якогось бідолашного челядника до води, реквізуючи його гондолу. Мія застрибнула до човна, а хлопець тим часом виводив його в канал, люто збиваючи воду, поки пів десятка люмінатіїв пострибали до своїх суден і рушили навздогін. Трік направив гондолу до палаццо, де вони зустрічалися із шахідою. Перед будівлею не було Рук, у вікнах не горіло світло. Вони ввірвалися крізь передні двері й побачили, що приймальня та кімната, де вони перевдягалися, спорожніли. Повітря порохняве. Всюди холод, наче жодна нога до цього будинку кілька років не ступала.

Важкі кроки. Передні двері рвучко розчахнулися. Мія вилаялася, схопила Тріка за руку й кинулася до задніх дверей. Вони вибігли до провулка й помчали задвірками будівлі. Позаду чулися крики, дзенькіт сталі. Над поверхнею води лунав свист, заклики привести підкріплення, тупіт. Трік увірвався крізь кухонні двері до іншого палаццо, служники верещали, поки вони з Мією проштовхалися повз челядь до фоє й вибігли крізь парадні двері на широку бруковану вулицю.

З Міїної руки струменіла кров. Трік задихався, хапаючись за бік. Мія помітила підпалину в нього на сурдуті, відчула запах горілої плоті. Десь у бійці біля огорожі він скуштував сонцекриці, камізелька його просякнула кров’ю.

— Ти як? — видихнула вона.

— Біжимо далі!

— Біжимо нахуй, — буркнула вона. — На мені чортів корсет!

Дівчина застрибнула на підніжку карети, що якраз проїжджала повз них, і ляпнулася на сидіння поруч з ошелешеним візником у лівреї якогось незначущого дому.

— Вітаю, — промовила вона.

— Мої ві…

Лікоть дівчини врізався чоловікові в живіт, різкий удар скинув його з передка на бруківку. Вона так різко спинила коней, що ті аж заіржали, зірвала маску-вольто й, здійнявши брову, озирнулася на Тріка:

— Ваша карета чекає, мій доне.

Трік застрибнув на задню підніжку, Мія вперіщила коней по спинах віжками якраз тоді, коли позаду них на вулицю висипала четвірка захеканих люмінатіїв. Карета понеслася вулицею, підстрибуючи та розгойдуючись на мостах та брукованих дорогах, і Мія вилаялась, коли мало не злетіла з передка. Хребцеродженний легат, власник карети, висунув голову крізь вікно — подивитися, що ж це коїться, і замість свого кучера побачив дівчину в понівеченій вечірній сукні. Щойно він розтулив рота, щоб запротестувати, дівчина озирнулася й подивилася на нього: заюшена кров’ю шкіра, примружені очі. Кіт, чиє тіло нагадувало тіні, видерся їй на плече.

Чоловік мовчки сховався назад до карети.

— …що ж, це бадьорить…

— Можна й так сказати.

— …здається, ти пів сукні загубила…

— Як мило, що ти зауважив.

— …та згадуючи, як ти дивилася на того хлопця під час танцю, припускаю, що загубити тільки пів сукні — це таке розчарування…

Мія підкотила очі й підігнала коней.

Карету вони облишили на півдні Стегон. Мія зістрибнула на бруківку й здійняла капелюха перед заскоченим власником. Там, на передку, вітер був нестерпно холодним, і губи в Мії посиніли. Вона вже була готова знову поскаржитися на вибір наряду, та Трік зняв свій сурдут і мовчки накинув одежину дівчині на плечі. Той іще зберігав тепло його шкіри.

Вони кинулися бічними провулками, через дрібніші мости, прямуючи на південь до Затоки М’ясників. Дійшли до Свинарні, прослизнули досередини, скрадаючись сходами до мезоніну, що височів над нині мовчазною бойнею.

Від утрати крові в Мії паморочилось у голові, з її руки все ще лилася кров, рукав Трікового сурдута промок. Як і хлопцеві камізелька та бриджі, а сам він притискав руку до жахливої рани на боку. Їхні обличчя були зблідлі й зболені; спогади про музику, танець, віскі та усмішки уже перетворилися на подерту часом пригадку. Вони ледь вибралися живими. А тепер спускалися витими сходами нижче, нижче до просякнутих кров’ю кімнат, і штин заліза й солі здіймався все вище.

А там на них чекала шахіда Аалея.

Не було більше елегантної сукні, корсету з кісток морського змія, гарної маски-доміно. Вона перебралася в чорне, і ріки волосся барви воронячого крила підкреслювали бліде обличчя у формі сердечка. Колір мала тільки її посмішка. Червона, як та кров, що точилася з Міїної руки.

— Розважилися, бавлячись у звичайних людей, мої любі? — спитала вона.

— Ви… — Трік скривився, він ще не встиг відновити дихання. — Ви…

Шахіда наблизилась до них кахляною підлогою. Прибрала Трікову руку від рани, клацнула язиком. Поцілувала Міїні пальці, вкриті кров’ю.

— Це наш подарунок, — промовила вона. — Нагадування. Ходіть між ними. Бавтеся між ними. Живіть, смійтеся, любіть між ними. Та ніколи, на жодну мить не забувайте, хто ви.

Аалея відпустила Міїну руку.

— І ніколи не забувайте, що таке — служити.

Шахіда махнула рукою на басейн.

— Щасливої Десятини, діти.

ОБЛИЧЧЯ

Живим із Богодола не повернувся лише один з них. Темноволосий хлопець з приємною усмішкою, якого звали Тово. У Залі Жалоби по ньому відслужили мовчазну месу.

Камінь без позначки.

Порожня гробниця.

Коли заспівав хор, а превелебна матінка промовила молитву до кам’яної богині, Мія намагалася відчути щось гірке. Подумати про те, ким був цей хлопець і чому загинув саме так. Та дивлячись на інших аколітів, на ті холодні очі та стиснуті губи, вона знала, про що всі вони думають.

Краще він, аніж я.

І більше ніколи Мія не чула, аби хтось згадував Тово на ім’я.

Минали тижні, Велику Десятину ніхто не відзначав, подяк ніхто не возносив. Скидалось на те, що маскарад позбавив ці стіни останнього подиху легковажності. Ткаля продовжувала працювати, витесуючи шедеври з інших, та всі усмішки й підморгування, флірт і дотики пішли в небуття. Тепер, як ніколи раніше, вони усвідомили, що це більше не забавка.

Того обороту, коли ткаля завершила роботу над Діамо, Мія звернула увагу, що Трік не прийшов на заняття до Зали Кишень. Після неприємного уроку про порошкові пастки та мистецтво їх уникати вона піднялася витими сходами й знайшла хлопця в Залі Пісень. Сорочки на ньому не було. Тіло блищало від поту. Він тримав у руках двійко дерев’яних мечів і так гамселив тренувальний манекен, що покриття опудала майже верещало.

— Тріку, ти урок у Мишолова пропустив.

Хлопець не звернув на неї уваги. Він лупив по дерев’яній фігурі потужними широкими ударами, і залою лунало: рип-рип-рип. Оголений торс блищав, вологі косиці поприлипали до обличчя. Поблизу на долівці валялося з дюжину зламаних мечів. Він тут, мабуть, весь оборот провів…

— Тріку?

Мія торкнулася його руки й змусила зупинитися. Він розвернувся на неї з майже гарчанням і висмикнув руку з хвату.

— Не торкайся до мене.

Дівчина змигнула, лють у його погляді змусила її позадкувати. Вона згадала, як ті самі очі дивилися на неї під час танцю, як його пальці сплелися з її…

— З тобою все гаразд?

— Ага, — Трік витер очі й глибоко вдихнув. — Вибач. Не звертай уваги.

Пара стала на позиції в тренувальному колі, що утворювалось золотавим світлом, розсіяним залою. Із дерев’яними мечами в руках вони взялися відпрацьовувати Міїного караваджо[75]. Але вже за кілька хвилин стало очевидно, що Трікові не до навчання. Коли Мія помилилася, він загарчав, наче похмільний вовчисько, заволав, коли вона зробила неправильний крок, і завершилось усе тим, що він ляснув її мечем по руці з такою силою, що шкіру розітнув.

— Чорна Матінко! — Мія схопилася за зап’ясток. — Це в біса боляче!

— А це й не мусить лоскотом бути, — відповів Трік. — Якщо ти такі помилки в захисті з Джессаміною робитимеш, вона тобі горло переріже.

— Чуєш, якщо тобі кортить поділитися тим, що тебе збісило, я тебе вислухаю. Але якщо шукаєш собі дівчинку для биття, то я тебе краще з опудалами залишу.

— Нічого мене не бісить, Міє.

— Ой справді, — вона підняла заюшене кров’ю зап’ястя.

— Ти просила тебе навчити, от я і вчу.

Мія зітхнула.

— Доне Тріку, оця стоїчна лайномашкара мені вже набридла.

— Від’їбися, Міє! — проревів він і жбурнув мечі. — Я ж сказав, що це не має значення!

Коли клинки впали на долівку тренувального кола, Мія завмерла. Подивилася Тріку в очі. Подивилась на жахливі чорнильні кривульки в нього на шкірі. На шрами під ними. І зрозуміла, що він був останнім аколітом, якого ще дотик ткалі не переробив.

— Слухай, — зітхнула вона. — Може, я й не найрозумніша людина, коли чужі проблеми треба розплутувати. І совати свого носа я теж не хочу. Але, якщо хочеш поговорити про те, що тебе мучить, я тут.

Трік хмуро подивився вбік. Мія знову розіграла мовчазний гамбіт, дозволяючи тиші питати замість неї. І коли минула похмуро-мовчазна вічність, Трік нарешті заговорив:

— Вони їх заберуть, — промовив він.

— Не розумію.

— Тобі й не треба.

— Може, мені й не треба, — Мія відклала меч. — Але все одно хотілося б.

Трік зітхнув. Мія всілася на долівку, схрестивши ноги, і поплескала по камінню поруч. Похмурий і майже готовий зізнатися, хлопець упав навколішки там, де стояв, і плюхнувся на підлогу. Мія підсунулася ближче — якраз настільки, що він відчував: вона поруч. Минала хвилина за хвилиною, і сиділи вони отак мовчки. У цілковитій тиші посеред зали, що дістала свою назву за піснями.

Які ж це дурниці. Особливо цього разу — більше за будь-який інший. Це ж школа майбутніх убивць. Аколіти тут мруть як мухи. До завтра Трік уже померти може встигнути. А вона тут сидить і намагається вмовити його висловити свої почуття…

Чорна Матінко, це не просто дурниці. Це геть нісенітниці якісь.

Та, може, у цьому й річ? Може, усе так, як Наєв казала. Коли бачиш перед собою всю цю бездушність, може, їй і треба триматися щосили за те, що важить? І дивлячись на цього дивного хлопця, що скручував волосся в косиці над загнаними очима, Мія зрозуміла, що він має значення.

Має значення для неї.

— Я не вбивав Водозова, — зрештою сказав Трік.

Мія блимнула. По правді, враховуючи всі смерті, що спіткали їх за весь цей час, про двеймерця, який загинув на горі першого вечора, вона вже майже забула.

— Вірю.

— Я хотів. Та хтось просто зробив це за мене, — він скоса глянув на неї. Голос захрип від люті. — Міє, він мене коффі назвав. Ти знаєш, що це означає?

Якусь мить вона не могла знайти слів.

— Дитя…

— Зґвалтування, — різко виплюнув Трік. — Дитя зґвалтування.

Вона нечутно зітхнула.

Тож це була правда.

— Твій батько двеймерським піратом був? А мати…

— Моя мати була донькою бари.

— Що?

— Принцесою — можеш у це повірити? — Трік підсміхнувся. — Я королівської крові.

— Бари? — насупилась Мія. — Це твоя мати двеймеркою була?

Цього Мія не розуміла. З того, що вона читала, виходило, що отамани двеймерських піратів та їхні команди ґвалтували та грабували. Але якщо це Трікова мати була родом із Двейму…

— Її звали Землеходиця. Третя донька нашого бари, Мечолама, — Трік так виплюнув це ім’я, наче воно в роті протухло. — Вона тоді ненабагато старшою за нас із тобою була. Пливла до Краю, щоб узяти участь у щорічному Святі небес. Здійнялась буря. Її винесло на якийсь острівець разом зі служницею та помічником боцмана. Зі ста людей тільки вони троє вижили. Її ітрейське рибальське судно підібрало. Капітан узяв їх на облавок. Хлопця морським зміям згодував. Зґвалтував мою матір та її служницю. А коли вони дізналися, хто вона така, то відправили до діда звісточку, що він може викупити дочку за її вагу в золоті.

— Зуби й Паща, — Мія стиснула Трікову руку. — Тріку, мені так прикро.

Трік гірко посміхнувся.

— Одне я точно можу про діда сказати. Своїх дочок він любив.

— Він заплатив?

Трік похитав головою.

— Він знайшов, де ті сховалися, і спалив поселення дощенту. Вбив кожного чоловіка, кожну жінку, кожну дитину. Але дочку забрав. За дев’ять місяців на світ з’явився його онук. І щоразу, коли він дивився мені в лице, він бачив мого батька.

Мія подивилася хлопцю у вічі, біль простромив її груди.

Горіхові, не карі.

— Ти ж не він, Тріку.

Хлопець подивився на неї, оповідь сконала в нього на вустах. У повітрі щось ворухнулося, щось у його погляді запалило вогник у її животі. Ці бездонні очі. Ці каракулі ненависті на шкірі. Серце її калатало. Долоні, що він тримав у руках, вкрилися потом. Тремтіли.

— …міє…

Тремтіли точнісінько, як тіні в неї під ногами.

— …міє, стережися…

— Ну-ну.

Коли закляття мовчання розлетілося на друзки, Мія блимнула. На верхній сходинці стояла Джессаміна, обіч неї — Діамо. Руда була вбрана для фехтувального тренування: чорні шкіряні штані й туніка без рукавів. Кремезний посіпака дівчини бовванів поруч, і щось таке огидне прозирало в його погляді[76].

Джессаміна заклала пальці за пасок і прогулялася залою.

— А я все думала, як же в тебе, Корвере, безночі минають.

Мія здійнялась на ноги і глянула на дівчину:

— Я й не знала, що тобі до того діло є, Джесс.

Рудоволоса роззирнулася приміщенням: зламані мечі, тренувальні манекени.

— Практикуєшся? — знущальницьки вишкірилась вона. — Ліпше тобі молитися.

— Даруй, — спохмурніла Мія, оглядаючи підлогу, наче щось шукала. — Здається, я загубила хуй, який поклала на твою думку…

Джессаміна схопилась за ребра і з пів секунди прореготала. А тоді посмішка впала з її обличчя й розбилася об кам’яну підлогу, наче скло.

— Що, сучко, гадаєш, така кмітлива? — спитав Діамо.

— А, сучка, — кивнула Мія. — Дуже вигадливо. А далі що? Хвойда? Ні-ні, курва, правильно ж?

Діамо блимнув. Мія майже бачила, як він викреслює слова з уявного списку образ і врешті лишається з порожніми руками. Трік уже стояв обіч неї, приміряючись до бійки з величеньким ітрейцем, та Мія поклала долоню йому на руку. Навряд чи Джессаміна прийшла сюди битися, а шпильками обмінюватися Мія із задоволенням весь оборот могла. Та вона їх, як ту подушечку для голок, нашпигує.

— Чого тобі треба, руда?

— Щоб твій череп лежав на сходах до Сенату поряд з головою мого батька, — відповіла Джесс.

Мія зітхнула.

— Юлій Скаева стратив мого тата так само, як і твого. Це нас союзницями робить, не ворогинями. Обидві ми ненавидимо того са…

— Тільки про ненависть не тринди, — загарчала дівчина. — Ти, Корвере, її навіть на смак не впізнаєш. Уся моя фамілія загинула через того йобаного зрадника — твого батька.

— Ще раз назвеш мого батька зрадником, — заревіла Мія, — і ти свою фамілію побачиш трохи раніше, ніж збиралася.

— А знаєш, воно якось смішно вийшло, — посміхнулася Джессаміна. — Твоя маленька подружка Ешлін певно вже переможе в крадійському змаганні Мишолова. Вона явно до кожного приміщення на горі вже вдерлася. Я думала, ти її попросила про тебе подбати. Та тиждень тому я влізла до зали Мишолова, і щоб я здохла, а воно ще там було…

Мія підкотила очі.

— Чотири Доньки, та що ти там белькочеш?

Джессамінина посмішка була гострішою за щойно виковану крицю. Вона потягнулася за комір туніки. Витягла з-під неї щось таке, що крутилося і блищало в тьмяному світлі.

— Та нічого особливого.

Мія відчула, як у животі щось хворобливо перекрутилося. Спазм болю. Сліпучий спалах. І коли вона відсахнулася назад, прикриваючи очі долонею, то роздивилася три диски: рожеве золото, платина, жовте золото — що мерехтіли на тонкому ланцюжку.

О Богине…

Мишоловова трійця. Освячений медальйон, благословенний Правицею Аа.

Мія позадкувала. Джессаміна ступила вперед, посмішка її ставала все ширшою. Жах омивав дівчину холодними хвилями, Пан Добрик здригався в тіні. І хоча в променях, що линули з вітражів, сонця заледве мерехтіли, Мію це світло сліпило. Спалювало. Спопеляло. Джессаміна наближалася, Мія впала навколішки, рот у неї сповнила жовч. Трік підхопив тренувальний меч та загарчав.

— Джесс, негайно прибери цю кляту штуку.

Дівчина закопилила губи:

— Але ж, Тріку, ми щойно почали.

— Я сказав — прибери!

Дівчина підступила до Мії на ще один крок, сонця й далі сяяли. Трік здійняв тренувальний меч, і Діамо ступив йому назустріч, стиснувши кулаки-кувалди. Хлопці зчепилися, Трік замахнувся дерев’яним мечем, і той з різким хрусь врізався в руку Діамо. Ітреєць загарчав від болю й змахнув кулаком. Здійнялася буча: літали кулаки, лікті, прокльони. Та весь цей час Джессаміна наближалася, Мія задкувала кам’яною долівкою, а блювотиння булькотіло в неї в горлі.

Безпорадна. Страх Пана Добрика лився в неї і подвоював власний. Потроював. Спиною вона врізалася в щось тверде й зрозуміла, що це вже стіна. Дівчина заплющила очі перед цим жахливим палючим світлом. Навколишня пітьма корчилась, в’янучи, наче квіти, що надто довго на сонцях простояли. А коли Джессаміна підійшла ще ближче, і Мія відчула, що світло фізично тисне на неї, що серце її гупає так гучно, наче вже ось-ось вибухне в грудях, Пан Добрик нарешті відірвався від її тіні.

Відірвався й утік.

— Пане Добрику!

Тінь прожогом, із шипінням кинулася бігти. Пробігла камінною долівкою. Помчала сходами вниз. Не-кіт зник з очей, а Мія кричала йому вслід, поки жах затоплював її ревучими хвилями. Вона ледь відчутно копнула Джессаміну, почула, як дівчина засміялася, відступаючи назад. Почула, як горлає Трік. Як пульс гупає у вухах. Біль. Страх — такий непроглядний, що їй уже здавалося, що вона помре. І коли терпіти вже було несила, коли це жахливе світло погрожувало дощенту випалити її очі…

— Свята Матір, що тут відбувається?

Джессаміна розвернулася, і її тіло затулило світло. Крізь нудоту та пекучі сльози Мія роздивилася, що посеред тренувального кола стоїть шахід Соліс, склавши величезні руки на грудях, білі очі ні на що конкретне не дивляться. Трік з Діамо підхопилися з підлоги, Джессаміна хутко сховала намисто під туніку. Коли сонця зникли з очей, біль, що роздирав Міїне тіло, майже одразу вщух. Та Пан Добрик зник, а страх залишився й ворушився всередині неї слизьким припливом. Вона випросталася — пульс усе ще калатає — і пошукала поглядом темряву. Та друга свого дівчина не побачила.

— Аколіти, я поставив запитання, — проревів Соліс.

Не звертаючи уваги на Шахіда Пісень, Мія по стіночці відповзла подалі від Джессаміни. Сліпі очі повернули в бік її кроків, та вона дісталася до склепінчастого виходу і на тремтливих ногах рушила вниз. Вона чула, як реве Соліс, вимагаючи пояснень. Трік кликав її, та вона проігнорувала його й пошкандибала в пітьму.

— Пане Добрику?

Жодної відповіді. Жодного відчуття присутності її друга. Тільки страх, давно забута приголомшлива вага страху. Руки в неї трусилися. Вуста затремтіли. Він покинув її, збагнула дівчина.

Він покинув мене…

— Пане Добрику!

— Міє, стій! — кричав Трік, біжучи слідом за нею сходами.

Та дівчина на нього не зважала, вона йшла і йшла крізь заплутані коридори, крізь підсвічений вітражами морок і кликала тіньокота на ім’я.

— Стій! — схопив її за руку Трік.

— Пусти мене!

— Це місце — клятий лабіринт. Він де завгодно може бути.

— І тому мені треба його знайти! — вона розвернулася й заволала в пітьму: — Пане Добрику!

— Він просто перелякався. Повернеться, коли заспокоїться.

— Ти цього не знаєш! Ті сонця, та сука — вони йому зробили боляче!

— То що ти збираєшся робити? Вештатись у темряві, шукаючи щось, зроблене з пітьми? Та подумай ти хвилинку!

Мія шалено закліпала. Спробувала відновити дихання. Перебороти страх. Цю вагу. Цей холод. Богине, це так тяжко, вона такого вже багато років не відчувала. Жодної миті відтоді, як там, у бочці, вона знайшла ніж — подарунок, що врятував її життя. Та тоді, під горою, Трік правду казав: вона так довго покладалася на тіньокота, що забула, як це — самій боротися зі страхом. Ноги в неї трусилися. Живіт повнився масною кригою. Вона заплющила очі, намагаючись заспокоїтися. Страх з реготом повернувся. Надто великий. Надто сильний.

Він її покинув. Уперше, відколи вона пам’ятала.

Я лишилась одна…

— О богине, — шепнула вона. — О богине, поможи мені…

Отак вона й застрягла в пітьмі. Не ладна йти далі. Надто налякана, аби стояти спокійно. Відбитки триклятих сонць плавали під повіками щоразу, коли вона кліпала. Вона все ще її відчувала. Ту неможливу ненависть. Три ока Всевидючого, що випалюють її зір. Що ж вона зробила, аби заслужити на таке? Що з нею не те? І що їй робити, якщо він не повернеться?

А тоді вона це відчула. Сильні руки, що охопили її стан. Міцно стиснули. Трік притулив її до грудей, закутав обіймами. Погладив по голові. Пригорнув ближче.

— Усе гаразд, — промурмотів він. — Усе буде гаразд.

Мія зосередилася на теплі його оголеної шкіри. На серцебитті. Заплющила очі. Просто дихала. Їй тепло, спокійно і вже не настільки самотньо. Вона почала відбиватися. Від страху. Повільно. Кожен дюйм здавався милею. Та вона відкинула його — униз, десь під ноги — і тупала по ньому, тупала щосили. Намагалася зрозуміти, що все це означає. Чому ті сонця так їй пекли. Що вона зробила, щоб викликати таку ненависть божества. Що настільки сильно перелякало створіння, яке харчувалося самим страхом.

— Забагато запитань, — шепнула вона. — Замало відповідей.

— То що збираєшся робити?

Мія гмикнула, важко глитнула. Поклала обидві долоні Тріку на груди і, зібравши всі сили, що тільки знайшла, відсунулася. Вона подивилася хлопцеві у вічі, а серце в неї все ще гучно калатало. Вуста їхні розділяло кілька дюймів.

— Міє?

Дівчина глибоко вдихнула. Кинула погляд униз, на свою тінь на камені й побачила, що вона не темніша за хлопцеву. Вже не така темна, аби стало на двох. І тут, у цій чорняві, вона нарешті знайшла розгадку своєї головоломки.

— Думаю, настав час звернутися по допомогу до найнебезпечнішої людини в цьому місці, — промовила вона.

Трік озирнувся на Залу Пісень, залу шахіда, якого вони лишили позаду.

— А хіба ми щойно не втекли від найнебезпечнішої людини в цьому місці?

Мія спробувала усміхнутися.

Знайшла в собі сили похитати головою.

— Доне Тріку, ви замало часу проводили поруч із бібліотекарями.

СЛОВА

Парочка затрималась рівно настільки, аби Трік встиг вдягнути нову сорочку, і вони разом — перевірити Міїну кімнату: раптом тіньокіт там. Вона пошукала в чорняві під ліжком, у кутках та комірчинах, та коли вони нічого не знайшли, то поспіхом рушили крізь звивисту пітьму. Пролунали дзвони до вечері, та Мія з Тріком пройшли повз Небесний Олтар і рушили глибше в темряву, поки не опинилися перед читальнею. Перед ними бовваніли двері — двадцять футів заввишки, фут завтовшки, — що тихесенько прочинилися, коли Мія їх мізинчиком торкнулася.

Знайомий запах підхопив її та відніс назад до щасливіших оборотів: коли вона згорталася клубочком у своїй кімнаті над крамничкою Меркуріо в оточенні гір найкращих друзів. Тих самих, що рятували її від болю, від сліпучого сонячного світла, від думок про матір та брата, замкнених у темній камері.

То були книжки.

Мія глянула собі під ноги — тінь увійшла до бібліотеки поперед неї. Вона все ще була не темнішою за Трікову. Жодної різниці. Порожнеча всередині стала дибки й вишкірила зуби, і на якусь мить дівчина зрозуміла, що надто налякана, щоб зробити ще один крок. Та зрештою стиснула кулаки й увійшла до читальні, вдихаючи запахи чорнила й пилу, шкіри й пергамену. Трік стояв поруч, роззираючись морем полиць. Мія втягувала в легені слова. Сотні, тисячі, мільйони слів.

— Хроністе Аелію? — покликала вона.

Відповіді нема. У царстві чорнила й пилу панувала тиша.

— Хроністе? — озвалася вона знов. — Агов?

Дівчина зійшла сходами на перший поверх і ступила до лісу полиць. Приміщення освітлювало все те ж безджерельне сяйво, та між полицями воно здавалося тьмянішим, а тіні — глибшими. Вештаючись поміж стелажів, двоє молодиків зрозуміли, що книжки їх оточили вже зусібіч. Чорні полиці, що сягали аж до стелі, повнилися пишно оздобленими сувоями та запорошеними томами, величезними товстими альбомами та кодексами в різьблених обкладинках. Голоси писарів та королев. Воїнів та святих. Єретиків та богів. І всі вони тепер безсмертні.

Вони занурювались дедалі глибше, кликали хроніста, губилися між тінями. Полиці утворювали лабіринт, що звивався в усіх напрямках. Трік відкашлявся й заговорив, і голос його відлунював крізь морок:

— А ми точно мусимо нишпорити тут самі?

Очі Мії ковзали рядами полиць, серце гупало в грудях:

— Злякався, мій хоробрий центуріоне?

— Знаю-знаю, поводитися як гостроязика принцеса хитродупості — то твоя природна модель самозахисту, яка взяла гору, але мушу зауважити: я тут, аби тобі допомогти.

Мія кинула на нього косий погляд.

— Ага. Даруй.

— Що ми шукаємо?

Мія глибоко вдихнула. Похитала головою.

— Коли Джессаміна витягла ті сонця… це було так, наче мене вогнем пекло. Наче світло могло мене спопелити. Я цього геть-чисто не розумію, і мені це набридло. Оце — найбільша бібліотека, що я тільки бачила. Якщо на світі є книга про темряників, вона мусить бути тут. Тріку, мені треба дізнатися, що я таке.

— А хіба твій шахід тебе нічого такого не вчив?

— Щось я підозрюю, що Меркуріо про темряників знає не більше за будь-кого з тутешніх. Клір каже, що мене Матір позначила, але не схоже, що хтось з них узагалі розуміє, що це означає. А з володаря Кассія толку було, як від купи цегли, коли я його в Богодолі запитала.

— Володар Кассій — темряник?

— Володар Кассій — мудак.

Мія прицмокнула й похмуро стенула плечем.

— Зате вилиці в нього гарні.

Дівчина рушила вперед, кличучи хроніста й не отримуючи відповіді. Розглядаючи корінці, що вона минала, Мія помітила, що багацько книг у читальні були написані мовами, яких вона не знала. Абетками, яких вона ніколи не бачила. Насупившись, вона спинилася перед полицею з геть запилюженими томами та примружилась, роздивляючись назви. До однієї книги вона придивилась особливо уважно — то був великий кодекс, оправлений у чорну шкіру, з написом на корінці, витесненим срібними літерами.

— Але ж це неможливо, — видихнула вона.

Дівчина витягнула книгу з полиці, похитнувшись під її вагою. Попленталась до невеличкого пюпітра з червоного дерева та обережно розгорнула книгу.

— Бути такого не може…

Трік зазирнув їй через плече.

— Ага. Це точно книжка.

— Це ж Ефаєс. «Книга дивовиж».

— Цікаве чтиво?

— Звідки ж мені знати? Усі копії спалили за Ясного Світла. Ця книга… її не мусить існувати, — Міїн погляд ковзав полицями. — Дивись, це ж «Єресі» Босконі. І трактат Лантімо-старшого «Про Пітьму і Світло».

— Міє, у мене тут відчуття з’явилося, наче нас тут не мусить бути…

Страх Тріка відлунював і в ній теж, та вона щосили його відштовхнула.

— Правда про те, що я таке, має бути десь тут. І я не піду, поки ми її не знайдемо.

— Може, варто з літери «Н» почати?

— «Н»?

— Ну, як «настирна». «Нетямуща». «Нахабна».

— Як «нафіг пішов».

— Диви, що за бойовий дух.

Посміятися було приємно. Сміх допоміг прогнати холод з кишок. Та Трік завмер, усмішка вмерла в нього на вустах, і хлопець насуплено подивився в пітьму.

— Ти це відчуваєш?

— Що саме?

Мія нахилила голову. І коли завмерла отак посеред пітьми, то почула, як підлогою ширилася ледь чутна вібрація, що піднялася її ногами та облаштувалася десь в осерді хребта.

— Оце я відчула, — прошепотіла вона.

Спочатку відчуття було ледь помітним: книжки задрижали на своїх полицях. А згодом вібрувати почали самі полиці, книжки замурмотіли, пил здійнявся м’якими хмаринками. Коли дрижаки погіршились, Мія пошукала тіні — підлога під ними здригалася. Тепер серце в неї калатало щосили. Вона не знала, як глибоко вони зайшли до цього лабіринту, і зненацька почало здаватися, що розумною цю ідею не назвеш. Без Пана Добрика, що ховався б у її тіні, дівчину швидко наздогнав страх. У роті пересохло. Пульс стугонів.

— Та що це таке, Матінки заради? — спитав Трік.

Мія розчула шерехливий звук. Такий, наче по каменях тягнули щось величезне. А потім посеред бібліотечної пітьми здійнявся розкотистий рев.

— Міє, вшиваймося звідси.

— Ага, — кивнула вона. — Давай.

Коли вони кинулися в напрямку, звідки (Мія на це сподівалася) прийшли, оцей звук, наче щось тягнеться, погучнішав. Та в хащах полиць усе було однакове: навколо них здіймалися такі самі безликі ряди. Парочка здригнулася, коли почула в пітьмі ще одне ревіння, Трік схопив Мію за руку й кинувся навтьоки.

— Що це таке?

— Та я навіть знати не хочу. Мерщій!

Тепер книжки вже майже падали з полиць. І коли Мія з Тріком завернули за ріг, дівчина зрозуміла, що вони вперлися в глухий кут. Вони вилаялися, кинулися назад, і тут пролунав ще один рик — цього разу вже ближче. Надто близько, щоб почуватися спокійно. Жодного бажання брати участь у тому, що мусило статися, Мія не мала, тож вона схопилась за тіні й рвонула їх, загортаючи себе в кокон. Такого вона ще ніколи не робила, її оточувала темрява, що ніколи не знала дотику сонць, та вона охопила Тріка за плечі й затягнула до свого кокона, щільно огортаючи тінями їх обох.

Мія міцно схопилася за Тріка й притиснулась до полиці в них за спиною. З такої малої відстані вона відчувала, як хлопцеве серце гупає об ребра, і зрозуміла, що він так само наляканий, як і вона. Трік, майже засліплений цією пеленою, принюхався й спохмурнів.

— Що таке? — шепнула вона.

— Я не відчуваю запаху.

— Взагалі?

Трік похитав головою.

— Усе, що чую, — книжки. І тебе.

— Треба ванну прийняти?

— А це запрошення?

— Ой, та від…

І знову рев. Ще ближче. Хай що то було, та вони надто погано бачили крізь цей плащ із тіней, тому й бігти не могли: якби вони вирішили хутко рвонути вперед, найімовірніше, вписалися б обличчями в полицю. Натомість Мія охопила Тріка руками й притиснулася до нього, зіщулюючись щосили. Усередині неї здіймався страх, затоплюючи те місце, що колись сповнював Пан Добрик. Вона притиснулась до хлопцевої спини й спробувала стримати трем.

Звук совання ставав усе голоснішим — вологий і рипливий. Підлога під ними задрижала. Крізь тіньову завісу Мія побачила, як їх оминає щось велетенське, що повзло кам’яною долівкою. Вона встигла помітити довгу змієподібну постать, десятки страхітливих пласких голів, що повнились зубами. Ця істота рухалася поміж полиць, наче колосальна гусениця; повзучи вперед, вона аркою здіймалась вгору, зі шморганням втягуючи повітря. Мія, яка трусилася від страху, схопилась за кинджал. Обізвала себе слабачкою. Малою рюмсою.

Трік безгучно потягнувся рукою за спину, взяв її за руку й стиснув.

Отам, у просякнутій потом пітьмі, хвилини тягнулися цілу вічність. Та хоч би що то було, воно проминуло, не звертаючи уваги на молодих людей, просто повільно повзло собі між полиць. Мія з Тріком трималися вкупі й тихо, як мишки, дослухалися, поки істоти вже не було чутно.

— А тепер ми можемо звідси вшитися? — нарешті просичав Трік.

— Гадаю… та-а-а-а-ак.

Мія скинула тіньовий плащ і підняла Тріка на ноги. Дівчина видерлася на полицю й роздивилася море книжок, шукаючи вихід з цього лабіринту. Удалині вона побачила вихід з читальні й зморгнула, переборюючи оманливу гру світла. Здавалося, що до тих дверей цілі милі…

— Щось ш’каєте?

Коли в тінях прозвучав голос, Мія з лайкою ледь із власної шкіри не вистрибнула. Трік крутнувся на місці, косиці розлетілися, у руці опинився клинок.

Мія почула, як чиркнув кремінь, побачила полум’я, що відбилося в неможливо товстих окулярах, два віхті білого волосся. У повітря здійнявся шлейф диму з цинамоновим ароматом, і на освітлене місце ступив хроніст Аелій, який штовхав возик з небезпечно високим стосом книжок. Попереду возик мав табличку «ПОВЕРНЕНІ КНИЖКИ».

— Зуби й Паща, тут, бляха, всі навпочіпки ходять? — спитав Трік.

Старигань сліпучо-біло всміхнувся й видихнув сірий дим.

— А ти з легкозбудливих, еге?

— А чого ви в біса чекали? Ви ту штуку бачили?

— Е-е-е? — змигнув Аелій.

— Чудовисько. Оту штуку! Що це, прірви заради, було?

Старий знизав плечима.

— Книжковий черв’як.

— Книжковий…

— …черв’як, — кивнув Аелій. — Ну, це я їх так називаю.

— Їх? — з недовірою перепитала Мія.

— Ой та. Їх тут трохи живе. Оцей ще маленький був.

— Маленький? — заволав Трік.

Старий примружився крізь хмаринку диму.

— А, еге ж. Дуже збудливий.

— І ви дозволяєте, щоб вашою бібліотекою щось отаке вешталось?

Аелій стенув плечима.

— По-перше, це не моя бібліотека. Вона належить Велительці нашій благословенного смертовбивства. Я просто один із хроністів, ось і все. І я не дозволяю книжковим черв’якам вештатися навкруги, вони просто… це роблять, — старий знову знизав плечима. — Кумедне воно — це старе місце.

— Кумедне… — видихнула Мія.

— Ну, ясно, що не обреготатись, яке кумедне.

Аелій витяг з-за вуха іншу сигарилу, підпалив її від власної та простягнув куриво дівчині, затиснувши в поплямованих чорнилом пальцях.

— Покуриш?

Страх і далі куйовдився в Міїному животі, від нервів самі клапті лишилися. Може, сигарила допоможе їй заспокоїтися. І поки старий посміхався, вона перетнула прохід на непевних ногах і взяла куриво тремтливими пальцями. І стояли вони отак довгенько й мовчки, Мія посмоктувала процукрований папір, поки пульс її нарешті не сповільнився до темпу, що бодай нагадував нормальний. Вона видихнула хмарку диму вбік Тріка й гмикнула, коли він скривив носа й закашлявся.

— Оце хороше куриво, — сказала вона нарешті.

— Еге.

— Тільки я знак виробника не впізнаю.

— А він помер, — стенув плечима Аелій. — Ніхто більше таких не робить.

— Як із цими книжками?

— Га?

Мія вказала на полиці:

— Я тут деякі назви впізнала. Вважається, що їх не існує. Але, як подумати, у цьому є сенс. Це ж Церква богині убивств.

Трік аж змигнув, коли його осяяло:

— То бібліотека Нії містить книжки, що мусили померти?

Аелій глянув на парочку крізь дим і повільно кивнув:

— Деякі з них, — зрештою промовив він. — Якісь книжки спалили. Чи забули про них століття тому. Деякі ніколи й шансу з’явитися на світ не мали. Їх закинули напівпридуманими чи просто злякалися взятися за писання. Мемуари вбитих тиранів. Теореми розіп’ятих єретиків. Шедеври геніїв, що пішли передчасно.

Мія роззирнулася між полиць. Похитала головою. Що за чудеса ховалися між цими забутими й ненародженими сторінками? Що за страхіття?

— А… черв’яки? — рвучко видихнула вона.

— Чесно кажучи, я не певен, звідки вони взялися, — знизав плечима Аелій. — Може, з однієї з книжок? Написане на цих сторінках не завжди на тих сторінках лишається, якщо ви розумієте, про що я. Вони виходять тільки тоді, коли їм здається, що словам загрожує небезпека. Чи коли вони, ну, знаєте… зголодніли.

— А що вони їдять? — спитав Трік.

Старий дуже уважно подивився на хлопця.

— А ти як гадаєш?

— Ми тут уже майже чотири місяці, — глибоко затягнулася Мія. — Вам не здається, що про такі штуки клір мусив ще першого обороту попередити? «О, і до речі, аколіти, у бібліотеці живуть велетенські їбучі черв’яки, тож, заради Матері-Пащі, повертайте книжки вчасно»?

— А що, як інші аколіти сюди поодинці приходили б? — спитав Трік. — У змаганні Мишолова нараховують по шість балів за кожну вкрадену з читальні книжку.

— Ну, мудакуватий він, цей Мишолов, хіба ні? — сказав Аелій.

— А що станеться, якщо хтось насправді сюди вломиться і спробує забрати книгу?

Старий посміхнувся.

— А ти як гадаєш?

Трік хапнув ротом повітря.

— Божевілля якесь…

— Слухай, черв’яки турбують тільки тих людей, що зі словами заїдаються. І якщо ти доста дурний, аби лізти до отаких книжок, то заслуговуєш на те, що отримаєш. І до всього, я ж тебе попередив, — Аелій видув кільце диму Мії в лице. — Я ж сказав, коли ми вперше зустрілися: якщо не той ряд обереш, то тебе можуть ніколи вже живою не побачити.

— Гаразд, просто на майбутнє: яких саме рядів нам варто уникати? — спитала Мія.

— Та вони змінюються, — стенув плечима старигань. — Тут усе навколо часом змінюється. Кожного обороту нові книжки з’являються. Інші опиняються на місцях, куди я їх не ставив. Часом я цілі секції знаходжу, про існування яких навіть уявлення не мав.

— І передбачається, що ви все це каталогізуєте?

— Хрінова робота, як подумати, — кивнув Аелій.

— Може, вам допомога потрібна? — запропонував Трік.

— У мене колись було чотири асистенти. Вийшло не дуже.

— Чому? Що з ними сталося?

Старий скоса глянув на хлопця. І три голоси прозвучали крізь морок як один:

— А ти як гадаєш?

Мія мовчки видихнула блідий дим.

— Мені не варто сподіватися, що тут десь є книжка про темряників, правильно?

Хроніст подивився вниз — на її тінь. Підвів погляд до її очей.

— Чого б це?

— Це «ні» означає?

— Це означає «чого б це». Дивовижна штука — отака бібліотека. Рано чи пізно тут з’явиться будь-яка книжка, яку було або ж не було написано. Халепа в тому, щоб кляту книженцію розшукати. Знайти щось особливе достобіса зусиль потребує. І часом ці книжки доволі непривітні. Особливо оті, спалені. Часом вони не хочуть, аби їх знайшли.

Мія відчула, як у її грудях потонула надія. Вона глянула на Тріка, той безпорадно знизав плечима.

— Але, — промовив хроніст, обдивляючись її з голови до ніг, — ти мені схожа на дівчину, якій сторінки не чужі. Це я можу сказати. Ти в душі своїй слова маєш.

— Слова в душі? — насмішкувато перепитала Мія. — «Після прочитання спалити»?

— Послухай, дівчинко, — форкнув Аелій. — Коли ми любимо книжки, вони відповідають взаємністю. І як ми лишаємо позначки на сторінках, так само сторінки лишають позначки на нас. У тобі я бачу це так само ясно, як бачу в самому собі. Ти дитя слів. Дівчина, якій є що розповісти.

— Але ж хроністе, ніхто не розповідає про служителів Багряної Церкви, — промовила Мія. — Ніхто не співає про нас пісень. Не складає балад чи поем. Тут люди живуть і помирають у тіні.

— Що ж, може, тобі не тут судилося бути.

Почувши це, Мія кинула на чоловіка гострий погляд. Очі примружились крізь дим.

— Хай там як, — старий сперся на полицю й зітхнув, — я попридивляюся. І якщо знайду варту читання книгу про темряників, віддам тобі. Домовились?

— Домовились, — вклонилась Мія. — Велике вам спасибі, хроністе.

— Вам двом краще вже йти. Та й у мене справи є. Забагато книжок. Замало століть.

Старий провів Мію з Тріком крізь лабіринт полиць аж до виходу, котячи візочок з «ПОВЕРНЕНИМИ КНИЖКАМИ» і лишаючи по собі слід солодкуватого диму. І хоча Мії здавалося, що від дверей їх відділяють милі, на місці вони опинилися за якісь кілька хвилин, а паперово-словесні хащі лишилися далеко позаду.

— За сим відкланююсь, — Аелій кивнув до них обох, усміхнувся і безшумно зачинив двері.

Трік із кривуватою посмішкою озирнувся на дівчину:

— Слова в душі, еге?

— Ой, від’їбись.

Хлопець широко розкинув руки та голосно продекламував:

— Дівчина, якій є що розповісти!

Дівчина міцно врізала Тріку просто по біцепсу. Хлопець трохи відсахнувся, а Мія вилаялась і потрусила забитим ліктем. Трік здійняв кулаки, завдав кількох ударів по повітрю — начебто їй у голову, — а дівчина відмахнулася й примірилася копнути його по заду, щойно він відвернувся. І отак разом ця парочка рушила в пітьму.

Мія опиралася бажанню знову взяти хлопця за руку.

Трішечки.

ВЛАДА

Коли сонця востаннє впали з небосхилу, їй було чотирнадцять.

Найвидатніші майстри слова республіки так ніколи й не змогли описати красу повного сонцязаходу в Ітреї. Штин крові, що мчить вулицями Богодола, коли священники жертвують Аа тисячі тварин, благаючи бога Світла не баритися з поверненням. Криваве сяйво Саана край неба, що стикається з блідою блакиттю Саая, перетворюючись на похмуре індиго. На те, щоб світло згасло повністю, йшло три обороти. Три обороти молитов, бійні й розквіту істерії, допоки Матір Ночі не поверне собі владу над небесами на коротку мить.

А тоді починається Карнавал Істиннотьми.

Мію розбудив галас. Безперервне бах-бах-бах феєрверків з боку Залізного Колегіуму — вважалося, що вони мусять відлякати Пащу, аби та знову повернулася за обрій. Дівчинка витягнула руку й подивилася на гру тіней. Відчула, як сила, що накопичувалася в ній усі ці три обороти, нарешті вповні розквітла. Варто було рукою змахнути — і закрут тіней здійняв у повітря цілий стос книжок та розметав їх по всій кімнаті. А варто їй було забажати — і ще більше тіней здійнялися вгору й розклали всі книжки по місцях. Двері своєї кімнати вона відчинила самим поглядом. Вдягнулася, навіть пальцем не ворухнувши.

— …браво… — промовив Пан Добрик. — …якби тільки я мав руки, щоб поаплодувати…

Мія ляснула себе по задку.

— Я готова, щоб хтось поцілував це м’якеньке місце.

— …його ще треба відшукати…

— Дупи, Пане Добрику, вони як вино. Краще менше, ніж більше.

— …красуня, ще й до філософії схильність має. схаменися, моє неспинне серце…

Не-кіт глянув на свої прозорі груди.

— …овва…

Дівчинка перевірила ножі на поясі та в чоботах, поправила рукави. Вона була дрібненькою, з поскубаною гривкою і впалими щоками, та з неї аж струменіла впевненість у собі, що притаманна тим, хто чотирнадцять років на світі прожив. Дівчинка прислухалася, почула внизу знайоме мурмотіння Старого Меркуріо, який обмінювався плітками з одним зі своїх частих не-клієнтів. Веселощі старого не приваблювали. На відміну від усіх інших мешканців Богодола, її вчитель волів сьогодні лишатися подалі від вулиць. Чого він там не бачив?

— …ти й далі наполягаєш?..

Дівчинка подивилася на свого друга. Уся жартівливість збігла з її лиця, лишивши його блідим та застиглим.

— Це найкращий шанс. Я ніколи не почуваюся такою сильною, як у прихід істиннотьми. Якщо я й зможу туди потрапити, то тільки цієї ночі.

— …тобі треба старому розповісти…

— Від спробує мене відмовити.

— …і тебе не дивує чому?..

— Пане Добрику, на істиннотьму там охоронців не буде.

— …бо невдовзі розпочнеться «падіння». сотні в’язнів мордуватимуть одне одного за право покинути філософський камінь. ти справді хочеш там поруч з ними опинитися?..

— Чотири роки минуло, Пане Добрику. Чотири роки тому їх у тій дірі замкнули. Мій братик учився ходити в камері в’язниці. Я не знаю, коли моя мати востаннє сонця бачила. Для чого я всі ці роки тренувалася, як не для цього? Я мушу їх звідти витягти.

— …міє, ти чотирнадцятирічна дівчинка…

— І що тебе більше непокоїть: те, що мені чотирнадцять, чи те, що я дівчинка?

— …міє…

— Ні, — різко відповіла вона. — Сьогодні я покладу цьому край. Ти зі мною чи проти мене?

Не-кіт зітхнув.

— …ти знаєш, де моє місце. завжди…

— Тоді годі про це розмовляти, еге?

Крізь вікно. На вулицю. Сум’яття й веселощі. Усі в карнавальних масках: прегарні доміно, страхітливі вольто, кумедні пунчінелло. Дівчина прослизала крізь юрму, прикривши власне обличчя маскою арлекінки й напнувши плащ на голову. Повз коханців, що зітхали на Мості Обіцянок, повз перекупок на Мості Монет, далі, до скелястого узбережжя. Стягнула брезент із вкраденої гондоли, витягнула руки й заплющила очі. Із закутків і тріщин виповзли тіні й огорнули дівчину та її човен пеленою ночі.

Отак, схована в пітьмі, вона гребла через Затоку М’ясників, під пішохідним Мостом Дурощів, а човник її гойдало й перекочувало припливом, що якраз здіймався[77]. Коли вона вийшла у відкрите море, то скинула плащ. Минали години, вона наближалася до зловісної скелі, що стирчала над поверхнею океану. А на тій скелі була діра, де її мати та брат, безсилі, безпорадні, чотири довгі роки скніли за наказом Юлія Скаеви.

Настав цьому кінець.

Тіні дозволили їй безпечно зайти до гавані, і вона кинула якір біля зубчатих скель. Пітьма підштовхнула гондолу до узбережжя, допомагаючи уникнути гострих цілунків рифів, що оточували Камінь. Мія облизнула вуста, вдихнула солоне повітря. Прислухалась до хвалебного співу мартинів удалині. У стінах Каменю вже лунали відзвуки жорстокої колотнечі. Пан Добрик випив її страх, і лишились тільки лють та безстрашність.

Вона витягнула руки. Наказала собі піднятися вгору. Сила стугоніла в її жилах, як ніколи в житті. Чорні узи, що поширювалися, наче сама пітьма. Довгі чорні пасма огортали її, зривалися з її пальців, чіплялися за кладку підмурівка Каменю. Вони тягнули її вгору, немов прозорі кінцівки велетенського павука. І, чіпляючись однією чорною рукою за раз, дівчинка почала свій шлях нагору.

Вище, вище по прямовисній стіні, волосся тріпоче розгуляний вітер. Повз бійниці та сплутані клубки гострявки на верхівці стіни. Тіні сповили її, наче маля в пелюшку, та обережно опустили посеред густо-залізного штину смерті.

Мія обережно скрадалася вкритими кров’ю кам’яними коридорами. Вона так щільно загорнулася в темряву, що заледве бачила. Мертві тіла. Усюди. Чоловіки — придушені, зарізані. Забиті до смерті власними ланцюгами, відгамселені своїми ж руками й ногами. Звідусюди лунали звуки смертовбивства, сморід тельбухів ширився повітрям. Неясні постаті пробігали повз неї, звивалися й верещали з долівки. Десь далеко-далеко лунали крики — так далеко, що темрява заважала їх розчути.

Вона прослизнула крізь Філософський Камінь, неначе ніж поміж ребер. Ця в’язниця. Ця бойня. Ішла повз камери з відчиненими дверима до спокійніших коридорів, де двері все ще лишались запечатаними, де були замкнені в’язні, худі, виснажені, які не хотіли випробувати свою удачу в Падінні. Вона скинула тіньоплащ, аби краще бачити, і дивилася крізь ґрати на худющих, наче складені з паличок опудала, привидів зі спорожнілими очима. Вона розуміла, чому люди намагалися позмагатися в цій жахливій, вигаданій Сенатом, грі. Краще вже загинути в битві, аніж скніти тут, без світла та їжі. Краще підвестися і впасти, аніж лишитися на колінах і вижити.

Хіба що разом з вами замкнули чотирирічного сина…

Опудала гукали до неї, вважаючи її за мару-«згаслу», що прийшла їх мучити. Вона із широко розплющеними очима оббігла в’язничний блок по периметру. Тепер її обійняв відчай. Страх — попри кота, що сховався в тіні. Вони ж мусять бути десь тут? Не могла ж дона Корвере втягнути сина у смертовбивство, що коїлося на горі, заради шансу втекти із цього нічного жахіття?

Чи могла?

— Матінко! — кликала Мія зі сльозами на очах. — Матінко, це Мія!

Нескінченні коридори. Чорнява, що не знає світла. Глибша й глибша тінь.

— Матінко?

Матінко!

Мія рвалася вгору, пасма просякнутого потом волосся липнули до шкіри. Серце гупало об ребра, очі широко розплющилися, груди здіймалися. Охоплена панікою дівчина змигнула в темряві й нарешті впізнала свою кімнату на Тихій Горі, вкриту м’яким світлом, що не мало конкретного джерела.

— Просто сон, — шепнула вона.

Ні, не сон. Кошмар. Їх у неї вже багато років не було. Коли б безнічні жахіття не підкрадалися до її ліжка над крамничкою Меркуріо, коли б привиди минулого не намагалися пробратися до її голови під час сну, поруч завжди був Пан Добрик. Він їх на клоччя шматував. Та тепер вона лишилась сама. На поталу власним снам.

Власним спогадам.

Доньки Божі, де ж він може бути?

Мія змусила себе сісти, попри трем. Голова похилилася. Охопила себе руками. Страх б’ється в грудях синхронно з пульсом. Коли вона стиснула кулаки, тіні на стіні заворушилися. Вона згадала, як ті корилися їй тоді, останнього разу, коли сонця впали з неба. Останнього разу, коли вона…

Не дивись.

Вона думала, що все з нею буде гаразд. Після походу до бібліотеки Трік провів її до кімнати, запевняючи, що Пан Добрик повернеться. Пробили дев’яті дзвони, вона скрутилася калачиком у ліжку й спробувала переконати себе, що все буде гаразд. Та, коли поруч не було друга, що ставав на її захист, ніщо не могло спинити її сни. Спогади про ту позбавлену світла, просякнуту кров’ю діру. І те, що вона там побачила.

Не дивись.

Вона міцно-міцно заплющила очі.

Не дивись.

Порожня кімната. Порожнє ліжко. Самотність. Страх. Що накриває її хвиля за хвилею. Уже багато років вона не залишалася по-справжньому наодинці із собою. Ніколи не мала справи з нічними жахіттями, коли поруч нікого не було. Вона притисла пальці до очей, зітхнула.

Уже минули дев’яті дзвони. Знехтувати забороною превелебної матінки буде справжньою дурнею, особливо після того, що вони з Цитем зробили. Та вона вже виходила разом з Ешлін, і ніхто їх не спіймав. І врешті-решт до місця, де вона хотіла б опинитися, всього лише кілька дверей.

Місце, де я хочу опинитися?

Перед нею потягнулася перспектива довгих безсонних годин.

Здійняв голову страх, що Пан Добрик може ніколи й не повернутися.

У грудях розцвіла впевненість.

Місце, де я хочу опинитися.

Тьмяний коридор. Руки тремтять. Вона огорнула замок тінями, щоб приглушити звук, та пальці в неї так сильно тремтіли, що вона вже не була певна, чи зможе його зламати. А якщо постукає, хтось зможе почути. Ешлін. Діамо. Джессаміна.

Нарешті замок клацнув. Двері привідчинилися, а тіні притлумили скрип петель. Вона уважно вгледілася в затемнену кімнату, тихо зайшла досередини. Перелякано хапнула ротом повітря, коли щось схопило її за руку, швиргонуло спиною до стіни й притисло ніж до горла. Пауза. Він упізнав її попри пітьму, опустив клинок та заговорив крізь стиснуті зуби.

— Зуби й Паща, ти що тут робиш? — просичав Трік.

— Сюрприз?

— Дідько, я ж тобі горло міг перерізати!

Вона доклала зусиль, щоб сповільнити пульс, що гнав чвалом, і відсунула страх подалі, аби заговорити.

— Заснути не могла, — шепнула вона.

— І тому вломилася до мене в кімнату? Уже дев’яті дзвони були; що, якби тебе спіймали?

— Вибач, — Мія облизнула пересохлі губи. Глитнула.

Він усе ще притискав її до стіни — досить близько, щоб відчувати його запах. Дівчина усвідомила, що він, мабуть, голим спав — шкіра відблискувала в тьмяному свіченні. Погляд її помандрував його тілом, пружними м’язами позбавленого волосся торса, напнутими жилами на шиї, на руках. Дихання дівчини трохи пришвидшилось. Страх, що її розбудив, і далі баламутився всередині, але тепер у ній нуртувало і щось інше. Щось древніше. Сильніше.

Я цього хочу?

Вона подивилася вгору. У ті глибокі горіхові очі, погляд яких пом’якшило співчуття. Він не міг зрозуміти, як це. Не міг знати, ким був для неї Пан Добрик. Та вона бачила, як його злість тане, і її заступає тихе розуміння.

— І ти вибач. Я просто злякався, от і все.

Трік зітхнув і трохи відсунувся. З її вуст зірвався невисловлений протест, і вона потягнулась уперед, провела пальцями по його передпліччю. Шкіра його взялася сиротами. Вона поклала долоню на твердий вигин його плеча. Завадила відсунутись ще далі.

— Міє…

— А можна я тут сьогодні посплю?

Він нахмурився. Погляд горіхових очей шукав її погляд.

— Поспиш?

Він був оголеним, тож вона відчула те, що притискалося до її ноги. Опустила підборіддя й подивилася на нього крізь темний серпанок вій. Вуста її вигнулись у легкій усмішці розуміння, коли вона відчула, як він легенько ворохнувся. Підкреслено повільно опустила вниз вільну долоню. Провела пучками пальців уздовж усієї довжини, відчула, як він здіймається догори. Хлопець видихнув, коли її рука охопила його повністю, ковзнувши пальцями по шовковисто-гладенькому споду. І темне задоволення сповнило її: найлегший її дотик міг запалити в ньому полум’я.

Доньки Божі, та який же він був гарячий. Майже обпікав їй долоню. Слизький холодний страх, що оселився в її шлунку, почав танути, а заступив його вогонь, що поволі розгорявся.

Вона гойднулась уперед, прихопила його губу зубами. Досить міцно, аби порснула кров. Сіль на язику. Полум’я здіймалося вище, проганяючи страх. Він намагався випручатися, та її кулак міцно стиснувся довкруж нього. Він завмер, застогнав, заплющив очі. Усмішка скривила її губи й сповнила дівчину п’янким теплом. Вежа м’язів, убивця, а їй під силу утримати його на місці однією рукою, неначе він переляканий олень.

Вона боялася. У голові млоїлося. Ледь трималася на ногах. Та десь на споді вона розуміла, що хоче його. Хоче його випити. Хоче ним оволодіти. І страх цього, передчуття тільки збільшували це бажання. Цієї миті не важило ні те, де вона була, ні те, що вона робила. Ні ті милі смертей, що лишились позаду чи чекали попереду. Важив тільки його запах, мускус, мужність і хіть, що сповнили її легені. Жар у її долоні, пульс, що молотом гупає під його шкірою, притлумлені зітхання, коли вона знайшла його вуста, коли її язик шукав його. Коли вона поцілувала його, він застогнав — протяжно й гаряче, його руки заплутались у її волоссі, а вона міцно штовхнула його, припечатуючи спиною до стіни так, що м’язи ляснули об камінь.

Тепер її вуста знайшли його шию, язик вистежував гарячу лінію хлопцевого пульсу. Одна рука вивчала гладкі вигини його грудей, інша все ще погладжувала його, поки він тремтів і зітхав. Усе ще настрашена, — дихання перехоплює, — вона пірнула нижче, вуста її прослідували від ключиць до його грудей. Він ніжно спинив її, відшукав її погляд, на губах запеклася кров.

— Міє… ти не мусиш цього робити.

— Я хочу.

З тією ж підкресленою повільністю вона пильно подивилася йому у вічі й опустилася навколішки. Провела обома руками вздовж усієї його тремтливої довжини й усміхнулася, коли він відкинув голову назад і застогнав. Вона такого ніколи не робила, відчувала невпевненість у собі, попри всі Аалеїні лекції з цього предмету. Та вона хотіла заволодіти ним — з усією люттю, яка витопить весь страх, що лишився всередині неї.

Вона торкнулася язиком розпеченої шкіри, відчула, як він підстрибнув. Богине, який він був твердий. Розтулила вуста й лизнула його від кореню і аж до самого кінчика, усміхаючись його стогонам. Скуштувала солонувату солодкість голівки, що пекла їй язик. Цілувала його, вище, нижче, коліна в нього майже підломилися. А вона зволожила вуста кінчиком язика й занурила його до рота.

І тут уже загубилась вона сама. Нею керували інстинкти. Цей гладенький жар важко було собі й уявити. Спочатку вона рухалась невпевнено, не знаючи, куди її веде хіть, та він охопив її голову й ніжно скерував у правильному напрямку, вгору й вниз по всій довжині, щоки втягуються, рука ритмічно рухається біля кореня.

Цієї миті він належав їй. Повністю. Абсолютно. Безрадно. Доньки Божі, та вона це ледь витримувала. Відчуття абсолютного контролю, захват від того, що всі ці розмаїті стогони та здригання спричиняє вона, і, далі рухаючи язиком, вона й собі застогнала, відчуваючи, як над нею бере гору жага. Цієї миті вона жадала тільки одного. Тепер вона — не трепетна незайманка на заплямованих кров’ю простирадлах. Не дівчина, яку тримають у полоні кошмари. Не перелякане дівчисько.

Він ухопив її за волосся міцніше, пульс його пришвидшився. Груди здіймалися, наче його легеням бракувало повітря.

— Міє, — видихнув він. — Я…

Вона відчула, як він, пульсуючи, здибився між її вуст. Притягнув її ближче, ще ближче, ще. Його спина вигнулася, ноги затремтіли. А тоді він простогнав її ім’я, кожен м’яз у його тілі напружився, і рот її сповнили бризки солодкувато-солоного жару. Дівчина застогнала, ця влада п’янила її. Вона й далі стискала руку, рухаючи її по всій його довжині, витискаючи кожну краплю до останньої, поки він не відсунув її з видихом аж болісної насолоди, намагаючись сповнити легені тремтливими вдихами.

Вона піднялася з колін, на блискучих вустах з’явилася підступна посмішка. Пирхнула, коли побачила його погляд: невіра, голод, відзвук утіхи. Він заледве був здатен стояти чи дихати, а чи говорити. І все з ним зробила вона — за якісь кілька митей.

«Оце ж Аалея на увазі й мала», — зрозуміла вона.

— З тобою все добре? — спитала вона.

Він люто змигнув. Потрусив головою.

— Може, дай мені хвильку.

Дівчина зі сміхом розвернулася та ляпнулася на його ліжко. Укривала все ще були теплі, від хутра точився його аромат. Хлопець упав поруч з нею — голий, хоча вона все ще була повністю вдягнена. Відкинув косиці з очей та подивився на неї з-поміж подушок.

— Будь ласка, не подумай, що я в претензії, але що це взагалі було?

— А що, для цього завжди причина мусить бути?

— Зазвичай.

— Ти мені подобаєшся, — знизала Мія плечима. — І мені кортіло дізнатися, чи в мене це вийде. Поки шахіда Аалея не притягнула якось там ліїсянського раба в розквіті юності, щоб ми на ньому тренувалися.

Трік коротко реготнув.

— Щось я не думаю, що це вся правда.

— Я… мені не подобається лишатись самій. Те, що я бачу, коли очі заплющую…

Вона насупилась і похитала головою, коли слова збунтувалися. Трік провів пальцем по її щоці, обвів лінії вуст.

— Я й своїх демонів маю. І ти мені дуже подобаєшся. Я просто подумав… чи це мудро?

— Ти про яке таке «це»?

— Ну, це. Ми, — він змахом обвів темряву навколо них. — Ми тут ненадовго. Навіть якщо припустити, що ми завершимо навчання Клинками, нас відправлять до різних каплиць. Міє, ми ж убивцями-найманцями станемо. Життя, яке нас чекає… воно не з тих, що завершується «і жили вони довго й щасливо».

— І ти думаєш, що мені цього треба? Довго й щасливо?

— Та ж у цьому вся загадка, хіба ні? — зітхнув Трік. — Я не знаю, чого ти хочеш.

Вона перекотилася через ліжко й схилилася над ним, спершись на лікоть. Довге чорне волосся вкрило його шкіру, погляд зосередився на цих милих горіхових очах.

— Ти ідіот.

— Правду кажеш, — усміхнувся він.

Вона поцілувала його, розтуливши вуста. Ковзнула долонею грудьми, пагорбами й улоговинами живота, відчуваючи, як м’язи напружуються на противагу м’якості його губ. Очі заплющились. Сама в пітьмі, але ж геть не одна.

Вона перервала поцілунок і подивилася йому в обличчя. Ці жахливі кривульки ненависті на шкірі. Ці шрами. Ці прегарні бездонні очі.

— Просто тримай ті сни подалі. Це все, про що я прошу. Зможеш це зробити? Для мене?

Він перехопив її погляд. Повільно кивнув.

— Зможу.

Вона взяла його долоню, потягнула до себе. Притиснула до своїх грудей, скерувала вздовж пружного живота, допомогла пірнути у бриджі. Пальці його пробіглися копицею волосся, розшукали те, що нижче, і подих застряг у неї в легенях.

Вона відчула, як він розтулив її губи, застогнала, коли пальці його ніжно обводили лінію за лінією. Вона потягнулась униз, знову шукаючи його прутень, та він штовхнув її на спину, і вправні порухи його пальців пронизували її хребет захопливим тремом.

— Моя черга, — шепнув він.

Мія відкинулась назад, застогнала, коли він поцілував її в шию, підбадьорливо засичала, коли він вкусив її — міцно, ще міцніше. Він задер її сорочку, і вона занурила пальці в його волосся й охнула, коли його язик почав кружляти навколо затверділого горбочка її соска. Він глибоко втягнув пипку до рота, а пальці й далі робили щось магічне в неї між ніг. Від цього осердя хвилями ширилось тепло, стегна в неї тремтіли, вона сочилася жагою. Він смикнув за зав’язки на її бриджах, стягнув штани до щиколоток, зачепився за чоботи. Вона рвучко скинула взуття, хоча бриджі все ще чіплялися на одну ногу, і звивалася на ліжку, поки він погладжував її, описуючи наполегливі кола в найніжнішому з її місць.

— О Доньки, — видихнула вона. — О так.

Він опустився між її ногами навколішки, одна рука обережно накрила груди, інша — кресала полум’я з її міжніжжя. Поцілувавши її ще раз у вуста, він нахилився над її тремтливим тілом. Лишив доріжку палючих цілунків через груди, спустився до живота. Вона знала, куди він прямує, і раптом знову злякалася, очі в неї широко розплющилися. Рука її заплуталась у його волоссі, і вона різко смикнула його вгору.

Хлопець підвів погляд, і з-під сліпучої жаги в ньому визирнуло запитання.

— Ти не мусиш цього робити, — видихнула вона.

— Але я хочу, — промовив він.

Він підняв її ногу, поцілував ніжну шкіру в колінній западині, і від цього дівчину обійняв дрож. Повільно провів пучками пальців по напруженому животу. Проклав вустами доріжку вздовж внутрішнього боку її стегна, лоскочучи щетиною, зволожуючи диханням її шкіру. Нарешті хіть переборола острах, вона занурила пальці в його косиці й потягнула хлопцеву голову нижче. З навмисною, болісною повільністю він спускався спіралями нижче, ближче, злизуючи свіжий піт та змушуючи її стогнати, а дихання все пришвидшувалося. Хлопець спинився, щойно сягнув її губ, вдихнув її глибоко, неначе вона була повітрям, а він — потопельником. Вона заскімлила, благаючи без слів. А тоді він ніжними пальцями розсунув складочки, і вона вперше відчула доторк його язика.

— О богине, — простогнала вона.

Спочатку він її ледь торкався, ніжно-ніжно, описуючи крихітні кола навколо набубнявілого пуп’янка. Спина її вигнулася дугою, ноги здійнялись у повітря, пальці судомно випрямилися. Він бавився з нею, язик мерехтливо занурювався досередини й виринав назовні, і поміж ніжними атаками його вуст вона відчувала порух прохолодного повітря. Відчуття підкорили її, знезброїли й повністю віддали на його милість. Та, Доньки Божі, як вона цього хотіла. Насолоджувалась цим. Хапалася за його волосся, притискала його дужче, жадаючи, щоб він напирав міцніше, брав її, смакував її, змусив її палати.

Хлопець ритмічно рухав язиком, а Мія, підкотивши очі, металася на ліжку. Жар усередині неї зростав, болісний, всепоглинальний, невиразні благання сповнювали повітря. І щойно вона подумала, що більше не витримає, як відчула інший натиск, палючий та наполегливий. І розтуливши її вологі губи рукою, він повільно занурив у неї палець.

У голові в неї вибухнули іскри. В очах — сліпуче світло. Мія стогнала, поки він взявся до роботи, погладжуючи, натискаючи, цей ритм збігався з пришвидшенням рухів його язика. З кожним різким зітханням вона здригалася все дужче, звиваючись, коли всередині неї здіймалася хвиля — все вище, все гарячіше — і тиснула на потаємну греблю. Трік пустив у діло пальці та рот, язик та подих, зірки вибухали під її повіками, лайка рвалася крізь зуби: «О, бля, бля, бля», — поки гребля не тріснула й хвиля не прорвалася крізь неї. З вуст зірвався безслівний крик, спина вигнулася, голова відкинулася, коли вона мовчки вигукувала його ім’я.

Трік сповільнив рух, прибрав руку, але й далі вимальовував язиком обережні кола на її просякнутих вологою губах. А тоді він поцілував її, ніжно-ніжно, немов її міжніжжя було вустами, а він прощався з ними назавжди.

Він підвів голову, Мія виплутала пальці з його волосся. Хлопець кривувато посміхнувся.

— А з тобою все добре?

— Де… прірва свята… де ти такого навчився?

Хлопець вишкірився, підтягнувся на ліжку та впав обіч неї.

— Там, де й танцювати. Шахіда Аалея дала кілька вказівок — на той випадок, якщо мені колись доведеться спокусити якусь доньку хребцеродженних чи ще когось такого штибу.

Мія зітхнула. Серце все ще калатало в її грудях.

— Треба буде подякувати, коли наступного разу її побачу.

Трік усміхнувся, нахилився нижче й поцілував її. На вустах його вона відчула власний смак, язики їхні переплелися. Вона опустила руку й зрозуміла, що він усе ще твердий як камінь і гарячий як залізо. Вона хотіла більшого. Та десь там, між задніх думок, холодним полум’ям розгорівся страх, роздуваючись тієї миті, коли вона хвицьнула ногою, звільняючись від другої холоші, підтягаючись вище й розсуваючи ноги. Вона стягнула сорочку, і він схилився над її грудьми, цілуючи, покусуючи. Вона відхилилась назад, схопила вогненний спис його прутня й притисла до своїх зсудомлених губ. Пробіглась пальцями вгору-вниз, жадаючи, щоб він просто пірнув, дюйм за дюймом, до самого дна.

— Я тебе хочу, — видихнув він. — Матір блядської Ночі, я тебе хочу.

Її вуста знайшли його, її дихання торкнулося його шкіри.

— І я також. Але…

— Але що?

— Я не певна, чи це безпечно.

Він завмер над її стегнами, торкнувся вустами грудей, підтягнув її нижче, коли вона скерувала його поміж своїх спраглих губ. Самий кінець ковзнув усередину — о Донькі Святі, як це було хороше, — і вона мало не забулася. Жага. Потреба. Ще ніколи в житті вона нічого так не жадала й не потребувала. Та вона вчепилася пальцями в його волосся, й відірвала його голову від спраглих пипок. Відкинулась назад, дозволила йому зануритися в неї на ще один дюйм, застогнала самим своїм єством. А тоді завмерла. Ухопилась міцніше та витягнула його із себе, лишивши саму пустку. Він зітхнув, а вона посміхнулася, грайливо ляснула хлопця, пхнула його знову на ліжко й ковзнула на просякнуті потом хутра поруч із ним.

— Не сьогодні, доне Тріку, — шепнула вона.

Трік ляпнувся на спину в купу подушок та хутряних укривал. І спробував відновити дихання — марно.

— Ну ти й крижинка, Бліда Донько, — вичавив він із себе.

Вона схопила його долоню й притиснула собі між ніг:

— Ану ще раз?

— Зуби й Паща, це ж знущання просто.

Вона засміялася, відкинулася на подушки й подивилася у стелю. Примружилася, скрутила тіні, спостерігаючи, як ті звиваються. Страх зник. Той страх повністю поглинуло розуміння, що палало всередині її голови.

Цієї миті він усе б зробив, аби мене мати. Усе, про що я попросила б. Убив би заради мене. Помер би заради мене. Скупався в крові сотень людей, якби тільки його останній подих зловила я.

Мія вигнула спину й ковзнула рукою між ніг. Стиснула місце, що солодко нило, заплющила очі й зітхнула.

Це сила, що королів трону позбавляла. Клала край імперіям. І навіть розбила небеса.

Вона торкнулася усміхнених губ вологими пальцями.

Це була влада.

За кілька годин вона прокинулась — сон її був мирним і позбавленим видінь. Дівчина потягнулася, що та кішка, стиснула стегна й порозкошувала спогадами про те, як він її торкався. Глянула на хлопця, що лежав поруч, сон пом’якшив вкрите чорнилом обличчя. Сказала собі, що все це було потрібне, аби тримати кошмари подалі.

Мія припустила, що до ранкових дзвонів уже недалечко, згадала призначену Цитю покару й вирішила, що для всіх буде краще, якщо ніхто з інших аколітів не побачить, як вона вислизає з Трікової кімнати. Тож вона вдягнулася й вийшла з кімнати так тихо, що хлопця не розбудила. З тіньоплащем на плечах, вона скрадалася наосліп уздовж стіни, поки не дісталася власної кімнати. Відчинила двері хутким поворотом ключа й прослизнула досередини так, що ніхто й не помітив. Видихнула з полегшою.

— …ідеальний злочин…

— Пане Добрику!

Він був тут — у ногах ліжка, просто собі пляма глибшої темряви на навколишньому присмерку. Вона стрімко пірнула між хутряних укривал, старанно намагаючись торкнутися його, підхопити, стиснути. І коли він застрибнув їй на руки, коли ті руки ковзнули крізь тінь, вона шоковано зрозуміла, що відчуває щось ваговите — оксамитово-м’який дотик, холодний, наче крига, ніжний, наче подих немовляти. Він огорнувся довкруж її плечей, занурився у волосся, і довгі пасма заворушилися, немов їх легіт підхопив. На очах Мії виступили сльози полегшення.

— Я ж хвилювалася, срань ти мала!

— …мені прикро…

Вона сперлася на подушки, і не-кіт зістрибнув їй на груди, уважно дивлячись дівчині у вічі. На цілий вечір його наче корова язиком злизала. І це вимагало певних запитань, навіть попри ту полегшу, що вона відчувала, коли її друг повернувся…

— І де ти був?

— …о, ненадовго до театру сходив, потім одне коло з елем та курвами, сама знаєш…

— Ану стій, розумахо. Тебе багато годин не було.

— …здається, ти знайшла, як себе розважити, поки мене не було?..

— О так, ненадовго до читальні сходила, трохи почитала, сам знаєш.

Не-кіт повернув голову в бік Трікової кімнати.

— …гадаю, краще мені не знати…

Мія вишкірилася та провела по його спині пальцями, знову відчуваючи цей ваговитий холод, від якого сироти шкірою розбігалися. Запитання про те, де вона ночувала, можуть і зачекати.

— Ну, — промовила вона.

— …ну…

— Джессаміна сперла Мишоловову Трійцю.

— …ой, правда, а я й не помітив…

— Я попереджала, щоб ти тут розумаху із себе не корчив.

— …сказало одне сонце іншому, що воно заяскраво світить…

— Пане Добрику, вона мене на дух не зносить. А тепер у неї на шиї висить зброя, здолати яку нам не по силі.

— …то розкажи мишолову. чи комусь іще з кліру. нехай вони конфіскують трійцю…

— У тому, щоб кліру скаржитися, щось… нічого стильного нема, як гадаєш?

— …то ти інший план маєш?..

— Думаю, якщо матиму доста золотого вина, то щось собі вигадаю.

— …нема в тебе часу на дрібні витівки. згадай, чому ти тут опинилася…

— Це все прекрасно, але що, як Джессаміна вирішить помститися за батька раз і назавжди? Вона просто витягла ту Трійцю — і от я вже на колінах і намагаюся не виблювати свої кишки.

— …якщо ти раптом не помітила, джессаміна ненавидить майже всіх навколо. нехай вона собі думає, що перемогла тебе, і їй стане нудно. карлотту вона терпіти не може майже так само, як і тебе…

— То що, мені просто впасти на землю й дозволити по мені потоптатися?

— …ти колись чула про ліїсянських парша-псів[78]?

— Ну звісно ж.

— …міє, у тому, що тебе недооцінюють, нічого поганого нема. твоя мета — ініціація…

Мія прикусила губу. Крізь зуби рвалося запитання. Те, у відповіді на яке вона ніколи раніше не мала потреби. Але раніше він ніколи її не полишав. Протягом усіх цих років тіньокіт був її повірником. Зіркою, завдяки якій вона прокладала курс. Це він порятував її від людей Скаеви. Він стояв поруч, коли її матір…

Ні. Не треба.

Не дивись.

Та на нього Трійця вплинула ще гірше, ніж на неї. Її сонця нажахали, а Пан Добрик від паніки мало не втратив розум. Що в ньому таке, що погляд Всевидючого так його кривдить? Це все тому, що його створено з тіней? Чи є в ньому щось більше за звичайну темряву?

— Пане Добрику, що ти таке?

Не-кіт нахилив голову.

— …твій друг…

— А крім цього? Демон, як ото люди кажуть?

У повітрі пролунав короткий регіт, що нагадав порив вітру між надгробків.

— …демон, еге ж. усе збирався попросити тебе отой пергамен підписати. кров’ю і в трьох екземплярах, якщо тебе це потішить…

— Нема в мене настрою на такі бздури. Чому ти не хочеш мені розповісти?

— …бо я не знаю. поки я тебе не знайшов, я був просто чимось, що чекало поміж тіней…

— Чого чекало?

— …когось такого, як ти…

— Отак просто, еге?

— …а що поганого в простоті?..

— Бо просто ніколи не буває.

— …ти надто молода для такого цинізму…

Мія підтягнулася, перекотилася просто крізь Пана Добрика й підвелася з матраца. Не-кіт облизав лапку і вмив вуса, наче нічого аж такого не трапилось.

— Ну і хуй з тобою. Бережи свої секрети. Я до володаря Кассія піду, коли він повернеться перед ініціацією. Знову спитаю його про темряників і що це значить — бути однією з них. І якщо він знову почне загадки загадувати замість того, щоб прямо відповісти, я з нього ті відповіді видушу. І пофігу, наскільки гарні в нього вилиці.

— …міє, це немудро…

— Чому? Бо він мені правду розкаже?

— …бо він небезпечний. ти запевне це відчула…

— Усе, що я відчуваю, коли він поруч, — це твій страх.

— …і ти гадаєш, що я за себе боюся?..

Мія збилася посеред тиради й витріщилася на не-кота, що сидів поміж хутряних укривал. Пан Добрик завжди її захищав. Проганяв нічні жахіття, коли вона була малою. Безнічні примари душителя цуценят, який прийшов її втопити. Опудал та тіней, яких вона у Філософському Камені бачила.

— Тоді я зачекаю, що хроніст знайде. У тій читальні просто мусить бути книга, яка правду розкаже. Він її розшукає — то лише справа часу.

— …і ти дійсно віриш, що навчишся володарювати над тінями, якщо книжку прочитаєш?..

— А що мені тоді робити? — заволала вона.

— …міє, я тобі це тисячу разів казав…

Вона подивилася на свого друга, що скрутився на ліжку клубочком. Холодні нігті дряпнули її вздовж спини. У голові відлунював відзвук віддалених криків. Відбиток вкритого сльозами обличчя. Порожні, нажахані очі. Кров.

— …щоб володарювати над зовнішньою темрявою, спочатку мусиш подивитися в обличчя внутрішній…

Дихання пришвидшилось. Шкіра вкрилася потом. Вона обмацала бриджі, знайшла портсигар. Тремтливими руками піднесла сигарилу до вуст.

— …міє, у тому не було твоєї провини…

— Заткайся, — прошепотіла вона.

— …це не…

— ЗАТКАЙСЯ!

Дівчина гепнула срібний порсигар об стіну. Лице в неї скривилось. Не-кіт піджав вуха. Зіщулився й шепнув:

— …якщо тебе це потішить…

Мія зітхнула. Заплющила очі, втягнула повітря. Минали довгі мовчазні хвилини, і нарешті вона дістала кресальце й підпалила сигарилу, глибоко вдихнула дим та всілася на ліжко. Спостерігала, як дим в’ється крізь морок нерівними спіралями. І ще раз зітхнула.

— А я на сучку перетворююся, правда ж?

— …перетворюєшся?..

Вона глипнула на кота, що коротко реготнув, і змахнула в його бік попіл.

— …для тебе це все нове. таке не може легко минутися…

Вона ще дужче затягнулася й видихнула дим через ніздрі.

— Ніхто й не передбачав, що це може бути легко. Але я зможу це зробити, Пане Добрику.

— …я й не сумніваюся. і буду з тобою до самого кінця…

— Справді?

— …справді…

Мія не засинала, спостерігаючи, як її сигарила повільно догорає. Сиділа отак, роздумуючи, у темряві. Пан Добрик мав рацію: головна її мета — ініціація. Усе інше — полова-хуйова. Вона не майстриня кишенькових крадіжок, як-от Еш чи Джессаміна. І заняття з Тріком її до потрібної кондиції не натренують. Але в тому, що отрут стосувалося, її єдиною суперницею була Карлотта, та й слабкі успіхи в Залі Пісень можна використати собі на користь. Пан Добрик і Меркуріо правду казали: коли тебе недооцінюють, ти отримуєш зброю, що може стати твоєю перевагою.

Настав час розкладати яйця по різних кошиках.

Коли сигарила згасла, Мія горілиць вляглася на ліжко. Раділа тому, що дим притлумив усе, що лишилося від Тріка в неї на шкірі. «Це тільки один раз, — сказала вона собі. — Просто щоб кошмари відігнати». Зрештою її обійняла слабкість, думки сповільнилися, сон схопив дівчину в м’які обійми, вії затрепетали на щоках. І от нарешті вона заснула.

Не-кіт сидів поруч, чекаючи, коли ж прийдуть жахіття.

Завжди насторожі.

Завжди голодний.

І довго чекати не довелось.

Перед сніданком Мія підвелася з ліжка й вислизнула з кімнати. Вона пройшла повз спальні аколітів і рушила вглиб гори. Чемно попросила про допомогу в перехожого в чорному, її провели додолу звивистими сходами до приміщення, де вона ще ніколи не була. І щойно вона ввійшла до величезної каверни, вирізаної в череві гори, то зрозуміла, де ж це опинилася.

— Стайні…

Заввишки печера мала щонайменше 50 футів, у величезних дерев’яних стійлах розмістилися дві дюжини форкливих, брикливих машин-плювальниць. Вона бачила, як Руки розвантажують щойно прибулий караван та напувають тварин, які тільки-но пройшли шлях крізь пустелю. Фургони було навантажено товарами з Останньої Надії та інших країв. І там, серед Рук, одягнених у запилюжені ряси кольору червоної пустелі, вона побачила приховане за шовковою вуаллю обличчя. Пшенично-золотаві кучері. Яскраво-темні очі.

— Наєв!

Рука озирнулася, очі її всміхнулися.

— Подруга Мія.

Мія схопила жінку в обійми, і та приязно стиснула дівчину навзаєм. Мія відчула на шкірі жінки запах поту, бруду та куряви довгої подорожі.

— Даруй, що заважаю, — промовила Мія. — Ти, мабуть, втомилася. Коли я спитала, де тебе знайти, навіть не була впевнена, що ти вже з Останньої Надії повернулася.

— Щойно, — жінка кивнула. — Усе гаразд?

— Більш-менш, — Мія й собі кивнула. — Ти зайнята?

— Певною мірою. Та Наєв може провести з нею кілька хвилин.

Жінка відступила до затіненого алькова й потягнула Мію за собою. Наєв чекала, навколо них лунали вигуки та ревіння верблюдів. Мія зрозуміла, що її подруга поспішає, і тому — попри перше з переліку золотих правил шахіди Аалеї — прелюдію вирішила пропустити.

— Коли ми тоді, у Шерехпустці, схрестили клинки, — почала Мія, — принаймні до того, як я до тіней звернулася… ти мене переважала. Якби я чесно билася, ти б перемогла.

Наєв кивнула. У тоні її не було зневаги, тільки чистий прагматизм:

— Вона билася по-орланському. І трохи караваджо. Доволі вправно. Але фехтування має багато облич, а вона, як здається, тільки з одним знайома.

— А ти — з багатьма.

Жінчині очі зблиснули.

— Наєв знає їх усі.

— То, може, ти мені допоможеш.

— Чого саме їй треба?

— Залежить від обставин.

— Яких?

Мія посміхнулася:

— Чи вмієш ти берегти таємниці.

ПІДМІНА

Над Тихою Горою минали тижні, і далеко не кожен можна було тихим назвати.

У Залі Пісень дзвеніла мелодія «сталь проти сталі». Гострий свист тятиви та глухі удари метальних ножів. Нехай навіть у Мії дуже незле виходило з арбалетом, усе одно здолати її міг будь-який учень у класі. Після тієї попередньої сутички вона помітила, що Джессаміна завжди вдягає Трійцю під туніку, і загроза ця висіла між ними, наче лезо. І хоча Джесс ніколи не оминала можливості ткнути Мію носом у землю, та пам’ятала пораду Пана Добрика й тримала власну злість під замком. Зосередилася на тренуваннях. Не зважала на дрібниці. Схоже було, що Міїна безхребетність рудій набридла, і та зосередила всю свою увагу на Карлотті, яка реагувала на все зі звичною саркастичною незворушністю й нерухомим поглядом мерця.

Проте зміни в Міїній поведінці не тільки Джессаміна помітила.

Цього ранку першим заняттям були Істини, та коли Мія з Еш та Карлоттою неквапом зайшли до класу, то помітили, що величезні столи із залізного дерева відсунули подалі, попід стіни, а більшість аркімічного приладдя — прибрали. Посеред зали стояла Павуковбивця, тримаючи в руках різнокольорові мішечки.

— Аколіти, — кивнула шахіда, — будь ласка, станьте в мене за спиною.

Учні підкорилися й утворили півколо позаду шахіди.

— Останні кілька місяців ми присвятили створенню аркімічних токсинів та їхньому застосуванню. Та аркімія — це не просто собі мистецтво отрут, і вона може прислужитися у вашому покликанні значно ширше за звичайний інструмент смерті.

Павуковбивця занурила руку до чорного шкіряного мішечка й дістала звідти невеличку сферу — не більшу за її ніготь. Кулька була ідеально гладка й відполірована до блиску.

— Чароскло, — пояснила вона. — Аркімічні випари, які завдяки винайденому мною процесу утримують тверду форму. Різкий фізичний вплив перериває процес та повертає сполуку до газоподібного стану. Та, на відміну від грубішої газової зброї, чароскло не лишає по собі слідів. Жодних друзків, жодних затичок, що слугуватимуть доказом вашої присутності. Саме скло є потрібною сполукою.

Шахіда пустила сферу по руках учнів. Вона була важчою, ніж Мія очікувала, і прохолодною на дотик.

— Я багато варіантів створила, — продовжила Павуковбивця. — Спочатку — оніксове скло.

Шахіда швиргонула на підлогу жменю чорних кульок. Пролунало з десяток тихих хлопків, й уже за мить від каміння здійнялася щільна хмара, утворена пасмами диму. Він був маслянистий, густий, наче туман, та чорний, як ніч над Небесним Олтарем.

— Годиться для диверсій та захисних маневрів.

Павуковбивця взялася за інший мішечок, дістала з нього три білі сфери з чароскла та жбурнула їх у дальшу стіну. І знову кульки вибухнули густим димом, що повільно осів на долівку. Мії аж не вірилось, що така мала ємність може вміщати стільки випарів.

— Перлове скло для токсинів. Зазвичай використовується для заспокійливих, на взір млійки, але я створила й летальніші варіанти на основі аспіри. І нарешті, — шахіда дістала сферу з червоного чароскла й спалахнула нетиповою для неї усмішкою, — рубінове скло. Моє улюблене.

Павуковбивця кинула сферу в іншу стіну, і з тріскучим вибухом на камінні розцвіла куля розпеченого добіла полум’я. Аколіти відсахнулися, дивлячись круглими очима, як від стіни відвалився шмат граніту розміром з кулак.

— Може пробити обладунки й випарувати плоть, що під ними ховається.

Шахіда простягнула жменю оніксового чароскла аколітам і вказала на дальшу стіну.

— А тепер спробуйте й ви.

Аколіти перезирнулися з посмішками й почали жбурляти чароскляні кульки в кам’яну стіну. Залою лунали десятки хлопків, дальшу частину приміщення заволокло чорним димом. Павукобивця дала Цитю й Тріку по одній рубіновій сфері, і коли яскраві вибухи розітнули повітря, її чорні вуста скривила посмішка. Коли дим розсіявся, аколіти порозсідалися по своїх місцях, а Павуковбивця повернулася до дошки, розповідаючи про базові властивості чароскла.

Мія шалено шкрябала конспект, коли Еш прошепотіла їй у вухо:

— Гей. Є запитання.

— Це ж не про те, звідки діточки беруться, ні? — пробурмотіла Мія. — Бо я не впевнена, що наша дружба вже зможе таке витримати.

— Чому ти від рудої все лайно їси?

Мія спинилась і відірвала погляд від записів.

— Та не їм я нічиє лайно, — прошепотіла вона.

— Вона на Піснях тебе лупить, що той манекен. Учоробороту в Небесному Олтарі мало з ніг не збила, а коли визвірилася на тебе, ти просто відвернулася.

Мія глипнула через усю залу на Джессаміну, що працювала поруч з Діамо. Рудоволоса обдарувала Мію отруйною посмішкою, що могла зрівнятися з усіма творіннями Павуковбивці.

— Корвере, це на тебе не схоже.

— Нічого особливого.

— Хрінь якась.

Мія глянула на Павуковбивцю, яка й далі писала на дошці.

— Вона…

Мія прикусила губу. Подивилася на Ешлін. Їй не подобалось по допомогу звертатися. Не подобалось відчувати в комусь потребу. Та Еш була хорошою людиною — попри звичку цупити все, що до підлоги не прибили. І це ж не те саме, наче вона пішла перед кліром мекати…

— Вона Трійцю вкрала.

Еш заскочено блимнула.

— З Мишоловової зали, — прошипіла Мія. — Отой медальйон, через який я собі кишки виблювала того обороту, коли він на священника перебрався.

Еш здійняла брову:

— Корвере, ти мені тоді казала, що проблема в зіпсутому оселедці.

— Ну, то дуже мило було, коли ти вдала, що мені повірила.

Білявка хмуро подивилася на Джессаміну.

— То тебе від Трійці аж отак трусить?

Мія стишила голос ще більше.

— Я не знаю чому. Гадаю, це якось пов’язано з тим, що я темряниця. Джессаміна ткнула її в мене в Залі Пісень. Відчуття було таке, наче я на місці здохну.

Еш запримітила золотий ланцюжок на Джессаміниній шиї, що майже сховався під сорочкою.

— От же підступна мала п…

На столі, просто в них під носом, вибухнуло оніксове чароскло. Дівчат огорнуло густою й ворухливою хмарою чорного диму, Еш відсахнулась і звалилася з ослінчика. Інші аколіти вибухнули реготом, дівчата кахикали та відпльовувалися, розмахували руками, щоб очистити повітря. Коли дим повільно розчинився, Мія побачила, що на них пильно дивиться шахіда.

— Аколітко Ешлін. Аколітко Міє. Можете щось додати до теми уроку?

— Ні, шахідо, — буркнула Мія.

— То ви вважаєте, що оце куряче квоктання допоможе мені зробити його цікавішим?

— Ні, шахідо, — сказала Ешлін зі своїм фірмовим обличчям розкаяного шахрая[79].

— Тоді я буду вдячна, якщо ви слухатимете мовчки. Наступна кулька, яку я кину, буде іншого кольору.

Павуковбивця здійняла мішечок з рубіновим чаросклом і глипнула на інших аколітів. Усі повернулися до своїх конспектів із завзятістю, що й залізнописаря присоромила б. Потому всюди царювала тиша. Та наприкінці уроку Ешлін уважно витріщилася на Джессаміну.

Розім’яла пальці.

І підморгнула до Мії.

Минуло два обороти. Невдовзі після вечері Мія працювала над Павуковбивцевою формулою. Щовечора вона гнула спину над записами й намагалася розплутати цю загадку. Здавалося, що рішення не існує: таке враження, що антидот до кожного компонента підсилює дію іншого. Та розгадка була найкращим Міїним шансом завершити курс першою ученицею, а що більше часу вона лишається в себе в кімнаті, то менше шансів наскочити на Джессаміну. Вона матюкалася так, що повітря мало не почервоніло, і вже всерйоз збиралася спалити всі свої нотатки, аж тут почула шерех відмичок у замку.

— Зуби й Паща, ти що, просто постукати не можеш?

Дівчина виборсалася з купи переплутаних нотаток про отрути, попленталася до дверей, рвучко відчинила їх і побачила, що Ешлін сидить під дверима навприсядки.

— У тебе що — пальці не працюють? — спитала Мія.

Еш зробила «паці» пальцями обох рук і потрусила ними в Мії перед очима.

— Ач яка кумедна, — усміхнулась Мія. — Чого хочеш?

— Не в тому діло, що я хочу, — випросталася Еш і підморгнула. — А в тому, що я можу тобі дати.

— І що ж це таке?

— Джессамінина Трійця.

Еш аж верескнула, коли Мія схопила її за комір, затягнула до кімнати й захряснула двері.

— Зуби й Паща, та видихни ти, Корвере…

— Ти її вкрала? — прошипіла Мія.

— Ще ні, — Еш зиркнула на купу нотаток, що вкривали Міїне ліжко. — Але зможу, якщо ти нарешті щось корисне зробиш.

— Еш, вона ж її ніколи не знімає. Я бачила, як вона в клятій лазні її носить.

— До речі, про лазню: я просто не могла не помітити, що кілька оборотів тому в тебе на внутрішньому боці стегон з’явилися були засоси…

Мія підняла брову:

— Ти в лазні внутрішній бік моїх стегон роздивляєшся?

Еш знизала плечима:

— Я ж просто подивитися.

— Висновок?

— Пхе. Бачила й кращі.

Мія й собі зробила «паці» й підняла до подружчиного обличчя.

— Ти диви, я теж так умію.

— Ага-ага, ну добренько, — Еш підкотила очі. — Суть у тому, що вона її таки знімає. Мусить, коли на Криваву путь стає, бо та штука зроблена з… ану допоможи…

— З металу, — видихнула Мія.

— Ура! Її таки можна чогось навчити!

— Та поїбись.

— Ну, як по-чесному, я не сильно по засосах…

— Еш, Матінкою нашою клянуся…

— Не важить звідки, — перервала її Еш, — та я випадково дізналася, що Джессаміна і ще кількоро якраз вирушили на ще одну «вичави секретик»-прогулянку до Богодола. То цієї самої секунди все її майно охайненько лежить собі в алькові поруч з Марієвим басейном.

— Ти хочеш вкрасти щось із покоїв промовця?

У відповідь Ешлін просто вишкірилась.

— Але ж одразу по поверненню Джессаміна знатиме, що Трійця зникла, — вказала Мія. — І треба бути геть тупою, щоб не здогадатися, що це я медальйон забрала.

Ешлін витягнула з кишені бриджів три золоті диски на блискучому ланцюжку.

— Та нічого вона не знатиме, Корвере.

Мія витріщилася на медальйон, що крутився й сяяв у тьмяному світлі. Ще одна Трійця. Як не зважати на цінність металу, що дозволяла купити за цю штучку невеличкий будинок в одному з найкращих районів Богодола, сам медальйон був цілковито звичайнісіньким на вигляд. У його присутності Мія навіть натяку на нудоту не відчувала — очевидно було, що жоден палкий вірянин Аа його не освячував. Але на вигляд…

— Де ти його взяла?

— Поміж Мишолововів костюмів. Цей чоловік має пристрасть до священницького одягу. А ще я в його колекції жіноче спіднє знайшла, — Еш стенула плечима й сховала Трійцю в штанях. — Ну то що? Підемо бешкетувати чи ти з Трікі про зустріч домовилась, сподіваючись новими засосами розжитися?

Мія розтулила рота заперечити. Ешлін здійняла брову — «навіть не старайся». Тож Мія зітхнула, відчинила двері й змахом руки вказала на коридор.

— Оце я розумію, бойовий настрій, — вишкірилась Ешлін.

Поки дівчата крадькома спускалися вглиб гори, штин крові міцнішав, а повітря густішало. Як завше, Пан Добрик проковтнув її страх, та розумна частина Міїного мозку й далі волала, що це запаморочливо погана ідея.

— Еш, це запаморочливо погана ідея.

— Ти вже казала. Разів зо двадцять.

— Ти пам’ятаєш, що Маріелла з Цитем зробила?

— Зуби й Паща, Корвере. Коли мого татка в елайських Вежах Шипів катували, вони йому яйця відрізали й парша-псам згодували. А в тебе яка відмазка?

— Тобто?

— У тебе теж геть яєць нема?

Мія помахала руками перед грудьми:

— Хіба не бачиш, що в мене опуклості трохи в іншому місці?

— Гаразд, гаразд, — загарчала Еш. — Кепська аналогія вийшла.

Вони вже сягнули рівня, де розташовувались покої Марія. Мія схопила Еш за руку — так само як вона Тріка за руку в читальні тримала — і потягнулася до навколишньої пітьми. Тієї пітьми, що ніколи доторку сонць не знала. Дівчина відчувала силу тих тіней. Силу в собі. Вона провела пальцями крізь пітьму, огорнула їх обох плащем із тіней, і дівчата розчинилися, немов дим на вітру.

— Холера, я ніц з-під цієї штуки не бачу, — засичала Еш.

— Я ж казала, бути темряницею — не так уже й захопливо. Просто тримайся поруч.

Двійко дівчат повільно прокралися коридором, орієнтуючись хіба що на притлумлені цятки аркімічного освітлення. Та, слідуючи за важким металевим запахом, вони нарешті знайшли покої Марія. Дівчата зіщулились на порозі й, примружившись, зазирнули досередини. Марій стояв навколішки на чільному місці на краю басейну, вдивляючись у кров, шкіра його була помальована багряними гліфами. Як і завжди, промовець чатував, поки кожен з аколітів не повернеться з Богодола.

Аалея розповідала, що до басейну у Свинарні та в усіх інших каплицях Багряної Церкви додають кілька крапель крові Марія. І через цей зв’язок промовець міг відчувати, коли хтось ступає до басейну, і якщо на те була його воля — він дозволяв людині здійснити зворотну путь. Він наче павук у центрі велетенської шарлатової павутини, а нитками слугує його власна життєва сила. Міїн захоплений подив усе ще не вщух: якщо порівнювати з Марієм, її власні дрібні фокуси з тінями здавалися якоюсь геть слабенькою магією. Якщо консул Скаева та люмінатії колись взнають, що Багряній Церкві таке під силу…

— Гаразд, — шепнула Еш, — план такий: ти йдеш туди і його відволікаєш. І поки ти його зачаровуєш, я лізу до альковів та краду Трійцю.

— Зачаровую? — просичала Мія. — Це ж яким чином?

— Та мені звідки знати, ти ж у нас розумниця. Жінко, май якийсь чар.

Мія вибалушила очі, миттю розгубивши здатність говорити.

— Зуби й Паща, Еш. «Якийсь чар»? Це в тебе план такий?

— Ну я не знаю. Тебе Аалея довше за всіх інших вчить. Скористайся оцією своєю звабливою ходою. Дівчаток своїх вивали.

— Вивалити св…

Якусь мить Мія ошелешено стуляла й розтуляла рота.

— Словами спробуй, — зітхнула Еш.

— Кілька слів я маю, — спромоглась нарешті Мія. — А може, це ти відволікатимеш Марія, а я — та сама дівчина, прошу на слові, яка саме цієї, бля, секунди, робить нас майже невидимими — піду й вкраду ту Трійцю?

— І як ти збираєшся це зробити, не блюючи фонтаном, о невидима наша?

Мія розтулила вуста, щоб відповісти. Стулила. Зітхнула.

— Твоя правда.

Еш кивнула. І вичікувально завмерла.

— Ну то йди вже.

Мія підкотила очі. Скинула тіньоплащ.

— Ну й добре.

Вона випросталася, постукала по стіні та ступила до Марієвих покоїв.

— Промовцю?

Очі Марій не розплющив і говорив він, наче уві сні.

— Доброго тобі вечора, аколітко. Маєш намір місто навідати? Шахіда Аалея мене не сповістила.

— Ні. Даруйте, — Мія увійшла до кімнати, відчайдушно шукаючи відмовку. — Я… хотіла з вами поговорити.

— І про що ж ти бажала поговорити, розкажи, молю тебе.

Мія обмацала поглядом мапи, викарбувані на стінах. Подрібнені острови Богодола. Обсидіанову фортецю Чертога Мерця. Порт на Краю. Поміж викарбуваних зображень були вимальовані криваві гліфи, що мінились та розпливалися, якщо надто довго на них дивитися. З цієї кімнати Багряна Церква могла потрапити до будь-якого міста республіки.

Погляд Мії спинився на мапі, яку вона не впізнала і яка майже сховалася за рухливими тінями. На ній розкинулось величезне місто — величніше за Богоділ, і його межі та вулиці не нагадували жодне інше місце, яке вона колись бачила.

— А де це? — спитала вона. — Я це місце ніколи не бачила.

— Не бачив і я.

Мія подивилася на Марія з неприхованим запитанням у погляді. І, як Аалея вчила, дозволила мовчанці самій його поставити. Марій не розплющив очей, та вуста його вигнулися в тій прегарній лінивій усмішці. По всьому було видно, що й промовець знався на Аалеїному мистецтві.

— А ви можете розповісти, чому ви його не бачили? — нарешті спитала Мія.

— Бо воно нині не існує, — відповів Марій.

— А як воно звалося.

— Ур-Шуум.

— Це ж ісіїрська, — промовила Мія. — «Перше місто» означає.

Марій зітхнув, від нього аж пашіло нудьгою.

— Ти тут не для того, аби географії вчитися, маленька темрянице. Кажи, що за справу маєш, та облиш мене, допоки спрага моя не переважить моє терпіння.

Мія з відразою глитнула, міркуючи, звідки ж, власне, береться кров, яку п’є Марій. Вона не насмілювалась озирнутися, щоб глянути, чи Ешлін ще тут. Дівчина наблизилась до промовця ще ближче, затуляючи собою алькови — на той випадок, якщо він очі розплющить. З такої відстані вона могла роздивитися небесно-блакитні вени під блідою шкірою. Кутасті вилиці, довгі трепетливі вії і ці вправні пальці, що пряли повітря. Мія зачудувалася, чи він народився на світ настільки вродливим, чи це сестра виткала його таким. І тут вона нарешті перечепилася через тему, якою його можна було відволікти…

— Я хотіла поговорити з вами про Наєв.

Очі Марія розплющились. Білки їхні заволокло тонкою червонястою пеленою, райдужки — яскраво-рожеві. Повільно, неймовірно повільно промовець повернув голову й зосередив погляд на Мії. І той погляд тиснув на неї свинцевою вагою. Дівчина відчула себе мухою, що потрапила до багряного павутиння.

— Наєв, — повторив Марій.

Повітря згусло, хвилі крові в басейні заворушилися трішечки сильніше. І Мія вперше звернула увагу на те, що Марій не кліпав.

— У Шерехпустці я врятувала їй життя.

— І се мені відомо, аколітко.

— Я бачила її обличчя. Те, що з нею Маріелла зробила. Марію, це неправильно.

— Не тобі просторікувати про правильне й неправильне, мала вбивце.

— Я перепрошую?

— Не переді мною мусиш ти просити, — усміхнувся Марій. — Се ж не моє тіло ти скалічила, аби сплатити за місце біля сього олтаря, хіба ні?

У Мії аж жовна випнулись.

— Чоловік, якого я вбила, щоб сюди потрапити, сам був убивцею. Він сотні людей убив. Може, тисячі. Він мого батька повісив. Він на це заслуговував. Цілком і повністю.

— А інші?

Мія блимнула.

— Інші?

Марій підвівся на рівні — мляво, неквапом. Підступив до Мії так близько, що вона відчувала жар його шкіри. Чоловік нахилився ближче, біла, як кістка, гривка мазнула Мію по чолу. Вологі від крові вуста, що молили про поцілунок, опинилися за один подих від неї. На якусь запаморочливу мить вона подумала, що саме це він і збирається зробити, та відчула, як пульс її пустився у чвал, а нутро стиснулося від самої думки. Та натомість він вдихнув, глибоко втягуючи повітря, і повіки його зімкнулися. А коли він заговорив, то посміхався.

— Я чую на тобі кров їхню, мала темрянице.

Мія примусила себе не сахатися. Не позадкувати.

— Сестра послухає вас, Марію. Вона вас любить.

— Як і я її. Як Світло любить Темряву.

— Але ж Наєв вас також любить. Вона не заслуговує на такі страждання.

Промовець торкнувся великим пальцем її підборіддя. Легесенько відкинув її голову назад. Мія уявила, як ці рубінові вуста торкаються її шкіри, зуби прихоплюють горло. Дівчина стримала тремтіння. І зрозуміла, що дихати їй стає дедалі складніше.

— Ніколи я не куштував когось, подібного до тебе… — прошепотів він.

І знову вуста Марія склалися в медвяну усмішку. Та, дивлячись йому просто у вічі, Мія побачила, що в них — порожнеча. Для нього це було просто гра, а вона — миттєва розвага. Краса його була поверхова, він весь точився марнославством та всередині був так само гнилим та потворним, як сестра його — зовні. І нехай навіть Наєв його кохала — нехай Мія бачила, як будь-яка жінка може в нього закохатися, — вона знала: як не рахувати Маріеллу, любити Марій міг тільки себе.

Мія дуже обережно відштовхнула чоловікову руку.

— Я буду вдячна, якщо ви не торкатиметесь мене, промовцю.

Усмішка Марія поширшала.

— Та хіба ж ти мені не подякуєш, якщо я те вчиню?

Може таке бути?

Коли кров у басейні захвилювалася сильніше, тіні під Міїними ногами здригнулися. Дівчина примружила очі, стиснула зуби. І тільки коли спека в кімнаті стала нестерпною, коли рідина в басейні почала брижитися та хлюпати, Мія почула голос Ешлін.

— Зуби й Паща, ось ти де.

Мія відсахнулася від промовця і побачила подругу в одвірку.

— Корвере, я тебе всюди шукаю. Нам треба над завданням Павуковбивці попрацювати, — Еш увійшла до кімнати й низько вклонилася. — Я перепрошую, промовцю. Чи можу я отримати мою вчену колегу назад? Вона б свою кляту тінь забула, якби ту їй до ніг не причепили.

Усмішка Марія відлетіла, як листя взимку.

— Вона може йти куди забажає, — зітхання. — Мене се не займає.

Марій знов опустився навколішки й зосередив погляд на басейні. Відпустив отак Мію без жодного слова. Еш схопила дівчину за руку й витягла з кімнати. Проволокла коридором і спинилася лише тоді, коли з покоїв промовця їх уже не можна було ані почути, ані побачити.

— Прірва й кров, — видихнула Еш. — Я вже чесно думала, що він до тебе присмоктатися зібрався.

— Ну, це ж ти мені сказала його відволікати, — промовила Мія. — А тепер кажи: спрацювало?

Ешлін сунула руку в кишеню й витягнула звідти шмат золотого ланцюжка. Мія побачила спалах світла й відсахнулася, наче ошпарена, затуляючи очі рукою.

— Зуби й Паща, та сховай уже це собі в штані.

— А ти й дійсно лишаєш мені шанс, правда ж?

Еш запхала медальйон назад і поплескала Мію по плечу. Дівчина прирозплющила очі, заспокоюючись, коли зрозуміла, що Трійцю з-під її очей прибрали.

— Поміняла цю штуку на іншу?

Еш кивнула.

— Джесс нічого не помітить. Принаймні поки наступного разу в тебе ним не ткне. І тоді ти знатимеш, що настав час надерти їй зад, — Еш поплескала по своїх шкіряних штанах. — Я про цю штуку подбаю. Сховаю в такому місці, де вже ніхто й ніколи не знайде.

— Ідеальний злочин, — усміхнулася Мія.

— Ідеальним він був би, якби я в нагороду тортика отримала.

— Дев’ятих дзвонів ще не було, — Мія простягнула подрузі руку. — А кухні ще відчинені?

— От бач, Корвере, я завжди знала, що не просто так тебе вподобала.

І отак, рука об руку, дівчата рушили в темряву.

НАПРУЖЕННІСТЬ

Минав оборот за оборотом.

У Мишолововому змаганні в рахунку все ще вела Ешлін — і це не дивина, — але Цить, який посідав друге місце, не набагато від неї відставав. Зважаючи на те, наскільки напруженим ставало змагання, Мія була дуже вдячна, що подруга знайшла час і допомогла їй вкрасти щось таке, що в офіційному заліку не враховуватиметься. Аколіти набралися сміливості й тепер цупили складніші пункти, а не «дешевші» дрібнички. І все ж, якби Мія була азартною людиною, то поставила б цілий статок на те, що першим номером у Кишенях рік завершить Ешлін.

От тільки якби ж Мія насправді мала статок, то, найімовірніше, Еш його б уже вкрала, бо дружба — то таке…

Уроки Мишолова ставали такими ж еклектичними й ексцентричними, як і сам шахід. Кілька годин на тиждень він присвячував навчанню того, що звав без’язиччям[80], і наполягав, щоб надалі всі розмови в його залі провадили саме цією мовою. На іншому занятті Мишлов завіз до Зали Кишень дерев’яний резервуар, наповнений брудною водою. На дні там було розсипано жменю відмичок. Шахід посковував аколітам руки й ноги свинцевими кайданками та штовхав учнів одне за одним до резервуара.

Треба віддати йому належне: схоже, шахіда порадувало, що ніхто з його учнів не втопився.

У Залі Машкар уроки минали делікатніше і, щиро кажучи, значно приємніше. Аколітів усе ще регулярно виряджали до Богодола, і з десяток безночей Мія провела по різних тавернах, тренуючись у красномовстві та старанно частуючи людей трунками й приємними усмішками. Вона вже підчепила на гачок двох юних і доволі приємних з лиця адміністраціїв, а в припортовому борделі підслухала смаковиті плітки про жорстоку колотнечу поміж місцевими брааві. Аалея прийняла Міїні нові таємниці з усмішкою й розцілувала дівчину в обидві щоки. І якщо шахіда й помітила в Мії якусь переміну після тієї ночі в Тріковому ліжку, вона чемно уникла коментарів.

Після тієї ночі Мія впродовж оборотів переборювала потяг усміхатися хлопцеві за сніданком чи витріщатися на нього під час занять. Старанно плекаючи дистанцію, вона сказала йому, що більше не потребує уроків фехтування. Мія знала: дозволити, щоб між ними виросло щось більше, — це глупство, і Трік зі свого боку принаймні вдав, що зрозумів. І все ж часом вона краєчком ока помічала, як пильно він на неї дивиться. Ночами, лишившись у своїй спальні на самоті, вона клала руку між ніг і намагалася не уявляти його обличчя. Іноді їй це навіть вдавалося.

Час минав, ініціація наближалася, випробування ставали складнішими. Мії зосередитися на навчанні допомагала думка про вендету проти Скаеви та його псів, але всі аколіти знали, що саме на кон поставлено. Відколи минув маскарад на Велику Десятину, між ними загинула ще одна людина — хлопець на ім’я Леоній, якому випадково перебило горло в Залі Пісень, і він задихнувся ще до того, як встигли Маріеллу на допомогу прикликати.

Із двадцяти дев’яти аколітів, які розпочали навчання, лишилося тільки п’ятнадцять. А тоді стався випадок, що згодом дістав назву «Блакитний ранок».

Почався він, як і будь-яка інша криза, з тепер уже добре знайомого шепоту Пана Добрика:

— …стережися…

Мія розплющила очі й, негайно прокинувшись, витягнула стилет. Вона почула ледь чутне шипіння. Підвела погляд і помітила, що один з каменів стелі над ліжком відсунувся вбік і крізь цей отвір до її покоїв точаться прозорі випари. Пара витанцьовувала в повітрі, наче дим від сигарил, — некваплива й голубувата.

Мія низько пригнулася, кинулася до дверей, повернула ключ і зрозуміла, що замок не відчиняється. Завжди напоготові після отих ранішніх уроків Мишолова та Павуковбивці із замками-пастками, дівчина натягнула міцну шкіряну рукавицю й смикнула за ручку. Та не піддавалась.

— …міє…

Дівчина глянула через плече й побачила, що блакитнуватої пари побільшало. Потік густішав, повітря в кімнаті бралося туманом. Мія відчула їдкий присмак на корені язика. Очі запекло. Принаймні ці симптоми вона натвердо завчила.

— Аспіра… — видихнула вона.

— …ще одне випробування…

— А я ж хотіла довше поспати.

Дівчина підхопила з підлоги сорочку, змочила її у воді з умивальника та затулила мокрою тканиною лице. Аспіра спричиняє параліч та смерть від повільної задухи. Вона важча за повітря і незаймиста в газоподібній формі. Мія чудово знала, як зробити протиотруту, але жодних матеріалів в неї при собі не було. Та волога шмата, що рот затуляє, сповільнить дію пари принаймні на кілька хвилин — задосить часу, аби вигадати план порятунку.

Очі дівчини оббігли кімнату, думки стрімко помчали вперед.

Ключ у шпарині не ворушився, а спроба висадити двері плечем тільки синець по собі залишить. Петлі трималися на залізних цвяхах, вона могла б їх повитягували, але це потребує часу, а більше кількох хвилин вдихання аспіри призведе до тихої меси в Залі Жалоби та гробниці без таблички.

Мія притиснулась щокою до підлоги й зазирнула під двері. Почула кашель. Гуркіт важких предметів, що ними по дереву гамселять. Слабкі викрики. Крізь шпарину точилося чисте прохолодне повітря — разом зі звуками дедалі гучнішої паніки. Якщо в аколітів не вийде вибратися з кімнат, помруть усі до останнього.

— Зуби й Паща, вони в пацьорки вже не граються, — засичала дівчина.

— …між цією миттю та ініціацією тиск тільки збільшуватиметься…

У Мії дихання перехопило.

Вона подивилася на шпарину під дверима. На діру в стелі.

— Тиск, — шепнула дівчина.

Вона схопила пляшку віскі з нічного столика та виплеснула рідину на м’яке сіре хутро, що встеляло її ліжко. Схопила сигарили, викресала іскру, торкнулася краю ліжка й позадкувала. З глухим вжух золоте вино зайнялося полум’ям. Мія зіщулилася біля дверей, спостерігаючи за пожежею, і невдовзі її ліжко радісно палало.

— …якщо десь тут сховалась метафора…

Температура зростала, полум’я підігрівало все разом: повітря, дим та випари аспіри, і розігріте повітря витягувалось крізь діру в стелі. Мія підхопила один з десятка ножів, що валялися в кімнаті, й устромила його в перший гвіздок, що утримував петлі дверей.

Ліжко перетворилося на яскраву й тріскотливу кулю полум’я. Дим — разом з випарами аспіри — витягувало нагору, та очі в Мії все одно сльозилися, а в горлі пекло. Вона висмикувала цвяхи, один за одним, та кидала на підлогу з глухим металевим дзеньком. Урешті-решт вона витягнула стільки гвіздків, що двері ледь на місці трималися, кілька копняків з розгону вибили останні опори, і двері вивалились до коридору.

Мія вибралася назовні, кашляючи, зморгуючи сльози. У кінці коридору стояли Павуковбивця та Мишолов. Шахід Кишень робив позначки побіля імен у величезній книзі в шкіряній оправі. Сувора Шахіда Істин вділила Мії посмішку.

— Сніданок подадуть у Небесному Олтарі за п’ятнадцять хвилин, аколітко, — сказала вона.

Мія відновила дихання і ступила вбік, щоб пропустити двох Рук, які зайшли до її кімнати погасити ліжко. Побачила, що двері до Карлоттиної кімнати розчахнуті — замок на друзки розлетівся, наче скляний був. Двері Озріка обвуглилися вщент. З-під дверей Цитя визирав довгий пергаментний сувій, крізь який було чутно спокійне дихання. І поки вона за всім цим спостерігала, очевидно заблокований замок на дверях Ешлін якимось чином клацнув, відчинився, дівчина спокійнесенько вийшла до коридору, сховала відмички до кишені й підморгнула.

— Раночку, Корвере, — вишкірилась вона.

Мія перевела погляд на двері Тріка і з полегшою побачила, що ті вже розчахнуті. Вони з Еш поплентались до Небесного Олтаря, лишаючи позаду штин аспіри та диму. Трік з Озріком вже сиділи за одним столом із Карлоттою. Трік спостерігав за сходами й неприховано засяяв, коли побачив Мію. Лотті схилилася над нотатником у шкіряній оправі, робила записи та стиха ставила Озрікові запитання. Хлопець нахилився ближче до неї, аж випромінюючи чарівливість, а вуста його склалися в принадну усмішку.

Еш і Мія взяли їжу та всілися поруч із тріо. Мія угледіла, що Карлотта працює над якоюсь отрутою, але — от дивина — вона й близько не була схожа на формулу Павуковбивці. Усі її нотатки були зашифровані — схоже на якусь із варіацій послідовності Ельберті змішану з чимось доморослим.

А незле, як на колишню рабиню.

— Ну, я не здивована, що Лотті тут першою опинилася. Це ж отрута, вона на такому знається, — Еш кинула погляд на Тріка. — Але, свята прірвонька, ти, Трікі, як отак швидко вибрався?

— О маловірна.

— Дай вгадаю. Головою двері висадив?

— А не треба було, — Трік поворушив бровами. — Я запах аспіри розчув ще до того, як вони замки заклинили. Визирнув у коридор подивитися, що відбувається, Мишолов мене негарним словом на без’язиччі назвав і відіслав сюди.

Ешлін вишкірилась:

— Оце ти носик маєш, га, Трікі.

Трік знизав плечима й глипнув на Мію:

— А ти як вибралась?

Мія дивилася на сходи. Тепер у Небесному Олтарі аколітів побільшало. Джессаміна, Цить, Діамо, Марцелл… Але з пів дюжини аколітів усе ще бракувало. Еш уже до жартів взялася, але там, унизу, хтось помирав. Люди, яких вони знали. Люди, які…

Дівчина усвідомила, що всі інші вичікувально дивляться на неї, спраглі подробиць її втечі.

— Перепад тиску, — пояснила вона. — Гарячі випари здіймаються через діру в стелі. Протяг з-під дверей затягує свіже повітря. Звичайнісінька конвекція, описана Мікадесом у чотирнадцятому…

Три порожні погляди змусили Мію затихнути.

— Вона ліжко своє підпалила, — нарешті пояснила Карлотта, не відриваючи погляду від нотаток.

Еш подивилася на Мію, подивилася на Тріка. Розтулила рота, щоб щось сказати, але Мія її перервала.

— Жодного. Бля. Слова.

Еш з розумінням посміхнулася й повернулася до їди.

За три обороти Мія сиділа на новесенькому ліжку, але в повітрі все ще невиразно віяло гаром від попереднього. «Блакитний ранок» забрав життя ще одного учня — тихого хлопця на ймення Таніт, який, чесно кажучи, в Істинах ніколи зірок з неба не хапав. Ще одна безіменна гробниця в Залі Жалоби.

Ще один аколіт, який ніколи більше сонць не побачить.

Довкруж Мії лежали нотатки: вона знову працювала над Павуковбивцевою формулою. Із сигарилою в роті дівчина закопалася в «Аркімічні істини» та десяток інших книжок, які шахіда роздала неофітам. Мія чудувалася красі вбивчої загадки Павуковбивці: розгадати її було все одно що шукати єдину соломинку в скирті отруйних голок. І все ж ця загадка викликала в неї захват. Наче вона знов та маленька дівчинка зі скринькою-головоломкою. У вухах лунав материн голос:

— Красу ти маєш від народження, а мізки ще треба заробити.

Не дивись.

— …міє, ти вечерю пропустиш…

— Так, таточку.

— …здається, твій шлунок буркотить на якомусь забутому діалекті ісіїрської…

Вона відірвала погляд від записів, перед очима все ще танцювали формули. Поклала руку на балакучий живіт. Відповідь була десь тут, вона знала, знала. Але в неї ніяк не виходило до неї дотягнутися.

— Гаразд. Це зачекає.

Небесний Олтар повнився аколітами, з гуркотливих кухонь линули апетитні аромати. Шахідів видно не було — мабуть, учителі зібралися обговорити прогрес неофітів, — та всюди ширяли Руки в чорних рясах, вони наливали вино й прибирали посуд.

Мія навантажила тарілку смаженою бараниною та приправленою медом городиною, ляпнулась поруч з Еш і Карлоттою та одразу взялася запихуватись їжею. Лотті захоплено шкрябала щось у нотатнику. Еш теревенила про трактирну бійку, за якою спостерігала, коли вони востаннє шукали в Богодолі таємниці: на кількох невдоволених, які обговорювали консула Скаеву та його «надзвичайний стан», накинулись з пів десятка горлорізів-брааві, які, як з’ясувалося, вважали правління консула цілковито задовільним[81].

— У місті неспокійно, — оголосила Еш з набитим бараниною ротом.

Мія кивнула.

— Я ще ніколи не бачила на вулицях стільки люмінатіїв.

— Але ж вони гарніші за тих солдатиків, до яких я в Чертогу Мерця звикла.

— Ярнгейм, а ти все про своє.

Дівчина вишкірилася й ворухнула бровами в бік брата, який старанно її ігнорував. Мія подивилася на Карлотту, а та не відволікалася від нотаток.

— І як воно? — спитала Мія.

— Повільно, — промимрила дівчина, проглядаючи сторінку. — Щойно мені здається, що я вже вхопила тигра за хвіст, як він озирається й кусає. Але я близько. Дуже близько, як мені здається.

У Мії аж шлунок перевернувся. Якщо Лотті обставить її у змаганні Павуковбивці…

— Гадаєш, це розумне рішення — приносити ці записи на обід? — спитав Озрік.

— То я мушу лишити їх у кімнаті, аби дона Липкіпальці змогла їх поцупити?

Карлотта глянула на Еш, здійнявши брову. Дівчина набрала дюжину балів за рахунок того, що крала дрібнички та прикраси в інших аколітів. Мія знала, що нічого особистого в тому не було, але, холера ясна, намагалася триматися подалі від Еш, коли тільки була змога. Навіть Озрік за обідом сидів так, щоб дотягнутися не можна було.

Еш спробувала щось заперечити з набитим ротом, мало не вдавилася й нарешті виставила перед собою «паці».

— Я ж казала, — Карлотта повернулася до Мії, — безпечніше при собі три…

— Стережись!

Рука, що проходив повз них, з прокльонами й гуркотом перечепився, впав на Карлотту й Мію та з грюкотом вронив олов’яну тацю. Наполовину повний глек та брудні тарілки розлетілися по столу та обдали аколітів вином і недоїдками. Карлотта схопила свої нотатки, та в них уже почала всотуватися рідина, чорнило попливло й розмилося. Вона виплуталася з рук нажаханого служника, стискаючи в кулаці промоклі сторінки. І коли Рука просив вибачення, дівчина підвела погляд і побачила високого ітрейця, який штовхнув челядника.

Діамо.

— Страшенно прикро вийшло, — сказав він, піднімаючи Руку на ноги. — Це я в усьому винен.

Карлотта подивилася на хлопця отим своїм мертвим поглядом, жодного разу не блимнувши.

— Ти це навмисно зробив, — тихо промовила вона.

— Випадково вийшло, моя доно, запевняю тебе.

Мія розчула тихий сміх. Вона озирнулася й побачила, що за всім цим з отруйною посмішкою спостерігала Джессаміна. Карлотта теж почула цей звук і пильно дивилася, як Джесс привітально здіймає келих. Тримаючи промоклі папери в руці, Лотті спокійно підійшла та стала перед рудою.

— Мої нотатки знищено, — оголосила вона.

— Сподіваюся, нічого важливого? — самовдоволено посміхнулася Джессаміна. — Ти ж не така дурепа, щоб свої нотатки з отрут на вечерю приносити, правда ж, мала рабине?

Рука Карлотти смикнулася до щоки, де колись було тавро.

— Наді мною немає господаря, — м’яко промовила вона.

— Ну то я тут погосподарюю, якщо не відступишся, ти, хробачка книжкова. Нема тут зараз Павуковбивці, щоб тебе порятувати, — Джесс із вишкіром повернулася до їди. — А тепер забирай свої дорогоцінні нотатки та ходи поплач у куточку, поки я в тобі нову дірку не зробила.

На обличчі Діамо з’явилася чванькувата посмішка. Мія з Еш зболено перезирнулися. Ні для кого таємницею не було, що Джессаміна — одна з улюблениць Соліса й також одна з найвправніших аколіток Зали Пісень. Карлотті добре з книжками велося, та в безпосередньому бою вона Джесс не рівня. Руда потикала Лотті в це носом, бо знала, що інша дівчина надто розумна й врівноважена, щоб почати бійку, в якій не здатна перемогти.

Карлотта глянула на інших аколітів.

Зібгала нотатки.

— Я для них краще призначення маю, — тихо промовила вона.

І розмахнувшись, зацідила кулаком Джессаміні в щелепу.

Руда звалилася зі стільця — на обличчі в неї з’явився майже вираз подиву. Лотті кинулась на неї, копаючи, розмахуючи руками, її звична машкара стоїцизму розлетілася на друзки. Вона схопила Джессаміну за горло, вгатила суперницю потилицею об кам’яну підлогу й спробувала нагодувати дівчину промоклими нотатками. Двійко дівчат качалися клубком проклять і мокрих сторінок. Джессаміна добряче вмазала Карлотті по щелепі, Лотті розквасила рудій носа своїми нотатками, і цей вологий хрускіт змусив Мію скривитись.

У кімнаті не було жодного шахіда — нікому було бійку спинити. Схоже, Діамо дійшов того ж висновку, що й Мія з Еш, — вони втрутилися й розборонили Карлотту та Джессаміну. Лотті пручалася й смикалася, а лаялась так, що навіть найзачерствіліший моряк облишив би цю гру й пішов у залізносвященники. Та Джессаміна знавісніла від люті, обличчя в неї скривилось, з носа юшила кров і заливала рот та підборіддя. Вона дряпала повітря, рвалася з Діамових рук і впилася поглядом у Карлотту.

— Ну, суко, тобі смерть, — плюнула вона. — Ти мене чула? Смерть!

— Відпусти її, — ричала Карлотта до Діамо. — Ану відпусти її.

— Та я тобі, бля, твоє ж серце згодую! Та я…

— ГОДІ.

Цей рев змусив принишкнути захоплений бійкою натовп. Усі погляди знайшли його джерело. Мія побачила, що Озрік, брат Еш, стоїть на лаві, й лице в нього плямами взялося.

— Пащі заради, та що з вами таке? Ми ж служителі Нії, а не їбучі брааві. Ми тут у домі богині. Хоч якусь повагу майте!

Схоже було, що Озрікова тирада випустила з Карлотти більшу частину пари. Мія й Еш, що висіли на її руках, повільно розслабили хват. Діамо відпустив Джессаміну, і з останнім вбивчим поглядом дівчина витерла кров з підборіддя, всілася за стіл та продовжила їсти, наче нічого не трапилось. Холодна й тверда, як те барило з льодом.

Мія з Еш допомогли Карлотті зібрати понівечені записи. Тріо схилилося над зруйнованими нотатками, Карлотта намагалася розкласти сторінки в правильному порядку. Уся її робота була зім’ята, деякі місця остаточно промокли. Вона згорбилась, звична маска стоїцизму тріснула. Тижні роботи було знищено в один мент. Мія спіймала себе на тому, що їй шкода дівчину. Лотті мала розум гострий, як бритва, і була направду гарною товаришкою. Як не рахувати Еш, у цих стінах саме вона була найближчою до того, аби її подругою вважати.

— Не бери в голову те, що та сука казала, — зашепотіла Еш, дивлячись на бездоганну щоку Карлотти. — Ти ж більше такою не є.

— Я такою ніколи й не була.

Руки Карлотти завмерли. Погляд затуманився.

— Це вони просто мене такою зробили.

Мія кинула на Еш попереджувальний погляд, думаючи про те, що цієї теми краще не торкатися. Вона позбирала сторінки та простягнула їх Лотті, міняючи водночас тему розмови.

— Я свої нотатки в себе тримаю, — сказала вона. — Може, я й не так далеко, як ти зайшла, але, як хочеш, можеш їх позичити.

Карлотта змигнула. Вона наче повернулася зі спогаду, в якому щойно загубилася, непроникна маска знову стала на місце. Дівчина обдарувала Мію невиразною усмішкою.

— Усе гаразд. Більшу частину я напам’ять знаю. Я спитаю в Павуковбивці дозволу попрацювати в залі допізна. Думаю, зможу наздогнати все інше, якщо трохи менше спатиму. Спасибі за пропозицію, але я все ще збираюся надерти тобі зад, Корвере.

— Обережніше, — попередила Еш. — Є дехто, кому більше кортить надерти твій.

Карлотта глянула на Джессаміну. Дівчина спокійно вечеряла, наче їй кожного разу носа розбивали. Жодного прояву болю. Жодного прояву слабкості. Джесс, звісно, нестерпна корова, але Мія мусила визнати: яйця ця дівчина має залізні.

— Хай спробує, — промовила Карлотта.

Лотті кинула погляд через плече й зміряла ним Озріка з голови до ніг. Після тиради хлопець повернувся на своє місце за столом і хмурився на весь той безлад, що після бійки лишився.

— А знаєш, Ешлін, твій брат, коли злиться, такий звабливий стає.

— Чорна Матінко, стули пельку, поки я не блювонула.

Карлотта підвелася, покрокувала до Озріка, тихо до нього заговорила, тримаючи в руках промоклий записник. Оз усміхнувся тією своєю прегарною усмішкою й торкнувся пучками пальців руки Лотті.

Мія ворухнула до Еш бровами.

— А їм поруч непогано ведеться. Кілька оборотів тому бачила, як вони вдвох над якимось варивом працювали. Схоже на те, що на Істинах вони достобіса часу разом тримаються.

Еш роздула щоки й удала, що блює під стіл.

Мія підсміхнулася, але насправді почувалася вона доволі незатишно. Ініціація підкрадалася все ближче. Напруженість зростала. Усі оголювали ножі. Розуміння того, що не кожен з них стане Клинком, ширяло в повітрі з кожним подихом, думка про те, що товариші-аколіти насправді суперники, забарвлювала кожну мить. Думати отак ставало все простіше. Спостерігати, як друзі падають за край — одне за одним. Кожна смерть робила їх трішечки холоднішими. Церковні випробування ставали все небезпечнішими, пошана кліру до життів аколітів — як ніколи недбалішою. Мія знала, що хвилюватися за когось, окрім себе, — чистий ідіотизм.

У цьому ж і полягав весь сенс, припускала вона. Як там Наєв казала?

Це місце багато дає. Та забирає воно більше.

Відкинь співчуття. Жалощі. Шматок за шматком. Смерть за смертю.

І що ж тобі наприкінці залишиться?

Мія роззирнулася Небесним Олтарем. Обличчями. Плямами крові. Тінями.

«Клинки», — зрозуміла вона.

Клинки.

ШКІРА

А за два тижні усе почало змінюватися.

Усі учні, як зазвичай, зібралися за сніданком. Після годин роботи над Павуковбивцевою формулою в Мії трохи паморочилося в голові. За їжею Карлотта не відволікалася від свого порятованого нотатника, розбираючи загадку шахіди. Вона заледве слово промовила. Щоб відновити втрачене, дівчина засиджувалася в Залі Істин допізна, очі в неї почервоніли, їх оточували темні кола. І нехай Лотті про це ані слівцем не прохоплювалася, її ворожнеча з Джессаміною отрутою ширяла в повітрі. Прогалини в розмовах заповнювала Ешлін: вона теревенила про нового любчика, якого зустріла під час останньої подорожі до Богодола, — сенаторського синка, що мав схильність патякати про батькові справи уві сні.

Коли аколіти поволі покидали Небесний Олтар, Мія помітила, що шахіда Аалея відвела Тріка вбік та про щось із ним тихо перемовилась. Чорнило не завадило дівчині побачити, як хлопець помітно пополотнів. Схоже було, що він наготувався сперечатися, та Аалея збила його протести з ніг посмішкою — гострою, що смертекість.

Цей оборот було присвячено заняттям у Залі Пісень, і протягом останніх кількох уроків Соліс зосереджувався на вправності поводження зі зброєю дальнього бою. Зі стелі на змащених олією ланцюгах звисали солом’яні мішені. Аколітів, що стояли в тренувальному колі, Соліс озброїв арбалетами та метальними ножами. А напарників їхніх проінструктував скеровувати опудала в голови та спини тим, хто в колі стоїть. Опудала були доволі важкі, і якщо якесь потрапило б у ціль, то відправило б ту ціль політати. Тож не дістати отаким по голові — мотивація переконлива. Спочатку Мія просто зраділа тому, що переміна в навчанні значила, що вона якийсь час перестане бути Джессаміниною дівчинкою для биття. Але коли дійшло до цього конкретного завдання, вона зрозуміла, що має перед іншими аколітами перевагу.

Усвідомлення прийшло тієї миті, коли вона стала на своє місце в тренувальному колі, затиснувши в зубах метальні ножі. Коли Мія взялася заплітати довге волосся в косу, Діамо спробував скористатися шансом і безгучно націлив своє опудало в її незахищену спину. Та хоча вона не могла бачити, як мішень летить до неї, Мія якимось чином відчула її наближення. Вона ступила вбік, нашпигувала опудало трьома ножами й злобно зиркнула на Діамо.

Хлопець послав їй повітряний цілунок.

Коли зі стелі посипалися наступні опудала, керовані іншими аколітами, Мія змогла ухилитися від кожного. Може, річ була в тому, що тутешня пітьма ніколи не знала світла сонць. Та Мія зрозуміла, що їй не треба бачити опудала, аби їх відчувати.

Бо відчувала вона їхні тіні.

Під час тренування Мія змогла уникнути кожної мішені. Вона рухалась поміж опудал, наче вітерець, ножі співали, а дівчина раділа тому, що нарешті і в науці Соліса знайшлося щось, у чому вона має перевагу. Від хроніста Аелія, який мав шукати книгу, що розкриє таємниці темряників, нічого чутно не було. Володар Кассій після отого катування в Богодолі також не з’являвся. Але вона дізнавалась про свій дар усе більше — нехай і повільно. На вустах дівчини розцвіла усмішка й залишалася там приблизно до середини уроку, коли своє місце в тренувальному колі заступив Трік, і Марцелл влучив йому летючим опудалом просто в спину.

Марко сяйнув усмішкою (ткаля її добряче вдосконалила — подумалось Мії) та вклонився.

— Тріку, тобі треба спритніше рухатися.

Трік піднявся на ноги й загарчав.

— Може, наступного разу зачекаєш, поки я наготуюся?

— Але ж це проти правил цієї вправи, хіба ні?

— Кляті ітрейці, — гарчав Трік. — Завжди можеш розраховувати на те, що вони тобі ножа в спину встромлять, варто лише відвернутися, еге ж?

Гарна усмішка Марко повільно згасла.

— Та ти сам наполовину ітреєць, дурню.

У Мії аж серце в п’яти впало. Очі Тріка розширились. І здійнялася колотнеча. Кулаки й прокляття, лікті й бурчання, і хлопці клубком звалились на кам’яну підлогу. Трік розбив Марко брову, розквасив губу. Соліс це швидко розборонив, шмагаючи хлопців паском, наче малих дітей, поки ті не спинилися. Він рвучко поставив Марко на ноги й звелів тому піти до Маріелли, щоб вона його рани загоїла.

— А ти, — заревів шахід до Тріка. — Десять пробіжок сходами. Вниз і вгору. Вперед.

Трік втупився поглядом сліпцю у вічі, і Мії всерйоз здалося, що зараз він спробує кинутися на шахіда. Та, почорнівши, як та хмара, хлопець підкорився. Соліс заволав, щоб інші аколіти поверталися до занять, і до тренувального кола ступив Цить. Мія звернула увагу на те, що після десятої пробіжки Трік до зали так і не повернувся.

Коли Пісні скінчилися, вона пішла його пошукати: подивилася в його кімнаті, у Небесному Олтарі, в читальні. А знайшла нарешті в Залі Жалоби. Він заклав пальці за пасок і витріщався на статую Нії. На тисячі імен мерців, викарбувані на каменях у них під ногами. На безіменні гробівці в навколишніх стінах.

— Як ся маєш, доне Тріку?

Він кинув на неї короткий погляд. Разочок кивнув.

Дівчина повільно наблизилась, зчепивши руки за спиною. Двеймерець знову повернувся до статуї й подивився Нії в обличчя. Погляд статуї мав бентежну особливість: хоч би де ти стояв, здавалося, що вона дивиться тобі просто у вічі. Обличчя богиня мала люте. Темне. Мія замислилась, що собі уявляв скульптор, коли працював над цим ликом: на кого чи на що Нія отак дивилася. І тут дівчина вперше звернула увагу, що богиня тримає терези у правиці. А меч міцно стиснула в іншій руці.

— Вона шульга, — промовила Мія. — Як я.

— Ні в чому вона на тебе не схожа, — прогарчав Трік. — Вона жадібна сука.

— А ти точно впевнений, що варто називати її сукою у її власному домі?

Трік скоса глипнув на дівчину.

— А я думав, ти в богів не віриш.

Мія знизала плечима.

— Складно в це не вірити, коли з’ясовується, що бог Світла тебе ненавидить.

— Та пішов він нахуй. І вона теж. Що вони для нас хорошого зробили? Одну тільки річ дали. Життя. Жалюгідне й лайняне. А потім? Вони тільки беруть. Твої молитви. Твої роки, — він змахнув рукою, вказуючи на безіменні могили. — Навіть те життя, яке вони тобі були дали.

Трік похитав головою.

— Забирати — це все, на що вони здатні.

— З тобою все гаразд?

Трік зітхнув. Згорбився.

— До мене шахіда Аалея підходила.

Мія терпляче вичікувала. Хлопець вказав на чорнильні лінії на обличчі.

— Я тримався за них, скільки тільки міг, — сказав він. — Після вечері. Моя черга навідати ткалю.

— А.

Вона незграбно поклала долоню йому на руку. Не знала, що й сказати.

— Чому ти цього уникав? Через біль?

Трік похитав головою. Мія більше нічого не сказала, дозволяючи тиші продовжити цю бесіду. Вона бачила, що хлопець бореться із собою. Відчувала, як Пана Добрика в її тіні тягне до хлопцевого страху, як муху до стерва. Вона знала, що він хоче розповісти. Усе, що від неї треба, — дати йому цей шанс…

— Я тобі розповідав про свою матір, — сказав він. — Мого… батька.

Мія кивнула, від згадки про це її аж замлоїло від суму. Вона знову торкнулася його долоні. Трік зітхнув і втупився собі під ноги. Слова рвалися крізь його зуби. А Мія просто стояла поруч, тримаючи його за руку. Чекаючи, поки тишу не сповнять слова.

— Коли ми зустрілися, ти про моє ім’я питала, — промовив він нарешті. — Казала, що двеймерці мають імена на кшталт Вовкожер чи Хребтолам, — коротка посмішка. — Обіймодарувач.

Мія усміхнулася у відповідь та не промовила ні слова.

— І ти ще сказала, що мене не можуть звати Трік.

— Ага.

Хлопець знову подивився на статую в них над головами. Горіхові очі потемніли й затуманились.

— Коли народжується двеймерське маля, його відносять до верховної суфії Край-острова. До храму Трелени. Суфія бере маля в руки над океаном, зазирає до його очей та бачить, що за путь лежить перед ним. І перші слова, які вона промовляє, стають ім’ям для маляти. Землеходиця — ім’я для мандрівниці. Змієвбивця — для воїна. Хвилепивця — для того, кому судилося втопитись.

Трік гірко посміхнувся:

— Тож, як і належиться порядній дочці бари, моя мати відвезла мене на Край, коли мені три обороти було. А я дрібненьким був. Двеймерці — вони ж люди великі. Подейкують, що наші предки від велетнів походять. А я був лише напівкровкою. З долоню завбільшки. Це в мене з батькового боку, гадаю. Повитуха жартувала, що я був такий маленький, що моя мати не відчула, як мене на світ привела.

Трік потрусив головою. Усмішка померла в нього на вустах.

— І знаєш, що суфія сказала, коли взяла мене на руки?

Мія похитала головою. Мовчки, зболено.

— Вона сказала: «tu rai ish’ha chē».

Мія склала перші літери речення разом. Впізнала в них його ім’я. Але…

— Я двеймерською не говорю, — промимрила вона.

Трік глянув на Мію. В очах його палали гнів та біль.

— «Втопи його та й по всьому», — голос його перетворився на тремтливий шепіт. — Отакими були її перші слова. Отак вона мене, блядь, назвала. «Втопи його та й по всьому».

Мія заплющила очі.

— О Тріку…

— Суфія передала мене матері й сказала, щоб та віддала мене хвилям. Сказала, що хай Повелителька океанів мене прийме, бо мій народ ніколи цього не зробить, — гіркий сміх. — Мій народ.

Він усівся на п’єдестал під Материними ногами й втупив погляд у темряву.

Мія сіла поруч, не зводячи з нього очей.

— Твоя мати сказала священниці, щоб вона до прірви йшла, я правильно розумію?

— Так, — усміхнувся Трік. — Люту вдачу вона мала, моя мати. Мій дід погодився з тим, що вона мусить мене втопити, тож вона відвезла мене подалі від Краю. Подалі від нього. Заради мене вона відмовилась від своїх родових прав. Відмовилась від усього. Вона від крововіспи померла, коли мені десять було. На смертному одрі оце мені віддала, — хлопець здійняв трьох срібних зміїв, що охоплювали його палець. — І розповіла, як я мушу довести, що чогось вартий, як вона в тому впевнена.

Трік нахилився вперед і сперся ліктями на коліна.

— Коли двеймерські воїни дорослішають, вони мають витримати певний ритуал. А наприкінці наші обличчя вкривають татуюваннями, щоб усі, кого ми зустрінемо, знали: ми витримали випробування. Для воїнів клану Трьох Зміїв випробування найжорсткіше. Кидай виклик відкритому морю та здолай одного з найбільших морських зміїв. Штормового, шаблевика чи білого. Відколи мати мені про це розповіла, я тільки про те й мріяв. Ми жили на схід від Краю. У порту, що звався Утіха. Коли мати померла, підстаркуватий морський вовк навчив мене човни робити. Вітрилами керувати. Гарпунами користуватись. Для свого човна я власними руками залізні дерева рубав. Рік пішов на те, щоб його зробити. І коли мені виповнилося чотирнадцять, я полишив Утіху та пустився у відкрите море. Бач, у чім річ — штормові змії великі, але тупі. Шаблевики розумніші, але й менші. Зате білий змій… — цар глибин. Великий, жорстокий, кмітливий. Тож я плив на північ, до холодних вод, де тюлені приводять своїх тюленят. Усе, про що я мріяв, — припливти на Край-острів зі скелетом 18-футового морського змія. Стати перед дідом і почути, як він каже, що помилявся. Я молився Повелительці океанів, щоб вона послала мені звіра, вартого справжнього чоловіка. І вона мені відповіла.

Трік видихнув крізь стиснуті зуби, очі в нього горіли.

— Матір Ночі, Міє, він був, бляха, велетенським. Ти б його бачила. Коли він у мене врізався, то ледь човна навпіл не розвалив. Але гарпун я глибоко загнав, і човник міцно тримався. Він мене кілька разів протаранити пробував, але, як гарпунів скуштував, зрозумів, що краще триматися подалі. Нас кидало хвилями, я не їв, не спав. Боровся. П’ять повних оборотів, ніс до носа, руки кров’ю стікають. Уявляв дідове обличчя, коли я таке чудовисько до Край-бухти затягну. Змій втомився. Пірнути глибше не міг, рухався все повільніше й повільніше. А тоді я підгріб ближче й витягнув свій найгостріший, найкращий. Той гарпун, що залишив наостанок.

Трік глянув на Мію крізь завісу скрученого в косиці волосся.

— Ти колись дивилась морському змію у вічі?

Дівчина похитала головою. Вона не насмілювалась ані слова промовити. Не хотіла перервати цю квапливу промову. І коли Трік знов заговорив, здавалося, що навіть статуя Матінки до нього дослухалася.

— Очі в них чорні. Порожні, як у мертвяка. Ти дивишся в ті чорні очі й усе, що бачиш, — самого себе. І я його побачив. Себе. Отого нажаханого малого байстрюка зі списиком-штрикавкою й батьковими очима. І я його гарпуном прохромив. Отого хлопчака. Просто в саме серце. Убив його на смерть і тварюку разом з ним. І вирішив, що тепер я — справжній чоловік. Поплив до Край-бухти з почепленою до планшира головою того змія. Зуби в нього були — що мої кулаки. Навколо мене, мабуть, людей зо сотню зібралося, коли я ті зуби в нього з ясен видирав. Повісив собі ті зуби на шию й пішов до дідової оселі. Вони всі дивувалися, хто ж я такий. Якийсь худющий напівкровка. Надто блідий, надто дрібний, щоб бути одним з них, але звичаї їхні знає. То я ввійшов до дідового дому, опустився навколішки перед його троном та сказав йому, що я за один. Що я син його доньки. Показав зуби, що навкруг шиї мав, перстень на пальці. Указав на голову, що на пляжі лишилася, і попросив, щоб він нарік мене чоловіком.

Трік стиснув кулаки. З-під шкіри в нього випнулися жили, кожен м’яз напружився. Мія помітила, що він тремтить. Від горя чи від гніву — того вона не знала.

Вона поклала долоню на його руку. І промовила якомога м’якше.

— Ти не мусиш мені це розповідати, Тріку…

Вона аж перечепилася через це ім’я, замислюючись, чи це його не образить. Не знала, що ще зробити чи сказати. Почувалася такою безпорадною. Дурнуватою. І то після всіх Аалеїних уроків. Після всього, чого вона навчилася.

Безсила.

Трік хитнув головою. Голос його захрип він гніву.

— Він засмі…

На якусь мить хлопця підвів голос. Він засичав. Відкашлявся.

— Він засміявся, Міє. Назвав мене байстрюком. Курвиним сином. Коффі. Сказав, що, коли дочка йому не підкорилася, вона перестала бути його дочкою. Сказав, що я йому не внук. «Але ти — чоловік, малий коффі, — сказав він. — То ходи сюди, прийми своє чорнило, щоб інші взнали, хто ти є». Його люди повалили мене на землю, він зірвав змієві зуби в мене із шиї. Бив мене по обличчю намистом, а я кричав. Залив чорнило в рани й гамселив мене, поки я не зомлів.

Мія відчувала, як обличчям її точилися сльози. У грудях у неї боліло, нігті увіп’ялися в долоні. Вона охопила хлопця руками, стиснула щосили й сховала обличчя в його волоссі.

— Тріку, мені так прикро.

Він відсахнувся, незважаючи на її порух. Це було так, наче рана щойно відкрилася й звідти потоком ринула отрута. Скільки років він тримав усе це в собі?

— Вони прив’язали мене до щогли перед дідовим будинком, — сказав він. — Діти приходили, щоб кинути в мене каменем. Жінки на мене плювали. Чоловіки мене проклинали. Рани запалилися. Очі мені запливли, і я нічого не бачив, — він похитав головою. — Оце було найгірше. Чекати отак у темряві на ще один камінь. На ще один ляпас. На ще один плювок. Байстрюк. Курвин син. Коффі.

— Доньки Божі, — видихнула Мія. — Це тому ти не міг надіти пов’язку, коли ми до гори ввійшли.

Трік кивнув. Прикусив губу.

— Я молився до Повелительки океанів, аби вона мене звільнила. Покарала тих, хто мене катував. І діда — першим. І на третю безніч, коли здійнялись вітри і смерть уже була так близько, що я відчував її холод, я почув, як хтось шепоче мені у вухо. Жінка. Крижані слова.

— «Повелителька океанів тобі, хлопче, не допоможе».

— «Я не заслужив на таку смерть», — сказав я. І почув, як вона засміялася.

— «Смерті не йдеться про заслуги. Вона всіх нас забере. І нечестивців, і праведників».

— «Тоді я молитимусь, щоб бару вона забрала повільно, — плюнув я. — Молитимусь, щоб він кричав, коли помиратиме».

— «І що ти віддаси, щоб це справдилось?».

— «Усе, — сказав я. — Усе».

— Вона перерізала мої пута. Її звали Адіїра. Це вона стала моєю шахідою. Вилікувала заражені рани й показала мені шлях. Сказала, що Матір Ночі обрала мене. Зробила мене своєю зброєю. Своїм земним знаряддям. І одного обороту я побачу, як він помирає. Мій дід, — Трік стиснув щелепи й прошипів крізь зуби. — Помирає з криками.

— І я в такому присягнулася, — промовила Мія. — Рем. Дуомо. Скаева.

— І це одна з причин, чому ти мені подобаєшся, Бліда Донько, — усміхнувся Трік. — Ми з тобою однакові — ти і я.

Хлопець торкнувся обличчя. Чорнильних кривульок, що оповідали історію його страждань.

— Щообороту я прокидався і бачив у дзеркалі оце. Згадую про те, що він зробив. Навіть коли Адіїра доводила мене до краю, я дивився в дзеркало й згадував, як він сміється. Я не пам’ятаю, яким я був раніше. Ці чорнила… це те, хто я, — він глипнув на Мію. На її віднині бездоганну шкіру та повні губи. — Маріелла забере їх. Адіїра мене попередила. Бо вони роблять мене впізнаваним. Але ким я стану, коли вони зникнуть? Вони ж з мене мене зробили.

— Срань це все, — сказала Мія.

Трік шоковано змигнув.

— Що?

— Оце робить тебе тобою, — вона вдарила його по м’язах, що серце прикривали. — Оце, — ляснула по маківці. — Оце, — дівчина схопила його за руки, опустилася перед хлопцем навколішки й зазирнула у вічі. — Рабські тавра. Татуювання. Шрами. Те, який вигляд ти маєш, не змінює того, хто ти всередині. Вони можуть дати тобі нове обличчя, але не зможуть дати нове серце. Не важить, що вони спробують у тебе забрати, вони не зможуть того зробити, якщо ти сам їм цього не дозволиш. Оце і є справжня сила, Тріку. Справжня влада.

Вона так сильно стиснула його руки, що в неї пальці заболіли.

— Бережи її, чуєш мене? Мрію про те, як ти стоїш на могилі того йобаного покидька. Плюєш на землю, що його прийняла. Ти це отримаєш, Тріку. Одного обороту ти помстишся. Я обіцяю. Матінко допоможи, я клянуся.

Хлопець уважно дивився на руки, що тримали його долоні.

— Ми темним шляхом рушили, Міє.

— Ну тоді підемо ним разом. Я прикриватиму твою спину. Ти прикриватимеш мою. І якщо я впаду до того, як дістанусь кінця, ти вб’єш за мене Скаеву. Змусиш його волати. І я клянуся, що те саме зроблю для тебе.

Хлопець подивився на неї. О, ці бездонні горіхові очі. Ці кривульки ненависті на шкірі. Серце в неї калатало. Очі палали, долоні пітніли.

— Це боляче? — спитав він.

— Всяке може бути.

— А від чого залежить?

— Чи хочеш ти, щоб я тобі збрехала, а чи ні.

Трік розсміявся, розвіюючи чорні чари, що змушували все в приміщенні завмерти. Та Міїна усмішка померла, коли вона зазирнула йому у вічі. Коли присунулась ближче. Але не досить близько.

— А після цього, — почула вона свої слова. — Якщо тобі не захочеться лишатися на самоті…

— Хіба це мудро?

— Після дев’ятих дзвонів? Либонь, ні.

Він нахилився до неї. Високий, сильний і, о, який же гарний. Косиці торкнулися її обличчя, коли він уже опинився близько-близько.

— Тоді, либонь, не варто.

Її губи торкнулися його вуст, коли вона шепнула:

— Либонь, ні.

Отак вони завмерли ще на мить, шлунок у Мії підстрибнув, шкіру поколювало там, де його пальці ніжно торкалися її рук. Вона напевно знала, чого він хоче. І хотіла того ж. Та їх усе ще розділяла думка про покручені руки ткалі. Тож цю мить вони придушили. Він підвівся. Пильно подивився в пітьму й глибоко вдихнув.

— Спасибі тобі, Бліда Донько, — усміхнувся він.

— Рада прислужитися, доне Тріку.

Вона спостерігала за тим, як він іде, і його відсутність сповнювала її болем. Коли він пішов, вона сиділа отак у темряві в ногах у богині, а тінь її взялася шепотіти:

— …думаю, тобі на користь пішло б, якби ти після хлопця ткалю навідала…

— А це навіщо?

— …здається, у тебе мозок та яєчники місцями помінялися…

— Ой, та припини. Зараз від сміху лусну.

Дівчина повернулася до своєї кімнати, занурилася в нотатки й формули, знову гублячись у загадці. Однією рукою вона ліниво креслила в повітрі кола, змушуючи тіні в кімнаті ворушитися, а Пан Добрик ганявся за ними, наче справжній кіт за мишкою.

Коли пролунали дзвони до вечері, вона не стала кидати загадку, та думки її полинули до Тріка. Думала про те, як йому там, у повній масок кімнаті ткалі, ведеться. Аколіти ставали все емоційнішими — вона це відчувала. Що серйознішою ставала конкуренція, те саме відбувалось і з почуттями. Їй здавалося, що навколишній світ стає гучнішим, що геть усе важить більше й більше. Вона поняття зеленого не мала, що принесе наступний оборот. Вона його не кохала. Кохання — це дурня. Глупство. У цих стінах, у її світі для нього нема місця, це вона знала.

Та якась її частинка сподівалася, що цього вечора вона не лишиться сама…

Отак, у темряві, вона годинами чекала. Усередині неї пурхали метелики. Вона міркувала, чи все з ним гаразд. Який вигляд він матиме, коли з його обличчя приберуть оті кривулі ненависті. Ким він зрештою виявиться.

Чекала на стук у двері. Годину за годиною.

— …ти в цьому певна?..

— Певна.

— …я все думаю, чи…

— Я знаю, що я роблю.

Та сон прийшов раніше за хлопця.

Мія прокинулась посеред безнічної темряви, намагаючись розліпити очі після позбавленого снів забуття. Як довго вона дрімала? Це ж яка має бути годи…

І от знову. Тихий звук, що пробудив її метеликів.

Тук-тук.

Вона підхопилася з ліжка, загортаючись на ходу в шовковий халат. Серце гупало об ребра. Холодний камінь під босими ногами. Вона підійшла до дверей, непевними руками повернула ключ та привідкрила шпаринку. І побачила його — силует у пітьмі, просолені косиці оправляють приховані лінії обличчя.

Губи пересохли, і вона ступила вбік, не кажучи ні слова. Стоячи на порозі, він роззирнувся коридором. Якщо його спіймають за межами власної кімнати після дев’ятих дзвонів — його чекатимуть ткалині тортури. Та хлопець знав, що станеться, якщо він увійде. Вони обоє це знали. Вона дивилася на нього з-під вій, і здавалось, що ця мить триває нескінченно. І зрештою тихо, наче її зітхання, він увійшов.

Дівчина торкнулася аркімічної лампи в себе на столі, чекаючи, поки тепло її руки запалить світло. Замерехтів спалах, за склом розгорілося тепле сепійне світло. Вона відчула, що хлопець стоїть у неї за спиною. Відчула його тінь. Його страх від того, що він тут. Його спрагу. І, зачаївши дихання, вона повернулася й подивилася йому в лице.

Справжній красень — як вона й здогадувалася. Чорнило зникло, розгладилися шрами від змієвих зубів — сама бездоганно гладка засмагла шкіра. Краще окреслені лінії щік, западини під очима зникли. Врода, заради якої дівчина відправить армію в похід, уб’є бога чи демона. Принаймні оця дівчина.

— Ткаля знає своє ремесло, — промовила Мія.

Трік дивився собі під ноги, уникаючи її погляду. Вона зніяковіло всміхнулась до нього.

— Як воно велося?

— Не так і кепсько, — знизав він плечима. — Ну тобто боліло, наче залізо й полум’я, але потім — не так уже й кепсько.

— Тобі їх бракує? Шрамів?

— Вона дозволила мені їх зберегти.

Хлопець вказав на невеличкий скляний фіал, що на шкіряному шнурочку висів у нього на шиї. Мія помітила, що фіал наповнювала темна й лискуча рідина.

— Це ж?..

Він кивнув:

— Усе, що від дідової роботи лишилося.

Мія ступила вперед, щоб торкнутися його, провела пальцем від коміра до шкіри під ним. Побачила, як на його горлі пришвидшився пульс. Відвернулася, щоби приховати усмішку.

— Вип’єш щось?

Він мовчки кивнув. Вона відволіклась на глиняні чашки, на пляшку, яку підхопила під час перших вилазок у пошуку Мишоловових дрібничок. У шахідовому змаганні за віскі балів не нараховували, але Меркуріо вчив, що хороший трунок завжди треба забирати із собою, якщо вже на нього натрапила.

Вона налила дві порції й простягнула Трікові чашку. Вони покелишкувались, і Трік одним махом вихилив свій напій. Мія налила іще, і собі так само.

— Присядеш?

Хлопець подивився навкруги, зупинив погляд на ослінчику, що стояв під її туалетним столиком.

— Тут тільки один стілець.

Мія відвернулася й повільно скинула халатик з плечей. Дозволила одежині із шелестом упасти на підлогу, а сама повільно наблизилася до ліжка, насолоджуюся відчуттям його погляду на своєму тілі. Вона лишила пляшку на нічному столику, прилягла поміж подушок, витягнула ноги й завмерла з віскі у руці. Вичікувала.

Він підійшов до ліжка, ступаючи по каменю без жодного звуку. Наче вовк рухався: голова опущена, втягує носом її запах. Мія знала, що він здатен розчути запах її бажання. Серце калатало в грудях. Рот сухий, як пустеля за цими стінами. Вона відсьорбнула ще золотого вина, насолоджуючись димкувато-пекучим відчуттям у горлі. Трік усівся на край матраца — він не ладен був відвести від неї очей. Між ними потріскувала напруженість, змушуючи її підсміхнутися. Дівчина відчувала, як він поколює пучки пальців. Пульсує під шкірою. Потяг. Її до нього. Його до неї. І лиш він мав значення.

Хлопець скривився й знову спорожнив чашку. Вона дивилася, як світло грає на його губах, коли він ковтає, на глибокі западини на хлопцевому горлі, на бездоганну лінію щелепи.

— Ще?

Він кивнув. Знов ані пари з вуст. Вона повільно підтягнулася, відчула, як лямка нічної сорочки сповзає з плеча. Сіла, схрестивши ноги, шовк зібгався між її стегон. З темним захватом спостерігала, як його погляд оббіг усе її тіло й спустився до тіні між ногами. Стала накарачки й крадькома підповзла по хутряних укривалах, не відводячи від нього очей. Потягнулася до чашки в його руці, обвела пальцями обідок, ковзнула до його зап’ястка. Далі, вгору, гладкими вигинами передпліччя, спостерігаючи за тим, як шкіра його вкривається сиротами, та дослухаючись, як у нього подих перехоплює. Їхні обличчя тільки якісь дюйми розділяли.

Вона не знала, хто зробив перший рух. Вона чи він. Знала тільки те, як стрімко вони зблизились: очі в неї заплющені, губи шукають його вуста, наче завжди знали до них шлях. Тепла шкіра й ще тепліші губи. Сильні руки й міцні м’язи. Його пальці заплутались у її волоссі. Її нігті занурилися в його шкіру. Його рот притиснувся до її губ, його язик смакував віскі. Вона стягнула з нього сорочку, незграбно намацала пряжку на поясі. Він зіжмакав її нічну сорочку та зірвав її з тіла, наче дівчині вона вже ніколи не знадобиться.

Вона штовхнула його, він упав горілиць. Вона стала над ним навколішки, розсунувши стегна над його обличчям. Хотіла відчути його на смак так само, як він відчував її. Його вуста лишали на внутрішньому боці її стегон пекучий слід, руки рухалися оголеною шкірою, кидаючи її у трем. Вона різко видихнула, намагаючись стягнути його бриджі до колін, відчула, як його пальці розсувають її складки саме тієї миті, коли вона взяла його до рота. І зі стогоном, що повнився його довжиною, вона відчула швидкі дотики його язика, вознесла шепітливі молитви, загубилася в тінях над головою. Його пальці, — о Доньки Божі, — цей гладкий, пекучий жар у неї на язиці. Його вуста, що притискалися до її набубнявілого пуп’янка, його зітхання, коли вона рухала рукою, проводила язиком довкола головки, униз, до самого кореня. Їй треба було більшого. Їй потрібно було все.

Вона підвелася на руках, розвернулася, знову штовхнула його назад, коли він потягнувся до неї, й очі його яскраво світилися хіттю. Вона прилаштувалася зверху, взяла його в руку, майже сп’яніла від цієї жадоби. Стиснула його так міцно, що він застогнав, і притиснула до себе. Він потягнувся вперед, торкнувся вустами її грудей, схопив її стегна долонями і зсунув її нижче. Та ще на одну нескінченну мить вона завмерла над ним, опираючись. Пильно дивлячись йому у вічі. І від падіння її відділяв один дюйм і ціла вічність.

Та, нарешті, повільно, дуже повільно вона ковзнула нижче, нижче, зазираючи йому у вічі. Біль і блаженство переплелись неподільно, дихання завмерло в легенях, їй не сила було втягнути повітря. Богине, який же він твердий. Голова її відкинулась, вії затріпотіли. Він міцно ухопився за довгі пасма волосся, поки вуста його рухались від однієї груді до іншої, поки вона погойдувала стегнами, вигнувши спину, зануривши нігті в його плечі. Вони рухались як одне. Зуби його торкалися її горла. Шепіт. Мольба.

Його рука ковзнула між їхніми тілами вниз до її міжніжжя. Він обережно перебирав пучками пальців, окреслював ними кола, і внутрішній жар ставав усе гарячішим, яскравішим, лютішим, поки не лишилось саме полум’я, що сліпило очі, змушувало напружитись кожен м’яз, і вона сховала мовчазний крик у його волоссі. Він палав і рухався всередині неї, очі його ставали все більшими, і все його тіло тремтіло, коли вона розгойдувалася над ним уперед і назад. Вона зазирнула йому у вічі, знаючи, що він усе ще на межі й молить дозволити йому зірватись. І за якусь секунду до того, як він кінчив, вона відштовхнулася від нього й завершила усе рукою, рвучко видихнувши, коли він вибухнув на її живіт та груди, шепочучи її ім’я.

Знесилені, задихані, вони впали на ліжко одним спітнілим цілим.

У тремтливій темряві царювала тиша. Тіні все ще розгойдувалися й ворушилися. Книги попадали зі своїх полиць, розкинули сторінки, наче орел — крила, й отак розгорнутими валялися на підлозі. Дверцята шафи розчахнулися, ослінчик перевернувся, у кімнаті панував хаос. Та Трік обійняв її, поцілував у чоло, і на одну коротеньку мить Мія дозволила собі розслабитись. Заплющила очі й забулася. З усмішкою прислухалася до стукоту серця в його грудях, відчувала, як розчиняється тепле сяйво.

Отак вона лежала цілу вічність. Притулилася до нього близько-близько, щока спочивала в нього на грудях. Її волосся вкрило його ковдрою, шовковисто-чорне, наче навколишні тіні. І тепер, у тій уже вспокоєній пітьмі, вона прошепотіла:

— Жиголо я тому точно переплатила.

Вона зачекала на відповідь. Миті розтягнулися у хвилини. Здійняла нарешті голову й зрозуміла, що для цього світу він помер, крізь розтулені вуста линуло тихе дихання.

Мія усміхнулася, похитала головою. Підтягнулася вище, поцілувала його — повільно, ніжно. Охопила хлопця руками, із задоволеним зітханням заплющила очі й нарешті поринула в сон.

І коли вона заснула, тіні знову заворушилися.

Спочатку повільно.

Брижились.

Скручувались.

Сплелися нарешті в тонку стрічку й прилаштувалися в ногах ліжка.

Не-кіт дивився на дівчину не-очима. Терпляче чекав, як і завжди. На те, що прийдуть сни. На те, щоб пошматувати й розірвати кошмари, які переслідували її кожної безночі, відколи він почув її заклик. Відтоді кожної безночі він чатував поруч, коли вона спала. І з кожним ковтком ставав усе сильнішим і сильнішим.

Те, що дістало ім’я Пан Добрик, чекало. Вічність учить терпіти. Мовчазний, як та могила. Уже скоро. Щомиті вона може запхенькати. Покликати його шепотом. Що їй сьогодні насниться? Ті, хто прийшов по неї, щоб утопити? Її батько — хвицяючи ногами, багровіючи лицем, оте «гхи-гхи-гхи»? Філософський Камінь і ті жахіття, що вона там побачила, чотирнадцятирічна і загублена в темряві?

Це не важить.

Смак вони мають однаковий.

Тепер жахіття можуть прийти кожної миті.

Кожної.

Миті.

Тепер.

Та вперше за весь час страхіття так і не з’явилися.

Дівчина не боялася.

І там, у порожній темряві, не-кіт схилив голову набік.

Примружив не-очі.

Його це не потішило.

Мія розплющила очі. Сіла в ліжку. Усміхнулася, коли зрозуміла, що Трік усе ще поруч — оголений і прекрасний в аркімічному сяйві, волосся розметалося по подушці.

І от знову. Звук, що її розбудив.

Тук-тук.

Трік перевернувся й насупився уві сні. Мія торкнулася його щоки, і він розплющив очі, зрозумів, де він, і з тихим сичанням стрімко сів.

— Чорна Матінко, я що, заснув?

— Ш-ш-ш. Хтось під дверима стоїть.

Мія сповзла з ліжка. Пошукала в навколишньому безладі халат, усміхнулася, відчувши погляд Тріка на тілі. Накинула на плечі чорний шовк і прослизнула до порогу якраз тоді, як знову пролунав стукіт.

— Корвере, — прошипів хтось.

— Еш? — Мія повернула ключ, зі скрипом прочинила двері й визирнула в коридор. Здивувалася, чому ж це Еш просто замок не зламала, як вона завше робить. Вона побачила, що дівчина чекає в пітьмі з широко розплющеними блакитними очима.

— Котра година?

— Майже вранішні дзвони, — дівчина протиснулася повз Мію до спальні, над головою в неї збиралися темні хмари. — Мені дехто з Рук щойно розповів. Блядська Джессаміна, слизька мала…

Безлад вона помітила, тільки коли всередині опинилася. Одяг та книжки, розкидані на підлозі. І оголеного двеймерця, що сидів у Міїному ліжку.

— А, — промовила Еш.

Трік привітально помахав.

Еш кинула на Мію трохи зніяковілий погляд:

— Даруй, Корвере.

Мія зачинила двері, щоб ніхто інший, хто повз проходитиме, Тріка в її ліжку не побачив. Якщо хтось розкаже превелебній матінці, що він виходив з кімнати після комендантської години…

— То ти збираєшся розказати, що там сталося?

Ешлін не сказала нічого. Вуста її розтулилися, вона намагалась витиснути із себе слова.

— Що таке? — перехопила Мія її погляд. — Що сталося?

— Міє…

— Ну бля, Еш, що таке?

Дівчина похитала головою.

Тихо зітхнула.

— Лотті померла.

СОТНЯ

Цього ранку в Залі Істин пахло інакше. З-під духу зів’ялих та свіжих квітів. Сухотрав’я та кислот. До звичного штину додався новий — з ноткою іржі.

Кров.

Мія проклала собі шлях крізь юрму Рук; Еш та Трік ішли одразу за нею. Прислужники намагалися її спинити, та вона лаялась, штовхалася, працювала ліктями, поки ізсередини нарешті не пролунало: «Хай пройдуть». Із широко розплющеними від гніву очима Мія опинилася у звичному зеленому світлі зали.

Карлотта важко осіла на робочий стіл, у похололій руці затиснуте перо. Стіл перед нею вкривав шар загустілої червені, що стікала вниз та зібралася калюжкою під ослоном. У повітрі ширяла пісня примарного хору, а ще — залізний штин крові.

Біля тіла стояли превелебна матінка та Павуковбивця й про щось стишено перемовлялися із Солісом. Звична усмішка матінки Друзілли зникла начисто, а Павуковбивця здавалася ще похмурішою, ніж зазвичай. Коли Мія увійшла, Соліс роздивлявся порожнє повітря над її правим плечем і обличчя мав зловісне, як підлога на бойні.

— Аколіти, до початку занять ще кілька годин, — сказала Павуковбивця. — Вас тут не має бути.

— Це ж наша подруга, — промовила Мія, вказуючи на Карлоттине тіло.

— Уже ні, — похитала головою Павуковбивця.

— Як вона померла? — спитав Трік.

— Вона не померла, — різко промовила Еш. — Її вбили.

— Перерізане горло, — відповіла Павуковбивця. — Дуже швидко. Майже безболісно.

— З-за спини?

Шахіда кивнула.

— Джессаміна, — прошипіла Мія. — Чи Діамо. А може, обидвоє.

— Йобані боягузи, — прошепотіла Еш.

Матінка Друзілла здійняла брову.

— Аколіти, вам щось про це відомо?

Мія глипнула на Ешлін та Тріка й повільно кивнула.

— Кілька оборотів тому, превелебна матінко, Карлотта та Джессаміна посварилися за вечерею. Лотті вже майже розкрутила Павуковбивцеву формулу, але Діамо знищив її записи. Лотті мало не зламала Джессаміні носа, і Джесс пообіцяла її вбити. Спитайте будь-кого. Ми всі це чули.

— Зрозуміло.

— Лотті казала, що збирається звернутися до шахіди Павуковбивці по дозвіл працювати допізна, щоб відновити втрачене. Джессаміна та Діамо знали, що вона тут буде.

— З твоїх слів ясно, що всі, хто був на тій вечері, знали, що вона тут буде.

— Але ж Джессаміна пообіцяла її вбити. Перед усіма.

— І що це, власне, доводить? — різко спитав Соліс. — Пригадую, що не так давно аколіт Трік погрожував за вечерею вбити іншого неофіта. І вже наступного обороту той неофіт виявився мертвим, — Соліс повернувся до Тріка. — Хочеш у чомусь зізнатися, аколіте?

— Шахіде, я не маю жодного стосунку до смерті Водозова. Присягаюся.

Велетень повернувся до Мії й форкнув:

— Марні погрози вбивцею людину не роблять.

— А вам байдуже до того, що вона померла, хіба ні? — спитала та.

— Навпаки, аколітко, нам це вкрай не байдуже, — сказала матінка Друзілла. — Саме тому ми ретельно це досліджуємо замість того, щоб хапатися за очевидні припущення. Джессаміна — людина холоднокровна, це правда. Та хіба ти вважаєш її настільки дурною, аби вбити дівчину, якій вона лиш кілька вечорів тому погрожувала перед повною кімнатою людей?

— Може, вона думала, що вам на це начхати? Не скажеш же, що ви тут усе догори дриґом перегорнули, шукаючи докази, коли Водозову горлянку перерізали. Відтоді понад половина з нас загинула, і ніхто за ними ані сльозинки не вронив.

Соліс спохмурнів, сліпі очі зблиснули.

— Я б тобі, дівчино, порадив за тоном стежити, коли зі старшими розмовляєш. Твоя неприязнь до Джессаміни відома всім. Те, як вона перемагає тебе в Залі Пісень, — достатня причина, аби нині поширювати про неї брехні. І якщо в конгрегації і є хтось, хто виграє від смерті Карлотти, то це ти.

Мія блимнула. У неї аж мову відібрало:

— Що?

— Ти сама сказала, що вона вже наблизилася до розгадки головоломки шахіди Павуковбивці. Якби Карлотта виготовила протиотруту, найвірніший для тебе шанс завершити навчання кращою в залі було б втрачено, хіба ні? Шанси перемогти в Залі Пісень у тебе приблизно такі самі, як у промінчика світла до безодні допірнути.

— Ах ти ж жалюгідний…

— Міє, — попередив Трік, кладучи долоню та її руку.

— …безсердечний…

— Корвере, — промурмотіла Еш.

— …йобаний…

— …міє…

— КОЗЕЛ! — заволала Мія. — Вона була моєю подругою! Ти, бля, за кого себе маєш?

Соліс гримнув кулаком по столу й проревів:

— Я шахід Багряної Церкви! Материн Клинок на цій землі, що вчинив в ім’я її тридцять шість освячених убивств! І клянуся, ти станеш тридцять сьомим, якщо ще раз насмілишся отак до мене заговорити!

Мія ступила вперед на один крок, гнів палав у її грудях. Вона краще за всіх знала, як це — заступити дорогу Солісу. А ще вона була необачна й безстрашна: Пан Добрик махом вихилив усю її засторогу. Трік та Еш схопили її за руки, намагаючись дівчину до тями повернути. Та спокій до кімнати принесли тільки слова превелебної матінки:

— Де ти була вчоробороту, аколітко?

Друзілла похилила голову, роздивляючись Карлоттине тіло.

— Приблизно о третіх дзвонах?

Мія облизнула губи. Примружилась. Стиснула зуби.

— У ліжку, ясна річ.

— Тож ніхто не може засвідчити, де ти була.

— Ні…

Превелебна матінка зосередила на ній холодний погляд блакитних очей.

— Цікаво.

— І чому ж?

— Я свого часу кілька горлянок розітнула, — Друзілла вказала на Карлоттине мертве тіло. — І з того, яка рана на вигляд, можу припустити, що вбивця був шульгою.

Кімнату заполонила тиша. Ешлін і Трік невпевнено перезирнулися, піт, що виступив на Міїній шкірі, почав вистигати. Матінка дивилася просто на неї.

— Джессаміна обоєрука, — промовила Мія. — Вона однаково добре обома руками володіє.

— А ти до якої руки схиляєшся, аколітко?

— До лівиці, матінко Друзілло.

Стара жінка вказала на стіл. Мія помітила, що бризки крові трохи розступилися, неначе перед Лотті лежало щось прямокутне й затулило шмат стола від крові, коли дівчині горло перерізали.

— Очевидно, що, коли Карлотту вбили, вона над чимось працювала. За формою це схоже на книгу. Можливо, нотатник. Ти ж нічого про це не знаєш, чи не так, аколітко?

— Свої записи про роботу над Павуковбивцевою протиотрутою Карлотта тут тримала. Усі про це знали.

Превелебна Матінка схлила голову набік.

— Цікаво.

Мія незмигно зустріла її погляд. Тишу порушив голос Павуковбивці.

— Аколіти, ми ще роботу маємо. Ви мусите поснідати. Побачимося з вами тут, в Істинах, коли настане час для занять.

Еш узяла Мію за руку й витягнула із зали. Тріо байдуже поснідало в Небесному Олтарі, Мія не зводила очей з Діамо. Величенький ітреєць дивився на неї холодним поглядом мерця, підначуючи зробити перший крок. Джессаміна не з’являлася.

Мія стиснула зуби. Їжа мала присмак пилу й смерті. Шепіт Еш до неї не долітав. Кров гупала у вухах. Трік наполягав на тому, щоб засвідчити, що він провів ніч у Міїному ліжку. Що вона не могла вбити Карлотту. Та Тріків сеанс із ткалею скінчився добряче по дев’ятих дзвонах: він мав дозвіл до своєї кімнати повернутися, точно не до Міїної йти. Тож урешті-решт вона впросила його зберігати мовчання. Не варто Трікові наражатися на тортури, поки вона не знає, як сильно в неї земля під ногами палає.

Під час занять у Залі Істин Мія не могла відвести очей з порожнього Карлоттиного місця. З блідої плями крові на залізному дереві, повністю вивести яку не змогла навіть Павуковбивцева аркімія. Вона уявляла собі останні миті життя дівчини. Як вона схилилася над своїм нотатником. Як стрімка рука смикнула її голову назад. Ті короткі жахливі секунди між тією миттю, коли вона відчула лезо в горлі, і тим, коли її поглинула чорнява.

Мія витріщалася на Джессаміну, яка прийшла до класу тільки за кілька секунд до початку занять. У голові дівчини лунала мовчазна клятва.

Ну, суко, тобі смерть…

— Мія Корвере.

Мія змигнула. Відірвала погляд від Джессаміни й побачила, що на краю зали стоїть матінка Друзілла, оточена півдесятком Рук.

— Так, матінко Друзілло?

— Ти негайно підеш з нами.

Двоє Рук у чорних рясах підняли дівчину під лікті, кожен тримав її зі свого боку. Дівчина заперечливо засичала, коли вони стягнули її зі стільця й далеко не лагідно провели крізь двері. Вона почула, як запротестував Трік, звуки сутички, гучні накази превелебної матінки. Викрутила шию й побачила, що старша жінка йде за ними в оточенні зловісних постатей у чорному. І погляд її був блакитною кригою.

— Матінко Друзілло, куди ви мене ведете?

— До моїх покоїв.

— Але чому?

— Розслідування.

— Чого?

— Убивства Карлотти Вальді.

Друзілла кинула Мії на коліна зібгане простирадло й схрестила руки на грудях:

— Поясни оце.

Покої матінки розмістилися на верхівці гори, до них вели сходи, що здавалися нескінченними. Кімнату мляво освітлювала скульптура з аркімічного скла, що висіла попід стелею. Головним предметом умеблювання в кімнаті було різьблене бюрко, завалене пергаменами, підлогу встеляло біле хутро, стіни теж були білими. Ліворуч і праворуч кімнату обіймали вщерть заповнені книжкові полиці, але стіну за бюрком вкривали сотні ніш. У тих альковчиках ховалися всілякі дивні штуки. Кинджал центуріона. Вишукана троянда із сухозлітного золота. Поплямований кров’ю екземпляр Заповідей Аа. Перстень із сапфіром.

І поміж тих трофеїв Мія побачила сотні й сотні срібних фіалів, запечатаних темним воском. Вони нагадували той, що Наєв носила на шиї під час подорожі Шерехпусткою. А посередині стіни розмістилися обсидіанові двері, позначені дивними мінливими гліфами.

Мія, що сиділа в різьбленому кріслі з високою спинкою, кліпнула на тканину, яку показувала матінка Друзілла.

— Що саме пояснити, превелебна матінко?

— Оце.

Друзілла підхопила шматину й ткнула її Мії під носа. Поміж волоконець тканини дівчина помітила крихітні ляпочки підсохлої червені.

— Схоже на кров.

— Це Карлоттина кров, аколітко. Промовець Марій це підтвердив.

Мія глянула на альбіноса, який захоплено роздивлявся матінчину колекцію. Як і завжди, він стояв босоніж, а крізь широкий комір шовкової одежі визирали гладкі бліді груди. І, як завжди, промовець мав нескінченно знуджений вигляд.

— Наслідок смертовбивства, — кивнув Марій, торкаючись пучками одного із численних срібних фіалів. — Нема в сьому сумніву.

— Не розумію, — проказала Мія. — Це Карлоттина кров. Який стосунок вона до мене має?

Друзілла обережно згорнула тканину й знову поклала її Мії на коліна.

— Це простирадло, яке вранці з твого ліжка зняли.

Мія нахмурилась. Думки помчали чвалом. Пульс пришвидшився.

— Але такого бути не може.

— Ти можеш пояснити, як Карлоттина кров потрапила до твого ліжка, аколітко?

Мія стуляла й розтуляла рота, погляд її бігав кімнатою. Вона втягнула повітря крізь зуби. Згадала, як Діамо сидів за сніданком самотою. Як Джессаміна заледве вчасно з’явилась на уроці Павуковбивці.

— Джессаміна, — різко вигукнула Мія. — Її за сніданком не було. Мабуть, це вона підклала.

— Цього ранку, аколітко, Джессаміна була тут, у моїх покоях, — зітхнула Друзілла. — І допитувалась я в неї саме про це.

— Превелебна матінко, я жодного стосунку до смерті Лотті не маю. Вона моєю подругою була!

— Нема тут друзів, аколітко. Вовк не жаліє ягня. Шторм не просить вибачення в тих, хто потонув. Усі ми вбивці як один, — Мія глипнула на стару жінку, що повторювала попередження володаря Кассія. — І хоча ми ясно визначили, що вбивство товаришів-аколітів є злочином, якщо ти зараз зізнаєшся, що маєш стосунок до смерті Карлотти, присуд кліру буде м’якшим.

— Я не буду зізнаватися в тому, чого не робила!

— Але ж докази про інше свідчать, — Друзілла присіла на край бюрка й нахилилася до Мії ближче. У розсіяному світлі зблиснув обсидіановий ключ. — Серед цьогорічних учнів ти єдина шульга. Твій зиск від усунення Карлотти від участі в змаганні Павукобивці є найбільшим. Ти не можеш довести, де саме була вчоробороту, а кров жертви знайшли у твоїй постелі — факт, який ти сама пояснити не здатна. Чи навідувала колись Карлотта твою кімнату?

— Ні, але…

— Можливо, під час суперечки із Джессаміною в Небесному Олтарі її було поранено? Чи могла її кров якимось чином потрапити на твій одяг?

Мія на мить задумалася, чи не збрехати, але вона знала, що Друзілла питатиме про це всіх, хто бачив ту сварку. І якщо її зараз спіймають на брехні…

— Ні, Лотті не поранилась, — Мія спохмурніла. — Але чому ви взагалі були в моїй кімнаті?

— Шукали Карлоттин записник, ясна річ.

— І ви правда думали, що його знайдете? Та я б ідіоткою мусила бути, якби тримала його у своїй кімнаті після того, як їй горло перерізала, хіба ні?

— Та якби тебе хотіли підставити, як ти наголошуєш, хіба не логічніше було б, якби вбивця залишив там записник, а не одненьку краплю крові?

— То якби ви знайшли її нотатки, це свідчило б про мою провину чи про невинуватість?

Друзілла насупилась і знову склала руки на грудях.

— Чи є хтось, хто зможе засвідчити твоє місцеперебування?

Мія увіп’ялася нігтями в долоні. Звісно, був хтось, хто міг би поручитися за неї. Та якщо Трік визнає, що він був у її кімнаті, він цим визнає, що порушив комендантську годину. І вони його через це покарають. Може, навіть сильніше за Цитя.

— …є хтось, хто зможе засвідчити її місцеперебування…

Шлунок Мії пірнув угору. На столі превелебної матінки матеріалізувався Пан Добрик і подивився на жінку, нахиливши голову. Друзілла перевела погляд на тіньове створіння, та вигляд вона мала неприховано скептичний. От тільки Мія знала, що Тріка Пан Добрик не любить. Жодної відданості до нього не відчуває. Та він за секунду продасть хлопця, якщо це означатиме, що Мія терпітиме отаке приниження на секунду менше.

— Невже? — промовила Друзілла. — Чи насмілюсь я спитати?

— …я не знаю. насмілитесь?..

— Пане Добрику, не треба, — попередила Мія.

— …і чому ж?..

— Бо я прошу цього не робити.

І отут Друзілла різко озирнулася, пильно дивлячись на Мію примруженими очима.

— Аколітко, я не маю потреби пояснювати, наскільки серйозний цей переступ. Якщо тебе визнають винною у смерті аколітки Карлотти, найменше, що тебе чекає, — це покара бичуванням. Можливо, йтиметься про смерть. Якщо хтось може підтвердити твоє алібі на вчоробороту…

Міїн погляд зосередився на не-коті. Він благав.

— …тобі варто довіряти мені більше…

— Будь ласка, не треба.

— …міє, що змінилося?..

— Годі! — різко промовила Друзілла. — Я тут господарка. Не до неї звертайся, а до мене. В ім’я Благословенної Велительки, наказую тобі.

Пан Добрик повернув голову й пильно подивився бездонним поглядом на Друзіллу.

— …але ж це очевидно…

— Пане Добрику, не треба.

Не-кіт смикнув хвостом. Обдивився стару жінку з голови до ніг.

— …це я…

Запала тиша, і Мія могла присягнутися, що почула, як Марій пирхнув. Не-кіт глипнув на неї і, здається, похитав головою, наче кажучи, що вона мусила більше йому довіряти.

— …я ніколи її не полишаю. я сторожу, коли вона спить. я напевно знаю, що саме вона робила минулого вечора…

— Ти мене за дурепу маєш, малий їздець?

— …у цих стінах є дурні, превелебна матінко, але ми з вами до них не належимо…

Пан Добрик кивнув на Мію:

— …вона того зробити не схотіла б і не змогла б…

Друзілла сердито загарчала, підхопилась з місця й сіла за бюрко. Марій прогулявся вздовж альковів, знову торкаючись одного фіала, іншого, і ледь помітно посміхався. Стара жінка склала пальці «хаткою».

— Аколітко Міє Корвере. Тобі заборонено полишати свою кімнату. Тобі приноситимуть їжу та все, що ти потребуватимеш для навчання. Тобі заборонені всі контакти, і стежити за цим буде Рука, що залишатиметься на сторожі біля твоїх дверей. Цього вечора клір збереться, щоб обговорити твою долю.

Обабіч Міїного крісла виринуло двійко Рук. Мія зрозуміла: у тому, щоб і далі гнівити матінку, сенсу нема, тож повільно підвелася, низько вклонилася й швидко вийшла з покоїв Друзілли. Руки прослідували за дівчиною до її спальні, провели досередини й замкнули двері. Швидкий позирк крізь замкову шпарину довів, що в коридорі зачаїлися фігури в каптурах.

Кімнату Мії перегорнули догори дриґом: шухляди повитягували, постіль зірвали з ліжка. Мія ляпнулася на голий матрац, підпалила сигарилу й подивилася у стелю.

— От срань.

В узголів’ї матеріалізувався Пан Добрик і подивився вниз — просто їй у вічі.

— …я волів би отримати вибачення в письмовій формі, хоча по-справжньому красна промова мене теж може задовольнити…

— Ага, — відкашлялась Мія. — Ти вже вибач за оте.

— …це якийсь новий різновид красномовства, з яким я ще не стикався…

— Прірва й кров, та напишу я тобі таке гарненьке на позолоченому пергамені й потім проспіваю його з вершини гори. Нам є зараз про що думати, хіба ні?

— …навіть якщо вони вирішать, що ти винна, тебе не вб’ють…

— І чому ти такий упевнений? Вони можуть з мене взірець зліпити.

— …у цьому було б небагато сенсу. убивця, настільки вправний, щоби втекти зі спальні після дев’ятих дзвонів, прокрастися до зали істин, перерізати дівчині горлянку від вуха до вуха, змити із себе всі сліди крові й прокрастися назад до ліжка, і щоб при цьому його не побачили…

Мія дихнула не-котові в обличчя димом.

— Її Карлотта звали, Пане Добрику.

— …хай там як, а вбивця продемонстрував неабияку вправність у точнісінько тому самому мистецтві, якого вони тут вчать…

— Ой, ага, може, вони навіть стрічечку мені до цицьок почеплять.

— …маю сумніви. але також я сумніваюся в тому, що викладачі в школі вкрай небезпечних убивць надто засмутяться, коли хтось з їхніх учнів і справді виявиться вкрай небезпечним убивцею…

Дівчина глибоко затягнулася й видихнула сіре прокляття.

— …джессаміна поміж аколітами — очевидний варіант. але необов’язково правильний…

— А хто ще тоді?

— …хто є третім за досягненнями в мистецтві отрут?..

— Цить, може? Але Озрік та Марцелл теж непогано на тому знаються.

— …і кожен з них має потрібні навички непомітного пересування…

Мія втягнула дим, думки стрімко зірвалися в біг. Із Джессаміною треба кінчати. Проте, якщо вона чи Діамо просто візьмуть і помруть, клір негайно її запідозрить. І в будь-якому разі зарано цим перейматися. Та й який сенс плани, що Джессаміни та Діамо стосуються, снувати, поки вона не знає, яким буде висновок про смерть Карлотти. Мішок з її проблемами стане набагато легшим, якщо клір її на горло стратить…

Замість того щоб вештатись без діла, Мія повернулася до роботи над Павуковбивцевою формулою. Влаштувалась, згорбившись на розореному ліжку, і швидко записувала думки до оправленого в шкіру нотатника. Минали похмурі години, Пан Добрик пропонував ту підмогу, до якої був придатен. Головоломка відволікла її від думок про клір, про ймовірність того, що всі її ретельно розбудовані плани за кілька годин можуть по воді піти. Що б Меркуріо сказав у ситуації, коли все навколо на шматки розвалюється?

«Зосередься на тому, що можеш змінити, — порадив би він. — А все інше якось саме влаштується».

Мія зітхнула.

Так чи інак.

За кілька годин стук у двері вирвав Мію з аркімічного танку, що буяв у неї в голові, і повернув до тьмавого світла. Вона встигла, не дуже це усвідомлюючи, викурити половину зі свого сигарилового запасу, і чашка, що стояла поруч із ліжком, попелом була по вінця повна. Горло в дівчини дерло, голова пливла. Вона розчавила останній недопалок та скривилась.

— Зуби й Паща, треба з цим зав’язувати.

— …тут є й небезпечніші речі, які ти собі до рота тягнеш…

Пан Добрик пильно витріщався на неї із затінку.

— …двеймерські хлопці, скажімо…

— О, браво. Ми довго над цим думали, правда ж?

— …більшу частину вчорообороту…

— Непогано час минув.

— …тут є й небезпечніші способи…

— Гаразд, гаразд, годі вже. Останнє, що мені треба перед стратою почути, — це те, як ти критикуєш мій підхід до вибору пенісів.

— …геть усі вони сміховинні. якщо треба знайти доказ недоброзичливості вашого творця — достатньо просто подивитися між ноги середньому хлопчику-підлітку…

Тук-тук-тук.

— Аколітко. Тебе прикликають до Зали Жалоби.

Мія підвелася з ліжка. У животі страху не було. Серцебиття упевнене. Вона поховала в одязі з десяток ножів, твердо наміряючись боротися, якщо їй і справді смерть загрожує. Задумалася, що ж чекатиме її там, під поглядом статуї.

По той бік дверей на неї чекали шестеро Рук, каптури приховували їхні очі. Поряд з ними стояв шахід Мишолов із шаблею з чорнокриці, почепленою до пояса. Знайомої срібної посмішки видно не було.

— Шахіде, — кивнула Мія.

— Ходімо з нами, аколітко.

Мію провели коридором до Зали Жалоби. Вона відчувала присутність Пана Добрика у своїй тіні, він пив її страх так швидко, як тільки міг. І все ж таки той страх почав просотуватись. Потом на долонях. Легкістю в шлунку. Вона не помре на колінах, наче якесь зарюмсане дитя. Але ж вона так тяжко працювала, зайшла так далеко. Перечепитися й впасти майже на фініші через щось отаке?

Темрява здіймалася навколо дівчини, тиснучи з усіх боків. Реагуючи на її дедалі сильніший гнів. На зростання її тривоги. Темрява була готова до її наказів, якщо вона того забажає. Якщо тільки їй вистачить волі потягнутися й схопитися за неї. Колись таке вже трапилось. Не так уже й давно. Їй було чотирнадцять. Кам’яні стіни. Крики повсюди. Кров на її руках.

Не дивись.

Клір зібрався під гранітним поглядом Нії. Були там й аколіти. На одну людину менше, ніж на останніх зборах. Трік подивився на неї — з мукою на лиці. Вона похитала головою й міцно стиснула губи. Мовчки попереджаючи його, щоб чинив так само.

Вітражне світло лилося на підлогу — криваво-червоне й примарно-біле, десь оддалік співав хор. Мію підвели до порожнього місця перед кліром. Обличчя шахіди мали похмурі, превелебна матінка — найтемніше.

— Аколітко Міє. Клір докладно обговорив смерть аколітки Карлотти. Нехай беззаперечні докази твоєї провини відсутні, не можна ігнорувати знайдені у твоїй кімнаті сліди крові та прихильність убивці до лівої руки. Ба більше, у тебе був неспростовний мотив. Після смерті аколітки Карлотти ти маєш найкращі шанси завершити навчання найкращою ученицею в залі Павуковбивці. Як не рахувати вже сказаного сьогодні вранці, чи хочеш ти щось промовити на свій захист?

Мія вдивлялася в обличчя шахідів. Сліпий погляд Соліса. Прекрасна маска Аалеї. Вони вже все вирішили. А благати — це просто не її шлях.

— Ні, превелебна матінко.

— Дуже добре. Враховуючи докази і не маючи свідчень на користь протилежного, твою провину доведено. Зважаючи на характер тутешнього навчання та майстерність, з якою було здійснено вбивство, страти ти уникнеш. Утім, усіх вас окремо попередили, що покладання краю життям товаришів-аколітів заборонено, тож ми маємо призначити покарання. Ти мусиш пройти через криваву покару. П’ятдесят батогів.

Зненацький наплив страху змусив Мію стиснути зуби, Пан Добрик здійнявся в її тіні. Зуби й Паща, п’ятдесят батогів. Цить лише половину від цього отримав, і його це мало не вбило. Вона глипнула на блакитноокого хлопця, що стояв у самому кінці півкола аколітів. Дівчина могла присягнутися, що він їй легенько кивнув. У голові забринів материн голос.

Ніколи не сахайся. Ніколи не страшися. І ніколи, нізащо не стирай з пам’яті.

Вона перехопила погляд Тріка й знову похитала головою. Не варто йому було тепер зізнаватися й самому покарання отримати. Як би вони про правила не розводилися, це ж школа убивць була — принаймні злочин, у якому Мія начебто завинила, викликає певну повагу. А кричуще порушення встановленої матінкою комендантської години, щоб трохи пообжиматися з переляку?

Та вони з нього шкуру здеруть. Буквально.

— Ба більше, — продовжувала Друзілла, — оскільки твоїм мотивом здійснити цей злочин було бажання здобути перевагу в Істинах, надалі тобі заборонено брати участь у змаганні Павуковбивці, і ти не зможеш претендувати на верхню позицію в списку зали.

Мія так заточилася, немов матінка її по животу вгатила. Стати найкращою ученицею в Істинах було її найкращим шансом на ініціацію, і всі про це знали. Без Павуковбивцевого змагання Мія ніколи не зможе стати Клинком. І що тоді з нею станеться? Її посилатимуть до Останньої Надії разом з Наєв? Чи вона сторожитиме кривавий басейн у якійсь дірі на кшталт Елая чи Чертога Мерця? Як вона помститься Скаеві та іншим, якщо тільки як служниця прославиться?

Мія обдивилася навколишні обличчя. Соліс посміхався. Джессаміна шкірилася так, наче для неї всі Великі Десятини водночас настали. Діамо мало не стікав слиною від радісної нетерплячки. Матінка Друзілла кивнула Рукам, що Мію оточували, і вони схопили її за руку. Усе, що могла зробити, — намагатись триматися. Коли вона стиснула зуби й дозволила підвести себе до залізних кілець біля постаменту статуї, чорнява навколо затріпотіла. У затінку Мія помітила Маріеллу та Марія. Обличчя промовця було незворушним, а от на скривавлених губах ткалі проступила посмішка.

Вона розім’яла пальці.

Руки схопилися за її сорочку, і Мія напружилась, коли вони вже наготувалися оголити їй спину. Вона подивилася на богиню, що височіла над нею, у ті порожні очі, що супроводжуватимуть її, хоч би куди вона йшла.

Дай мені сили…

— Спиніться.

Мія зітхнула. Полегша й гнів змішалися разом.

От чортів дурень…

Мія озирнулася. Усі погляди були прикуті до Тріка. Хлопець ступив уперед і дивився на шахідів.

— Матінко Друзілло, зупиніть це.

— Повернися до свого місця, аколіте. Присуд зроблено. Покарання має відбутися.

— Тріку, не треба, — просичала Мія.

— Присуд неправильний. Мія не могла вбити Карлотту.

— Мене не цікавить твоя оцінка її вдачі, аколіте.

— Та я не про її бісову вдачу кажу, — різко промовив Трік. — Мія не змогла б вчоробороту вбити Карлотту так, щоб я про це не знав.

— І чому ж це?

— Тріку, спинись!

Трік не звернув уваги на Міїне прохання й подивився на ткалю. Губи в нього пересохли. І попри те, що він знав, яке покарання на нього чекає, він усе одно заговорив:

— Бо я був у неї в кімнаті з нею разом.

Клір перезирнувся — як не рахувати Соліса, який похмуро витріщався на стелю. Друзілла глянула на Маріеллу з братом, знову перевела погляд на Тріка.

— То ти визнаєш, що був поза своєю кімнатою після дев’ятих дзвонів?

— Мене всю безніч там не було. Еш може підтвердити. Вона бачила мене в Міїному ліжку цього ранку.

Друзілла повернулася до Ешлін:

— Чи це правда, аколітко?

Еш прикусила губу. Кивнула неохоче:

— Так, превелебна матінко.

— Тож Мія Лотті вбити не могла, — продовжував Трік. — Попри всі ваші «докази». Ви не можете викинути її з Павуковбивцевого змагання. Ми з нею весь час в одному ліжку провели.

— І чому ти не поінформував нас про це раніше?

— Бо я попросила його цього не робити, — сказала Мія.

— Ви не можете викинути Мію з випробування Павуковбивці, — наполягав Трік. — Стати Клинком — це для неї все. Вона цього не робила.

Друзілла подивилася на Мію. Клір подивився на матінку.

Дівчина зачаїла дихання, хвилини минали, наче ті роки. Примарний хор співав свій гімн посеред темряви, пульс калатав у Міїних венах. Клір стишено перемовлявся, і все, що Мія колись робила, за що стікала кров’ю, завмерло цієї миті на терезах. Їй кортіло поцілувати Тріка. Кортіло добряче йому зацідити. Він їй суперником був. Першим, останнім, довічним. Вона його не кохала. Він її не кохав. У пітьми для такого місця нема, і вони обоє це знали. Чому він ризикнув усім цим заради неї? Бо вона для нього ніколи б цього не зробила.

Нарешті матінка Друзілла заговорила, сповільняючи мерехтіння Міїних думок.

— Дуже добре, — промовила стара жінка. — У світлі цих нових доказів можна дійти висновку, що провина аколітки Мії не є беззаперечною, тож її покарання може виявитися необґрунтованим. І нехай це сталося дещо запізно, клір мусить привітати чесність аколіта Тріка. Дуже схвальна хоробрість, враховуючи ціну, яку треба за неї заплатити.

Друзілла повернулася до Рук, що стояли навколо неї.

— Зв’яжіть його.

Одягнені в ряси постаті оточили Тріка й потягнули його до постаменту. І весь цей час Друзілла вела далі:

— Попри всю чесність, дуже прикро, аколіте Тріку, що покарання, яке прикликав на себе аколіт Цить, не було доста переконливим, аби відрадити неофітів від порушення комендантської години. Можливо, твоє власне запобіжить подальшому непослуху.

Вона повернулася до Маріелли.

— Сто батогів.

Шеренгою аколітів пробіг шепіток, Трік пополотнів. Навіть якщо Марій не дозволить йому стекти кров’ю, навіть якщо Маріелла стане на заваді смерті, біль від ста батогів запевно його вб’є. Після всього, крізь що він пройшов, після всіх страждань Тріку судилося померти тут, у череві темної гори, божевільно волаючи і благаючи про смерть.

Заради неї він ризикнув усім. І, правду кажучи, він знав, чого це вартуватиме.

І знав, що вона для нього цього ніколи б не зробила.

— Превелебна матінко, — промовила Мія. — Зачекайте.

Дівчини торкнувся холодний блакитний погляд.

— Аколітко?

Вона глибоко вдихнула. Тінь ворухнулася в неї під ногами.

Чи вона?..

— Це я попросила Тріка прийти до мене в кімнату. Принаймні наполовину — це моя провина, — Мія зібрала всю рішучість. — І половину покарання теж мушу витерпіти я.

У залі було тихо, наче в гробівці. Превелебна матінка провела поглядом вздовж зібрання шахідів, мовчки питаючись у кожного по черзі. Мишолов знизав плечима. Соліс похитав головою, наче був готовий побитися об заклад, що спостерігати за тим, як з Тріка шкуру спускають, завдасть Мії більше страждань, ніж власне покарання. Та Аалея кивнула, і Павуковбивця теж погодилась, хоча й неохоче — вона не зводила з Мії темних очей. Друзілла приклала пальця до вуст і замислено нахмурилась.

— Зв’яжіть обох, — зрештою оголосила вона.

Руки підвели Тріка до статуї й замкнули кайданки навколо його зап’ястків. Увесь цей час Мія дивилася на Тріка, хитаючи головою. Хлопець подивився у відповідь, обличчя витягнулося, в ньому — ні кровинки.

— Ну ти, бля, дурне, — шепнули вони водночас.

Мія відчула, як з неї зірвали сорочку. Вона притиснулася до каменя, проти її тіла його поверхня здавалась прохолодною, оголена шкіра взялася сиротами. Вона озирнулася через плече й побачила позаду Марія з Маріеллою. Апетит Пана Добрика вже не ладен був її страх подужати. Пульс пришвидшився.

А для Тріка це як мине?

Схоже, у хлопця не виходило відновити дихання, він рвучко втягував повні легені повітря крізь стиснуті зуби. Широко розплющені очі не відривалися від каменя, до якого його прикували. Мія простягнула руку в кайданах і дотягнулася пучками до його пальців, міцно стиснула.

— Тримайся за мене, — шепнула вона.

Трік змигнув піт з очей. Кивнув. А тоді Руки підступилися ближче і зав’язали їм очі, затуляючи все світло.

Мія відчула, як Трікова рука міцно стиснулась, майже розчавлюючи її пальці. Вона достоту знала, де він зараз. Йому чотирнадцять. Його прив’язали до стовпа навпроти дідового будинку. Він чекає у темряві на наступний камінь. На наступний ляпас. На наступний плювок.

Байстрюк. Курвин син. Коффі.

— Пане Добрику, — прошепотіла вона.

— …ні, міє…

— Допоможи йому.

— …якщо я йому допомагатиму, хто тобі допоможе?..

Вона відчула, як Руки перевірили кайданки в неї на зап’ястках. Почула кроки, коли вони відійшли подалі. Трік так міцно стискав її пальці, що їй боляче було.

— Ти мені казав, що, щоб володарювати над зовнішньою темрявою, спочатку я мушу подивитися в обличчя внутрішній.

— …не тут. і не отак…

— Якщо не тут, то де?

Вона відчула, як тінь її здригнулась. Як усередині здійнявся страх.

— Я це подужаю, — прошипіла вона.

Клацнули суглоби ткалі Маріелли.

У сліпучій чорняві пролунав голос матінки Друзілли.

— Почнімо.

Нескінченна мить порожнечі.

— …якщо тебе це потішить…

Темрява збрижилась під ногами в останньому прощанні. А тоді Пан Добрик зник, ковзнув по чорному каменю й опинився в тіні Тріка. Вона почула, як хлопцеве дихання стало трішечки спокійнішим, а жорсткий хват навколо її пальців трохи відпустив. Не-кіт накинувся на його страх. І отак, притискаючись до холодного каменя, попри весь біль, що чекав попереду, Мія раптом усміхнулась. Зала дзвеніла тишею, глибокою, як ті століття. Світ зачаїв дихання.

І тут ткаля стиснула кулаки.

Удар нагадував розпечене добіла полум’я та іржаві бритви. Наче у свіжу рану, що ще кров’ю точиться, втерли лимонний сік та сіль. Чотири зазублені рани розчахнулися в неї на спині й змусили вишкірити зуби в безгучному крику.

Напружився кожен м’яз. Спину роздирали, наче папір. Прикута до каменя дівчина вигнулася, міцніше схопилася за Трікові пальці, і коли різкий біль від батогів затих, порожнечу заполонив страх. Величезний крижаний приплив накрив її з головою й потягнув униз. Кожна секунда перетворювалася на вічність. Кожна мить, коли вона чекала на наступний удар, перетворювалась на окрему агонію. Вона зрозуміла, що молить про цей наступний удар, аби тільки перерва скінчилася. І тоді він впав, знову розтинаючи її спину чотирма лініями бездоганного болю.

Вона відкинула голову. Вуста розтулилися, та кричати вона відмовлялась. Вона не подарує їм такого задоволення. Джессаміні та Діамо. Солісові. Вона відчувала їхні погляди. Чула, які їхні посмішки на смак. Уздовж спини лилася тепла й тягуча кров, збираючись у калюжку в спорожнілій тіні в неї під ногами. Ткаля завдала наступного удару, невидимі батоги ляснули в повітрі, біль розжарився добіла. Вона продовжувала триматися за Трікову руку, чіплятися за просту й пекучу думку: не важить, як боляче…

(ляск)

не важить, як сильно їй хотілося б

(ляск)

вона ніколи б

(ляск)

не дозволила їм

(ляск)

почути

(ляск)

як вона

(ляск)

кричить.

Та коли впав десятий удар, вона відпустила Трікову руку. На дванадцятому — відпустила свій страх, і крик зірвався з її вуст — довгий, тонкий, тремтливий. Вона відчувала, як Трікові пальці шукають її, та власні стиснула в кулаки. Опустила підборіддя та вперла чоло в камінь. Жодного костура. Жодного їздця. Нікого поруч з нею нема. Нікого всередині неї нема. Тільки вона (ляск), і біль (ляск), і страх (ляск). І вони неподільні.

У неї паморочилось у голові. Це наче й дрімота була, але все ж не зовсім. Чародії та їхня магія тримали її на межі притомності й забуття. Після двадцятого канчука ненадовго розвиднілось: вона відчула, як тепло, що лилося по її ногах, знову наповнило її пошматовані вени та розкраяні артерії й спинило те загрозливе зимне відчуття, що переповнювало її. Десь здалеку вона почула шепіт Тріка

— Міє забери його назад…

билася чолом об камінь, кров гупала у вухах

— Міє будь ласка…

Тепер перед нею бовваніла пітьма. Кошмари, що чигали за стіною сну. І коли ткаля вдарила знов, коли агонія вибухнула наново й вирвала з її горла безсловесний крик, та стіна почала тріскатись. Тут, на краю забуття, їх не можна було тримати під контролем, як наяву. Не було тіньокота, що вартував над ліжком, спостерігаючи не-очима, як підкрадаються страхіття. Була лише вона. Маленька Мія Корвере. Сама в пітьмі, що здіймалася все вище, страх ширився все швидше, безум підкрадався все ближче. І там, у тонесенькій, як папір, пітьмі, так мало лишилось між ними та нею, між нею та ними, що вона нарешті побачила наяву все те, що переслідувало її у снах всі ці роки.

(ляск)

То не привиди.

(ляск)

Не нічні жахіття.

(ляск)

(ляск)

(ляск)

Спогади.

ІСТИННОТЬМА

Не дивись.

Мія обережно скрадалася вкритими кров’ю кам’яними коридорами. Вона так щільно загорнулася в темряву, що заледве бачила. Мертві тіла. Усюди. Чоловіки — придушені, зарізані. Забиті до смерті власними ланцюгами, відгамселені своїми ж руками й ногами. Звідусюди лунали звуки смертовбивства, сморід тельбухів ширився повітрям. Неясні постаті пробігали повз неї, звивалися й верещали з долівки. Десь далеко-далеко лунали крики — так далеко, що темрява заважала їх розчути.

Вона прослизнула крізь Філософський Камінь, неначе ніж поміж ребер. Ця в’язниця. Ця бойня. Ішла повз камери з відчиненими дверима до спокійніших коридорів, де двері все ще лишались запечатаними, де були замкнені в’язні — худі, виснажені, які не хотіли випробувати свою удачу в Падінні. Вона скинула тіньоплащ, аби краще бачити, і дивилася крізь ґрати на худющих, наче складені з паличок опудала, привидів зі спорожнілими очима. Вона розуміла, чому люди намагалися позмагатися в цій жахливій вигаданій Сенатом грі. Краще вже загинути в битві, аніж скніти тут, без світла та їжі. Краще підвестися і впасти, аніж лишитися на колінах і вижити.

Хіба що разом з вами замкнули чотирирічного сина…

Опудала гукали до неї, вважаючи її за мару-«згаслу», що прийшла їх мучити. Вона із широко розплющеними очима оббігла в’язничний блок по периметру. Тепер її обійняв відчай. Страх, попри кота, що сховався в тіні. Вони ж мусять бути десь тут? Не могла ж дона Корвере втягнути сина в смертовбивство, що коїлося на горі, заради шансу втекти із цього нічного жахіття?

Чи могла?

— Матінко! — кликала Мія зі сльозами на очах. — Матінко, це Мія!

Нескінченні коридори. Чорнява, що не знає світла. Глибша й глибша тінь.

— Матінко?

— …я обшукаю інші коридори. так швидше вийде…

— Далеко не відходь.

— …ніколи не страшися…

Коли Пан Добрик вирушив далі коридором, Мія відчула дрож. Морок наблизився, вона смикнула зі стіни обгорілий смолоскип, навколо затанцювали тіні. У животі заворушився холодний страх, та вона стиснула зуби й відкинула його подалі. Дихання пришвидшилось. Серце калатало, поки вона нипала коридором за коридором і кликала так голосно, як тільки насмілювалась.

— Матінко?

Вона занурювалась у надра Каменю дедалі глибше.

— Матінко!

І от нарешті знайшла шлях до найглибшої діри. Найтемнішої нори.

До місця, якого ніколи не торкалося світло.

Не дивись.

— Гарненька квіточка.

Пітьма змусила дівчинку примружитись. Від цього голосу стиснулось серце.

— Матінко?..

— Гарненька квіточка, — пролунав шепіт. — Гарненька-гарненька.

У неясному світлі смолоскипа Мія ступила вперед, пильно вдивляючись крізь ґрати до бруднючої камери. Вологе каміння. Сморід мух, лайна, гниття. Отак вона її побачила — скулену в кутку, худющу як тріска, загорнуту в шмаття та вологі пасма власного переплутаного волосся.

— Матінко!

Дона Корвере, скривившись, затулила обличчя від світла, та вона всміхалася — жовтою, крихкою і надто, надто широкою усмішкою.

— Гарнюня, — шепотіла вона. — Гарнюня. Але тут нема квіточок, ні. Нічого не росте. Що вона таке? — широко розплющені очі обмацували темряву, зупиняючись де завгодно, аби тільки не на Міїному лиці. — Що вона таке?

— Матінко? — Мія непевними кроками наблизилась до ґрат.

— Нема квіточок, ні.

Дона Корвере розгойдувалась уперед і назад, заплющивши очі через світло.

— Усі зникли.

Дівчинка пригасила смолоскип, опустилась біля ґрат навколішки. Подивилася на тремтливий скелет по той бік, і серце її розлетілось на мільйон блискучих скалок. Надто довго.

Вона чекала занадто довго.

— Матінко, чому ви на мене не дивитесь?

— Нема мене, — шепотіла та. — Нема її. Ні. Ні.

Жінка вчепилася за стіну скривавленими пальцями. Мія побачила на камені численні сліди, позначені висохлою червінню та уламками нігтів. Візерунок безуму, викарбуваний голими руками дони Корвере. Підрахунок того нескінченного часу, що вона тут гнила.

Відколи Мія бачила її востаннє, минуло чотири довгі роки, але ж не настільки багато часу, щоб вона забула материну вроду. Розум, гостріший за шпагу дуелянта. Норов, що від нього здригалася земля, по якій вона йшла. Де поділась та жінка? Та жінка, що притискала Мію до своїх спідниць, щоб дівчинка не могла відвести погляд? Змушувала її дивитися, поки батько смикався й крутився у зашморгу? Коли плакали самі небеса?

Мія майже чула в голові голос Скаеви, відлуння того, що було сказане того обороту, коли помер її батько.

— І поки ти втрачатимеш зір посеред чорняви, добра Матінка Час відніме й твою красу, і твою волю, і твої благенькі переконання в тому, що ти щось більше за ліїсянське лайно, загорнуте в ітрейські шовки.

Дона Корвере похитала головою, жуючи сколошкані пасма волосся. Колись у цій косі барви воронячого крила сяяли коштовності й золото, а тепер вона кишіла вошами та була притрушена гнилою соломою. Мія простягнула крізь ґрати руку. Потягнулася так далеко, як тільки змога.

— Матінко, це Мія.

Очі сповнилися слізьми. Нижня губа затремтіла.

— Будь ласка, матінко, я люблю вас.

Ці слова змусили дону Корвере здригнутися. Визирнути крізь заюшені кров’ю пальці. У потрощеній глибині її зіниць спалахнуло впізнання. За поверхню вчепилися рештки жінки, якою вона колись була. Жінки, якої колись боявся кожен сенатор. Її очі заполонили сльози.

— Ти померла, — видихнула вона. — Я теж померла з тобою?

— Ні, матінко, це я.

— Вони тебе втопили. Мою чудову дівчинку. Моє маля.

— Матінко, будь ласка, — благала Мія. — Я прийшла, щоби вас врятувати.

— О так, — прошепотіла вона. — Забери мене до Вогнища. Всадови мене там і дай заснути. Я заслужила на спокій, Доньки те відають.

Мія зітхнула. Серце в неї тріснуло. На очах скипіли сльози. Але ні. Не треба втрачати ні секунди. Коли вони будуть ген-ген далеко звідси, буде доста часу, щоб загоїти материні рани. Доста часу, коли вони…

…вони…

Мія блимнула крізь морок. Погляд обшукав камеру.

— Матінко, де Йоннен?

— Ні, — шепотіла вона. — Нема квіточок. Тут нічого не росте. Нічого.

— Де мій брат?

Вуста жінки складалися в безгучні слова. Губи розтулялися й стулялися. Вона дряпала власну шкіру, занурила руки в заплутане волосся. Стиснула зуби й заплющила очі, і по щоках ринули сльози.

— Пішов, — видихнула вона. — З батьком своїм. Пішов.

— Ні, — Мія похитала головою і вхопилася за зболені груди. — О ні.

— Доньки Божі, простіть мене.

Це забрало в неї всі сили. Кожнісіньку унцію. Та Мія відштовхнула горе подалі. Розчавила його каблуком. Не дозволила пролитись пекучим сльозам. Старалась не згадувати ті безночі, коли вона тримала братика на руках і співала, щоб стишити його тихе квиління. Попри гарячкові материні стогони, вона уважно придивилася до важкого замка на дверях камери. Витягнула з-за паска відмички і взялася до роботи, якої її Меркуріо навчив. Зосередилася на завданні. На його звичності. Навколо неї дрижала темрява. Віддалені крики смерті ближчали. Ближчали?

Не дивись.

Крізь тіні вигулькнула материна рука. Схопила Мію за зап’ясток. Дівчина відсахнулась, та дона Корвере міцно тримала доньку. Сичання гнилого дихання:

— Як я можу тебе торкатися, якщо ти мертва?

— Матінко, я не померла, — вона взяла жінку за іншу руку і приклала ту до обличчя. — Бачите? Я жива. Як ви. Я жива.

Дона Корвере так стиснула її зап’ясток, що аж заболіло.

— О Боже, — видихнула вона. — О, ніколи. Нема квіточок…

— Тихше, тихше. Нам треба звідси вибратися.

— Мій маленький хлопчик, — лементувала вона. — Мій милий маленький Йоннен. Пішов. Пішов.

По замурзаному обличчю лилися сльози. Шепіт, тихіший за сніг.

— Моя Мія теж померла.

— Ні, я тут, — Мія поцілувала вкриті кров’ю та подряпинами пальці. — Це я, матінко.

— …міє, шлях вільний, нам треба поспішати…

На підлозі поряд з дівчинкою матеріалізувався Пан Добрик, шепіт його розітнув морок. Дона Корвере кинула на тіньокота один погляд і засичала, наче обпечена. Вона відступила від ґрат аж у дальший кут і вишкірила зуби.

— Матінко, все гаразд! Це мій друг.

— Чорні очі. Білі руки. О Боже, ні…

— …міє, ми мусимо йти…

— Він у тобі, — шепотіла дона Корвере. — О Доньки, він у тобі.

У Мії трусилися руки. У замку нічого не ворушилось. Він був заіржавілий і забитий брудом. Дона Корвере сиділа в кутку, тримаючи перед Паном Добриком три пальці — захисний жест вірян Аа проти зла. Мія чула хаос десь нагорі, крики конаючих, густий запах крові. Її сповнювала лють від побаченого: страждання, яким матір піддали, руїни, на які вони її перетворили. Нині сонця вже низько за обрій пірнули, і сила зовнішньої істиннотьми вирувала в її кістках. Мія, не задумуючись, здійняла руки. Лице в неї скривилось, і тіні затремтіли. Текуча темрява скрутилася навколо ґрат і сильно потягнула. Залізо верескнуло, ґрати зламалися, наче сухе галуззя. Мія ступила крізь діру, яку проламала, і простягнула руку.

— Ти його, — шипіла мати. — Ти його.

— …міє, нам треба йти…

— Матінко, ходімо зі мною.

Дона Корвере затрусила головою. Очі в неї повнились жахом.

— Ти не моє маля.

Мія вхопила матір за руку. Жінка закричала, намагаючись звільнитися, та Мія тримала міцно. Вона сповила жінку стрічками пітьми, рвучко поставила її на ноги й потягнула за собою геть з камери. Алінна Корвере, не впізнаючи дочки, корчилася в її руках. Та Мія пригорнула її ближче до себе й тягнула коридором і сходами вгору, до фортечних мурів. Штин різанини міцнішав, гучнішав спів смертовбивства. Та, коли вони почали переступати через мертві тіла, донині стогони перетворились на крики. Налиті кров’ю очі мружились на сліпучому світлі. Вуста розтулені.

Крик.

— …вона не має шуміти!..

— Матінко, припиніть, вони нас почують!

— Відпусти мене! ВІДПУСТИ МЕНЕ!

— …міє!..

У них на шляху з темряви виринув чоловік, що стискав у кулаці залиті кров’ю окови. Помітив їх, заревів та кинувся коридором. Мія розвернулась до нього й смикнула зап’ястком. Тіні розгорнулися стрічкою, підхопили чоловіка та гепнули його об стіну. Він упав на коліна — весь у крові, приголомшений, — та тут з-за рогу з’явилося ще двійко в’язнів: хлопці, ще підлітки майже, з обличчями, заляпаними кров’ю. За Міїним наказом пітьма збаламутилась і знесла хлопців з дороги, наче їх із соломи зробили. Та поки вона розбиралася з хлопцями — послабила хватку довкола материного стану, і дона Корвере вирвалася на волю та кинулась коридором.

— Матінко!

Чоловік, якого вона об стіну приклала, здійнявся на тремтливих ногах та, похитуючись, рушив до неї. Мія знову кинула його на цегляну стіну, цього разу сильніше: пролунав вологий звук, чоловік упав й отак і лишився. Мія побігла за матір’ю, криком закликаючи ту спинитися.

Усі тіні в цьому коридорі рвучко рушили вперед — струмисті стрічки темряви намагалися спіймати її матір. Та в’язнів дедалі більшало, крики Алінни приваблювали їх, наче кров у воді — морських зміїв. Мія змітала їх зі шляху, стіни хиталися.

— Матінко, зупиніться! Будь ласка!

Алінна бігла кам’яними сходами вгору — просто у внутрішній двір. Однією рукою вона затуляла очі від смолоскипів на стіні, що сліпили її після всіх цих років у повній темряві. Вона глянула через плече й застогнала, коли побачила там доньку, навколо якої тіні тріпотіли, немов живі. Демон поруч з нею. Всередині неї.

— Матінко, зупиніться!

— Геть від мене!

Перед ними вигулькнув хлопець — заморений до півсмерті безпритульник зі шматком щербатої сталі в руці. Мабуть, ще й більше за Алінну наляканий. І цей страх, ця паніка змусили його рвучко вдарити, лезо зблиснуло червоним. Дона заточилася. Схопилася за груди. І за спиною в неї заголосила її дочка.

— НІ!

Тіні, наче з власної волі, потягнулись уперед, схопили хлопця та його вкритий кров’ю ніж і почали гатити ним по стіні, знову й знову. Мія завмерла поруч з матір’ю, а жінка, груди якої тепер були залиті кров’ю, сповзла по кам’яній стіні.

— Матінко, ні, ні, ні!

Дівчинка притисла руку до рани, намагаючись спинити потік. Крізь її пальці пульсував багрянець, майже так само темний, як навколишні тіні. Дона Корвере підвела погляд і подивилась доньці у вічі. А в її власних згасало світло.

— Не моя… дочка…

Вона стиснула Міїну руку липкими червоними пальцями.

І відштовхнула.

— Тільки… тінь її…

У грудях в Алінни захрипіло, світло в очах повільно згасло. Дівчинка опустилася навколішки, тіні навколо неї звивалися, перекручувались. Довкруж дрижала сама будівля. Стіни тріскались. Стеля розкололася. Руки в неї вкрилися кров’ю. Смертовбивства, що тривали навколо, відлунювали в думках, кров від них просотувала тіні, що зачаїлися між кожним каменем.

НЕ ДИВИСЬ.

Дівчинка підвелася, незримий вітер розметав волосся барви воронячого крила. Вона стиснула кулаки. Навколо зміями звивалися сотні тіней. Стіни тріщали й розламувались. Стеля почала осідати, кришитися. І тільки-но кам’яна кладка розпалася, коли сотні тонн каміння обвалилися вниз, знищуючи сходи та все навколо, дівчинка ступила до одного з цих звивистих закрутів пітьми

і вийшла з тіней

п’ятьма

поверхами

вище.

Тепер вона була на одному з верхніх рівнів. Падіння в розпалі. Навколо вбивають і вмирають. Хаос і кров. Чоловіки, вкриті тим, що після їхнього м’ясництва лишилося, стискають у руках грубу зброю чи відрізані кінцівки. Один з них побачив її, підступився з мертвотною посмішкою. Вона глянула на нього, і темрява просто розірвала його на шматки. А залишки кинула, як сердита дитина зламану іграшку кидає. Стіни навколо неї тріскались і гнулися. Цегла кришилась на порох. З’являлися й інші люди, чоловіки й жінки, просотані смертю, та їх шматувало, немов зогниле ганчір’я. Дівчинка наблизилась до фортечної стіни, цегла за її спиною обвалювалась, перетворюючись на безладну зливу розпорошеної замазки та подробленого каміння, нижче, ще нижче, аж у море.

Філософський Камінь похилився, цілі секції цитаделі перетворювалися на порох, коли тіні між кожною цеглиною, між кожним каменем вивільнялися та приєднувалися до темної бурі, що нуртувала навколо сплаканої дівчинки. Сльози текли по щоках. Горе перекривило обличчя. Очі — темні, наче гагат. Надто багато всередині назбиралось. Забагато, щоб витримати.

— …міє!..

Кіт із тіней матеріалізувався поруч, перекрикуючи гуркіт стражденного каміння, конаючих людей, верескливої пітьми. Зовнішня стіна цитаделі тріснула, бастіони впали в океан. Крадії та розбійники спинили кривавий герць і позабивалися в кутки чи побігли назад до камер, з яких вони втекли. Каміння під її ногами розпалося, і тримала дівчинку тільки павутина звивистої пітьми.

— …міє, припини це!..

Тепер усе тіло дівчинки огортала темрява. Чорні, наче чорнило, завитки крилами вивільнилися зі спини, гострі, як бритви, стрічки темряви струменіли з пучок пальців. Чорний погляд прикувало до чогось по той бік затоки, до місця, де Ребра здіймались над Містом кісток і мостів. Дім ітрейського Сенату та всієї хребцеродженної шляхти, очолюваної консулом-зловтішником, який знищив її фамілію. Вбив її батька. Її маленького братика. А тепер — і матір.

Дівчинка похитала головою. Загарчала.

— Це припиниться, коли він припинить.

І, стиснувши пальці в тремтливі кулаки, вона зникла.

Крок.

Вона біля підніжжя Каменю поміж тіней гострих скель.

Крок.

Вона перетнула бухту, й ось — мінлива чорнява узбережжя.

Крок.

Вона стояла на бульварі й дивилася на карнавальну юрму в усміхнених масках. Пана Добрика з нею вже не було, та обіч дівчинки ступала лють, випалюючи те місце, де намагався пустити корені страх. Вона переступала з однієї тіні до іншої, наче дитина, що перестрибує затоплений рівчак по камінчиках кладки. Люди здригалися, коли вона їх минала. Місто навколо здавалося розмитим та непевним, просто тьмяні силуети проти густішої пітьми. Та небо над головою було яскравим, як за сонцясвітла. Зірки вкривали його, наче діаманти — саван. Тіні співали до неї. Тримали міцно й утирали сльози. Животи в них судомило. Язики повнились жадобою.

Вони голодні — зрозуміла дівчинка.

Пітьма голодна.

Мія окинула оком обрій та відшукала Ребра, що виступали над далекими дахами. Крок. Ще крок. Ще крок. І от вона вже перед Гранд-Базилікою. Дівчинка знала, що вони зберуться отам — для меси на істиннотьму. Усі разом. Консул Скаева. Кардинал Дуомо. Юстицій Рем. Фальшива побожність і гарні шати. Просякнуті кров’ю долоні міцно стулені, очі здійняті догори, возносять молитви до сонць, яких вони вже ніколи не побачать.

Вона вийшла з тіні тріумфальної арки й подивилася на базиліку. Величезне округле подвір’я, оточене зусібіч мармуровими колонами. Посередині бовваніє статуя Аа Всевидючого: п’ятдесят футів заввишки, меч наголо, три величезні аркімічні сфери на розгорнутій долоні. А за ним височезна будівля, самі вітражі та величні округлі бані, аркади та шпилі, освітлені тисячами сфер, що марно відганяють голодну Пітьму.

На подвір’ї юрмилися люди — не доста багаті чи високородні, щоб потрапити досередини настільки чорної ночі. Та біля кожної колони стояли чоловіки в осяйних білих обладунках, багряних плащах та з плюмажами на шоломах. Легіонери-люмінатії, які зібралися захищати сенаторів, преторів, проконсулів, кардиналів, що заполонили священні притвори базиліки. Вигляд цих чоловіків змусив її пригадати батька — в обороти, що передували його смерті. Як він ніс її на своїх плечах міськими вулицями. Як його щетина поколювала її щоки, коли він її цілував.

Обличчя багровіє.

Ноги хвицяють.

Гхи. Гхи. Гхи.

Вона підвела погляд на статую Аа. З ненавистю плюнула.

— Я молилась до тебе. Благала тебе повернути їх додому. Хіба ж ти не настільки всевидючий, щоб побачити, як вони страждають? Чи тобі просто байдуже?

Всевидючий не відповів. Вона потягнулася до бога Світла та його сфер, огорнула їх стрічками чорняви. І поки кричала настрашена юрма, вона стиснула кулаки. М’язи натягнулися. На шиї випнулися жили. Статуя поточилася на своєму постаменті з вереском змученого каменю. Віряни заволали від страху, верескливий натовп кинувся врізнобіч, і тут статуя нарешті похитнулася вперед і впала на каміння з оглушливим грюкотом.

Тіні потягнулися до найближчого люмінатія, охопили його довкруж голови та стегон і розірвали навпіл. На полірований мармур бризнула кров. Люди волали. Легіонери стривожено зревіли й оголили мечі. Навіть уночі їхні клинки світилися, по краю лез витанцьовувало істинносвітло. Мія ступила в тінь під ногами, вийшла крізь тінь позаду найбільшого й найсильнішого легіонера, що тільки знайшла. Пітьма наче сама собою огорнулася навколо його шиї, і хребет його затріскотів, як підмоклі феєрверки. На кам’яну долівку він упав уже мертвим.

— Демон! — здійнявся крик. — Темряник! Убивця!

Величезним подвір’ям прокотилась хвиля тривоги. Народ у правдивому розпачі кинувся врозтіч, подалі від руїн їхнього поваленого божества. Зусібіч збігалися солдати. Темрява співала до неї, сповнюючи розум. Відсувала свідомість до якоїсь холодної порожнечі — лишалась тільки лють. Голод. Чорні завитки, що ворушилися в темряві. Кістки й кров. Світло випалювало очі. Стільки мечей зібралось навколо. Стільки людей. Вона брела повз них, переступаючи з тіні й до тіні. Розкидувала їх, наче іграшки; гостра як бритва чорнява розтинала осяйну білу крицю й вивільняла червоне осердя.

Ступала від колони до колони. До руїн статуї Аа та троєсонця, що розбилося на його випростаній долоні. Ухилилася від удару, що міг знести їй голову з плечей. Пошматувала ще одного чоловіка. А тепер — сходи. Величезні подвійні двері, прикрашені золотим різьбленням, яке відбивало полум’я сотні мечів за спиною. Мія здійняла руки, двері широко розчахнулися, і вона проревіла його ім’я:

— СКАЕВА!

Одразу за дверима на неї чекали люди, і рев її перетворився на крик, щойно вони здійняли свої посохи. Кардинал Дуомо та його клір у найкращому своєму вбранні. Роки, що минули від батькової страти, кардинала майже не змінили: він усе ще більше нагадував розбійника, який пограбував священника й забрав його одяг, аніж людину, якій цей одяг належить. Та він ступив уперед, і його підлеглі послідували за ним. Чорна борода наїжачилася, вуста розтулив крик.

— В ім’я Світла, згинь, мерзото!

Трійця на верхівці його посоха запалала яскравіше за саме троєсонце. Мія з вереском позадкувала. Світло було таким лютим, таким гарячим. Вона затулила очі долонями, примружилась крізь це нестерпне сяйво. І там, у глибині нефа, оточений двома десятками легіонерів у поліровано-білому й криваво-червоному, стояв він. Прегарний консул з чорними очима й у багряних шатах, із золотим вінцем на чолі. Той, що посміхався, коли помирав її батько. Прирік її матір на божевілля. Убив її маленького братика.

— СКАЕВА!

— Це святий дім самого Аа! — ревів Дуомо. — Не маєш ти тут влади, демоне!

Засліплена сяйвом Мія стиснула кулаки. Вітер ревів у її вухах. Жар лився на неї, наче від усіх трьох сонць водночас. Нудота в животі, блювотиння в роті. Попереду — жодної тіні, за яку можна було б ухопитися. Занадто. Занадто яскраво. Вона побачила височезного чоловіка в білих обладунках, вовкувате обличчя почервоніло від гніву, на одній щоці — шрами від котячих кігтів.

Рем…

— Хапайте її! — проревів юстицій. — Люмінус Інвікта!

Мія різко крутнулася, та сходи перед нею заполонили люмінатії. Світло за спиною було таким нестерпним, що тінь, яка падала від неї на каміння, була довгою, наче посеред сонцязаходу. Щось гостре й палюче тріснуло в неї в потилиці, і вона здригнулася. Тепер до неї наближались десятки легіонерів. Біг юстицій Рем, і меч його палав. Лють яскраво спалахнула. Пітьма в ній завирувала. Усе, чого вона жадала, — поглинати. Розкинутись широко й втопитися в крові, яку сама й пролила. Вона її відчувала. Усюди. Вона точилася крізь тріщини Богодола. Агонія. Лють. Чиста, сліпуча ненависть, що ховалася в кістках цього міста.

Воно нас ненавидить.

Та в тій холодній порожнечі ще залишалася крихітна часточка. Крихітна часточка, що не була люттю, ненавистю чи голодом. Просто чотирнадцятирічним дівчам, яке не хотіло помирати.

Юстицій проштовхнувся крізь лави святих людей і щосили замахнувся сонцекрицевим мечем. Трійця на руків’ї палала яскравіше за клинок. Мія позадкувала, лезо розітнуло її руку, і кров одразу запеклася там, де щойно виступила. Рем замахнувся знову, і знову, і тепер її зусібіч оточили ясно-сліпучі люмінатії. З різким криком упала вона до тіні в себе під ногами й виринула з тієї самої тіні за сто футів від них.

Заспівали арбалети. Полірована сталь узялась полум’ям. Рем ревів. Люди верещали. Та вона вже була далеко. Ступила поміж тіней — знову маленька дівчинка, що перестрибує з камінчика на камінчик. На потилиці кров, вона майже засліпла від кардиналового світла. І десь там, дуже глибоко, під болем, під люттю, у холодній порожнечі зіщулилось найпустіше відчуття.

Поразка.

Отямилась вона на стіні над форумом. Над тим місцем, де помер її батько. Площу освітлювало червонясте аркімічне світло. Бруківкою витанцьовували гульвіси та п’яниці. Вона чула крики, що лунали над містом. Убивця! Демон! Мерзота!

Важко осіла на прохолодну смертекість. Тремтливі руки вимазані кров’ю. Навколишня темрява шепотіла, просила, благала. Точнісінько як темрява внутрішня. І вона — просто дитя поміж ними. Самотня дівчинка в холодному й порожньому світі, і від навколишніх тіней немає жодної втіхи.

Вона й уявлення не мала, скільки отак просиділа. Кров на руках застигла кіркою. Місто поринуло в хаос. Уздовж східного узбережжя зібралася юрба, що спостерігала за тим, як руйнується Філософський Камінь, як бастіони тріскаються й валяться в море. Патрулі люмінатіїв марширують вулицями, намагаючись встановити порядок посеред паніки, що п’яним хаосом здіймається все вище. Бійки та розтрощене скло.

Трем у тіні.

— …міє…

Тихі кроки поруч.

— Воно сказало, що я тебе тут знайду.

Старий Меркуріо опустився поруч з нею навколішки, кістки в нього хруснули. Мія не дивилась на нього, вона не відривала очей від горизонту. Над ними височіли Ребра. Військоходи несли мовчазну варту. Сліпуче сяйво Гранд-Базиліки вдалині.

— Важка нічка, Воронятко?

З Міїних очей потекли сльози. Схлип вчепився за горло й вимагав випустити його назовні. Щоб йому завадити, вона прикусила губу й визнала поразку. Відчула смак крові.

З-під шинелі Меркуріо витягнув пласку срібну коробочку. Дівчинка скривилась, коли він чиркнув креслом, короткий спалах нагадав їй світло в руках Дуомо, світло, що палало на Ремовому мечі. Ніччю розлився запах розігрітої гвоздики.

— Тримай, — сказав Меркуріо.

Вона глянула на старого. Він простягнув їй сигарилу.

— Нерви заспокоює, — пояснив він.

У пітьмі Мія блимнула. Витягнула вкриті кров’ю руки. Піднесла сигарилу до вуст, відчула смак цукру. Тепло, що прогнало холод. Дим, який вона вдихнула, придушив схлипування й спинив тремтіння. Вона закашлялась. Пирхнула сірим димом. Скривилась.

— Смак жахливий.

— Завтра смакуватиме краще.

Вона знову перевела погляд на мерехтливі міські вогні. Перед нею лежало пломенисте серце Богодола. Вона скривилась, згадуючи людей, яких убила, людей, з якими боролася. Так багато їх було, а вона — лише одна. У їхніх руках палали сонця. На їхніх мечах. У їхніх очах.

— Так яскраво було, — шепнула вона. — Занадто.

— Ніколи не страшися, Воронятко.

Старий усміхнувся. Поплескав її по руці.

— Що яскравіше світло, то глибші тіні.

КНИГА ТРЕТЯ

КОЛИ ЧОРНЕ СТАЄ ЧЕРВОНИМ

ОТРУТА

Багато годин потому Мія прокинулась у темряві. Відчула фантомний біль по всій спині — там, куди падали удари ткалі. Цей біль усе ще лунав у кістках. Озирнулася туди, де завжди мусила бути пара очей. Пан Добрик в узголів’ї вартував, поки вона спала.

— …як ти?..

— Нормально.

— …ти попросила мене про хлопця подбати. я не зміг відігнати жахіття…

— Вони завжди були тут, — зітхнула вона. — Завжди.

Мія всілася на ліжку, і коли вона нахилила голову, волосся закрило обличчя. М’язи після дотиків ткалі нили, у роті пересохло від спогадів, які вона спробувала відігнати. На які вона відмовлялася дивитись. Її мати. Сила ночі, що переповнювала її. Це вона зруйнувала Філософський Камінь. Вона здійснила Різанину на Істиннотьму. Вбила десятки людей на сходах Гранд-Базиліки. І ще десятки — на самому Камені. Батьків. Братів. Синів.

Вона спробувала вбити Скаеву.

Спробувала й зазнала поразки.

На її руках стільки крові. Стільки сили в кінчиках пальців.

І вона навіть близько не підійшла.

— Нам треба працювати.

Отак воно й повелось.

Під одвічнонічним небом линув час, ініціація наближалася. Обов’язки та обряди. Їжа, виснажливі тренування, сон.

Перенести п’ятдесят батогів від ткалиної руки — це неабияке досягнення, тож більшість аколітів після покари ставилися до Мії з нововіднайденою повагою. Та Трік витерпів усе покарання без жодного хнику, і тепер неофіти дивилися на нього з неабияким благоговінням. Навіть шахід Соліс зміг похвалити хлопця за успіхи в Залі Пісень. У ті інтимні миті, які вони примудрялися вихопити перед дев’ятими дзвонами (тепер ніхто з аколітів не насмілювався й носа з кімнати виткнути), Трік шепнув, що це ж сміхота — це вона хоробра, а не він. Та Мія із задоволенням віддала йому всю славу. Краще, коли тебе недооцінюють.

У пітьмі простіше сховатися, ніж під вогнями рампи.

А от до Мії Соліс і далі ставився безжально. Удари її робочої руки все ще лишалися слабенькими, а захист падав перед сильним натиском. І хоча саме він спричинив Міїне поранення, шахід ганяв дівчину сходами за найменшу помилку. Несправедливе ставлення вона терпіла мовчки і старанно уникала загрози лишитися з дірками в грудях, коли ставала до пари з Джессаміною чи Діамо, що траплялось значно частіше, ніж властиво законам випадку.

Незрідка після завершення занять у Залі Пісень її посилали до ткалі — загоїти рани. Маріелла зі свого боку про криваву покару не згадувала і ставилася до Мії як до будь-кого іншого. Але Мія не забувала. І не пробачала[82].

Марій цікавився Мією ще менше за свою сестру. Завжди відсторонений промовець керував регулярними мандрівками через Криваву путь, коли аколіти вирушали до Богодола шукати для Аалеї таємниці. Мія вешталася тавернами, мило теревенила із солдатиками, пірнала в чутки. Невеличкий галас здійнявся, коли консул Скаева призначив свого семирічного сина Люція до Легіону люмінатіїв[83]. Чула плітки про те, що юстицій Рем зробив байстрюка дочці якогось сенатора. Поголос про те, що Скаева тихо вичікує, поки зможе оголосити себе імператором, — цей титул наділить його владою над Сенатом до самого скону. І про це, і про інше Мія доповідала Аалеї, сподіваючись завоювати її прихильність і стати фавориткою. Та жінка просто усміхалася, цілувала Мію в щічку та ніяк не визначала місце дівчині у своєму змаганні.

Це бісило.

Ще більше бісила головоломка Павуковбивці. Мія працювала над нею кожної вільної миті, та створити протиотруту все ще не виходило. Вона писала й матюкалася. Спостерігала, як аркімічні символи крутяться в голові, поки не почала їх уві сні бачити.

Вони з Тріком повільно оберталися одне навколо одного, наближаючись до ще одного зіткнення. Та пережита агонія від ткалиної руки й досі верещала голосніше за біль від буття нарізно. Між заняттями не було часу, після дев’ятих дзвонів не було місця, а від того, щоб трахатися, наче крадіям, десь по темних кутках, — не було радості. Вона відчувала, що це варте більшого. Тож вони чекали, поки інше не зірветься. Вона мріяла про це, лишаючись сама в ліжку, її руки повзли ще нижче, і дівчина безгучно викрикувала його ім’я.

А у хвилини затишшя поміж тіней вона зустрічалася з Наєв.

І так само вкривалася потом.

Але не кричала.

— Чорна Матінко, та я скоро здохну.

Сидячи за сніданковим столом, Мія нахилилася над своїми нотатками і краєчком ока спостерігала за тим, як повз неї пролітають таці з напоями. Навпроти сиділи Ешлін з Озріком, поруч — Трік. Аколіти теревенили впереміж із клацанням і шкрябанням столового начиння, Піп, як завше, бурмотів до свого ножа, роблячи паузи між запитаннями так, неначе ніж йому мав відповісти[84].

Постукування виделки по келиху привернуло увагу, й усі погляди зосередились на головному столі. Матінка Друзілла підвелась, звична усмішка повернулась на місце. Вона обвела поглядом обличчя аколітів і задоволено кивнула.

— Аколіти. Сьогодні останній оборот, коли ви відвідуєте заняття як неофіти Багряної Церкви. Від сьогоднішнього вечора і до ініціації, що відбудеться за два тижні, ви самі розпоряджатиметесь своїм часом. До кінця цього тижня шахіди Мишолов та Аалея прийматимуть викрадені предмети й таємниці. Шахіда Павуковбивця також чекає на розв’язання її загадки. Треба зазначити, досі його ніхто не запропонував, та я наголошую: ніхто з аколітів не мусить докоряти собі, що не зміг розгадати головоломку шахіди. Сподіваюся, Павуковбивця добре пояснила, що є покаранням за помилку.

Похмура жінка нахилила голову, чорні вуста скривились у посмішці.

— Змагання шахіда Соліса в Залі Пісень почнеться завтра. Відбіркові бої відбудуться зранку, фінали — після обіду. Промовець Марій і ткаля Маріелла залишатимуться поблизу, аби подбати про ваші поранення. Щойно ми дізнаємося, хто з аколітів стане найкращим у кожній залі, клір організує низку фінальних випробувань. Ті з цієї четвірки, які успішно здолають випробування, пройдуть ініціацію від руки Правиці Нієвої і будуть помазані кров’ю самого володаря Кассія.

Мія важко глитнула. Усе, заради чого вона працювала. Усе, чого вона бажала.

— Сподіваюся, після уроків усі ви добре відпочинете, — промовила Друзілла. — Завтра почнуться фінальні випробування.

Старенька знову всілася на своє місце за столом. Теревені повільно відроджувались, над головою в кожного аколіта тепер повисла вся вага близького майбутнього. Та невдовзі тривоги поховалися під купами їжі. На кухнях кілька останніх оборотів всі викладалися на повну, і тарелі повнились прекрасною випічкою, пікантними закусками, свіжими яйцями та шинкою, що аж шкварчала.

Та в Мії до всього цього шлунок не лежав. Вона повернулася до нотаток і сердито насупилась. Формули крутилися й вертілися перед очима, головний біль прокрався в потилицю й щось там стиснув. Вона вилаялась по-чорному кожною мовою, яку знала, а Ешлін спостерігала за нею з напханим ротом і підхмикувала на особливо барвистих виразах.

— Боби пебебу, бабудь, — сказала вона.

Мія підвела очі від записника.

— Га?

Еш спробувала вимовити слова ясніше, і Мія побачила увесь вміст її рота.

— Боби. Пебебу. Бабудь.

— Чорна Матінко, Еш, та не говори ти з повним ротом, — пробуркотів Озрік.

Еш ковтнула води та хмуро подивилася на брата.

— Дивно. Коли я останнього разу була в Богодолі — геть-чисто те саме одному гарненькому солдатику сказала.

Брат затулив вуха:

— Ля-ля-ля-ля-ля-я-я-я.

— Співав, наче той хорист. І під час, і після. Ті хлопці-люмінатії завжди вершки знімають.

— Здається, я сказав «Ля. Ля. ЛЯ», — проревів Озрік.

Ешлін кинула братові в голову булочкою.

Озрік підняв повну ложку вівсянки:

— Готуйся до смерті…

Мія втрутилась, поки повномасштабна війна не розгорілася.

— То що ти казала, Еш?

Дівчина опустила другу булочку й застережливо покивала брату пальцем.

— Я сказала, що тобі треба перерву зробити, мабуть. Оці всі марні страждання — то не діло. Ходімо прогулятися разом, коли наступного разу в Богодолі будемо. Я тебе візьму до люмінатських пивнух. Видихнеш трохи.

— Та я й так дихаю.

— Корвере, це ж хлопці у формі.

— Ярнгейм, а ти знову за своє?

— Вони бодай знають, як легенями користуватись на повну.

Еш посміхнулась і скоса глянула на Тріка, чекаючи, як він зреагує. Треба зауважити, двеймерець мав незворушно кам’яне обличчя — коли підхопив булочку й пожбурив її Еш у голову.

— Може, у когось усе й пречудово, — пробурмотіла Мія. — Ти в змаганні Мишолова вже на сімдесят балів відірвалася. Точно ж навчання в Кишенях на верхній сходинці завершиш.

Еш заклала руки за голову, відкинулась на стільці й зітхнула.

— Що ж удієш, коли від природи талант маю. Вкрасти кістку з пащі сторожового пса — то моє. Бачив би хтось, як я ножі Павуковбивці взяла. Чисте тобі чародійство.

— Я бачив, яке вона лице мала, коли зрозуміла, що ти ті ножі поцупила, — промовив Трік. — Еш, ти хоробріша за мене.

— У коханні та крадіжці будь-яка зброя годиться, — знизала плечима дівчина.

— Два тижні до ініціації, — мурмотіла Мія. — Солісове змагання в Залі Пісень почнеться завтра. Якщо я найближчим часом рішення не знайду, то на цьому все. Ніхто й поняття зеленого не має, хто ж у змаганні Аалеї переможе, і в мене нуль шансів потрапити на верхню сходинку будь-якого іншого списку, хіба що я в превелебної матінки ключ просто з шиї зніму.

— Зуби й Паща, для такого і в мене хоробрості не стане, — здригнулася Еш, кидаючи погляд на стареньку. — До біса сто балів. Та вона тебе двічі закатрупить, поки ти про це мріятимеш.

— Отже, — Мія знову підхопилась швидко нотувати, — от ми й повернулися до свого.

— А ти не переживаєш, що все це записуєш? — підняла Еш брову.

— А що таке, ти й це збираєшся вкрасти?

— Та щоб у тебе в роті здохло, жінко, я в тебе тільки якийсь там паршивенький кинджальчик украла. І потім перепросила. Усі подумають, наче я в тебе любчика відібрала.

— Усе з моїм ротом гаразд.

— То я просто кажу, що обережніше — дивись, де записи лишаєш, — попередила дівчина. — Щось воно не схоже, що з Рудою та її хлоп’ям усе скінчилось. Пам’ятай, що вони з Лотті зробили.

Мія кинула погляд туди, де Джессаміна з Діамо сиділи. Нехай вона склала вже з десяток планів, як помститися за вбивство Карлотти, Мія знала, що втілювати їх у життя буде геть нерозумно. Якщо з тією парочкою щось трапиться, клір стукатиме в Міїні двері вже за десять секунд.

Діамо, жуючи, спостерігав за нею, а Джесс щось нашіптувала йому на вухо. Мія ліниво замислилась, а чи вони одне з одним трахаються. Прив’язаність одне до одного вони відкрито ніколи не демонстрували, але то на Джессаміну не схоже — слабкості назовні виказувати. І так, тепер між ними лежить смерть Лотті, та й ніколи вони подругами не були, але Мія все одно думала про Джессаміниного батька. Про люмінатіїв, яких убила на порозі Гранд-Базиліки. Скільки сиріт вона лишила за собою після того приходу істиннотьми? Скільки ще таких джессамін?

І чи будуть сини та доньки тих чоловіків дивитися на неї так само, як вона на Скаеву дивиться?

На кого вона перетворюється?

Корвере, не відволікайся.

Мія відкинула неприємні думки, повернулась до Еш і промурмотіла:

— Так, ліпше зачекаємо, поки я рішення знайду, і тоді вже непокоїтимемось, ага?

— А ти вже близько до розгадки?

Мія знизала плечима.

— Близько. Але не достатньо.

Еш кивнула в бік Джессаміни.

— Ну якщо ти формулу розколеш, тримай це в таємниці. Якщо це твій єдиний шанс на верхню сходинку, то можеш бути в біса певна, що гадюка червоноголова спробує його перехопити.

Мія підвела погляд на Еш.

— Ану ще раз скажи?

— Сказати що?

— Гадюка червоноголова…

— Га?

— Червона жоржина, — видихнула Мія, й очі в неї стали круглими-круглими. — Отрута чорної гадюки.

— Шо?

Мія швидко гортала сторінки, поки не знайшла потрібну — вкриту кривульками — і не провела пальцями по нотатках. Еш розтулила рота, щоб заговорити, та Мія попереджувально здійняла руку, прохаючи про тишу. Швиденько нашкрябала кілька формул. Гортала туди-сюди, порівнюючи старий та новий варіанти. А тоді глянула нарешті на дівчину й усміхнулася на всі зуби.

— Ешлін, я б тебе поцілувала…

— А я думала, ти вже ніколи не попросиш.

— Бля, та ти просто геній! — вигукнула Мія.

Дівчина повернулася до брата й вишкірилася:

— Бачиш, я ж тобі казала…

Мія підвелася, схопила Еш за вуха, підтягнула ближче та гучно цьомкнула просто в губи. Трік одразу ж зааплодував, та Мія вже зібрала свої нотатки й вибігла з Небесного Олтаря. Джессаміна та Діамо звернули увагу на її зникнення й тихенько перемовлялися. Поки Трік та Ешлін спостерігали, як Мія спускається сходами, Озрік, похитавши головою, повернувся до їди.

— Оця одна — чисто тобі шмат лайна скаженого.

— Зате цілується добре, — форкнула Еш. — Тепер я розумію, чого ти через неї із штанів вистрибуєш, Трікі.

Двеймерець зберігав кам’яну незворушність.

І спокійно потягнувся по ще одну булочку.

Решту обороту Мія провела в себе в кімнаті, схилившись над пергаменом з вуглинкою в руці. Вона розклала нотатки на ліжку, і знову й знову переперевіряла склад зілля. Пролунали дзвони до вечері, а вона й на дюйм з місця не зрушила, тільки закурила сигарилу, аби голод притлумити. Пан Добрик водив не-очима по Міїному рішенню, проглядав сторінку за сторінкою, і весь час муркотів.

— …винахідливо…

Мія глибоко втягнула дим.

— Якщо спрацює.

— …а як ні…

— Тоді тобі доведеться шукати собі нову найліпшу подружку.

— …а в мене зараз є найліпша подружка?..

Дівчина скинула попіл не-котові в обличчя. Вона чула, як б’ють дев’яті дзвони, чула м’які кроки аколітів, що поверталися до своїх покоїв. Смужку світла, що точилася з-під дверей, перетинали тіні. А разом з ними під двері ковзнув складений пергамен.

Мія підвелася з ліжка й визирнула в коридор. Нікого не видно. Вона підібрала пергамен, розгорнула й прочитала:

«Я тебе хочу.

Т.»

Ці слова змусили Міїне серце битися швидше, й оті нікчемні метелики в неї в животі знову розправили крильця. Із сигарилою у вустах вона подивилася на Пана Добрика. Не-кіт сидів у неї на ліжку, оточений зусібіч нотатками. І нічого не казав.

— Я ж кінченою ідіоткою буду, якщо знову після дев’ятих дзвонів вештатимусь.

— …особливо точнісінько напередодні Солісового змагання…

— Мені треба добре виспатись.

— …кохання всіх нас на дурнів перетворює…

— Пане Добрику, я його не кохаю.

— …добре б ще було, якби всі навколо так само вважали…

Мія зібрала розкидані по ліжку сторінки, склала їх до записника, міцно його перев’язала, а тоді сховала під нижньою шухлядою свого бюрка.

— Прикриєш мене?

— …як завжди…

Пан Добрик ковзнув під дверима й перевірив, аби в коридорі нікого не було. Мія потягнула до себе тіні й розчинилася в мороці. Вислизнула за не-котом і рушила навпомацки довгим коридором, м’які кроки не лишали проти каменю навіть шереху. Попереду промайнула розмита постать Руки, і вона завмерла, притиснувшись до стіни. Мія зачекала, поки той відійшов подалі, а тоді знову рушила вперед і спинилась нарешті біля Трікових дверей.

Вона повернула ручку — зачинено. Нахилилась нижче й зазирнула крізь замкову шпарину, побачила, що Трік у себе на ліжку — читає у світлі аркімічної лампи. Сфера відкидала на підлогу довгі тіні, й вона потягнулася до них. Знов згадала, як це — бути чотирнадцятирічкою. Усю силу ночі в кінчиках пальців мала. Не боялась тієї сили. Не боялась того, ким була. Чим була.

Вона заплющила очі

ступила

у тінь

під ногами

і вийшла з тіней

в його кімнаті.

Коли вона виринула з темряви з розмаяним незримим вітром волоссям, Трік підхопився з місця. З рукава в нього вислизнув ніж і завмер у хлопцевій руці, коли той її впізнав. Трік глипнув на зачинені двері, і в очах його забриніло питання.

Мія скинула чоботи.

— Міє?

Стягнула з голови сорочку.

— Ш-ш-ш-ш, — шепнула вона.

І всі питання в Тріковому погляді померли.

РОЗПЛАТА

Вона прокинулась у його обіймах.

Забула на хвилинку, де вона є і що на неї чекає попереду. Трік іще спав, груди в нього повільно здіймалися й падали. Якусь мовчазну мить вона за ним затуманено спостерігала. Нахилилася ближче, поцілувала, наче востаннє.

Вона вислизнула з кімнати, усе ще маючи на собі той одяг, у якому вчора була. Легко крокувала від тіні й до тіні. Дослухалася до примарного хору, до навколишніх звуків, що видавала, прокидаючись, Церква. І зрештою опинилася в Залі Жалоби біля підніжжя статуї Нії. Дивилися в обличчя самій Ночі.

— …хлопець…

Мія глянула на тінь під ногами. На не-очі посеред неї.

— І що з ним?

— …міє, цього не може знову статися…

Дівчина перевела погляд на богиню, повільно кивнула.

— Знаю.

— …у цього нема майбутнього…

— Знаю.

Очі її ковзнули безіменними гробівцями. Непозначені могилі тих, хто пав. Вона глянула на камінь під ногами. Тисячі жертв Церкви під підошвами її чобіт. Їй і понині здавалося це дивним: що служники Нії не мають імен, які позначили б їхню загибель, зате ті, кого вони прибрали з цього світу, — до скону увічнені в граніті. Думала про Різанину на Істиннотьму. Про десятки померлих від її руки. Про сліпуче світло. Про Рема. Дуомо. Скаеву.

Її мати.

Батько.

Коли кров повсюди, все є кров.

Пролунали ранкові дзвони, та вона лишалася на місці.

Хвилини минали непоміченими, та вона дивилася.

Богиня дивилась у відповідь. Як завше, мовчазна.

— …усе гаразд?..

Мія зітхнула. Повільно кивнула.

— Усе ідеально.

Усі інші аколіти вже зібралися в Залі Пісень — ситі й відпочилі. У центрі кола стояли четверо Рук у чорних рясах, одне з них тримало в руках людський череп з відпиляною маківкою. За ними бовванів шахід Соліс, звівши догори незрячий погляд. Мія прийшла однією з останніх, її спізнення тільки Ешлін перевершила, яка забігла до зали, коли вже кілька секунд до початку лишалося. Шахід Пісень перевів блідий погляд на дівчину й скривив вуста.

— Дуже приємно, що ти до нас доєдналася, аколітко.

— Дуже… приємно… бути тут, — відхекувалась Еш.

— Боюсь, це ненадовго.

Соліс повернувся до інших та промовив:

— Настав час Випробування Пісень. Правила я пояснюватиму лише раз. Слухайте уважно. Випробування почнеться з відбору. Кожен з вас має провести п’ять боїв з п’ятьма випадково обраними противниками. Кожен бій триває, поки хтось не поступиться чи не зазнає смертельного поранення. Промовець Марій і ткаля Маріелла люб’язно погодились приєднатися до нашої розваги.

Соліс вказав на дві постаті поруч із підставками для зброї.

— Вони якомога швидше загоять будь-яку рану, що виведе вас з ладу. Під час бою ви можете звернутися по їхню допомогу будь-якої миті, але це означатиме програш. Також ви програєте, якщо вийдете — чи будете змушені вийти — за межі кола впродовж бою. Наприкінці відбору четверо аколітів, які перемагали найчастіше, потраплять до фіналів. Будь-який програш у фінальних боях призводитиме до вибраковки. Той, хто переможе в останньому двобої, завершить курс найкращим учнем зали.

Порожній погляд Соліса ковзнув по аколітах.

— Запитання?

— Шахіде, нас тут тринадцятеро, — сказав Марцелл. — Що ви робитимете з непарним числом?

— Змагатимуться тільки дванадцять аколітів. Аколіт Діамо відмовився від змагань.

Мія глянула по той бік кола — на Діамо, що стояв, склавши руки на грудях, і посміхався саме до неї. Ешлін, яка мала такий вигляд, неначе спала не більше за Мію, шепнула братові, що стояв поруч:

— Я перша в Кишенях, але все одно змагаюся і в Піснях. Діамо не настільки хороший фехтувальник, як Джессаміна, але будь-який шанс краще за жоден, правда ж?

Озрік похитав головою.

— Може, якби ти не проводила так багато часу в Богодолі, то знала б, що в цих стінах відбувається.

— Зуби й Паща, Озе, то ти скажеш чи ми тут у здогадайки бавитимемось?

— Пішов поголос, що цього ранку Діамо віднайшов Павуковбивцеву формулу.

Мія відчула, як у неї шлунок перекрутився.

— Діамо? — просичала Еш. — Та в нього до отрут руки стоять, як у тої колоди…

Озрік знизав плечима.

— Я тільки кажу, що почув. Перед сніданком він до Павуковбивці ходив. У руках мав нотатник. Шахіда опечатала залу, та за якийсь час Діамо звідти вийшов — і весь такий як огірочок. Пішов одразу до Соліса та знявся зі змагань.

Еш глянула на Мію.

— Може, вони записи Лотті мали?

Мія похитала головою.

— Я не думаю, що Карлотта розгадку знайшла.

— А де тоді ти, Корвере, свої записи сховала?

Мія важко глитнула. Подивилась на Тріка. Тоді на Павуковбивцю, яка сиділа поруч з превелебною матінкою. Ці двоє поринули в розмову, часом зиркаючи на Діамо. І на Мію.

— У себе в кімнаті, — промовила дівчина.

— А. Ну тоді все гаразд.

Трік глипнув на Мію.

— Хіба що ти минулої ночі свою кімнату полишала…

Ешлін переводила погляд з однієї на іншого.

— Тільки не кажи, що ти це зробила.

Мія безмовно спостерігала за Діамо. Краєчком ока побачила Джессамінину «а от хуй тобі»-посмішку. Зелений гадючий блиск. Мерехтливий погляд Павуковбивці.

— Зуби й Паща, Корвере, — видихнула Еш. — Ти лишила нотатки й пішла розважитись? Та не може малюк Трікі бути настільки вправним…

Обличчя Тріка сприкрилось, він розтулив рота, щоб…

— Прірва й кров, та зверніть уже увагу, — зашепотів Озрік. — Вони починають.

Еш, міцно стиснувши губи, озирнулася на Соліса та його асистентів. Рука, що тримала череп, передала його іншій служниці, яка поруч стояла. З порожнього черепа витягнули гладкий чорний камінець, де було вказано ім’я, і його здійняли над аколітами.

— Марцелл Доміціан.

Коли назвали його ім’я, гарненький ітреєць підвів погляд.

— Тут.

— Ступи вперед, аколіте, — наказав Соліс.

Марко кивнув і став посеред кола. Хлопець нахилив голову вбік, поки шия не хруснула, витягнув руки й торкнувся пучками пальців ніг. Рука підхопила камінець, витягнула його і зачитала:

— Мія Корвере.

Мія побачила, як Марко сам до себе підсміхнувся, Діамо та Джессаміна обмінялися вишкірами. Марко був досвідченим мечником і мав хороші шанси потрапити до фінальної четвірки. У кожному їхньому спарингу він уміло розмазував Мію по підлозі, і всі присутні про це знали.

Мія повагалася на краю кола. Соліс повільно здійняв брову.

— Аколітко?

Мія глибоко вдихнула й увійшла до кола, тихо, як та кішка. Ішла впевнено. Дихала спокійно. Вона стала на своє місце в центрі кола, між нею та супротивником залишався Соліс. Аколіти перезирнулися, і вуста Марко вигнулись:

— Не бійтесь, моя доно, — промовив він. — Я ніжним буду.

Мія зміряла його нищівним поглядом. Марко вишкірився. Хтось із Рук простягнув уперед долоню, на якій лежав срібний «священник», показав монету з обох боків, щоб стало ясно — обману тут нема. На одному боці виднілося переплетене троєсонце. На іншому — опукле зображення будівлі Сенату в Богодолі на тлі Ребер, що здіймалися до небес.

— Аколітко Міє, обери бік.

— Трійця.

Монетка злетіла вгору. Рука Соліса метнулася швидше за муху й вихопила монетку з повітря. Блідий, як та черва, погляд шахіда свердлив очі Мії.

— Я певен, що ти не забула мій перший урок, аколітко, — сказав він. — І все ж нагадую, що це Зала Пісень, а не тіней. Якщо я запідозрю, що під час боїв ти не лише зброєю користуєшся, то цього разу позбавлю тебе не тільки робочої руки. Усе ясно?

Мія дивилася в ті порожні очі. І шепнула:

— Ясно, шахіде.

Велетень дозволив монетці впасти на землю. У польоті вона блиснула у світлі вітражів і дзеленькнула, коли впала на камінь.

— Сенатом угору, — доповів Рука.

— Обирай зброю, аколітко Міє, — сказав Соліс.

Мія підійшла до підставок та пройшлася повз лави й лави гострої сталі. Глянула на Джессаміну й витягнула рапіру та стилет. Рудоволоса гмикнула. Довкруж кола здійнялися зацікавлені перемовки, Трік мав відверто занепокоєний вигляд. Мія ніколи не справляла враження, що чогось варта в традиційній бійці з двома клинками в техніках караваджо чи дельфіні. Під час уроків Соліса її постійно шпетили за слабку руку, та й коли Трік намагався її кращих прийомів навчити — теж зірок з неба не хапала. Вона майже бачила в хлопцевому погляді запитання.

Що це ти затіяла?

Попри всі сумніви, Трік здійняв кулак угору й підбадьорливо кивнув. Та в нього за спиною, посеред інших Рук, між тіней, що сповнювали край зали, завмерла Наєв. Рука загорнулася в плащ, пшенично-золотаві коси обрамляли приховане вуаллю обличчя. І саме жінці, а не хлопцеві Мія кивнула у відповідь.

На противагу Міїному вибору Марцелл узяв собі важкий довгий меч та круглий щит-баклер. Він покладався на свою перевагу в силі й планував швидко закінчити цей бій. Поки вони ставали на позиції, Мія спостерігала за хлопцем крізь гривку. Усмішка зникла з гарного лиця. Усі знали, що тут за ставки. Завершити навчання найкращим учнем. Ще один крок до того, щоб стати повноправним Клинком. Марцелл кивнув Мії, спокійний, упевнений у собі. Як і всі інші, він знав, що це буде проста прочуханка.

Десь у пітьмі пролунав гонг. Марко зробив крок уперед, рубаючи повітря широкими й моцними ударами та чекаючи, що Мія сахатиметься й ухилятиметься. Він уявлення не мав, що в дівчини були геть інші плани. Плани, які вони з Наєв плели впродовж годин, що сніданкам передували. Коли вони атакували — вперед, назад — клинки їхні співали в темряві. Біль, судоми. Тижні й місяці удаваної слабкості на уроках Соліса, коли вона дозволяла, щоб її різали, кололи, постійно розмазували по підлозі — Джессаміна, Діамо, Піп, Петрос — усі вони. І все для того, щоб створити ілюзію слабкості. Гадюка, яка опосумом прикидається. Парша-пес, що стікає кров’ю в куряві.

Усе, як Меркуріо казав.

Часом слабкість — це зброя.

Якщо ти доста розумна, аби нею скористатися.

Третій удар Марко Мія перехопила стилетом, викрутила вбік та вибила вищого на зріст хлопця з рівноваги. Марцелл здійняв баклер, готовий відбити слабеньку Міїну контратаку, як він те сотні разів у попередніх двобоях робив. Та зі швидкістю, якою вона завдячувала тим незліченним годинам з Наєв, із силою, яку вона приховувала під час тих незліченних прочуханок під безжальним Солісовим поглядом, вона змахнула рапірою й лишила на плечі Марко глибокий поріз.

Заскочений зненацька й вибитий з рівноваги хлопець похитнувся. Мія ухилилася, підстрибнула на пальчиках та розітнула повітря вкритим кров’ю клинком.

— То як, Марко, усе ще плануєш ніжно до мене ставитись? — усміхнулась вона.

Хлопець насупився й кинувся в другу атаку, удари його пронеслися в Мії над головою, а вона тільки й того, що від них ухилялася. Дівчина завмирала, крутилася, рухалась, наче танцівниця, й сутичка скінчилася ще одним глибоким порізом — цього разу на передпліччі Маркової робочої руки. Кров бризнула на камінну підлогу. І тут, коли Марцелл нарешті почав усвідомлювати, на яке глибоководдя він заплив, вона кинулась уперед: випад, випад, фінт, випад, вибила меч у нього з руки й спинила клинок навпроти Маркового серця, що аж ходором зайшлося.

— Здавайся, — наказала вона.

Хлопець глянув їй у лице. Перевів погляд на її клинок. Груди в нього здіймалися. Шкіра вкрилась вологою.

— Здаюсь, — вимовив він нарешті.

— Очко! — вигукнув Соліс, і хтось вдарив у гонг.

Мія зробила реверансик, хоча й спідниці на собі не мала, і повернулася до свого місця довкруж кола.

Приголомшені аколіти перемовлялися між собою.

Вуаль Наєв приховала її усмішку.

А от Джессаміна й близько не всміхалася.

Бої тривали весь ранок, кам’яна долівка виблискувала потом і кров’ю. За цей час Озрік майже випатрав Піпа, а Джессаміна спритним, як блискавка, ударом розкраяла Маркові горло від вуха до вуха, та промовець Марій і ткаля Маріелла хутко бралися до загоювання всіх серйозних поранень. Жоден з аколітів у тому колі не втратив нічого, крім кількох крапель пихи.

Наперекір усім очікуванням і попри неприкриту похмурість Соліса, Мія перемогла в трьох з тих чотирьох боїв, що в неї лишалися. По правді (і то дякувати Меркуріо), вона ніколи з мечем у руках незграбою не була, але потаємне наставництво Наєв остаточно її обтесало. Та й сама думка про те, що всі присутні очікують, що вона програє, просто призвела до того, що їй ще більше кортіло повозити колективною мордякою по болоту. Під час сутички з Ешлін вона ту просто наголову розбила (враховуючи, що Еш лідирувала в змаганні Мишолова, її це не дуже засмутило, але «пацями» вона все одно потім помахала) та переконливо здолала Петроса, знезброївши його одним чистим контрударом та зануривши стилет хлопцеві в груди.

Коли відбірковим боям настав край, четвірка найкращих аколітів лишилася стояти біля краю кола, тоді як інші порозсідалися на довколишніх лавах. Непереможними виявилися Джессаміна та Озрік, вони посіли перше та друге місце відповідно. На третьому опинився Трік, він програв тільки Джесс. А на четверте місце — попри всі ті грозові хмари, що явно з’юрмилися над головою Шахіда Пісень, — потрапила не хто інша, як наша Мія Корвере.

— А тепер відбудуться фінальні відбори, — оголосив Соліс. — Обираємо пари.

Руки обіч Соліса вклонилися. Одна простягнула череп, інший витягнув звідти один з чотирьох камінчиків з іменами. Мія уважно, примружившись, спостерігала за тим, що відбувається. Вона відчувала, що в тому порожньому черепі нуртуються тіні. Відчувала гладенькі чорні камені, де викарбувані імена усіх суперників. Сховані за спиною пальці дівчини ворухнулись.

— Аколіт Озрік… — другий камінь, — змагатиметься з аколітом Тріком.

Мія глянула через кола й зустріла холодну посмішку Джессаміни.

— Аколітка Мія змагатиметься з аколіткою Джессаміною.

Соліс кивнув і повернувся до хлопців.

— Аколіти, займіть свої місця.

Мія глянула на Тріка й просяяла усмішкою. Нездоланний Озрік прошкандибав до кола, м’язисті руки аж блищали від поту. Хлопці стали один проти одного, Трік наново підібрав косиці, а Оз тим часом назвав бік монети й виграв.

Трік обрав улюбений ятаган та щит-баклер, Озрік — парні короткі мечі. У пітьми пролунав гонг, сталь зустрілася зі сталлю, двійко молодиків зіштовхнулися, наче хвилі й каміння на залитому бурею узбережжі. Мія мовчки спостерігала, кусала губи. Молилася.

Богиня, схоже, до неї дослухалась.

Після тривалої й кривавої боротьби, на яку Мія та інші аколіти дивилися з жаским благоговінням, Тріку вдалося неможливе. Озрік бився дуже відважно, форму він мав майже ідеальну, та, либонь, десь там, глибоко всередині, Трік просто більше жадав тієї перемоги і втратити теж міг значно більше. Для Озріка сутичка завершилась розпоротим від паху до ребер животом, і повітря сповнив густий штин тельбухів та крові, а ще — Марієва пісня. Соліс вигукнув: «Очко!» — й інші шахіди та аколіти зааплодували, та найголосніше плескала в долоні Мія.

Марій з Маріеллою взялися до роботи, гоячи Озрікові рани. Трік повернувся до лав — мокрий, захеканий. Та коли він зустрів Міїн погляд, то усміхнувся.

— Аколітко Міє, — покликав Соліс. — Аколітко Джессаміно. Займіть свої місця.

Мія кинула погляд на той бік зали. Помітила Діамо, що сидів на лаві поряд з іншими аколітами. Він теж до неї посміхався — криво й самовдоволено.

— Шахіде, я зголодніла, — сказала Мія. — Котра зараз година?

— Майже полудень, — відповів Соліс. — Але поїмо ми тільки після того, як минуть усі відбори. Займи своє місце в колі.

Мія повільно підвелася, потягнулася, торкнулася пальців ніг. М’язи в неї нили, і, попри всі укріплювальні вправи, робоча рука в неї все одно боліла. Вона провела пальцями по волоссю, міцніше заплела косу, поки Джессаміна совалася туди-сюди на своєму місці. Вона не відривала зелених очей від супротивниці. Хитрість хижака й тваринна лють.

— Зуби й Паща, давай уже швидше облажайся, Корвере.

Мія глянула на Тріка. Хлопець підбадьорливо кивнув і швиденько підморгнув. І, нарешті, з тінями, що ворушилися за її спиною, Мія ступила на своє місце.

Соліс подивився сердито й повернувся до Руки обіч себе.

— Аколітко Джессаміно, назви бік.

— Трійця.

У повітрі зблиснула монетка. Перегорнулася, знову перегорнулася.

— Сенатом угору, — проголосив Рука.

— Аколітко Джессаміно, — промовив Соліс, — обирай зброю.

Рудоволоса кинулась до підставок. Зі звичним вишкіром кинула через плече погляд на Мію. Пройшлася туди-сюди вздовж мечів, ніби не знала, що його обрати, тримаючи пальчик біля вуст, наче дівуля, яка на базарі плаття собі обирає. Та нарешті спинила свій вибір рівно на тому, чого Мія завжди й чекала: рапіра та стилет, улюблена комбінація усіх бійців-караваджистів. Клинки були гострі, немов ті голки, і пронизливо свиснули, коли Джессаміна покрутила ними в повітрі. Дівчина повернулася в коло й схилила голову перед Мією.

— Шкода, що там арбалетів нема, правда ж? Ти, дівчаточко, мала б шанси, якби нас розділяли сорок ярдів і хороший такий болт.

Попри бісючу посмішку, Мія вирушила до зброї. Вона зняла з підставки парні гладіуси й розітнула повітря кількома ударами для перевірки. Гладіус коротший за рапіру, але важчий. Майже так само спритний, але схильний завдавати більше болю. Важкий удар гладіуса з легкістю рапіру розтрощить, і Наєв показала Мії, як два такі мечі, якщо знати, як за них взятися, можуть збудувати таку захисну стіну, пробитися крізь яку караваджистам було б дуже складно. Питання в тому, чи матиме Мія шанс контратакувати…

Джессаміна глипнула на Діамо, що на лаві сидів. Він уважно дивився на неї, все ще посміхався, й очі в нього були широко розплющені та яскраві. Хлопець витер піт, що над верхньою губою виступив.

А тоді надіслав Мії повітряний поцілунок.

— Годі вже шмарклі жувати, Корвере, — зітхнула Джессаміна. — Нумо закінчимо з цим.

— Ага, — кивнула Мія. — Здається, вже час.

Шахід Соліс та його помічники вийшли з кола й лишили дівчат самих. Світло, що не мало джерела, точилося згори й заливало коло неясним сяйвом. Мія глянула на ткалю Маріеллу — страхітливі губи вигнула посмішка. Промовець Марій поруч з нею прихилився до стіни й роздивлявся власні нігті. Дівчина звернула увагу, що превелебна матінка Аалея, Мишолов та Павуковбивця — усі шахіди зібралися подивитися на фінальний відбір і порозсідалися на кам’яних лавах поміж аколітів. Здавалося, що в повітрі витанцьовує аркімічний струм. Шкіру Мії закололо голочками, коли тінь її шепнула:

— …без страху…

Ешлін склала долоні ківшиком і гукнула зі свого місця:

— Надери їй кощавий зад, Корвере!

— Годі! — гримнув Соліс.

Мія зачаїла дихання.

Джессаміна встала в позицію.

У пітьмі пролунав гонг.

Рудоволоса ринулась уперед, вона хутко рухалась кам’яною долівкою, цілячись Мії в горло. Мія позадкувала, захищаючись від стрімкої зливи ударів правицею, і зі свистом, що краяв повітря, контратакувала, мітячи Джессаміні в щелепу. Клинки співали, полірована криця відбивала бліде світло. Спочатку обидві суперниці поводились обережно: Мія враховувала майстерність Джессаміни, Джессаміна — з повагою ставилась до сталі в Міїних руках. Та невдовзі руда відновила впевненість у собі й почала вправними рухами відтісняти Мію до краю кола, удари її падали густо, як град.

Удар, фінт, випад — неначе куплет. Парирувати, контратакувати — неначе приспів. Дівчата танцювали колом під цю пісню, примружені очі виїдав піт. Мія майже повністю пішла в захист, вона ухилялася взад-вперед, стоячи на самому краю рингу. Та вже за три чи чотири хвилини її гладіуси поважчали. І нехай вона завдала кількох відчутних ударів, але встигла захекатись. Тепер брак сну давався взнаки. Та й те, що її шлунок зі сніданком не зустрівся, теж не допомагало. Як і всі інші, вона знала: оця Джессамінина загата з легкої та спритнішої зброї рано чи пізно покладе їй край.

Мія була занадто повільною, аби успішно захищатися, і Джессаміна пустила їй кров — разочок, потім другий. На лівому передпліччі в неї відкрилася тонка червона риска, глибша рана розпанахала плече ззаду. Дихання в Мії пришвидшилося, на вустах запеклася слина. Кров зробила її хват непевнішим. Легені горіли. А Джессаміна просто посміхалася й підтримувала цей темп — фінт і випад, випад і фінт. Мія захищалася щосили. Час потроху збігав. Навіщо ризикувати потрапити під важкий удар отих гладіусів, коли втрата крові й виснаження зроблять за нею всю роботу.

— Джесс, ти мене боїшся? — Мія атакувала, намагаючись дістати й відтіснити суперницю.

— Страшенно, — відповіла рудоволоса, ухиляючись та лишаючи ще одну рану на Міїній руці. — Хіба не бачиш, як я вся тремчу?

Двійко дівчат кружляли одна навколо одної зі здійнятою вгору зброєю. Міїні очі затуляла промокла гривка.

Пальці ковзали по руків’ю.

Дихання перехоплювало.

— То Діамо зміг знайти протиотруту, еге ж?

Джессаміна посміхнулася — червонясто, отруйно.

— Щось таке чула.

— Та той ідіот мистецтво отрут не впізнає, навіть якщо воно в нього на ліїсянських підборах по яйцях протанцює.

— Не схоже, що шахіда Павуковбивця з цим погоджується.

Фінт, парирування, випад.

Мія стерла піт з лоба рукавом.

— То коли я ввечері повернуся до своєї кімнати, усе буде саме там, де я це лишила?

— Якщо вважаєш, що зможеш до своєї кімнати повернутися, дівчаточко.

Джессаміна ступила вперед, зробила кілька випадів: обличчя, груди, живіт. Мія заточилася, кинулась уперед у нерозсудливій контратаці, що змусила рудоволосу відступитись. Джессаміна позадкувала, клинки її крутилися в повітрі, спритно й впевнено. І вона посміхалася й посміхалася.

— Що, ці старезні тесаки на м’ясо вже заважкими стали? — спитала вона.

— Гадаєш, час на твоєму боці, еге?

Джессаміна у відповідь просто вишкірилась. Та Мія вишкірилась ще ширше, щойно пролунали обідні дзвони й залу сповнила пісня міді та відлуння.

— А що там з Діамо, як гадаєш? — спитала Мія. — Думаєш, що час і до нього прихильний?

Джессаміна глипнула на хлопця, який тепер піт з лоба утирав.

— Прірви заради, що ти там патякаєш, Корвере?

Мія посміхнулась іще ширше.

— А я все думала, чи хтось із вас і справді таке дурне. Я вже думала, що вчоробороту за сніданком трохи захопилася. Та ви ж ніколи найгострішими стрілами в сагайдаку не були. Зате ота записка від Тріка — хороший штрих. Ніщо не зможе виманити дівчину з кімнати з такою певністю, як перспектива трахнути двеймерця, правда ж?

Джессаміна спинила свій танок і витріщилася на Мію широко розплющеними очима.

— Але знаєш, — продовжувала Мія, — я все міркувала, чи не запропонує Діамо ті нотатки тобі. Тобі пощастило, що ти краща фехтувальниця. І що лицарський дух сконав — геть чисто як він сам сконає.

— Та ти ж мішок лайна, — глумливо вигукнула руда.

Мія схилила голову.

— Я така.

— Дж-жесс…

Рудоволоса глянула на Діамо, й обличчя в неї пополотніло ще більше. Хлопець погойдувався, звівшись на ноги. Весь потом укритий і тримався за живіт, а з рота в нього точилася тоненька цівочка крові. Він скривився, оголив червоні зуби, застогнав. І тільки-но навколишні аколіти відсахнулися з відразою, як він відблював ясно-червоним на підлогу.

— О Богине… Ді?

Коли хлопець упав навколішки, з обличчя Джессаміни всі барви виблякли. Швидка, як ртуть, Мія ступила вперед і вибила рапіру з Джессаміниних млявих пальців. Дівчина спробувала відновити якусь подобу захисту, та Мія із силою відкинула її стилет убік і з безслівним криком люті занурила меч у живіт.

Рудоволоса дівчина затиснула рану, очі в неї розширились. Мія вивільнила свій гладіус, здійнялися бризки крові, а вона із силою штовхнула Джессаміну в груди, і та полетіла кам’яною долівкою. Соліс вигукнув: «Очко!». У пітьмі пролунав гонг. Та навколо рингу панував хаос. Марій і Маріелла уклякли навколішки біля Джессаміни. Промовець завів свою пісню, і кров знову заповзла до тіла дівчини. Пальці ткалі витанцьовували над страхітливою раною на животі, плоть тісно змикалася. Та Джессамінин погляд не відривався від Діамо.

Хлопець стояв поміж лав накарачках. Він знову виблював на підлогу кров’ю. Аколіти задкували, побоюючись зарази, смороду спорожнілих кишок і сечового міхура, та до хлопця кинувся Трік й опустився поряд з ним навколішки, не знаючи, що ж йому робити.

— Принесіть води! — проревів Трік. — Допоможіть!

— Нічого ти не робитимеш, — промовила Павуковбивця.

У Залі Пісень запала тиша, і порушували її тільки довгі й люті стогони Діамо. Павуковбивця підвелася зі свого місця обіч превелебної матінки. Коли вона рушила вперед, косиці в неї заворушилися, немов над чолом вона мала зміїне кубло. Погляд чорних очей зосередився на Діамо, а хлопець тягнув до неї руку. Тепер він уже горілиць лежав, намагався щось сказати, і густа кров пінилась у нього на вустах.

— Шахідо, будь ласка, — простогнала Джессаміна. — Будь ласка, врятуйте його.

Павуковбивця кліпнула.

— Усім вам відомі правила мого випробування. Ті, хто пробує і програє, помирають. Жодних помилувань. Жодних винятків.

— Мені, — белькотів під її ногами Діамо, хапаючись за край одежі шахіди, — шко-о-о… да.

— О так, — кивнула Павуковбивця. — Я в цьому й не сумніваюся.

Хлопець закашлявся, на губах у нього виступила рожева піна. Тіло його схопили судоми, навсібіч полетіли криваві бризки. Трік відсахнувся, коли ці судоми посилились. Діамо вчепився за живіт, він кричав, з горла лилася темна кров. Він бився на вологій кам’яній підлозі. Сльози струменіли з очей. Пальці дряпали шкіру. І нарешті після довгих хвилин гучної агонії з останнім хрипким криком він завмер.

Мія стояла посеред кола.

Зі скривавленим гладіусом у руці.

— Це тобі за Лотті, покидьку, — шепнула вона.

— Ах ти ж сука… — Джессаміна підхопилась на ноги, на туніці й вустах у неї запеклася кров. Вона притискала руки до того місця, де Мія їй живіт прохромила. — Ти його вбила…

— Я? Це ж як? То ж не моя провина, що він отруївся. Хіба що… — Мія схилила голову набік. — Хіба що з тими нотатками, якими він скористався, було щось не те?

Джессаміна підхопила з підлоги свою рапіру, вишкір викривив її лице.

— Досить! — зревів Соліс. — Аколітко Джессаміно, бій скінчено. Поклали зброю. Очко отримує аколітка Мія. Усі розійдіться по місцях!

Джессаміна затарабанила пальцями по руків’ю своєї рапіри. Глянула на Соліса, оцінила уважно. Дівчина побачила, що погляд його безжальний, і кинула меч убік. Руки прудко кинулися вперед прибрати тіло Діамо й замити кров, що лишилась на підлозі. Промовець Марій начисто облизав пальці й спостерігав за цією роботою блискучими очима.

Джессаміна сіла на лаву. Обличчя мала що той камінь. Мія вийшла з кола — з протилежного боку від лав. Еш перехопила її погляд і схвально кивнула.

«Хороша робота, — показала вона без’язиччям. — Холоднокровна».

Мія знизала плечима, наче уявлення не мала, про що це вона. Перевела погляд на Джессаміну. Руда витріщалася на неї. Торкнулася пальцем золотого ланцюжка на шиї, кивнула. То була обіцянка.

Мія посміхнулась у відповідь.

І послала Джессаміні повітряний поцілунок.

Соліс відпустив аколітів до Небесного Олтаря на обід, нагадуючи, щоб за годину повернулися. Фінал відбудеться перед усіма, переможець отримає знак Солісового фаворита. До кінця обороту назвуть ім’я аколіта, який завершить навчання в цій залі на першій сходинці.

Мія з Тріком сиділи за обідом навпроти, тарілки в них були захаращені горами їжі. Мія накинулася на обід з усім голодом, що його пропущені вечеря й сніданок забезпечили, і намагалася ігнорувати Тріків погляд. Хлопець зголоднілим не здавався, він колупався в їжі й попивав вино, витріщаючись у пустку, коли не витріщався на дівчину.

Смерть Діамо означала, що головоломка Павуковбивці лишається нерозв’язаною, — Мія ще може стати першою в Істинах, якщо насмілиться прийняти такий виклик. Та якщо вона переможе у Солісовому змаганні, то самоотруєння можна буде й уникнути, і, Зуби й Паща, після всіх тих знущань, яким він її піддавав, це ж чистим блаженством буде — дивитися, як цей зарозумілий мудак оголошує її переможницею.

А втім, Мія сумнівалася в тому, чи зможе Трік деінде першим учнем навчання завершити. На отрутах він не знався, на крадіжках — також, хоча вона й припускала, що таємницю чи двійко він у Богодолі таки знайшов. Тож якщо вона переможе його в змаганні Соліса, то суттєво зменшить його шанси стати Клинком.

Жуючи, вона відчувала на собі його погляд. Брови насуплені. Вуста міцно стулені.

Він про те саме думав? Чудувався, куди ж це їх заведе? Рано чи пізно хтось із них мусить програти. Напруженість була такою густою, що вона її присмак на язику відчувала.

— Це ти зробила? — спитав він нарешті.

— Що зробила? — змигнула Мія.

Трік стишив голос, щоб інші не почули.

— Твої нотатки. Ти їх залишала, аби Діамо їх украв? І там була фальшива протиотрута?

Мія зазирнула в ті величезні горіхові очі. Побачила виблиск м’якості. Тієї м’якості, з якої він у ліжку на неї дивився. Коли пригортав до себе й гладив волосся. Біда в тому, що тут для такого місця не було. І хай що там вона Пану Добрику про відмову від жалощів розповідала, вона все одно знала, що маленьке дорогоцінне місце для цього в неї лишалося.

А от убивці Лотті на таке не заслуговували.

Мія відклала столове начиння. Звузила очі.

— І що, як таки зробила, доне Тріку?

— Коли ти прийшла до мене минулої ночі… це тому, що ти хотіла бути зі мною, чи просто хотіла не бути в себе в кімнаті?

— І чому й те, й інше не може правдою бути?

— Міє, мені не подобається, коли мене використовують.

Мія скоса глянула на навколишніх аколітів. Усі вдавали, що поглинуті їжею, але вона відчувала, що вони підслуховують. Погляди відчувала. Вони витріщалися на таку Мію Корвере, яку вони ще не бачили. Брехуха. Змія. Лисиця.

— Чуєш, якщо Діамо спер мої нотатки й наковтався отрути, той ідіот заслуговує на те, що отримав. У справжній каплиці таке тупе й місяця не протрималося б. Я йому трикляту милість зробила.

— Милість? — Трік спохмурнів. — Міє, він власною кров’ю захлинувся.

Мія зиркнула вздовж лав на Джессаміну, потім знов на Тріка.

— Маєш на увазі, геть як Лотті?

Джессаміна гупнула кулаком по столу й міцно схопила ніж для м’яса. Вона глянула на шахідів, переймаючись, щоб вони не помітили. Уп’ялася в Мію поглядом і тихо й розбірливо вимовила:

— Ми Карлотту ніколи пальцем не чіпали.

— Лайно свиняче, — пробуркотіла Еш. — Та тут усі чули, як ти, сучко, її вбити погрожувала.

— Чорна Матінко, я б те й зробила, якби шанс мала, — засичала Джессаміна. — Я це розраховувала пізніше зробити. З тобою, в усякому разі. Хотіла б я бачити тебе в ту мить, — рудоволоса похитала головою, вуста її склалися в посмішку. — А ще я б хотіла побачити в ту мить саму Карлотту. Я б такого з-за спини не робила. Просто щоб вона бачила моє обличчя, коли я її прикінчу.

Мія витріщилася на Джессаміну, очі в неї блищали, наче поліровані крем’яшки.

— Тоді ти теж ідіотка.

— Міє… — попередив Трік.

— Що? — різко відказала вона. — Чуєш, те, що я охоче пітнію разом з тобою під хутрами, геть не означає, що ти можеш судити, хто я і що я роблю. Тут у нас не дитяча кімната. Зуби й Паща, Тріку, ми маємо убивцями-найманцями стати. Може, настав тобі час поводитись відповідно. Згадай, чому ти тут опинився, — вона глянула на фіал з чорнилом, що висів у нього на шиї, — на те, що лишилося від ненависті його діда. — Згадай, ким ти був, хай навіть дзеркало вже про це забуло.

Трікова рука метнулась до намиста, очі покруглішали. Біль та злість — рівною мірою.

Мія проігнорувала й те, й інше. Відсунула тарілку.

— Побачимось у колі.

І, не кажучи більше ні слова, вона підвелася та пішла.

Мія задивилася двеймерцеві у вічі. Не побачила там жодного виблиску м’якості. Нічого й близько схожого на те, як він у ліжку на неї дивився, коли пригортав до себе й гладив волосся. Біль також зник безслідно. Він його в Небесному Олтарі залишив.

Ні, тепер вона бачила тільки лють.

Аколіти та клір зібралися довкруж кола. Соліс і його Руки чекали, на долоні шахід тримав срібну монету. Мія й Трік стали одне навпроти одного, їх розділяло десять футів полірованого граніту, плям після кончини Діамо на підлозі вже видно не було.

— Аколітко Міє, обери сторону.

— Сенат.

Монета з різким дзеленчанням впала на камінь.

— Сенат.

Трік вирушив до підставок, витягнув звідти підступний скімітар, розітнув змахом повітря. Пристебнув до іншої руки невеличкий баклер та повернувся на ринг. Очі холодні. Зуби стиснуті.

Оце він розлючений. Добряче я його скривдила.

Мія підійшла до підставок, обрала собі стилет та рапіру.

Добре.

Пролунав гонг. Пара зустрілась, сталь проти сталі, спритність та моторність проти сили й люті. Тепер уже всі аколіти знали, що Мія з Тріком розділяли ліжко. Вона припускала, що кожен з них чекає, що хтось із них викаже м’якотілість. Дозволить іншому перемогти.

Це було б так романтично, еге ж?

Не минуло й десяти секунд, відколи гонг пролунав, і ця думка впала мертвою на долівку. Трік жадав крові. Обличчя в нього викривилось. Зуби стиснуті. Заплетене в просолені косиці волосся розлетілося навсібіч, коли він замахнувся, цілячи Мії в груди та голову. Дівчина рухалась швидко, та високий двеймерець прекрасно маневрував, він тіснив Мію до краю кола, туди, де її швидкість важитиме вже значно менше. Перевагу несподіванки вона вже втратила — тепер уже всі знали, що її робоча рука не аж така слабка, як вона вдавала, та й такою новачкою, як прикидалася, дівчина не була. Тож Трік лишався насторожі, міцно тримав захист, проріх у ньому не лишав і її рапіру близько не підпускав.

Ятаган свиснув у повітрі, і коли їхні замахи зіштовхнулися, по всій залі пішла гуляти різка луна. Мія заблокувала його меч, клинки зчепилися, вони зблизилися, поки він тиснув на неї всією вагою. Спітнілий. Розчервонілий. Вишкірений.

— А ти наче сердитий на вигляд, доне Тріку.

— Міє, йди нахуй.

— Трохи пізніше, любчику.

Дівчина різко здійняла коліно, і кілька аколітів затюкали, коли те коліно зустрілося з Тріковим пахом. Хлопець нахилився вперед, а Мія ковзнула убік, викрутилась і знову повернулася до центру кола. Трік випростався й різко розвернувся до неї, волосся зметнулося в повітря. Одна рука все ще притиснута до враженого найдорожчого.

— Якщо хочеш, я потім там поцьомаю, — гукнула Мія.

Трік розлючено заревів і ринувся через ринг. Тепер він перетворився на чистий гнів. Те почуття, з яким він тримав її в обіймах, забулось. Мія протанцювала задом наперед і розкраяла йому передпліччя. Ще один випад розітнув хлопцеву туніку й лишив криваву подряпину на животі. Мія всю дорогу шкірилася, дивлячись, як Трік дедалі більше лютиться. Усі аколіти насолоджувались виставою. Превелебна матінка Друзілла спостерігала за нею з усією увагою, і ткаля, і навіть промовець сиділи вже на самих краєчках лав. Соліс дослухався, нахиливши голову набік. Стиснувши зуби. І кулаки.

Тримаючи руку долонею до себе, Мія одним швидким ударом відкинула вбік Тріків ятаган, і той полетів, кружляючи, підлогою. Вона низько присіла, коли Трік замахнувся баклером, ступила вбік, коли він ударив знов. Мія кинулась йому між ноги й занурила рапіру хлопцеві в живіт.

В аколітів аж дихання перехопило. Еш захоплено гукала.

Мія підвела погляд і подивилася в Трікові зболені очі.

Пильно в нього вдивлялася.

Посміхнулася.

— Коффі, — шепнула вона.

Трік пополотнів. Хлопець стиснув зуби, примружив ті прегарні горіхові очі. Дотягнувся до Міїної руки, міцно стиснув, чавлячи пальці, що тримали руків’я рапіри. З побілілими пальцями, з викривленим обличчям, з кров’ю, що цебеніла з рота, двеймерець насадив себе на клинок ще глибше. Підвів Мію з підлоги й тягнув, поки гарда її рапіри не вперлася в його залитий кров’ю живіт.

Він замахнувся баклером. Зацідив Мії щитом в лице. Дівчина відкотилася назад, з розбитих губ лилася кров. Вона підвелася на ноги, кинулась уперед, засадила стилет Трікові в груди. Та хлопець не відсахнувся, він знову вгатив Мії в лице, і коли щит зустрівся з її щокою, перед очима в неї вибухнули зірки, голова відкинулась назад і погляд почало затягувати темрявою. Удар у груди кинув її на підлогу, нігті дряпали каміння, коли вона спробувала підвестись. Та тут вона дістала чоботом по ребрах. І ще раз. І ще. Подивилася крізь червону імлу вгору, побачила, як Трік витягує її рапіру зі свого живота, здіймає клинок, тримаючи його двома руками, і готується прохромити її груди.

— Здаюся, — прошепотіла Мія.

Увесь світ завмер.

— Здаюся, — повторила вона і знову ляпнулась горілиць на підлогу.

Трікові груди здіймалися. Хват затремтів. Погляд прикуто до Мії.

Дівчина посміхнулася заюшеними кров’ю вустами.

І підморгнула.

— Очко! — проревів Соліс. — Переміг аколіт Трік.

Хлопець завмер ще на мить. У тому ласкавому горіховому погляді все ще кипіла лють. Мія замислилась, наскільки сильно цієї миті він жадає її смерті. Та зрештою він опустив сталь. Кинув убік, опустився навколішки, закашлявся кров’ю, притискаючи руки до тих нових дірок, що вона в ньому понаробила. Аколіти попідхоплювалися, вони радісно гукали, в очах сяяла жадоба крові.

Ткаля й промовець вийшли на ринг і взялися гоїти рани, яких Мія з Тріком завдали одне одному сталлю.

А що з ранами від слів?

Дивлячись Тріку у вічі, дівчина зрозуміла, що відповіді вона не знає.

Аколітів відпустили до кінця обороту займатися своїми справами. Із загоєними ткалею ранами, але зі все ще зболеною щелепою, Мія повернулася до себе в кімнату й стояла там руки в боки.

Діамо й Джессаміна добре приховали сліди своїх відвідин: на те, що хтось інший був у її покоях, лише кілька ознак вказувало. Та, як вона й очікувала, нотатки зі схованки під бюрком зникли — поза всякі сумніви, вкрали їх рано-вранці, коли вона ще в Тріковому ліжку була. Плюс-мінус п’ять годин — рахувала вона: з того моменту, як Діамо прийняв Павуковбивцеву отруту і до самого кінця. Отой піт добряче її виказував, але все ж таки час вона розрахувала майже перфектно.

— …задоволена собою?..

Пан Добрик пильнував її з верхівки шафи.

— Та загалом так.

— …тепер джессаміна з превеликою імовірністю спробує тебе вбити…

— Ключове слово «спробує».

— …і хай там який театр ти в небесному олтарі влаштувала, павуковбивцеву головоломку ти так і не розв’язала…

— Я вже майже закінчила.

— …діамо вкрав твої записи…

— Я майже все пам’ятаю. Я вже близько, Пане Добрику.

— …міє, змагання павуковбивці за шість оборотів завершиться…

— Яка ж я щаслива, що в мене є ти і ти про все нагадаєш.

— …тобі варто було просто перемогти із солісового боку, і на тому все…

— Тоді Трік не став би Клинком.

— …краще він, ніж ти?..

Мія ляпнулася на ліжко й взялася роздивлятися стелю. Нічого не казала. Думки стрімко побігли. Усе, що Пан Добрик казав, було правдою. На кону стояли значно важливіші речі, аніж вони з Тріком. Скаева. Дуомо. Рем. Усе, заради чого вона працювала. Тільки натренована вбивця Багряної Церкви зможе покласти край життю отих покидьків — її напад на останній прихід істиннотьми добре це підтвердив. І якщо вона не виявиться найкращою ученицею в котрійсь залі, хтозна, може, вона взагалі Клинком не стане? Чому, в ім’я Доньок Божих, вона просто не…

— …ти дозволила почуттям до цього хлопця вплинути на свої судження…

— Нема в мене ніяких почуттів до цього хлопця.

— …дійсно?..

— Так, дійсно.

— …тоді чому ти місяцями приховувала тренування з наєв — тільки для того…

Пролунав стукіт у двері. Мія підвелася з ліжка й прочовгала кімнатою. По той бік дверей чекав Трік, косиці спадали йому на обличчя. Коли Мія його побачила, серце її забилося трохи швидше. Ті кляті метелики знов до живота повернулися. Вона стиснула зуби, похапала комашок пальцями та повідривала їм крильця. Повбивала одне за одним.

— Доброго тобі обороту, доне Тріку.

— І тобі, Бліда Донько.

Вона глянула вниз на хлопцеву сорочку. До грудей у нього була приколота проста шпилька — музичний ключ з полірованого залізного дерева. Наприкінці турніру брошкою його сам Соліс наділив — це й був доказ, що він став найкращим учнем у залі шахіда.

— Вітання, — промовила Мія.

Хлопець кивнув. Пожував губу.

— Можна зайти?

Мія роззирнулася коридором, інших аколітів не побачила й ступила вбік. Як на комах, які крилець позбулися, ті метелики все ще страшенно метушилися.

— Вип’єш? — спитала вона й повернулася до поцупленого золотого вина.

— Ні, я ненадовго.

У голосі хлопця вона розчула дивну нотку. Розвернулася, щоб подивитися на нього, та ті горіхові очі тверді були, мов камінь. Плечі в нього напружились, як у людини, готової до нападу.

— Ти дозволила мені перемогти.

— Ні, — Мія похитала головою. — Я щосили билася.

— Але ти змусила мене битися ще сильніше.

Вона знизала плечима.

— Бо знала, що інакше ти дав би слабину.

— О, то ти аж так добре мене знаєш?

— Я знаю, як ти до мене ставишся.

— Невже. І це як?

Мія відвела очі, провела пальцями по волоссю. Пошукала тіні під ногами. Правда лежала просто перед нею. Вона підвела погляд на Тріка, не ладна ту правду промовити. Та сподівалася, що він усе одно почув.

Хлопець похитав головою. Погляд усе ще твердий. Голос — ще твердіший.

— Ти знала, що зі мною буде, якщо те слово вимовити. Ти знала, що воно означає.

— Мені шкода, — зітхнула вона. — Ти ж достатньо добре мене знаєш, щоб розуміти: я того на увазі не мала. Але мені треба було тебе розізлити. Я знала, що інакше ти дозволиш мені перемогти. Я все ще можу найкращою в Істинах стати. Мені не треба опинятися на верхівці списку в Піснях.

— Міє, мені, бляха, твої жалощі не потрібні.

— Зуби й Паща, це ж не жалість! Нам обом вистачить місця у списку найкращих. Ти став першим учнем зали, тож майже гарантовано станеш Клинком. Ще один крок до того, аби ступити на могилу твого діда. Пам’ятаєш, ми пообіцяли, що допоможемо одне одному з помстою? Я хочу, щоб для тебе все якнайкраще склалося, хіба ти не бачиш?

— То ти на мені, як на лірі, зіграла, еге ж? Закрутила голову, змусила наосліп діяти, — Трік похитав головою. — Це тебе Аалея такого навчила? Крихітка Мія Корвере. Вовчиця у воронячому пір’ї. Ти нас усіх надурила. Мене, Діамо, Джессаміну. Хто ще під твою дудку танцює і того навіть не помічає? Кого ще ти збираєшся вбити, щоб прокласти собі шлях?

— Чотири Доньки, Тріку, це ж не клята…

— Клята дитяча! Знаю! Бля, ти мені це тисячу разів казала.

— І скільки мені ще разів це казати, поки ти засвоїш?

— Більше не треба.

Слова вдарили її, як баклер по щелепі. І нехай потім вона сама перед собою в тому не зізнавалася, вони й по правді змусили її відсахнутися.

— Дурні ми були, коли дозволили цьому так далеко зайти. Ти мене чуєш, Міє? — Трік вказав на неї пальцем. На себе. — Ти і я? Більше. Не треба.

— Тріку, я…

Виходячи, він захряснув за собою двері.

Мія витріщалася на власні порожні долоні. Трікові звинувачення відлунювали в черепі.

Вона уявила собі обличчя Діамо. Та агонія в очах, коли він благав його врятувати. Але ж він на те заслужив, хіба ні? Це ж за Лотті?

Його крики відлунювали всередині голови, переплітаючись з криками тих людей, яких вона повбивала на сходах Гранд-Базиліки. Тих, що розліталися навсібіч, наче пошматоване вологе ганчір’я в череві Філософського Каменю. Оркестр криків, і вона — маестра в шарлатовому. Скривавлені руки, що розмахують у повітрі.

У коридорі затихли Трікові кроки.

Мія стояла там, у пітьмі.

Плечі в неї опустилися.

Голова похилилася.

Лишилася одна.

— …міє, це на краще…

Але ж вона ніколи не буває одна.

— …це на краще…

ФАВОР

П’ять оборотів, і розв’язувати загадку Павуковбивці буде вже запізно.

І тоді її найкращий шанс пройти ініціацію розвіється, як дим.

І тоді все, заради чого вона старалася, розсиплеться на порох.

Усього.

П’ять.

Оборотів.

Відколи завершилося Випробування Пісень, Мія заледве спала й майже не їла. Пірнала з головою в книгу за книгою, відчувала, що відповідь уже близько, — ще трохи і торкнешся, та тільки й дивилася, як та втікає між зімкнених пальців, наче той пісок.

Тим часом розгорнулася крадійська війна без правил — аколіти намагалися зіштовхнути Еш з верхівки Мишоловової драбини. Тепер підрахунок балів вивісили не в Залі Кишень, а в Небесному Олтарі, тож його всі могли бачити.

Друге місце посідав Цить, та від верхньої сходинки його відділяли добрі вісімдесят балів. Наступною, з відривом двадцять балів, розмістилася Джессаміна. Лідерство Еш здавалося неспростовним, і за їжею дівчина голосно всім про це нагадувала — просто на той випадок, якщо хтось спробує носа догори дерти. У спальні вдиралися, кишені обшукували, і кожне начебто безневинне зіткнення в коридорах призводило до того, що чотири-п’ять предметів змінювали власників. Після того як Ешлін вкрала окуляри хроніста Аелія просто в нього з голови, поки той дрімав за робочим столом[85], той подав офіційну скаргу до превелебної матінки, і пункт № 5 зі списку шахіда Мишолова:

Книга з читальні (вкрадена, а не позичена, розумахи ви мої) — 6 балів

— Викреслили, попри протести самого шахіда. По всьому видно було, що Піп влаштував вранішній рейд до читальні, щоб поцупити кілька томиків з возика «ПОВЕРНЕНІ КНИЖКИ», і його зжер один з найсердитіших книжкових черв’яків[86].

— А тепер усі інші дратуються, що їх не погодували! — волав Аелій. — Я тільки хочу знати, хто весь той безлад здолає!

Коли офіційні заняття скінчилися, аколітам дозволили на власний розсуд навідувати Богоділ. З ранку до безночі сидів промовець Марій біля басейну й відправляв неоперених убивць до Міста кісток і мостів. Шахіда Аалея все ще тримала в таємниці, хто ж лідирує в її змаганні, але враховуючи, скільки секретів ринуло з Богодола, Мія вже припускала, що ця жінка тепер обізнаніша за принцепса триклятих обфускаціїв[87].

А Мія працювала над формулою Павуковбивці — або на самоті в себе в кімнаті, або за столом у Залі Істин (завжди обличчям до дверей). Бажання повернутися до Богодола, вишукуючи шепітки, вона подолала. Як на її смак, змагання Аалеї надто вже нагадувало стрільбу в темряві. Краще вже працювати над тим, що вона може на власні очі побачити. Торкнутися. Скуштувати.

Навколо неї стояв лабораторний посуд: мензурки й миски, циліндри й флакони, а ще нескінченні спіралі трубочок та рурочок. У цих складних конструкціях булькало, випаровувалось, скипало, і поки Мія й далі шукала, понад сотня чорних щурів покинула земну юдоль. Павуковбивця часто заходила до зали, працювала над власними експериментами, та Мія навіть не сподівалася, що та запропонує підказку. Якщо вона хоче стати найкращою ученицею в Істинах — мусить це заробити. Власне, шахіда з нею заледве говорила, хіба що раз, наступного ж обороту після Солісового змагання.

— Прикро з Діамо вийшло…

Мія відірвалася від роботи. Павуковбивця повільно рухалася вздовж останнього з Міїних творінь, торкаючись скла довгим нігтем. Долоні в неї були чорні від токсинів. Вуста — чорні від фарби. Та найчорнішим був її погляд.

— Маєте на увазі, прикро, що він не перевірив свою протиотруту перед тим, як її вжити? — спитала дівчина.

— Бач, у цьому й заковика, — промовила Павуковбивця. — Антидот Діамо не вповні протидіяв моєму токсину, але він відтерміновував його дію. Усі щури, на яких він перевірив би його ввечері, на наступний ранок, коли він приніс мені протиотруту, були б ще живі.

— М-м-м, — Мія повернулася до роботи. — А оце вже прикро.

Шахіда поплескала Мію по плечу й, не кажучи більше ні слова, покинула залу. Цього ж пообіддя Діамо поклали до безіменної могили в Залі Жалоби. І більше Павуковбивця про нього ніколи не згадувала.

Зрештою, незліченні години роботи над головоломкою допомагали уникати Тріка. Мія зосередилася на завданні й намагалася думати про хлопця якомога менше. Їла в незвичайні години, щоб з ним не зіткнутися. І якщо хлопець і навідував її сни протягом тих кількох годин, коли вона таки спала, Пан Добрик ковтав ті марева ще до того, як вони встигали її збаламутити.

До кінця змагання лишалося два обороти. Мія знов була в Залі Істин і схилилася над флаконом, де щось кипіло. Пробили дев’яті дзвони, та вона знов дістала від Павуковбивці дозвіл перебувати поза кімнатою під час комендантської години. У повітрі ширяли запахи підгорілого цукру та мертвих щурів. Всотувались у її волосся. Їли очі.

Мія почула, як відчинилися двері.

Вона підвела погляд, очікуючи побачити Павуковбивцю, але натомість побачила яскраві блакитні очі. Бліду шкіру й гострі вилиці. Хлопця, що був радше вродливим, аніж гарним.

Величезні подвійні двері безгучно зачинилися в нього за спиною.

Мія намацала стилет у рукаві.

— Привіт, Ците.

Хлопець, ясна річ, нічого не відповів. Мовчки перейшов через кімнату й став перед Мією. Спостерігав за нею крізь усе те скляне начиння, міцно стуливши вуста.

Руки за спиною тримав.

Мія напружилась, наче меканічна пружина. Зрештою, саме тут Лотті вбили. Пан Добрик попереджав її: винуватцями можуть виявитися й не Джессаміна з Діамо. Цитя вже ловили, коли він вештався після дев’ятих дзвонів, та ніхто й ніколи не пояснив, що ж, власне, він робив, коли його спіймали, і от він знову вийшов зі своєї кімнати після відбою. А ще ніхто й ніколи так і не з’ясував, що ж тоді сталося із Водозовом…

Хлопця огортала непорушна тиша: у нього не просто губи не ворушилися, це всієї постави стосувалось. Коли він ішов — ні звуку не лунало. І коли дихав. Коли він ворушився, навіть тканина, з якої його одяг зробили, лишалася безгучною. І кляті руки він усе ще тримав за спиною.

— Тобі не варто ходити за комендантської години.

Цить просто посміхнувся.

— Я можу тобі чимось допомогти?

Хлопець повільно похитав головою.

Пан Добрик виріс з тіні позаду Цитя, подивився. Кожен м’яз у Міїному тілі гранично напружився. Коли вона скривила пальці, навколишні тіні збрижились. Її власна тінь витягнулася, поповзла підлогою — довша, темніша, ніж мала би бути. Та Цить витягнув руки з-за спини й показав — порожні.

Мія зітхнула. Відпустила ніж. Цить заговорив без’язиччям, пальці в нього так спритно рухались, що Мія за ним ледве встигала.

допоможу тобі

Мія взялася й сама знаки робити. Виходило в неї гірше за хлопця.

як допоможеш?

Хлопець показав на булькотливе вариво, на фіали, охолоджувачі, глеки. Мія згадала, який вигляд він мав під час покари. Ті беззубі ясна, що оголилися, коли він безгучно кричав. Руки в неї швидко ворушилися, погляд не відпускав його очей.

чому?

Тут Цить спинився. На ідеальному чолі з’явилася складочка.

я спостерігав

тобі тут не місце

А тепер нахмурилась Мія. Заскочена зненацька. Ображена.

і що це значить?

Хлопець змахнув руками, вправні пальці сплітали з тиші слова.

після покари

тільки ти одна

спитала чи зі мною все гаразд

усім іншим байдуже було

Цить похитав головою.

тобі тут не місце

Мія глянула на нього сердито.

а тобі?

Хлопець кивнув.

такий же бридкий як і всі інші

Мія збентежилась. Вона обійшла шпилі з булькотливого скла, відчула солодкий пах смерті. Стала перед хлопцем, узялася за його долоні й зашепотіла:

— Ците, що це ти кажеш? Ти ж і близько не бридкий.

На це хлопець по-справжньому розсміявся. Голосові зв’язки в нього від невикористання атрофувалися, і регіт більше писк нагадував. Він затулив рот долонями й здригнувся, та вона все одно побачила на мить беззубі ясна за тими вигнутими, як лук, вустами. Зморшки в кутиках очей.

— Що з тобою сталося? — видихнула вона.

Хлопець напружено дивився на неї. Очі наче випалені сонцями небеса.

рабом був

— Але в тебе тавра не було.

Хлопець похитав головою.

вони хотіли, щоб ми гарними лишалися

— Вони?

у борделі

Коли хлопець показав ці слова, у Мії аж шлунок скрижанів. Вона миттю зрозуміла, про що каже хлопець. Звідки він прийшов. Хто ним раніше володів і чому вони вибили йому всі зуби до останнього.

— О Богине, — видихнула вона. — Ците, мені так прикро.

бачиш?

Вуста хлопця скривилися в тому, що могло бути усмішкою.

тобі тут не місце

Він озирнувся кімнатою: булькотлива рідина та мертві щури, ржа та розпад у повітрі.

але добро мусить пожинати добро

навіть на такому полі

Хлопець сунув руку за пояс бриджів, і на якусь мить Мія знову потягнулася по кинджал. Пітьма навколо них здригнулася. Та замість захованої заточки хлопець видобув записник, оправлений у чорну шкіру. Відкрив на випадковій сторінці. Мія побачила закодовані нотатки — послідовність Ельберті, змішана з чимось доморослим. Упізнала почерк. І самий шифр.

— Це ж Карлоттин записник, — видихнула вона.

Хлопець кивнув.

— Де ти його взяв?

Хлопець нахилив голову.

я ж казав

я спостерігав

У Мії швидше забилося серце. Вона взялася гортати сторінки, побачила, що кілька з них заплямовані засохлою кров’ю. У кінці записника одну сторінку під корінь видерли. У ній повільно скипала лють, та вона спробувала її перебороти. Не треба без причини зриватися. Цить їй допомогу пропонував. Він міг отримати записи Карлотти, і не вбиваючи дівчину: він же нипав Церквою від першого дня. І все ж незрідка проста відповідь і є правильною…

— Ците, — зашепотіла вона, повільно й обережно. — Ти вбив Лотті?

Хлопець подивився вниз, на її тінь. Потім підвів погляд до її очей.

яка різниця?

Руки стиснулись у кулаки. Очі залляло кров’ю.

— Різниця є — вона моєю подругою була!

Хлопець похитав головою. Майже сумним здавався.

у тебе в цих стінах є тільки один друг

не карлотта

не трік чи ешлін

і не я

Цить незмигно дивився на неї. Він їй не союзник — зрозуміла вона. З боку цього — о, якого ж дивного — юнака це не ознака поваги чи доказ скупої дружби. Це борг, що треба сплатити, — ось і все. Добро за добро. Навіть на такому полі. І нехай Цитеві пальці не ворушилися, слова ясно читалися в його очах:

або бери, або не зважай

Мія вихопила нотатник з його рук. Цить схилив голову в уклоні, гнучкий, як завжди, гривка впала на ті змучені блакитні очі. А тоді він розвернувся на п’ятах і пішов з кімнати, тихо, як промінчик сонць. Підійшов до дверей, штовхнув їх однією рукою і застиг, коли почув Міїн голос.

— Ците.

Хлопець озирнувся. Зачекав.

— Чому ти сам цими нотатками не скористався? Хіба ти не хочеш першим у цій залі завершити?

Цить нахилив голову набік. З розумінням усміхнувся.

І зник, не лишивши навіть шереху.

На те, щоб зламати Карлоттин шифр, пішли години. Ще більше — щоби скласти разом уривки, які по собі бійка лишила. Компанію їй тим часом тільки примарний хор складав. Зникла сторінка лишилася таємницею, та зрештою це значення не мало. Мію навідала була думка про те, що Цить може спробувати прокрутити з нею те саме, що вона з Діамо зробила. Та насправді вона вже й сама відчувала присмак розгадки — їй, либонь, тільки кілька годин до самостійного розв’язання лишалося. Вона сумнівалася, що Цить настільки дурний, аби спробувати її перехитрувати в її власній грі. І там, поміж записаних охайним Карлоттиним почерком думок, вона знайшла той самий єдиний шматочок, якого їй бракувало, — останній ключик від замка, що досі від неї ховався.

У цьому вона була певна.

Мія дистилювала свою суміш у три фіали. Два з них витратила на двійко щурів, третій лишила для себе. За дві години, коли Павуковбивця відчинила двері й побачила Мію поміж палацами з блискучого скла, пухнасті компаньйони все ще дрімали у своїх клітках.

— Рано ти, аколітко, — промовила шахіда. — Чи це для тебе пізно?

У відповідь дівчина здійняла фіал з каламутною рідиною. Павуковбивця перейшла кімнату, прошелестіли нефритово-зелені шати. Перекинула косиці через плече й глянула на склянку в Міїних руках. Пофарбовані на чорне вуста скривились у цікавій посмішці.

— І що це ти маєш?

— Відповідь на неможливе.

— Упевнена?

Мія глянула собі під ноги. Вона не сумнівалася, що навіть якби з нею не було Пана Добрика, цієї миті вона б не боялася.

Дівчина подивилася на Павуковбивцю й посміхнулася.

— Є тільки один спосіб пересвідчитись, шахідо.

Оголошення зробили за сніданком. Фанфар не було, справжньої похвали також — типово для Павуковбивці. Шахіда просто дочекалася, поки зберуться аколіти й клір, тихенько підійшла до місця, де Мія сиділа, і приколола брошку дівчині до грудей. Шпилька була маленька, вирізана із залізного дерева, відполірована до темного блиску.

Павук-вовк.

Рядами аколітів пройшла поголоска. Павуковбивця нахилилася й торкнулася Міїного чола чорним цілунком.

— Мої благословення, — промовила вона.

І на цьому все.

Еш вишкірилась, простягнула до Мії пальці, і та з усмішкою їх потиснула. Зрозуміла, що дала маху, коли дозволила дівчині її торкнутися, і влаштувала справжню виставу, перевіряючи всі кишені, пересвідчуючись, що брошка від Павуковбивці все ще пристебнута до грудей. Ешлін підкотила очі, реготнула й мовчки повернулася до свого сніданку. Мія глянула вздовж стола й побачила, що Джессаміна дивиться на неї з неприхованою ненавистю.

— Що ж, — підвівся з-за стола кліру Мишолов. — Якщо вже Павуковбивця вважає, що настав час обдарувати своїми благами, може, і нам це варто зробити? — зі звичною молодецькою усмішкою шахід повернувся до Аалеї: — Вік красу вперед пропускає, шахідо?

Аалея відмовилась легким рухом голови.

— Лишається ще одна безніч, яку аколіти можуть провести, обшукуючи Богоділ. Я свого фаворита завтра назву.

— Якщо на те твоя ласка, — вклонився Мишолов. — Що ж до мого змагання, то я певен, що жоден аколіт не зможе перевершити лідерку в мистецтві Зали Кишень. Інші учасники не мають заперечень?

Ешлін відкинулась на спинку стільця й посміхнулася, наче королева на вкраденому троні. Інші аколіти хмуро дивилися у свої тарілки, але ж Мишолов мав рацію. Як видно з фінального рахунку, Еш усе ще випереджувала Цитя на дев’яносто балів, і до цього результату ніхто інший навіть близько не підійшов. Можна вважати, що змагання скінчилося.

— Аколітко Ешлін, — почав Мишолов. — Чи можу я привітати з найзавзятішим крадійством, що бачили ці стіни, відколи сам я був підмайстром?..

Голос шахіда завмер, бо зі свого місця піднявся Цить.

— Аколіте? — нахмурився Мишолов.

Цить мовчки перейшов Небесний Олтар. Став перед Мишоловом, сунув руку в кишеню й з елегантним уклоном простягнув до шахіда руку долонею вгору. Аколіти попідводилися зі своїх місць, намагаючись роздивитися, що ж хлопець тримає. Мія помітила чорний виблиск. Срібний ланцюжок.

— Зуби й Паща, — видихнула вона, впізнаючи, що саме лежало на хлопцевій долоні.

— Бути цього не може… — зашипіла Еш.

Цить тримав обсидіановий ключ превелебної матінки.

Зуби й Паща, як він примудрився його вкрасти так, що вона навіть зникнення не помітила?

Мія глипнула на стіл кліру. Побачивши ключ на Цитевій долоні, Друзілла витріщила очі, її рука метнулася до грудей, перебираючи складки одежі. Та за кілька митей її губи викривала усмішка.

— Любий Мишолове, — оголосила вона. — Боюся, тебе обманули. Лис у юнацькій подобі, еге ж?

Превелебна Матінка підвела руку. Між вказівним та великим пальцем на срібному ланцюжку крутився лискучий обсидіановий ключ.

— Я знала, — зітхнула Еш. — Це ж неможливо, щоб він підняв…

— Ага, — Мишолов вишкірився й вклонився Цитеві. — Гарний викрут, аколіте. Боюся тільки, що за підробки бали не нараховують. Мишолов приймає тільки оригінали.

Цить усміхнувся. Він поклав свій ключ Мишоловові на долоню й тихо пройшов уздовж стола кліру. Аалеїних вуст торкнулася лукава посмішка, і навіть Соліс із Павуковбивцею здавалися здивованими. Блідий хлопець спинився перед матінкою Друзіллою і простягнув вперед одну руку, іншою показуючи без’язиччям

чи можна?

Друзілла легенько нахмурилась, але неохоче погодилась і віддала свій ключ. І Цить, абсолютно безцеремонно, кинув собі ключ під ноги й наступив на нього чоботом. Хлопець підвів підбір і театрально вказав на підлогу, наче дрібний дурисвіт, що в наперстки грає. Мія побачила, що ключ у Цитя під ногою на крихти розсипався.

— Курвин син, — шепнула Еш.

— Глина… — видихнула Мія.

Приголомшене обличчя матінки. І Мишолова. І кожного аколіта. Хлопець не просто вкрав Друзіллин ключ у неї прямо з шиї, він ще й замінив його настільки перфектною підробкою, що стара жінка навіть різниці не помітила.

Мовчання повисло в залі, наче туман. Цить повернувся до Еш, приклав руку до грудей і вклонився. Мія глянула на подругу, майже очікуючи, що та кинеться й схопить Цитя за горло. Натомість Еш мала такий вигляд, немов її хтось випатрав і кишки назовні м’ясницькими гаками витягнув. Вона сиділа й розгублено дивилася на брата. Озрік, який усюди нипав, наче привид, відколи Трікові програв, і сам міг тільки витріщатися з таким самим випатраним виглядом.

Та в решти аколітів Цитеве штукарство тільки благоговіння викликало. Мишолов підхопився аплодувати, до нього приєдналися шахіди Аалея та Павуковбивця. Соліс і сама превелебна матінка. Мишолов підійшов до турнірної таблиці, додав до рахунку хлопця ще сотню балів і перемістив того на першу сходинку. Перепрошуючи, глянув на Еш — дівчина так пополотніла, що Мія вже подумала, що вона зараз зомліє, — шахід прикріпив знак свого фавору до Цитевої сорочки. Маленьку брошку із залізного дерева, що згорнулася клубочком і позирала блискучими чорними оченятками.

Миша.

— Найкращий учень Кишень, аколіте, — промовив Мишолов. — Прекрасний результат.

Саме тому йому нотатки Лотті не знадобилися. У нього вже був ключ Друзілли.

Мія підвела руки й теж взялася аплодувати. Але спинилася, коли глянула на Ешлін. Для Еш завершити ініціацію в ранзі Клинка означало стільки ж, скільки для Мії. Батько Ешлін з братом роками тренував. Колишній Клинок Церкви, він нічого іншого так не бажав, аби тільки діти заступили його місце після того, як його скалічили в Материне ім’я. Варто тільки уявити тиск, під яким вони зростали. Уявити бажання побачити, що батькова жертва — рука, що меч тримала, око, богине, навіть його мужність — була не марною.

А тепер складалося враження, що ніхто з них узагалі ініціацію не пройде.

— Ох цей козолюб, віслюкосмок, свинойоб, сучийсин, — гарчала Еш.

Дівчина міряла кроками Міїну спальню, а сама Мія примостилася поміж подушок. Тримала в губах одну з останніх сигарил. А те, що від золотого вина лишилося, розлили по двох неторкнутих чашках на Міїному нічному столику.

— Прірви заради, як він те зробив? — вимогливо питала Еш.

— Він розумний, — знизала Мія плечима. — Розумніший, ніж усім здавалося. Я тут думаю, чи не навмисно він так зробив, щоб його після дев’ятих дзвонів спіймали.

— Гадаєш, він спеціально на покару наразився?

— Та може. Щоб ми всі подумали, що він простак якийсь.

— Ну, холера, це спрацювало.

Мія видихнула сірий дим.

— Ще б пак.

— А зі мною все, — Еш спохмурніла й знову взялася ходити туди-сюди. — Я ж просто мусила перемогти у випробуванні Мишолова. А тепер, блядь, взяла й програла. За два обороти тут буде володар Кассій, щоб ініціацію провести. І ти на бенкеті питимеш Материне молоко разом з іншими Клинками, а мене разом з іншою половою в Руки висвятять. І це якщо вони мене одразу з рахунків не спишуть і Матінці не подарують.

Мія затягнулася й примружила очі, рятуючись від диму.

— То тобі, мабуть, варто провести безніч, жаліючись на життя.

Еш різко розвернулася й кинула на Мію нищівний погляд.

— З усією щирістю приймаю твоє співчуття, Корвере. Дякую красно.

— Нахуй співчуття, — усміхнулася Мія. — Коли прийшла до мене, мусимо рішення знайти.

— Ну то шукай, — змахнула Еш руками в повітрі.

— Еш, Аалея ще фаворита не обрала.

— І ти думаєш, у мене є шанс стати її фавориткою?

— Якщо ти продовжиш протоптувати діру в мене в підлозі — ні. Але якщо перетрусиш Богоділ і знайдеш щось по-справжньому смаковите…

— Голка в йобаній скирті.

— Ну, шукати голки — це краще, ніж сидіти тут і молитися, нє?

Еш сунула в рота кінчик однієї зі своїх бойових кісок. Замислено пожувала.

— Я піду з тобою, — запропонувала Мія.

Еш підвела погляд.

— Шукаєш способи Трікі уникати, еге?

— Це до Тріка жодного стосунку не має.

— Та звісно ж.

Мія показала «паці». Вихилила віскі одним ковтком.

— Ходімо, час уже йти.

Еш скривилась і похитала головою.

— Та думаю, я краще сама.

— Хіба дві пари вух не краще за одну мати?

— Ага, — Еш стенула плечима. — Я вдячна за пропозицію і таке всяке. Просто… якось воно неправильно. Якщо сама це зробити не зможу, може, я взагалі не заслуговую на те, щоб тут бути.

Мія кивнула. Хай Еш приховувала це за жартиками та усмішками, але вона була людиною гордою. Вона пишалася своїми вміннями. Своїм батьком та його спадком. Мія розуміла, чому дівчина не хоче, щоб її хтось крізь ініціацію за собою хвостом витягнув. Вона встала з ліжка, охопила подругу руками й міцно стиснула.

— Хай богиня заступає. Обережна будь.

Еш стиснула Мію навзаєм, досить міцно, аби та скривилась.

— А знаєш, після того трюку з Діамо народ тут вирішив, що ти безжальна сучка. Та я ліпше знаю. Якщо хтось кривдить твоїх близьких, ти того не пробачаєш. Але десь там, углибині, ти добра людина, Корвере.

Мія поцілувала Еш у щічку й усміхнулася.

— Нікому не кажи. Мені за репутацію треба дбати.

— Правду кажу. Часом я все думаю, що ти взагалі в такому місці робиш, Міє.

— Відколи це ти мене Мією кличеш?

— Я серйозно. Ти мусиш упевнитись.

— У чому?

Еш зазирнула Мії у вічі. Усмішка її зникла.

— Чи насправді хочеш тут бути завтра ввечері.

— А де ще мені бути?

Здавалося, що Еш хоче ще щось сказати, та погляд її посуворішав, і вона спинилася на півслові. Вона ще так постояла якусь мить, тримаючи Мію за талію. Вуста розтулилися. Зіниці розширилися. А тоді Еш відпустила її, вислизнула за двері й зникла в коридорі, шукаючи промовця. Мія зачинила за подругою двері та знову впала на ліжко. Дивилася, як сигарила догоряє в неї в руці.

Про що це Еш розводилась? Вона ж заради цього тяжко працювала. Це те, чого вона найбільше прагнула. Усі ці роки, усі ці милі, уся ця боротьба. Те, що вона зробила, аби сюди потрапити, життя, які вона забрала, ідучи цим кривавим шляхом. Руки, забарвлені червінню. А тепер до ініціації лишився тільки один крок.

І це на крок ближче до горлянки Рема.

До серця Дуомо.

До голови Скаеви.

Воно ж того варте, хіба ні?

Хіба ні?

У ногах у неї матеріалізувалася чорна фігура. Зашепотіла, наче вітер крізь зимові віти.

— …завтра… — промовила вона.

Мія кивнула.

— Завтра.

ПЕРЕТВОРЕННЯ

Цього вечора Мія заснула, як той праведний мрець. Десь перед обідом її розбудив тихий стукіт у двері, з-за них почувся голос Руки:

— За годину будь у Залі Жалоби, аколітко.

Мія повільно вдягнулася, пішла до Небесного Олтаря. Лави та стільці стояли порожні, Тиха Гора здавалася тихішою, ніж будь-коли на її пам’яті. Думки дівчини полинули до ініціації. Вона стала найкращою ученицею в Істинах, та превелебна матінка натякала, що на них ще інші випробування чекають. Дівчина поняття зеленого не мала, що вона в Залі Жалоби побачить чи які ще бар’єри їй треба перестрибнути.

Дорогою до зали вона зазирнула до читальні. Хроніст Аелій, як і завше, тинявся при порозі й сортував книжки у возику «ПОВЕРНЕНИХ». Не кажучи ні слова, він витягнув з-за вуха звичну сигарилу й простягнув куриво Мії. Вони сперлися на стіну й роздивлялися море книжкових полиць під ногами. Скільки життів вона могла б провести там, якби дозволила собі? Наскільки простіше було б загубитися між цими нескінченними сторінками, облишивши путь тіней та крові?

— Ініціація вже скоро, е? — спитав Аелій.

Мія кивнула й видула ідеальне кілечко диму з ароматом суниць.

— Що ж, — стенув плечима Аелій. — Усе добре…

Мія злизала цукор з вуст.

— А ви так і не знайшли книгу, про яку я питала?

Хроніст похитав головою.

— Зате вчоробороту я геть нове крило відшукав. Тисячі книжок. Мільйони слів. Може, там і про темряників щось є.

Дівчина окинула поглядом усі ті слова в них під ногами. Зітхнула.

— Це прекрасне місце. Якась частина мене хотіла б лишитися тут назавжди.

— Обережніше з такими бажаннями, дівчаточко.

— Знаю, — кивнула Мія. — Десь трава завжди зеленіша. Та я все одно вам заздрю, Аелію.

— Живі не заздрять мертвим.

Мія глипнула на старого. На чолі в неї повільно прорізалась зморшка. Вона усвідомила, що ніколи не бачила його за межами читальні. Ніколи не бачила, щоб він їв у Небесному Олтарі чи бодай раз переступав цей поріг у якихось потребах Церкви. Дівчина витріщилась на свою сигарилу. Знак майстра, що вона його ніколи не бачила.

«Ніхто більше таких не робить».

Бібліотека Велительки нашої благословенного смертовбивства.

Бібліотека мерців.

— Ви…

— Матір бере тільки те, чого потребує, — промовив старий.

Мія й далі просто витріщалася, відчуваючи холод у животі. Жах та скорботу в серці.

— Пам’ятаєш, що я сказав того обороту, коли ти книжкового черв’яка побачила? — спитав Аелій.

— Ви сказали, що, може, це місце не для мене.

Аелій міцно затягнувся сигарилою. Видув вервечку кілець, що наздоганяли одне одного в тихій пітьмі.

— Я гляну, що там у новому крилі. Якщо знайду щось про темряників, попрошу когось віднести тобі до кімнати. Чи ще кудись. Якщо ти там захочеш бути.

Мія нахмурилась у хмарі мінливого диму.

— Щасти тобі в Залі Жалоби, дівча, — промовив Аелій. — Певен, ти добре триматимешся.

— Спасибі вам, хроністе.

Аелій розчавив бичок об стіну й сунув залишки сигарили в кишеню.

— Мені краще йти. Забагато книжок.

— Замало століть.

Він подивився на неї. Було в тому молочно-блакитному погляді щось порожнє й жаске. Та старий знизав плечима й пошкандибав сходами вниз, гублячись поміж нескінченних полиць.

Темрява проковтнула його без сліду.

У тіні богині стояли троє аколітів.

Матір Ночі бовваніла над ними, дивлячись тими кам’яними очима.

Коли Мія прийшла, Трік та Цить уже чекали на місці, а кілька рук скупчилися на краю освітленого вітражним світлом кола. Постать у рясі провела Мію до узвишшя під співи примарного хору. Дівчина кинула погляд скоса й помітила золотаво-пшеничні коси.

— Подруго Наєв, — шепнула вона.

Жінка стиснула її руку.

— Щасти. Пройди швидко.

Мія стала поруч із Тріком. Помітила, що хлопець її старанно ігнорує. Почула голос тіні, що відлунював у голові.

— …міє, це на краще…

Тут зібралося троє аколітів. Переможці в Істинах, Піснях та Кишенях. Мія чудувалася, хто ж зрештою переміг у залі Аалеї, яку саме таємницю треба було викрасти, щоб стати фаворитом шахіди. З-за спини вона почула тихі кроки. Спіймала себе на тому, що молиться, аби не озирнутися й не побачити Джессаміну. Мія глибоко вдихнула й глипнула через плече. І там, на краю освітленого кола, вона побачила Ешлін. Волосся заплетене у свіжі коси, очі сяють у темряві. До сорочки в неї була почеплена брошка із залізного дерева. Усміхнена маска арлекіна.

— Перепрошую за спізнення, — вишкірилася дівчина.

Еш підморгнула до Мії, зійшла на постамент і стала обіч Цитя. Мія була в захваті. Що ж то за таємницю вона розкопала? Це ж мало…

— Аколіти.

Мія випросталась і глянула вперед. Подвійні двері, що вели до передпокою, тихо прочинилися. На порозі чекала запнута в чорну рясу Рука, тримаючи перед собою розгорнутий сувій. Поряд зі служницею стояла превелебна матінка.

— Вітаю вас усіх, — промовила літня жінка. — Ви показали високу майстерність в одній із зал цієї Церкви та прийнятну вправність в інших напрямках. З усіх цьогорічних аколітів ви найближчі до того, аби пройти ініціацію Клинками. Та перед тим, як володар Кассій уповні посвятить вас у таємниці кола, лишається ще одне фінальне випробування.

Жінка розвернулася й зникла з одвірка у вихорі чорних одіянь. Рука, що тримала сувій, ступила вперед і звірилася з пергаменом.

— Аколіте Тріку?

Трік глибоко вдихнув і зробив крок уперед.

— Тут.

— Ходімо зі мною.

Мія дивилася, як хлопець швидко йде геть, поруч з ним — Наєв. Вона чудувалася, що ж на нього чекає. Намагалася відкинути подалі спогади про те, як вони розпрощалися востаннє. Почуття провини від того, що вона його скривдила, злість у його очах… Якщо за цими дверима чигає смерть, їй хотілося б, щоб між ними все владналося. Та він уже пішов, переступив через поріг, не озираючись, і двері безгучно зачинилися в нього за спиною. Мія відчувала в тіні присутність Пана Добрика, якого притягував страх, що зростав усередині неї. Вона глипнула на Цитя. На Ешлін. Задумалася, чи казав батько дівчині, що на неї чекає.

Тріо мовчки чекало в затінку статуї. Минали хвилини. Довгі, немов роки. Чутно було тільки той невпинний примарний хор. Нарешті двері відчинилися, і з-за них з’явився Трік. Зуби стиснуті. Пополотнілий трохи. На вигляд неушкоджений. Він глянув Мії у вічі, й вона побачила, як його лицем промайнув загнаний вираз. Якусь мить їй здавалося, що він заговорить. Та, не кажучи ні слова до інших, Трік із супроводом пішов угору спіральними сходами й зник з очей.

Еш дивилася просто перед собою. Шепнула, ледь ворушачи губами.

— Будь певна, Корвере.

— Аколітко Міє.

Рука, що стояла в одвірку, вичікувально дивилась на дівчину. Пан Добрик муркотів у тіні. Мія, стискаючи кулаки, ступила вперед.

— Тут.

— Ходімо зі мною.

Мія зійшла з узвишшя. І знову поруч ішла Наєв, жінка супроводжувала її, як і Тріка. Коли вони наблизились до порога, жінка торкнулася Міїної руки. Кивнула.

— Тримай сильно, Міє Корвере. Тримай міцно.

Мія зустріла жінчин погляд, та шансу спитати, про що каже Наєв, у неї не було. Дівчина розвернулася й пішла за Рукою довгим проходом із темного каменю. Єдиним звуком тут були тихі кроки; коли двері зачинилися, хорал уже чутно не було. За проходом чекала велика кімната зі стелею-банею, що зусібіч спиралася на величезні склепінчасті вікна з пречудовими вітражами. Скельцями звивалися абстрактні візерунки, криваво-червоні спіралі крутилися й вертілися, дванадцять перстів світла вкривали підлогу.

Мія спинилася посередині цього освітленого кола й побачила превелебну матінку Друзіллу. Руки жінка сховала в рукави, на обличчі мала терплячу материнську усмішку. Коли в жінки повільно здіймалися й опускалися груди, обсидіановий ключ на шиї виблискував. Мія сторожко наблизилася, вона видивлялася тіні й раділа, що має не-очі на потилиці.

Вона не могла не помітити, що підлога перед Друзіллою була вологою.

Насвіжо віддертою.

— Вітаю, аколітко.

Мія глитнула.

— Превелебна матінко.

— Це твоє останнє випробування перед ініціацією. Чи ти готова?

— Гадаю, залежить від того, про що йдеться.

— Усе дуже просто. Лише одну мить триватиме. Ми так добре заточили тебе, що ти здатна розітнути світло сонць на шестеро шматків. Та перед тим, як ми посвятимо тебе в глибші таємниці, спочатку мусимо побачити, чим б’ється твоє серце.

Мія згадала про катівню в Богодолі. Про «сповідників», що били її, палили її, майже втопили її, перевіряючи її відданість за наказом володаря Кассія. Тоді вона не розбилася. І зараз не розіб’ється.

— Залізо чи скло, — промовила Мія.

— Саме так.

— Хіба ми вже не відповіли на це питання?

— Ти довела свою відданість, це правда. Та коли ти служитимеш Материним Клинком, то побачиш смерть в усіх її відтінках. Твоя власна — лише один з них. Це — інший.

Мія почула, як хтось човгає крізь тіні. Побачила двох Рук у чорному, які тягнули постать, що пручалася. Хлопець. Майже підліток. Широко розплющені очі. Залиті слізьми щоки. Зв’язаний, з кляпом. Руки дотягнули його до середини освітленого кола й змусили опуститися перед Мією навколішки.

Дівчина глянула на превелебну матінку. На цю премилу усмішку поважної жінки. На ті старі й добрі очі зі зморщечками в куточках.

— Убий цього хлопця, — сказала жінка.

Три слова. Одна тональність.

Завмер увесь світ. На дівчину тиснула навколишня пітьма. Вага обтяжила її плечі й притискала додолу. Дихати важко. Важко дивитися.

— Що? — спромоглася вона.

— Може настати та мить, коли, щоб прислужитися конгрегації, ти муситимеш покласти край безневинному життю, — промовила Друзілла. — Дитини. Дружини. Чоловіка, що жив гарно й праведно. Питати чому — не твоя справа. Чи кого. Чи що. Твоя справа — служити.

Мія подивилася в очі хлопця. Круглі від жаху.

— Кожна смерть від наших рук є молитвою, — мовила Друзілла. — Кожне вбивство — підношення Тій, Хто є Всім і Нічим. Велительці нашій благословенного смертовбивства. Матері, Діві, Матріарху. Вона тебе відзначила, Міє Корвере. Ти Її служниця. Її послідовниця. Можливо, навіть Її обрана.

Стара простягнула розкриту долоню, на якій лежав кинджал. Перехопила Міїн погляд.

— І якщо ти переріжеш горло цьому хлопцю, ти станеш її Клинком.

Це тривало вічність. Тривало одну мить. Дівчина стояла посеред того криваво-червоного світла. Думки стрімко бігли. Серце гупало. Непромовлені питання роїлися в голові.

Та відповіді вона вже знала.

— Хто він?

— Ніхто.

— Що він зробив?

— Нічого.

— Чому я мушу його вбити?

— Бо ми тобі наказали.

— Але…

— Залізо чи скло, Міє Корвере?

Вона взяла кинджал з Друзіллиної долоні. Торкнулася краєчка. Подумала, що, може, це спеціально зроблено, аби до краю довести, що це може бути ще один обман, що все, що їй треба продемонструвати, — саму готовність, і на цьому все. Та кинджал був таким гострим, що з пальця в неї виступила кров. Клинок міцний, як і кожен інший, що вона в руках тримала.

Якщо вона занурить його в груди хлопця, то вже напевно й гарантовано відправить його в могилу.

— Вовк не жаліє ягня, — промовила Друзілла. — Шторм не просить вибачення в тих, хто потонув.

Дівчина глянула на вологий камінь під ногами. Вона достоту знала, що саме змили з того каменю перед тим, як вона до кімнати увійшла. Знала, що Трік не завагався. Не розбився.

— Усі вбивці, — шепнула Мія, — як один.

Оце воно. Усі роки. Усі милі. Усі безсонні безночі та нескінченні обороти. Вона сама ступила на цей шлях. Вони повісили її батька. Видерли її з материних обіймів, убили її братика-малюка. Знищили її дім, її фамілію, її світ.

Та чи цього досить? Щоб убити безіменного хлопця?

Якщо вона принесе йому кончину, то підтвердить, що має право на це місце. Стане Клинком, який прохромить серце Дуомо, зануриться в живіт Рема, розітне горлянку Скаеви від вуха до вуха. Доньки Божі можуть засвідчити, вони заслуговують померти. Померти тисячі разів. Волаючи. Благаючи. Ридаючи.

Та цей хлопець також ридав. Його губ торкалися ниточки шмарклів. Мія подивилася на нього, і він застогнав крізь кляп. Затрусив головою. Вона бачила ті слова в його погляді.

Будь ласка.

Будь ласка, не треба.

Дівчина кинула погляд на превелебну матінку. Приязна усмішка. Добрі очі. Вологе каміння під ногами. І вона взялася дошукуватись причини вбити цього хлопця. Чийогось брата. Чийогось сина. Заледве старшого за неї. Копнула глибше, крізь гній та кров. Крізь шмаття моралі, яку вона відкинула вбік, коли ступила на цей шлях, вимощений найкращими намірами. У голові лунали передсмертні крики Діамо. Безлічі чоловіків та жінок, яких вона вбила на Філософському Камені. Люмінатіїв, яких зарізала на сходах Гранд-Базиліки.

«Я криця», — мовила вона до себе.

Вистачило однієї секунди. Однієї миті під холодним поглядом превелебної матінки. І вже наступної Мія опустилась перед хлопцем навколішки. Приклала клинок до його горла. Серце її калатало об ребра. Промовила слова вірної.

Я криця.

— Почуй мене, Ніє, — шепнула вона. — Почуй мене, Матінко. Ся плоть — учта твоя. Ся кров — вино твоє. Се життя та кінець його — мій тобі дарунок. Прийми його.

Старша жінка усміхнулася.

Хлопець заскімлив.

Мія глибоко й уривчасто вдихнула. Попередження Наєв луною ширились у голові. І нажахана дівчина нарешті зрозуміла. Нарешті почула її. Як чула на трибунах над форумом, де повісили її батька.

Музика.

Панахида примарного хору. Грім її власного пульсу. Тихе схлипування хлопця, що рвалося крізь спогади про оплески святого розбійника, прегарного консула і всього цього злостивого й зогнилого світу. І тепер вона знала. Так, наче знала це завжди. Протягом усіх тих миль, тих років, тих запилюжених томів, скривавлених рук і згубного мороку. Залізо, скло, криця — тепер не важить, з чого саме її зроблено. Насправді важить, на кого вона перетвориться, коли вб’є цього хлопця.

Скаева заслуговував на смерть. Дуомо. Рем. Діамо. Оті люмінатії біля Гранд-Базиліки були коліщатками військової машини Сенату. Навіть ті чоловіки та жінки на Камені були запеклими злочинцями. У пітьмі власної спальні вона зможе переконати себе, що вони на смерть заслуговували, — якщо постарається. Зможе змусити себе повірити, що всі, кого вона вбила досі, незліченні кончини, які вона подарувала, той оркестр криків і вона — маестра в шарлатовому… усі вони на це заслужили.

Але цей хлопець?

Це безіменне й безвинне дитя?

Якщо вона його вб’є, то й сама заслужить на таку долю. Хай які там милі та роки лишилися позаду, помста не була достатньою причиною перетворитися на чудовисько, яке б вона сама переслідувала.

Мія прибрала ножа від хлопцевого горла.

Повільно звелася на ноги.

— Воно того не варте, — сказала вона.

Друзілла уважно подивилась їй в обличчя, погляд її перетворився на тверде залізо.

— Ми тебе попереджали, Міє Корвере. Позначена ти Матінкою чи ні. Якщо занапастиш це випробування, то занапастиш усе. Усі зусилля Меркуріо, усі обороти, впродовж яких ти вчилася біля його ніг, вчилася в цих стінах. Кров, смерть — усе це стане марним.

Вона подивилася хлопцеві у вічі. Чийсь брат. Чийсь син.

Руки в неї тремтіли. Сльози виступили на очах. Попіл — на язику.

Та все ж…

— Не марним, — промовила вона.

І повернула кинджал.

Вона лежала в себе на ліжку в пітьмі. Поруч з нею була тінь, що не казала ні слова.

Тримала в руці останню сигарилу. Зі зотлілого кінчика звисав довгий, переламаний палець попелу. Гривка впала на очі. У голові — чорнява.

Що вони з нею зроблять? Розжалують у Руки?

Присудять криваву покару?

Уб’ють?

Та це в будь-якому разі не важило. Тепер вона ніколи не перетвориться на Клинка. Не дізнається найглибші таємниці Церкви чи таїну того, ким або чим вона є. Ніколи не стане настільки гострою, як треба, аби дістати шанс і покласти край Скаевиному життю. Тепер він для неї недосяжний, геть-чисто як Меркуріо казав…

Меркуріо…

Що б він зробив?

Що б він сказав?

Ключі біля дверей. Вона навіть не стала напружувати себе й тягнутися по стилет. Хай хто там є — їй байдуже. Вона торкнулася губами сигарили й подивилася на стелю, спостерігаючи, як звиваються тіні.

Тихі кроки. Цок-цок ціпка по холодному каменю.

Зігнута й втомлена постать, що стоїть у ногах її ліжка.

— Ходімо додому, Воронятко.

Вона подивилася на старого. Зі сльозами на очах.

О Доньки, як же вона себе ненавиділа…

— Так, шахіде.

Із собою вона забрала тільки трохи пожитків. Кинджал зі смертекості. Брошку із залізного дерева, заради якої вона так тяжко працювала. Ретельно зав’язаний ранець із проолієної шкіри, де лежали її книжки й поплямовані кров’ю записи Лотті. Ніщо інше Криваву путь не здолало б. Нічого іншого їй і не треба було.

Наєв супроводжувала Мію та Меркуріо додолу, спіральними сходами, до покоїв промовця. Та ввійти до царства Марія жінка відмовилась.

— Це треба обдумати, оборот чи двійко, — промовила Наєв, стоячи на порозі. — Заподіяне з часом гоїться. Наєв буде рада побачити її тут знову. Наєв може поговорити про неї з матінкою Друзіллою, поки її тут не буде. Вона може супроводжувати Наєв у поїздках до Останньої Надії. Це хороший край. Хороше життя. Може, не те, чого вона бажала… — вона глянула на покої промовця, — але… життя нечасто таким буває.

Мія кивнула. Стиснула жінчину руку.

— Спасибі тобі, Наєв.

Вони ввійшли до Марієвих покоїв. У повітрі висів густий запах крові. Вкритий підсохлою кров’ю промовець опустився навколішки біля вершини трикутного басейну. І він по-справжньому вклонився Меркуріо, не відриваючи очей від підлоги.

Старий здавався таким втомленим, яким Мія його ніколи в житті не бачила. Спуск сходами був довгим та нестерпним, кожного кроку його ціпок важко торкався каміння. Вона подумала, що він, мабуть, ніколи не збирався знову долати цей шлях. Ніколи не думав, що йому доведеться повертатися забрати її — свою найкращу ученицю, свою найбільшу поразку, — і тягнути з ганьбою до Богодола. Очевидно, превелебна матінка запевнила Меркуріо, що відсутність Мії на ініціації — це найкращий варіант. Павуковбивця лютувала через те, що витратила свій фавор намарно. Володар Кассій не витрачатиме свого часу на слабкості й слабаків, а він уже невдовзі має прибути до гори помазати інших своєю кров’ю. Мія мусить повернутися до Богодола разом зі своїм шахідом і добре поміркувати про своє майбутнє. Вона може повернутися на гору й провести життя в служінні як Рука. Чи вирішити, що отаке ганебне життя є неприйнятним, і розібратися з ним самотужки.

Друзілла дуже ясно висловилась про те, який з варіантів є для неї прийнятнішим.

І попрощатися з Тріком шансу в неї не було…

— Ходімо, Воронятко, — зітхнув Меркуріо. — Ніколи мені ці довбані басейни не подобались. Що швидше ми ввійдемо, то швидше вийдемо.

— Зачекайте! — вигукнув хтось.

Мія розвернулася, і серце в неї аж смикнулось: може, то він прийшов попрощатися. Та натомість вона побачила Ешлін, яка біжить до неї коридором. Розчарування й радість переплелися в Міїних грудях, Еш схопила її за плечі, міцно стиснула, а Мія щосили обійняла подругу навзаєм.

— То ти збиралася піти й не попрощатися? — вимогливо спитала Еш.

— Я повернуся, — сказала Мія. — За кілька оборотів десь.

Еш із розумінням глянула на Міїн ранець, на майно, що в ньому сховалось. І нічого не сказала.

— Ти мені когось нагадуєш, — промовив Меркуріо. — Як тебе звати, дівчатонько?

— Ешлін, — відповіла дівчина. — Ешлін Ярнгейм.

— Торварова донька? І як там старий козел?

— Як завше останніми роками. Напівсліпий. Кульгавий. Скалічений.

— Він тобою пишатиметься, Еш, — сказала Мія. — Ти змогла пройти випробування там, де інші схибили.

— Корвере, ти не схибила, — відповіла Еш. — Навіть не думай таке.

— Та звісно, — сумно всміхнулась Мія.

— Ну правда ж, — Еш стиснула її руку. — Міє, тобі тут ніколи місця не було. Ти на краще заслуговуєш.

Усмішка Мії померла. В очах промайнула розгубленість. Меркуріо нетерпляче прогарчав:

— Ходімо, досить уже цього лайна з обіймашками. Треба йти.

Еш хмуро глянула на старого. Перевела невпевнений погляд на Мію. Глибоко вдихнула, наче збиралася пірнути в темні води. А тоді повільно нахилилася, взяла Міїне обличчя в долоні й ніжно поцілувала в губи.

Тривало це трохи задовго. Чи, може, недостатньо довго? Теплий, м’який, медвяний цілунок. Та, поки Мія визначалася, він уже скінчився. Еш перервала поцілунок, стиснула Міїну руку. В очах у неї сяяв мільйон несказаних слів. І ще мільйон забарився в Мії на язику.

— Попрощаєшся за мене з Тріком? — спитала вона нарешті.

Еш спала з лиця. Зітхнула. Повільно кивнула.

— Так. Обіцяю.

Мія випустила руку подруги. Озирнулася навколо. На гліфи й кров на стінах. Замислилась, чи не востаннє вона все це бачить. Кинула погляд на Марія, Меркуріо, Еш. Глибоко вдихнула і ступила в басейн.

Навколо неї здійнялася червінь.

Мія заплющила очі.

І впала.

Ешлін стояла там, у пітьмі, цілу вічність. Вона провела пальцями по вустах, думаючи про те, як воно все могло б бути. Спостерігала за тим, як Марій дивиться на кров. Ота краса самогубці, що ховається в мороці. Павук у центрі шарлатової павутини, що відчуває найменші вібрації її ниток.

— Коли повернеться Володар Клинків, великий промовцю? — спитала Ешлін.

Марій змигнув. Відірвав погляд від червені, наче дивуючись, що вона все ще тут.

— Коли повернеться, маленька аколітко, — була відповідь.

Еш усміхнулася, низько, підмітаючи підлогу, вклонилася й вийшла з покоїв. Вона пленталася спіральними сходами вгору, заклавши пальці за пасок і пожовуючи кінчик однієї з бойових кіс. Пробили другі дзвони, і дівчина вилаялася, пришвидшуючи ходу. Хутко здіймалася крізь серце гори аж до широкої тераси Небесного Олтаря.

У кімнаті було прибрано, усе розставлено для ініціаційної учти. У кухнях було гамірно й людяно, але сам Олтар пустував. Нікого там не було, окрім однієї самотньої фігури, що стояла на краю тіней, спершись на поруччя й дивлячись у пітьму.

— Як ти там, Трікі?

Хлопець підвів погляд і кивнув, вітаючись. Знову поглянув на широку пустку внизу. На нескінченну й прекрасну ніч.

— Ніколи мені цей краєвид не набридає, — сказав він.

— Так, краєвид ще той, — погодилась Еш і сперлася на перила поруч з ним.

— Оз казав, що ти хочеш зі мною поговорити, — пробуркотів Трік. — Про Мію.

— Вона на оборот чи два повернулася до Богодола. Щоб думки впорядкувати.

— Ніяк не можу збагнути, — зітхнув Трік. — Здавалося, що з усіх нас вона мала найбільше причин сюди потрапити.

— Майже.

— Ніколи й гадки не мав, що вона через останню перепону перечепиться.

— Може, вона й не перечепилася, — знизала Еш плечима. — Може, вона просто вирішила не стрибати. Я радію, що її тут на ініціації не буде. Рішення не вбивати невинного робить її надто хорошою для цього місця.

Трік глянув на неї скоса.

— Ти пройшла випробування. Ти вбила невинну людину.

— Бо в мене, Трікі, серйозніші причини, щоб бути тут, аніж Мія мала.

— І що ж це?

— Фамілія, — сказала вона.

— Мія тут також через фамілію була.

— Ага, — кивнула Еш. — Різниця в тому, що мій татко все ще живий. Ти б здивувався, наскільки добре тебе може замотивувати буркотливий колишній убивця без яєць.

Трік гмикнув і знову позирнув у темряву. Еш м’яко промовила:

— Мія просила переказати тобі прощання.

— Вона повернеться, — сказав Трік. — Я ще її побачу.

— Я в цьому не впевнена.

— Їй може й ряса Руки підійти. А що вона інакше робитиме, просто здасться? Вона? Та нізащо.

— Ой, та вона, може, і вирішить до Рук приєднатися. Я просто не думаю, що ти її ще раз побачиш.

— Це ще чому?

Еш зітхнула наче всім тілом.

— Я вже раніше казала: оце так носик ти, Трікі, маєш. А я не можу дозволити, щоб ти нюшив за обідом цього вечора.

— Що ти ро… хр-р-р.

Трік змигнув, побачивши кинджал у руці Еш. З клинка крапала кров. Він перевів погляд на пляму, що ширилася його сорочкою, а вона знову занурила ніж у його груди. І знову. І знов. Хлопець хапнув повітря, потягнувся до горла, очі розширились. Та спритно, як брехня шириться, дівчина із силою штовхнула і перекинула його через поруччя. І він полетів униз до вічно-чорної пустки.

Без звуку.

Без схлипу.

Зник.

Еш подивилася вниз у пітьму. І тихо шепнула:

— Вибач, Трікі.

Дівчина опустилась навколішки й почала носовичком витирати кров, що пролилася на камінну долівку. Протерла ніж і знов сховала його в рукаві. Глянула через плече. Олтар усе ще стояв пустим, Руки метушилися на кухні, готуючись до скорої учти. За столом підготували дев’ять місць. Для всіх трьох аколітів, які наприкінці мали пройти ініціацію. П’ять для кліру: Друзілли, Мишолова, Соліса, Аалеї та Павуковбивці. І останнє, на чолі стола, для Володаря Клинків. Для Чорного Принца. Самого очільника конгрегації Багряної Церкви.

— Кассій, — шепнула вона.

— Усе зробила?

Ешлін озирнулася й побачила постать у вкраденій рясі Руки.

— Зробила, — Еш випросталася й глянула на пустища. — Малого Трікі тут не буде, щоб щось винюшити. Якщо ми припустимо, що тут взагалі буде що винюшувати.

— Я про своє подбаю, — відповів її брат.

— Диви, Оз, не облажайся, — попередила Еш. — Від тебе наш останній шанс залежить. Ми ще кілька місяців тому могли Кассія взяти. Він же тут, просто перед нами сидів.

— Я ж тобі казав, той ідіот Водозов бачив, як я нишпорив. Що я мусив робити?

— Ой, нумо подумаємо. Може, треба було його вбити й лишити тіло в помітному місці? І вдесятеро ускладнити нам шанс щось іще зробити?

— Накинутись на Кассія, наче зарізяки з темного провулка, було дурнуватою ідеєю, я тобі завжди казав. Нам пощастило, що я на Водозова натрапив. У нас були місяці на підготовку. Якщо учту отруїти, то ми все кубло одним ударом спіймаємо. Людина, яка зробила для мене труйку, мертва. Єдина людина, яка мала шанс унюхати це, — мертва. Годі, бля, скиглити, просто приготуйся.

— Я готова, — просичала Еш.

Озрік знову озирнувся через плече і сказав тихше.

— Ти ж з ними вчоробороту зустрічалась?

— Ага, — кивнула Еш. — Після того як вони мені чутку підігнали, аби в Машкарах перемогти, і потім іще. Я ж казала, ті хлопці-люмінатії завжди вершки знімають.

— І вони готові?

— Запевне вже. Наш шляхетний юстицій тримає напоготові Першу та Другу центурії. О сьомих дзвонах Свинарню захоплять дві сотні чоловіків. Тобі треба тільки переконатися, що Марій добре вмотивований.

— Цей придурок сестру свою любить більше за життя. Якщо я ніж біля її горла триматиму, він, бля, балінну станцює, коли я йому накажу.

— Обережніше з Маріеллою. Ти ж бачив, що вона зробила з…

— Ешлін, я ж не мала дитина, — вишкірив зуби Озрік. — Розберуся я з ткалею та промовцем. Ти своє діло пильнуй. Щоб Кассій та решта кліру були зв’язані і з кляпами, коли Рем зі своїми зарізяками з’являться. Сповідники багато про що поговорити хочуть, тож Путь здолати мусить кожен. І жодних кайданів.

— Не бійся, — дівчина похмуро всміхнулася. — Шахіда Аалея трохи навчила мене фокусів з мотузками.

— Ще кілька годин, — кивнув Озрік. — І ці стіни падуть.

Парочка дивилася вниз на пустку. На нескінченну чорняву над головою, на мільярди цяток світла. Обличчя богині, поклонятися якій їх учили з дитинства і яку вони зараз зраджують.

— За татка, — сказала Ешлін.

— За татка, — відповів Озрік.

Дівчина поцілувала брата в щоку й зникла в пітьмі.

КРОВ

Підсохлу кров вони змили у ваннах Свинарні, та Мія все одно відчувала її запах на своїй шкірі.

Вона шкандибала вулицями Богодола, поруч накульгував Меркуріо, ніхто ані пари з вуст. Дівчину трохи розрадило те, що він прийшов забрати її, заступився за неї перед Друзіллою. Кілька оборотів подалі від Церкви прояснять її думки, казав він. Так на краще вийде. Буде час подумати про той вибір, що вона має зробити.

Життя Руки. Життя служниці.

Вона спіймала себе на цій думці й спохмурніла. Це ж не ганьба. Наєв — Рука і голову не схиляє. Може, не так воно вже й погано. Перетинати Шерехпустку, подорожувати південним Ісіїром. Шукати красу в тих краях світу, яких вона ніколи не бачила[88].

Але що тоді зі Скаевою? З Дуомо? З Ремом?

Чи зможе вона прожити життя, знаючи, що ніхто за її фамілію не помститься?

Із затоки задули пазуристі вітри — холодні й верескливі. До Богодола з натиском наближалась зима, на обрії закипали бурі, застеляючи світло Саана й пригашуючи блакитне сяйво Саая, що сходив з-за краю світу. І все ж… тут було так ясно. Після місяців майже непорушної темряви світло її мало не сліпило. Спів хору заступили брязкіт та галас міських вулиць, вигуки кликунів, бамкання церковних дзвонів. Усе це здавалось неправильним.

Усе це більше не нагадувало дім.

Дівчина й старий повернулися до крамнички цікавинок, над дверима дзеленькнув дзвіночок. Мія пригадала той перший раз, коли тут опинилася. Наступного обороту після того, коли батько помер у зашморгу. Меркуріо взяв її під крило. Найімовірніше, вона остання учениця, яку він натренував. Віддав їй шість років. І чим вона віддячила?

Поразкою.

Старий прочовгав до кухні, ціпок постукував по мостинах.

— Меркуріо, мені прикро.

Він озирнувся на неї. Побачив сльози, що бриніли в очах.

— Я тебе підвела. Обох нас підвела. Мені так прикро.

Старий похитав головою. Але не сказав, що вона не права.

— Чаю хочеш? — запропонував він нарешті. — Я його тобі до кімнати принесу.

— Ні. Спасибі.

Він скинув шинель. Підпалив сигарилу й зайшов до кухні.

У себе, нагорі, вона чула, як він гупає. Його гнів дзвенів мелодією гримливих каструль, гуркотливих сковорідок. Дівчина скинула на своє дитяче ліжко проолієний ранець і сама кинулась зверху. Вона цього ніколи не помічала, але ліжко було для неї трішечки замаленьким. Як і ця кімната.

Як і це життя.

— …і що ми тепер робитимемо?..

Вона глипнула на цівку темряви, що примостилася на кривому стосику історичних книжок.

Якби я могла побачити його очі, в них теж було б розчарування?

— Спати, — зітхнула вона. — Спати років десь так тисячу.

Вона розпустила зав’язки сумки, дістала звідти пошарпаний екземпляр «Теорій стосовно Матері-Пащі». З любов’ю провела рукою по обкладинці «Аркімічних істин». А тоді ляпнулась на ліжко, тримаючи записник Лотті. Подумала про Цитя — як у нього там справи. Про Еш. Про Тріка. Вони вже, мабуть, до церемонії ініціації готуються. Вечеря в Небесному Олтарі, а потім перейдуть до Зали Жалоби, де отримають помазання кров’ю володаря Кассія, і їх висвятять у Клинки.

Є принаймні одна причина долучитися до Рук, припустила вона. Зрештою, на горі вона матиме доступ до читальні. А може, навіть із самим Кассієм часом бачитиметься. Вона все ще не отримала жодної відповіді про темряників чи якогось уявлення про те, чим вона є…

Мія гортала сторінки з Лоттиними записами. Усміхнулася, пригадуючи сухувато-гострий розум подруги, її непроникний погляд. Та, коли дісталася сторінки, над якою Карлотта працювала в момент смерті, Міїна усмішка поблякла. Ці записи були вкриті бризками крові, які просочилися глибше, на наступні сторінки.

Кров.

Що просочилася…

— Що саме пояснити, превелебна матінко?

— Оце.

Друзілла підхопила шматину й ткнула її Мії під носа. Поміж волоконець тканини дівчина помітила крихітні ляпочки підсохлої червені.

Мія змигнула, роздивляючись плями на сторінці.

Ти не можеш довести, де саме була вчоробороту, а кров жертви знайшли у твоїй постелі — факт, який ти сама пояснити не здатна. Чи навідувала колись Карлотта твою кімнату?

— Ні, але…

Ні, але дехто інший її того ранку відвідав…

— Бути цього не може, — видихнула вона.

— …чого не може бути?..

Мія глянула на не-кота. Слова давалися важко. Думка, що стояла за ними, теж. Мія підвелася з ліжка й взялася гортати сторінки до самого кінця записника. Назад, до зниклих сторінок. Вона пошарила на бюрку, знайшла вугільний олівець та обережно заштрихувала порожню сторінку, що слідувала за зниклим уривком. І там, крізь чорний порох, побачила неясний відбиток. Почерк Лотті, її доморослий шифр, аркімічні символи.

— …що ти…

— Цить. Дай мені хвилинку.

Вона хмурилась над сторінкою, мружилась, щоб роздивитися блідий почерк. Позначки ледь видно було. Певності в цьому нема, але…

— Це схоже на модифікацію млійки…

— …заспокійливого?..

Вона кивнула.

— Але в таких кількостях її принаймні на дюжину людей стане. Навіщо Лотті…

Карлотта підвелася, покрокувала до Озріка, тихо до нього заговорила, тримаючи в руках промоклий записник. Оз усміхнувся тією своєю прегарною усмішкою й торкнувся пучками пальців Лотті.

Мія ворухнула до Еш бровами.

— А їм поруч непогано ведеться. Кілька оборотів тому бачила, як вони вдвох над якимось варивом працювали. Схоже на те, що на Істинах вони достобіса часу разом тримаються.

— Та в цьому жодного сенсу нема, — шепнула вона.

— …щось це відчуття стрімко стає дуже знайомим…

Мія підвелася з ослінчика, тримаючи записник Лотті в руках. Зібралася вже піти вниз до Меркуріо, та знов розчула метушню. І найбруднішу лайку, яку вона колись від старого чула. Здається, зараз не дуже слушний час займати його божевільними теоріями. Він ще їй голову відкусить.

Дівчина знову сховала записник до ранця. Так сильно нахмурилась, що аж голова заболіла.

Але ж якщо вона має рацію…

Я не можу мати рацію.

— Мені треба до Церкви повернутися.

— …так скоро?..

— Треба поговорити з превелебною матінкою.

— …але ж вона, певно, підготовкою до ініціації зайнята?..

Мія вже сиділа на підвіконні, крізь прочинену шибку завивав вітер.

— Зі мною чи проти мене?

Не-кіт зітхнув.

— …якщо тебе це потішить…

Мія поспіхом ішла через ринок Маленького Ліїсу, тісними вуличками Чресел, штовхалася й пробивалася до Затоки М’ясників. Буря вже майже дісталась Богодола, грім та блискавиці ганялися одне за одним небесами. Штин тельбухів і стічних вод змішався із сіллю відкритого моря, плечі Мії згорбилися, чорне сплутане волосся закрило її обличчя, коли вона натягнула на голову каптур, ховаючись від холоду.

У гавані було людно.

Значно залюдненіше, ніж мало б бути за такої непривітної погоди.

Коли Мія наблизилась до Свинарні, то помітила, що неподалік від входу купчяться групки підозріло плечистих чоловіків. Вони не жартували, не перемовлялися, як це робили б моряки чи купці. Хмуро дивилися на неї, коли дівчина наблизилась, та вона солоденько усміхнулася й пройшла просто повз них. Уважно роздивляючись краєчком ока.

Високі вони були — геть усі. Одягнені у звичайне, але надто гарні статури мали. А коли вона кинула погляд униз, то побачила, що кожен на собі солдатські чоботи має.

Прірва свята, та що тут коїться?

Дівчина зайшла за ріг, думки в неї чвалом поскакали. Накинула на плечі плащ із тіней. Учепилася за ринву й полізла вгору бічною стіною Свинарні, спритно, як та мавпочка. На даху вона взялася до черепиці, встромила стилет між двома її шматочками і зрушила їх з місця. Пролізла крізь діру й зачаїлася поміж балок, скидаючи плащ із тіней, щоб можна було роздивися бойню.

Ані Бекона, ані його синів видно не було. І нікого іншого з м’ясників, що зі свининою зазвичай поралися. Але біля кожного входу стояло ще більше отих кремезних паночків, та й у мезоніні, що вів до басейна з кров’ю, їх не бракувало.

І поміж ними — серце стиснулося, дихання перехопило — побачила його.

Два роки минуло, відколи вона билася з ним на сходах Гранд-Базиліки. Шість років, відколи вона його бачила по-справжньому зблизька, того обороту, коли він забрав батькове звання, вкрав землі їхньої фамілії. Та вона б його всюди впізнала. Найвищий чоловік, якого вона за своє життя бачила. Підрізана борідка підкреслює вовкуваті риси обличчя, у погляді зблискує звіряча хитрість. Шрам, що міг тільки від котячих кігтів лишитися, перекреслює щоку. Як і всі вони, він перебрався в плебейське. Жодних тобі білих обладунків чи багряного плаща, а чи сонцекрицевого меча на виду. Та вона його знала. Ненависть крапнула з язика, коли вона шепнула:

— Юстицій Марк Рем…

Дівчина роззирнулася Свинарнею. Подивилася на чоловіків, на їхні звиклі до мечів руки, на солдатські чоботи. Вона достоту знала, хто вони такі.

— … люмінатії…

— Вони сюди до кривавого басейну прийшли, — дівчина глибоко вдихнула, заледве вірячи власним очам. — Вони збираються Церкву захопити.

— …марій ніколи не дозволить їм пройти…

— Хіба що він з ними в змові? — шепнула Мія. — Чи хтось його змусить?

— …іти наосліп до лігвища найсмертоносніших убивць республіки? і саме цього вечора? коли там буде сам володар кассій…

— Може, у цьому й річ.

Юстицій Рем, примруживши очі, заговорив до одного зі своїх центуріонів.

— Усе готове?

— Так, юстицію, — високий, міцний, як залізо, чоловік відсалютував, приклавши кулак до серця. — Бойню захопили без інцидентів. Єретиків, що тут перебували, арештовано чи знищено.

Юстицій кивнув і повернувся до іншого чоловіка, що обіч нього стояв. Мія впізнала цього посивілого ветерана зі шкіряною пов’язкою на оці.

— Центуріоне Альберію, Друга центурія увійде до порталу першою й зачистить базу. Готуйте своїх людей. Напад починаємо за п’ять хвилин.

Душитель цуценят ударив кулаком в груди.

— Люмінус Інвікта, юстицію.

Чоловік розвернувся до своїх воїнів і проревів:

— Друга центурія, готуйсь!

Сотня люмінатіїв з військовою точністю стала на позиції — усі похмурі й мовчазні. Озброєні вони були дерев’яними дрючками й щитами, кількоро тримали клинки зі смертекості. Мія вдячно подумала, що принаймні свої мечі із сонцекриці вони з собою взяти не могли — жоден метал на Криваву путь не візьмеш, а кількасот людей з величенькими палицями — це не аж таке страхітливе видовище, як із кількастами люмінатіями з вогненними мечами порівняти.

Але хіба що трішечки.

Рем повернувся до свого секунда й спокійно промовив:

— Центуріоне Максію. Третя центурія утримуватиме позиції тут, поки ми не повернемося з єретиками та їхнім ватажком, закутими в ланцюги. Перша центурія піде зі мною маршем на Небесний Олтар.

Коли він згадав про олтар, у Мії аж шлунок стиснувся. Рем знайомий з горою. Це означає, що він знає, як там усе влаштовано, як усе працює. Як люмінатії могли про все дізнатися? Хіба що поміж служників Церкви опинився зрадник?

Але ж Друзілла всіх перевірила! Кожен аколіт з їхнього набору померти був готовий, але про Свинарню не розповів. Хто міг пережити тортури від рук сповідників володаря Кассія тільки для того, щоб потім продати Церкву люмінатіям?

Хтось, хто знав, що сповідь Кассія була просто перевіркою…

Розуміння станцювало в животі Мію хворобливу джигу.

Ешлін стенула плечем і знову відкусила великий шматок:

— Аазд аа ого я обі й еба.

— Га?

Дівчина проковтнула їжу та облизала губи.

— Кажу, гаразд, для цього я тобі й треба. Татко нам з братом усе про це місце розповів. У всякому разі, все, що сам знав.

— Батько Еш та Оза…

— …і що з ним?..

— Еш розповідала, що він виростив дітей, аби вони посіли його місце.

Вона глянула на тінь, що зачаїлась поруч.

— А що, як він виростив їх, аби вони за нього помстилися?

— …напасти на темряника — очільника найкращих убивць світу в місці, де царює вічна пітьма? з кількома сотнями людей? ну, удачі, любий юстицію…

— Та не потрібна йому удача, — прошепотіла Мія. — Млійка — хіба ти не розумієш? Оті пропорції в нотатках Карлотти — їх вистачить, аби дюжину людей приспати. Якщо Ешлін чи Озрік додадуть її до ініціаційної учти, Кассій відключиться, як і всі інші, темряник він там чи ні.

— …але ж на бенкеті буде трік. він же запевне унюхає отруту?..

Серце Мії підстрибнуло. У животі похололо.

— Прірва й кров…

Не встиг Пан Добрик шепнути щось іще, як Мія рушила додолу. Зістрибнула до мезоніну, знову загорнулася в плащ із тіней — така собі розмита пляма на тлі стін Свинарні. Друга центурія промарширувала до мезоніну, за легіонерами йшли Рем та його примус. Чоловіки по два в ряд потупали сходами вниз до кривавого басейну.

Мія слідувала за ними, ховаючись під тіньовим плащем, світ навколо неї тьмяно чорнів. Сходами були розставлені аркімічні лампи, і вона йшла на їхнє світло аж до самого черева Свинарні, де в повітрі ширяв слизький штин крові. Чула плюскіт, колотнечу, булькотіння. Рухалася тихо, торкаючись рукою стіни, прослизала повз лави солдат, які чекали своєї черги підійти до басейну з кров’ю. Гліфи на камінні ледь чутно гуділи, і коли центуріон Альберій гавкав накази, у повітрі виспівувала сила. Ніхто з них раніше не бачив ісіїрські кровочари в дії, та треба віддати їм належне — усі люмінатії йшли до Марієвого басейна, як їм і було наказано. Заплющували очі, мурмотіли молитви і — зі сплеском ісіїрської магії — зникали один за одним.

Усі очі було прикуто до неспинного коловороту. До гліфів, надряпаних на стінах підсохлою кров’ю. Мія розмірковувала над тим, чи не зачекати, поки вся Друга центурія перейде, певно ж мусить випасти шанс наблизитись до Рема. Та тоді вона подумала про Тріка. Про отруту. Учту. Якщо Ешлін та Озрік зрадили Церкву, то вони мають серйозні причини його вбити, і ця думка сповнювала її таким страхом, що поглинути його Пану Добрику було несила.

Чорна Матінко, яка ж я сліпа була…

Кров кружляла й здіймалася. Потік ковтав солдатів одного за одним. Мія не могла собі уявити, щоб Марій пішов проти Церкви — попри всю його зарозумілість. Певно, що його примусили. Хай там як, а їй треба дізнатися, що відбувається. Помста може зачекати.

Небайдужі їй люди — це важливіше.

Та іронія подій не могла не зачаровувати. Якби вона перетворилась на те чудовисько, яке з неї Церква хотіла зробити, якби вона вбила безіменного хлопця і була б запрошена до ініціації, то вона б і не здогадалася про те, що Ешлін з Озріком напланували. Вона сиділа б просто зараз на бенкеті — отруєна разом з іншими аколітами та кліром.

А натомість вона була єдиною людиною, здатною їх порятувати.

Мія ковзнула вздовж стіни кривавого покою, вниз до басейну, по пояс занурилася в нудотне тепло. Вона уявлення не мала, чи можуть Путтю одночасно двоє пройти. Та знала, що до крові в цьому басейні домішана й кров Марія, тож промовець відчує її присутність разом із солдатом, що брів обіч неї.

Чи знатиме промовець, що вона друг. Чи він узагалі зможе…

Здійнялася червона хвиля. Підлога зникла з-під Міїних ніг. Вона відчула, як потік засмоктує її глибше, глибше, крутить, вертить, відчула присмак крові в роті. Цей страхітливий прибій, що вічно затягуватиме її вниз. Вона попливла нагору до світла. Груди розриваються. Серце калатає. І нарешті…

Відчула камінь під ногами. Повільно відштовхнулася від дна, випірнула на поверхню, очі заліплені кров’ю. Поруч із нею з потоку вирвався люмінатій, він відпльовувався, кашляв, а товариші тим часом підхопили чоловіка й поставили на рівні. Навколишні чоловіки з голови до ніг були забарвлені червінню, на обличчі кожного — притлумлений страх. Просякнуті кров’ю покої Марія були гарним підтвердженням кожної похмурої історії, що вони чули про тих, хто Нії молиться. Нескладно зрозуміти, що вони вважатимуть Церкву єретиками. Нескладно зрозуміти, як Скаева та Дуомо переконають їх, що це вороги.

Якщо збоку дивитися, то і я б таке про нас подумала.

Мія змигнула й протерла очі від крові.

Про нас.

Плечі її все ще огортав плащ із тіней, і вона старалася триматися під поверхнею рідини, тільки голова визирала — рівно настільки, щоб дихати можна було. Марій, як і завше, стояв навколішки біля вершини басейна. Поруч з ним стояв десяток вкритих підсохлою кров’ю люмінатіїв з дрючками із залізного дерева в руках. Пульс Мії пришвидшився, кола вона відчула за спиною промовця знайому тінь.

Озрік…

Хлопець нахилився до кам’яної підлоги, у руці він тримав довгий зазублений ніж. І в нього під ногами Мія побачила іншу постать, загорнуту у звичні чорні шати. Покручена, жалюгідна шкіра стікає рідиною та гниє, скручена, як роха на бойні. Руки в неї були зв’язані, всі пальці — переламані, рожеві очі заплющені. Та впевнений порух тіні її грудей підказав Мії, що ткаля не померла — і що це ніж Озріка, який він біля горла Маріелли тримав, змушував Марія чинити цей безум.

Промовець на нашому боці. Це бодай щось…

Думки дівчини шалено крутилися, у голові сама собою складалася головоломка.

З уколом провини вона зрозуміла, що спішити нагору сенсу нема — хай там що мало відбутися в Небесному Олтарі, воно вже сталося. Зрештою, як отруту Еш та Озрік всього лише млійку використали, нікого вона на місці не вб’є. Очевидно було, що люмінатії збираються захоплювати їх живими. Щоб катувати. Допитати. Розіп’яти на публіці. Саме це чекає на верхівку Багряної Церкви. Та цієї миті володар Кассій та клір ще й близько не померли. І це означає, що й Трік може…

Дівчина глянула на Марія, який співав над зворохобленим басейном. Вона зрозуміла, що могла б його вбити. Просто горло перерізати, заблокувати цю частину військ у горі, а інші з того боку лишаться. Але ж це знищить найцінніше надбання, яке Багряна Церква в арсеналі має. Перекрити Криваву путь — це величезний удар по Церкві, так усі каплиці опиняться ізольованими.

Та чи мусить вона на таке зважати?

Чи не вартий порятунок Тріка й Наєв такої втрати?

Лишаючись під поверхнею крові, вона потягнулася до рукава й витягнула звідти кинджал зі смертекості. Побачила, як Марій напружився й глянув у її бік.

Він знає, що я тут.

Продовжуючи пісню, переправляючи сюди все більше й більше захеканих і нажаханих люмінатіїв, Марій знову перевів погляд на басейн. Та Мія могла присягнутися, що побачила, як він головою похитав. І легким змахом руки, у якому дівчина впізнала без’язиччя, промовець свою думку прояснив.

«Навіть не пробуй», — показав він.

Тоді на цьому все. Здійснити вбивство потайки в неї шансів нема, а якщо Марій збирається піти проти неї, йому достатньо відправити її назад тієї ж секунди, коли вона вирушить до нього. Усе як завше: свою шкуру промовець цінує вище за будь-що інше в цих стінах.

Ну то гаразд. Тут без варіантів.

Мія присіла, спостерігаючи, як Путь пройшов ще з десяток легіонерів. Коли всі вони зібралися докупи, уся сотня, центуріон Альберій наказав їм розосередитися поверхом. Узяти під охорону сходи, двері, коридори. І поки його люди розходилися навсібіч, центуріон розвернувся до одного з наймолодших рекрутів.

— Відзвітуй юстицію, що все гаразд.

Мія побачила, як під тією кіркою засохлої шарлатової рідини хлопець аж пополотнів від думки, що треба знову заходити до страхітливого басейну. Та він пішов крізь червінь і розчинився в потоці. Мія подивилася, як він зник, і знову перевела погляд на Марія. Це її останній шанс перервати сполучення з плацдармом. Якщо промовець помре до того, як тут опиниться Перша центурія…

Кров здійнялась навколо неї, прибій почав тягнути за п’яти. Вона заточилася, схопилася за край басейна, замизгуючи мармур червоним. Марій знову похитав головою, елегантно, як завше, і руки його затріпотіли.

«Навіть не думай».

Мія стиснула зуби. Спостерігала, як Путь почала долати Перша центурія. Чоловік за чоловіком, хвилину за хвилиною, товариші витягують з крові одне одного. І нарешті Мія побачила, як із крові здіймається той, про чиє убивство вона мріяла довгі шість років. Він відмахнувся від солдатів, що кинулись йому на допомогу, вийшов з басейна, і з нього на кам’яну підлогу ринули рясні потоки загуслої крові. Темна червінь бралася згустками в бороді, водоспадом текла по спині. Плечі широкі, як сама Тиха Гора.

Юстицій Легіону люмінатіїв бовванів над промовцем Марієм, і губи його скривила огида.

— Нечестивство, — прогарчав він. — Нечестивство і єресь.

Марій мовчки й незмигно зустрів погляд юстиція. На прегарних вустах грала легка усмішка. Рем витер кров з обличчя, повернувся до секунда, тоді як ад’ютант почав застібати на центуріоні прекрасні обладунки зі смертекості.

— Центуріоне, рапорт.

— Поверх захоплено, юстицію. Перша та друга центурії на позиціях.

— Чудово, — він махнув до Марія. — Міцно й надійно зв’яжіть це віровідступницьке лайно.

Солдати ступили вперед, стискаючи в руках просякнуті кров’ю мотузки. Вони кинули Марія на підлогу й скрутили йому ноги-руки за спиною, наче він худоба, яка різника чекає. До рота йому запхали шмату, іншою зав’язали очі. Один із солдатів добряче приклав бранця чоботом, але піднята рука Рема поклала цьому край.

Юстицій подивився на Озріка й різко спитав:

— Що з кліром?

— Ешлін добре справу знає, — сказав Озрік. — Коли ви дістанетесь до Небесного Олтаря, вони вже зв’язані будуть, як ті свині, що на Велику Десятину чекають. Не хвилюйтеся.

— Чекай тут, поки ми не повернемося з тим хваленим Володарем Клинків та його безбожною клікою, — центуріон вказав на Марія. — І якщо цей єретик бодай ворухнеться так, що тобі не сподобається, починай відрізати шматочки від його сестри, поки в нього поведінка не виправиться.

Озрік кивнув. Марій, зачувши погрозу, напружився, але в іншому не ворушився.

Тепер уже повністю готовий до бою, Рем роззирнувся поміж своїми людьми — похмурими, просякнутими кров’ю. Він потягнувся до паска, оголив довгий, прекрасної роботи меч зі смертекості, руків’ям якого пурхали ворони. Мія звузила очі: вона впізнала цей меч — саме він висів на стіні в батьковому кабінеті поміж колекцією мап.

Що іще цей чоловік може в мене забрати?

— Браття праведні, — завів Рем. — Цього вечора ми завдамо удару богохульникам, що очорняли нашу осяйну республіку протягом багатьох десятиліть. Верховних служителів цієї безбожної церкви маємо забрати назад до Богодола для допиту. Та жоден інший покидьок-ночепоклонник, кого ви зустрінете в цих стінах, не мусить пізнати милосердя. Ми є Правицею самого Аа, і цього вечора ми кинемо цю обитель єресі на коліна.

Юстицій підніс вкрадений меч до чола й похилив голову. Усі інші легіонери зробили те саме, і губи їхні заворушились в унісон.

— Почуй мене, Аа. Почуй мене, отче. Полум’я твоє в серці моєму. Світло твоє в душі моїй. В ім’я твоє, во славу твою, во справедливість іду я вперед. Воссяй наді мною.

Рем здійняв голову. Кивнув до своїх людей.

— Люмінус Інвікта.

ПОСТУП

Вона чекала.

Нехай у голові крутилися картинки того, що могло відбуватися нагорі, нехай кров її кипіла від думки про зраду Ешлін, про помсту Ремові — таку близьку, але ж так і не скуштовану, вона чекала. Якщо люмінатії схоплять Кассія та превелебну матінку, під загрозою опиняться всі віряни Багряної Церкви. Її друзі. І Меркуріо теж. Перший крок — перекрити Рему шлях до відступу, це обов’язково. Не можна дозволити, щоб Кассій та Друзілла потрапили в лапи сповідникам.

Тож вона зачаїлася в крові. Кляла себе за дурість. Тепер вона вже напевно знала. Це Еш убила Лотті. І спробувала на неї це повісити. Кожна мить, кожне сказане слово були брехнею. І Цить же її попереджав того вечора в Залі Істин.

у тебе в цих стінах є тільки один друг

не карлотта

не трік чи ешлін

і не я

Цей друг спостерігав за всім не-очима, чигаючи в тінях, що сповнювали кімнату. Рем та його військо маршовим кроком покинули приміщення. Та в покоях промовця все ще лишалося близько десятка люмінатіїв, що нині перебралися у візерунчасті шкіряні обладунки з витисненими символами Аа. Обладунки були міцними, дерев’яні дрючки — жодної клепки, жодного гвинта — ясна річ, були зроблені спеціально для цього нападу. Марія з Маріеллою пильнували з пів дюжини чоловіків. Ще шестеро стояли на порозі, спостерігаючи за коридором. Ткаля все ще була не при пам’яті, Озрік схилився поруч з нею, тримаючи клинок біля її горла.

Почнімо спочатку…

З-під плаща Мія все одно небагато бачила, тож вона заплющила очі. Потягнулася до тіней, що сповнювали кімнату. Так само, як це було з опудалами в Залі Пісень, усі ці тіні вона відчувала, наче власну. Вона знову згадала, як це — бути чотирнадцятирічкою. Дробити на шматки статую Аа перед Гранд-Базилікою. Переступати з тіні в тінь, наче та мара. Та насамперед вона згадувала чоловіка, з якого все це почалося, який дивився, як повісили її батька, дивився на її матір у ланцюгах, на смерть її братика, коли той ще й ходити не вмів.

Під покровом крові дівчина розпростерла руки. Розчепірила пальці. Потягнулася крізь мерехтливий морок до тіні під ногами в кожного легіонера. Зігнула ті тіні, наче гаки, занурила в підошви чобіт кожного солдата. І, якомога тихіше, підвелася з басейну.

Помилку свою дівчина усвідомила одразу: сама вона й досі ховалася під плащем із тіней, але ж кров, що її вкривала — ні. Коли вона підтягнулася за край басейну, шарлатова рідина плеснула на каміння, а під долонями проявилися криваві відбитки. Легіонери озирнулися на звук, Озрік нахмурив чоло.

Розгублення. Вагання.

Цього досить.

Мія ступила в тінь під ногами

і вийшла

з тіні

що падала від стіни

за спиною Озріка

Один з легіонерів краєчком ока помітив цей порух, тривожно скрикнув, та Міїн ніж уже по руків’я занурився у суглоб між хлопцевою шиєю та плечем робочої руки, начисто перерізаючи сухожилля. Озрік закричав, клинок випав із тепер нерухомих пальців, а Мія вгатила йому коліном у щелепу й штовхнула на підлогу. Витягнула свій кинджал і

знову

ступила

в темряву під

ногами і вийшла з тіні за спиною в іншого легіонера, підрізала йому жижки і штовхнула на підлогу. Чоловік, що стояв поруч, замахнувся на неї дрючком, вона відсахнулася, і поки удар просвистів повз її підборіддя — підступилася ближче й так різко увігнала коліно йому в пах, що кожен чоловік у кімнаті співчутливо скривився. Солдати здійняли крик, та коли вони спробували спіймати це криваве жахіття, що виринуло із чародійського басейну, то зрозуміли, що чоботи їхні приклеїлися до кам’яної долівки.

Мія відчувала її. Силу ночі, що нуртувала під її шкірою. Голодна Пітьма. Сама Матір, богиня, що позначила її, дивилася чорними очима на цих чоловіків, які силою ступили на святу землю.

І вона лютилася.

Дівчина збила з ніг одного, другого, підхопила дрючок і гамселила ним по щелепах, по потилицях, ковзала між латочками темряви й тільки криваві сліди за собою лишала. Це були солдати найкращої когорти легіону — дурнем Рем не був, він не став би приводити із собою на Гору хребцеродженних хлопчаків чи сенаторських синків. Та, коли солдати зустрілись із цим просякнутим кров’ю страхіттям з чорними очима, шаленою посмішкою та червоними-червоними руками, невдовзі і їх обійняв жах.

— Чоботи! — вигукнув один з них. — Знімайте чоботи!

Тіні хапали їхні палиці, притлумлювали їхні крики, поки вона клала їх одного за одним. Найближчі товариші, які почули крики й прийшли подивитися, у чому річ, зазнали тієї самої долі — були збиті з ніг від шаленого удару чи впали на землю з перерізаним горлом. Поки не лишився тільки один. Чоловік з темними вкритими кров’ю кучерями, що впав навзнак, скидаючи з ніг чоботи, притулився спиною до стіни й з широко розплющеними від страху очима дивився, як із тіні перед ним виступив демон із прірви. В одній руці — вкритий кров’ю ніж. В іншій — вкритий кров’ю дрючок. Волосся обліпило заюшене кров’ю обличчя, неначе чорні водорості.

А тоді ця істота розтулила вуста. І промовила дівочим голосом:

— Мені шкода.

І клинок опустився.

Мія підвелася над тим кривавим безладом, що сама влаштувала, почула стогін і подивилася туди, де Озрік намагався звестися на ноги. Стрімко підійшла до ваанця, міцно копнула його по голові й звалила на вкриту плиткою підлогу. Мія опустилася навколішки поряд із Маріеллою, перевірила, чи ткаля ще дихає, і прикрила понівечену шкіру жінки пошматованими рештками її ж одіяння. А тоді схилилася над головою Марія та обережно промовила:

— Промовцю, це Мія. Я збираюся вас розв’язати. Ваша сестра жива, з нею все гаразд. І хай там що ви можете побачити, мені треба, щоб хвилину чи дві ви нікого не вбивали, згода?

Марій у відповідь рохнув, кивнув. Мія перерізала його пута, зняла пов’язки з рота й очей. В одну мить промовець уже опинився на ногах, обличчя викривлене, руки здійняті вгору. Над басейном виросли криваві щупальця, вони звивалися по-зміїному, загострювались списами. Погляд альбіноса впав на сестру, на хлопця поруч, що погрожував забрати її життя…

Озрік знову спробував підвестися — зі стогоном, стискаючи зуби. Марій здійняв руки над головою й пальці його скривились, немов у лялькаря над маріонеткою. З басейна ринули криваві смерчі, схопили Озріка за зап’ястки, ноги, кинули його на вкриту каменем підлогу й потягнули в червінь.

— Я сказала не вбивати його!

Мія стиснула руку промовця й смикнула чоловіка обличчям до себе. А промовець помахом пальців кинув кривавий зашморг навколо Міїної шиї та підняв дівчину вгору. Вона хапнула повітря, задихаючись, ноги хвицали повітря. Десяток тіней ринулись через кімнату до Марія, схопили його за руки, кінчики їхні загострилися, як голки, і погойдувалися за дюйм-два від промовцевих очей.

— Відпустіть мене, — каркнула Мія. — Я вам життя щойно врятувала. Життя вашої сестри. Ми, холера, на одному боці. І Озрік нам потрібен живим, щоб дізнатися, що там нагорі відбувається.

— Хіба то не ясно? — вишкірив зуби Марій. — Люмінатії прийшли по володаря Кассія. Що ще нам треба взнати?

— Відпусти. Мене. Уйобку.

Марій зневажливо підсміхнувся. Та хват навколо Міїного горла послабився, щупальце обережно опустило дівчину на кам’яну долівку й ковзнуло назад до басейну. Промовець змахнув рукою, і на поверхню виринув Озрік — хапаючи ротом повітря, пускаючи криваві бульки, коли він промовив:

— Міє, будь ласка…

Та його знову накрило з головою кривавим потоком.

— Марію, вам з Маріеллою треба звідси забиратися.

— І куди ж нам іти? — різко спитав він. — Між нами зачаївся зрадник. Пробі, люмінатії вже взнали про кожну каплицю звідси й до Богодола.

— Але це ж не значить, що всі вже захопили. Це малоймовірно, вони б не стали так ризикувати. Приз тут — володар Кассій, і їм не можна дозволити забрати його до Богодола. Якщо вас тут не буде, у них тільки один шлях назад до цивілізації лишиться.

— Шерехпустка, — промовив Марій.

— Саме так. Тож припиніть вийобуватися й забирайтеся звідси.

— А ти що чинитимеш, мала темрянице? Власноруч армію винищуватимеш?

— Це ж моя гризота, хіба ні?

— …наша гризота…

Погляд Марія не відривався від Міїних очей. Голос його був холодний і твердий, наче камінь.

— Цей пес погрожував сестрі любій, сестрі моїй, мала темрянице. Був би я тобою, мав би життєву потребу в його знаттях, далебі, постарався б запитання хутко ставити.

Марій ліниво змахнув рукою. Озрік знову випірнув з крові, він кашляв, булькав, ледь лишався при тямі.

— Озріку, ти мене чуєш?

— Міє, будь…

— Пельку стули, йобане гівно, — вишкірилась вона. — У тебе тільки один шанс живими лишитися, і це — розповісти мені все, що я хочу знати, ясно?

— Я… — забелькотів хлопець, переборюючи нудоту й кашляючи. — Ага.

— Ти отруїв ініціаційну учту. Кассія, клір і тих, кого ініціювати мали?

Хлопець кивнув, вкрите кров’ю волосся затулило очі.

— Ага.

— Ніхто з них не помер?

— Н-ні. Ми різновид млійки використали. Попросили Карлотту розробити спеціальне дозування, що швидше за звичайне діє. Ремові клір потрібен живим, щоб д-допитати.

— А що з Тріком? Він млійку в їжі за милю почує. Як ви завадили йому звернути на неї увагу?

Озрік мовчав. Його губи мовчки ворушилися.

— Озріку?

— Ешлін, вона…

Мія зрозуміла. У голосі його почула. Шлунок провалився в п’яти. Вона пригадала, як почувалася в його обіймах. Як він її цілував.

Вона ж його не кохала, але…

Ні.

Вона його не кохала.

Мія розплющила очі. Підвела погляд на Марія. Глибоко вдихнула.

— Це все, що мені треба було взнати.

— Міє, н…

Крик Озріка проковтнув басейн, хлопця затягнуло вниз до його долі.

— …міє, нам треба ворушитися…

Мія кивнула не-котові й завмерла на мить, щоб зібратися з думками.

— Марію, вам треба забиратися звідси. Прямо зараз.

Промовець довго, дуже довго дивився на неї, і тільки було чутно, як тихенько плюхає кров у басейні. Та нарешті він підніс-таки руку до шиї, схопив срібний фіал на шкіряному ремінці й смикнув. Мія впізнала цю штучку: у пустелі Наєв такий самий флакончик носила. І такі ж стояли в альковах у покоях превелебної матінки.

— Мій вітус, — промовив Марій. — Ураз настане мить твого тріумфу, вилий його на долівку, напиши по ньому, немов червінь є табличкою, а перст твій — пензлем. І я взнаю.

Мія зав’язала шворку фіала навколо шиї та витерла підсохлу кров із вій. Вона відчувала, як та висихала в неї на шкірі й тріскалася на губах, коли дівчина говорила.

— Ідіть.

Марій підхопив сестру на руки, спустився мармуровими сходами й зайшов до ворухливого потоку. Здавалося, що кров лине до нього, коли він проходить повз, крихітні щупальця здіймалися над поверхнею й ніжно торкалися чоловіка. Він озирнувся на Мію й один раз кивнув.

— Доброї тобі удачі, мала темрянице. Ти матимеш у ній потребу.

— Коли Маріелла прокинеться, розкажіть їй, що тут сталося. Скажіть їй, що вона мені заборгувала.

Марій похитав головою і всміхнувся.

— Мерці боргів не відають.

Він стрімко заговорив, наспівуючи басейну дисгармонійну мелодійку, наче батько до маляти, що засинає. Кров заспівала у відповідь, здійнявся просякнутий залізом потік, і двійко людей зникло у вирі. Тепер поверхня басейну була спокійна, що той ставок при млині. Жодна брижа їхнє зникнення не позначала.

Мія відкинула волосся назад. Перевернула чоботи, щоб звідти якнайліпше кров вилити, сховала Озріків зазублений ніж до халяви. Увесь цей час Пан Добрик спостерігав за нею — без слова, без поруху. Та зрештою шепнув:

— …мені прикро, що трік…

— Нема чому тобі прикритись.

— …міє, ти відчуваєш те, що відчуваєш. нема потреби заперечувати…

— Я цього й не роблю.

Пауза, сповнена тихого зітхання.

— …брехати теж не треба…

Хор мовчав.

То було перше, на що вона звернула увагу, коли випірнула з покоїв промовця до сповненої пітьми Тихої Гори. Примарна мелодія, що супроводжувала її в цих коридорах кожної миті, вщухла. Кроки здавалися гучнішими, дихання різко шурхотіло у вухах. Це створювало відчуття неправильності. Наче поколювання під шкірою. Тиша здавалася оглушливо гучною.

На іншому кінці поверху, біля сходів нагору, стояло двоє люмінатіїв. І звісно, що очі їхні були прикуті догори, вони ж чекали на повернення юстиція та його загону. Мія ковзнула повз них — так тихо, що і Меркуріо, і Мишолов аж засяяли б від гордощів. За спинами їхніми вона звелася лише тихеньким шерехом. Та була куди відчутнішою за розмиту пляму, коли її кинджал зі смертекості розкраяв одному з чоловіків горло від вуха до вуха, а другому — прохромив груди, коли той озирнувся на впалого товариша.

Солдат заточився й упав навзнак на сходи, притискаючи руку до грудей. Погляд вишукував у пітьмі, що ж його вбило. І тоді вона відкинула плащ — просто щоб він побачив. Побачив бліду приблуду, просякнуту чорним і червоним, машкару підсохлої крові й очі під нею. Побачив у її зіницях тінь померлого хлопця, коли вона нахилилась уперед, прикрила йому рота й розітнула горло, шепочучи:

— Почуй мене, Ніє. Почуй мене, Матінко. Ся плоть — учта твоя. Ся кров — вино твоє. Се життя та кінець його — мій тобі дарунок. Прийми його.

Не-кіт у неї під ногами звівся, збрижився, жадібно ковтаючи солдатів передсмертний жах. І дівчина відчула її навколо себе. Пітьму. Шепітливу. Підбадьорливу.

Вона раділа.

Мія розкинула руки, наказала тіням звестися, огорнути тіла й затягнути їх у пітьму. Їй майже кортіло лишитися тут і подивитися, як повернуться їхні товариші й на місці зниклих знайдуть лише криваві плями. Подивитися, як пускають коріння перші насінини страху, як ці чоловіки зрозуміють, наскільки ж далеко лишився їхній дім. Що Пітьма навколо не просто сердита. Вона ще й голодна.

Вона кинулася сходами вгору, на верхньому майданчику зустріла ще двох солдатів, подарувала їм таку ж кончину, як і тим унизу. Тут, у череві гори, вони здавалися такими дрібними. Позбавлені отих своїх мечів із сонцекриці, білих обладунків та плащів, що нагадували багряні ріки. Лишень крихітні людиська, чиєї віри у Всевидючого забракло, щоб захистити їх від його судженої. Та від тієї, кого вона позначила. Тієї, кого вона обрала тут, у її власному домі. На її вівтарі. У її храмі.

Коли вони її нарешті засікли, Мія вже майже до Зали Жалоби дійшла. Вона тихенько прикінчила двох легіонерів, але не помітила двох інших, що згори спускалися. Почула крики тривоги й вчасно озирнулася, щоб побачити, як до неї біжать люмінатії. Вона низько присіла й розпанахала одного з них від коліна й до паху, перерізавши стегнову артерію й лишивши стікати кров’ю на підлозі. Та інший ударив її дрючком у скроню, і дівчина заточилася, огорнула його ноги пітьмою, ковзнула чоловікові за спину й з пів дюжини разів занурила в неї ніж. Та тепер вона чула більше криків, більше гучних кроків.

Зі сходів на неї кинулися ще з пів десятка люмінатіїв, а поміж ними сам Альберій — очільник центурії. Либонь, вона могла б накинути на себе плащ із тіней і прослизнути повз них непоміченою. Та думки про зраду Ешлін, про те, що та з Тріком зробила, про оцих покидьків, що захопили місце, про яке вона вже звикла думати як про дім, — усі ці думки палали в неї в грудях так дужо, що її це майже лякало.

Тепер жодних втеч. Жодних хованок.

— Ну гаразд, мудачки, — шепнула вона. — Ходіть за мною.

Легіонери побачили її й застережливо заволали. Вона витягнула кинджал зі смертекості. У другій руці — ніж Озріка. Коли вона вишкірила зуби, засохла на губах кров тріснула, а коли кинулась сходами вгору, щоб перехопити солдатів, — навколо зануртували тіні. Альберій та легіонер, який поруч стояв, плечі мали широкі, що ті будинки, дрючки та щити вони здійняли вгору. Центуріон примружився в пітьмі — дивився на неї, на ніж у її руці, що забрав його око. І нарешті його бліде обличчя осяяло впізнання.

— Ти… — видихнув він.

Центуріон торкнувся чола трьома пальцями й виставив їх проти Мії.

— Люмінус Інвікта! — проревів він.

Мія безгучно закричала, серце заспівало, коли вона здійняла ножі. Люмінатії ревіли у відповідь, котилися сходами вниз до вкритого кров’ю демона, здіймали пальці, та очі їхні більшали, коли дівчина ступала

у тінь

під ногами

й виходила з тіней у них за спинами

і продовжувала бігти.

Люмінатії незграбно зупинилися, найостанніший із солдатів дивився, як вона зникає на сходах. Альберій зревів, і вони кинулися в погоню, подалі від широких коридорів, у самісіньке серце гори. Попереду Мія побачила ще чотирьох люмінатіїв, що побігли до неї. Вона гнала вперед, ножі її сяяли. І щойно вони наблизилися, щойно здійнялися дрючки, вишкірилися зуби, вона знову ковзнула

крізь тіні

й випірнула з пітьми за їхніми спинами.

Вони розвернулися й остовпіло дивилися на неї, поки вона зігнулася вдвоє, спиняючись, щоб дихання відновити. Десь на відстані дзвеніли розлючені крики Альберія. Мія випросталася, здійняла «паці» вгору, послала повітряний поцілунок і знову побігла.

Коли вона дісталася до місця, за нею вже тридцятеро чоловіків гналися. У глибині Тихої Гори лунало все більше криків, усе більше тупоту ніг, що наближався й наближався. Мія кинула погляд через плече, побачила лють та смерть у їхніх очах, призупинилася, щоб розчахнути величезні подвійні двері, ковзнула досередини, зачинила двері за собою, розвернулася й побігла.

Прямо в пітьму читальні.

Люмінатії ввірвалися до приміщення, двері рвучко розчахнулися й врізалися в невеличкий дерев’яний возик з написом «ПОВЕРНЕНІ КНИЖКИ», що стояв — доволі недбало, як може здатися — прямо під дверима.

Возик перекинувся, беркицьнувся на кам’яну підлогу, і десятки книжок розсипалися, розбіглися, розкинулися. Розпашілий Альберій рвучко забіг до кімнати й копнув возик. Ще більше книжок розлетілося по мезоніну, поки довкруж нього роззосереджувалися солдати. Центуріон подивився в темряву й спохмурнів.

І десь у глибині цього лісу сторінок та полиць

здійнявся гуркітливий

пронизливий

рик.

— Заради Всевидючого, що це було? — спитав один солдат.

— Розійтись! — наказав центуріон. — Знайти цю сучку-єретичку й вбити.

Двадцять дев’ять салютів ударили у двадцять дев’ять грудей. Люмінатії, здійнявши зброю, помарширували сходами вниз, поміж полиць. Вони без жодного слова розподілилися на невеличкі колони на шість чоловіків і розійшлися, прочісуючи ряд за рядом. Альберій очолив групу найкращих бійців, погляд примружених очей обшукував кожен кут і закапелок. Шість років він мусив жити з брехнею. Не спав безночами й мучився, що завтра настане той оборот, коли Скаева дізнається, що дочка Корвере все ще жива. А тепер перед ним з’явився шанс не тільки за втрату ока відплатити, а й покласти край страху перед тим, що його помилка вийде на світло.

Цікаво, чи не думав він, що йому пощастило.

Крізь чорну пітьму пролунав ще один рик.

Цього разу ближче.

— Центуріоне, — спитав один з його людей. — А це що таке?

Альберій спинився, вдивляючись у темряву. Підвищив голос і покликав між полиць.

— Ґракку? Бельціно? Звітуйте!

— Нікого не видно, командире!

— Нічого, командире!

І знову рик. І такий звук, наче щось важке наближається.

Усе ближче.

А тепер добрий центуріон мав стурбований вигляд. Імовірно, над первісним запалом взяла гору задня думка. Та щойно він розтулив рота заговорити — почув тихі кроки, різкий вітерець, крик болю. Він озирнувся і побачив одного зі своїх легіонерів, що хапався за різану рану на спині, й невисоку темнокосу дівчину, яка дивилася на нього крізь машкару засохлої крові.

— Гарного вам обороту, центуріоне, — промовила вона.

— Вона тут! — проревів Альберій.

Дівчина посміхнулася й щось обережно кинула йому в груди:

— Подаруночок.

Центуріон звів щит і відбив це щось у повітрі. Зрозумів, що то просто стара книжка була: оправлена в шкіру, запилюжена, палітурка в неї тріснула, і десяток сторінок випурхнули назовні. Книжка ляпнулася на підлогу, проїхалась, дорогою втрачаючи ще більше нутрощів.

— …нерозумно… — пролунав шепіт.

— Вбийте блядсь…

Щось здійнялося над верхівками полиць. Щось величезне, багатоголове, жахливе, суцільні тупі писки, шкіряста поверхня та щелепи, де було, о, як же багато зубів. Люмінатії закричали — заради справедливості, то були крики не страху, а застороги — здійняли свої щитики й зубочисточки та проревіли до своїх товаришів в інших рядах. А те Щось атакувало, схопило центуріона Альберія своїми, о, якими ж численними зубами, і затрусило чоловіком, наче пес — неймовірно смутною та заюшеною кров’ю кісточкою.

Солдати підхопилися бігти. З криками. Над полицями здіймалися інші Щось, велетенські, сліпі, вони хапали, ревіли, розривали дрібних людисьок на шматки, і все це жодної сторіночки на жодній полиці не потурбувало.

А тим часом у мезоніні Мія вийшла з тіні балюстради. Стала поруч зі старим з вигнутою на знак питання спиною, що сперся на поручні й спостерігав за виставою.

— Дівчина, якій є що розповісти, — усміхнувся Аелій.

— І таке кажуть.

— Сигарилу?

— Може, пізніше.

І зникла.

ГОНИТВА

Вона прослизнула до Зали Істин, побачила, що там порожньо, тільки благеньке світло відбивалося від стін із зеленого скла. Та коли вона обережно зламала замок та обшукала бюрко Павуковбивці, то таки знайшла їх — три мішечки із чаросклом. Більшість оніксових сфер уже використали, але торбинки з перловими та рубіновими лишилися майже повними. Два мішечки з млійкою та Павуковбивцевим аркімічним вогнем.

Це спрацює.

Далі вона пішла до Зали Пісень, зупинилася, щоб тихенько вбити двох люмінатіїв, які вартували в Залі Жалоби. Дівчина швидко метнулася повз безіменні гробівці, намагаючись не уявляти, як в одному з них лежатиме Трік. Перетворила горе, що сповнювало груди, на лють. На півшляху сходами вгору побачила тіла мертвих Рук — забитих до смерті. Майже нагорі знайшла ще з десяток тіл, а серед них — і Марцелла з Петросом — очі широко розплющені й уже нічого не бачать.

Часу на молитви не було.

Часу на переймання не було.

Вона забігла до Солісової зали й накинула на просякнуту кров’ю сорочку важку тренувальну куртку зі шкіри. Обшукала підставки для зброї та нашпигувала чоботи кинджалами, почепила прегарний гострий гладіус до паска, перекинула перев’язь з метальними ножами через груди, закинула сагайдак та арбалет за спину.

— Зуби й Паща…

Зачувши шепіт, вона швидко розвернулася, підняла арбалет, і тіні навколо дівчини стрімко здійнялися вгору. Там, на верхньому майданчику сходів, вона побачила постаті в чорному — заледве пів дюжини разом. І між ними помітила спалах рудого, коротко обтятого волосся, гарне личко, зелені очі мисливиці.

— Джессаміна?

— Корвере, — просичала дівчина. — Що, заради Матінки, ти тут робиш?

Крізь групку людей проштовхалася запнута вуаллю фігура, в очах у неї світилася усмішка.

— Наєв утішно її бачити, — промовила вона.

— Богине, з тобою все гаразд!

Мія перебігла через залу й схопила жінку в обійми. Та Наєв під її руками здригнулася й відсахнулась зі стогоном. Мія озирнулася й побачила, що більшість людей у цій групці поранено: у Джессаміни струменить кров із рани над оком, права рука в неї в тугій перев’язі, інші тримаються за зламані зап’ястки чи ребра. Наєв важко дихала, схопившись за бік.

— Що сталося? З вами все гаразд?

— Ті покидьки нас просто зливою затопили, — Джессаміна скривилась і витерла кров з очей. — Жодних тобі попереджень. Убили всіх Рук та аколітів, кого знайшли. Прірви заради, як вони всередину потрапили? І де клір?

— Найімовірніше, зараз уже в кайданах, — сказала Мія. — Нас зрадили Ешлін та Озрік. Отруїли ініціаційну учту. Убили Тр…

Мія прикусила ці слова. Потрусила головою.

— Ешлін? — видихнула Джессаміна. — Озрік? Але ж вони родові служителі.

— За батька мстилися, — Мія похитала головою. — Та байдуже. Зараз тут юстицій Рем із двома центуріями. Вони захопили в полон володаря Кассія та клір. Збираються забрати їх до Богодола, щоб катувати й стратити.

— Тоді вони дурні — кидати виклик служителям Нії просто в неї вдома, — Наєв повернулася до інших Рук. — Збирайте зброю. Клинки та луки.

— Ти хочеш, щоб я поруч із нею билася? — Джессаміна сердито дивилася на Мію. — Після того, як вона Діамо вбила? Оце вже ні.

— У цьому ми мусимо вистояти разом.

— Я з цією сукою поруч не стоятиму.

— Джесс, нема в нас часу для цієї срані, — сказала Мія. — Ми тут про юстиція Марка Рема говоримо. Це ж він допоміг покласти край Повстанню Царетворців. Він, мабуть, щообороту на череп твого батька наступав, коли шість років до Сенату ходив. І ти все лайно мені на голову ллєш? Усю ненависть? Це ж чоловік, який насправді заслуговує на таке.

Дівчина перехопила Міїн погляд, в очах у неї явно майоріли спогади про Діамо. Піском годинника стікали секунди, яких у них не було. Ненависть до Мії змагалася з ненавистю до інших, хто бачив знищення її фамілії. Та, по правді, їх із Джесс дійсно було викроєно за однією міркою. Обидві лишилися сиротами після Повстання Царетворців. Обох позбавили фамілій. Їх тримали разом узи, виплавити які може тільки ненависть.

І зрештою вибрати насправді можна було тільки одне.

— То що робитимемо?

— Марія нема, — Мія побачила, як Наєв напружилась, зачувши ці слова, та підбадьорливо опустила долоню подрузі на руку. — Він забрав Маріеллу. Вони в безпеці. І без доступу до Кривавої путі Рем тут застряг. Повернутися до Богодола він може тільки одним шляхом.

— Шерехпустка, — промовила Наєв.

Мія кивнула.

— Зараз вони вже мають знати, що Кривава путь не варіант. Але з ними Ешлін. Вона може провести їх до стаєнь. Вони, мабуть, ідуть туди й збираються поїхати караваном наших верблюдів до Останньої Надії.

— Тоді ми запремо їх у стайнях, — сказала Джессаміна. — Перекриємо їм відступи.

— Тісне приміщення, — погодилась Наєв. — Перевага в числі важитиме менше.

— Ви поранені, — промовила Мія. — Усі ви. Там, унизу, бойня буде, і я не хочу…

— Ану нагадай, коли це мене почало їбати, що ти там хочеш, Корвере? — різко відповіла Джессаміна. — Сама можеш вірити, що ти дарунок Матері цьому світу, та ти й уполовину не така гарна фехтувальниця, як хочеш про себе думати. Якщо хочеш мати шанс поприбивати тих козлів, наша допомога тобі знадобиться.

Мія глянула на Наєв, зустріла твердий і холодний погляд.

— Вона каже правду.

— Гаразд, — зітхнула Мія. — Ви праві.

Руки озброїлися до зубів, прикрили ряси шкіряними куртками, похапали арбалети, мечі, ножі. Мія роздала чароскло, лишивши собі по жмені рубінового та перлового. Вона поняття зеленого не мала, що вони робитимуть. Поняття не мала, чи доживуть вони до завтра.

Нема часу.

Нема шансів.

Нема страху.

Вона подивилася на служителів, що її оточили. Кивнула раз.

— Уперед.

Схоже було, що юстицій Рем не належав до тих людей, яких можна двічі надурити.

Коли він напав на Тиху Гору, то лишив тили незахищеними, і ця самовпевненість обернулася різаниною ар’єргарду й втратою промовця. Після того як запланований шлях до відступу йому перекрили, юстицій вирушив до стаєнь, як Мія й передбачила. Та віддамо чоловікові належне, схоже було, що він уміє вчитися на помилках.

На жаль, юстицій не врахував Пана Добрика.

Не-кіт рухався сходами попереду Мії та її товаришів, ковзнув до Зали Жалоби й негайно відчув трем страху в повітрі. Він помітив приховані постаті, що вичікувально полягали в нішах чи сховалися в передпокої. І шепотіли молитви до Всевидючого.

Не-кіт безшумно піднявся сходами назад, матеріалізувався в Мії на плечі й зашепотів їй до вуха.

— У Залі Жалоби легіонери, — повторила Мія. — Майже сорок.

— Сорок, — шепнула Наєв, глипнувши на їхні жалюгідні пів дюжини.

Мія витягнула з мішечка на поясі жменю білого чароскла й посміхнулася.

— Думаю, я зможу зрівняти рахунок. Щойно ґвалт почуєте — біжіть уперед.

Дівчина загорнулася в плащ із тіней, почула, як Джессаміна й інші Руки охнули, коли вона з очей зникла. Під завісою світ став майже чорним, і прокладати собі шлях сходами їй довелося мало не навпомацки. Та невдовзі вона вже відчула склепінчастий прохід і величезний обшир зали за ним. Імена мерців на підлозі. Безіменні могили у стінах. Над собою дівчина неясно бачила статую Нії, що виділялася проти невиразного світла вітражів.

Мія низько припала до землі й зіщулилася біля поближнього стовпа. Відсунула плащ так, щоб належно бачити все навколо себе, ступила в тінь під ногами й виринула за сорок футів над долівкою, ховаючись у глибокому затінку складчастого каптура Нії.

Один з люмінатіїв побачив рух нагорі й гукнув засторогу. Та Мія зі своєї жердки вже поливала залу зливою чароскла, повсюди вибухали густі хмари млійки. Щонайменш десяток чоловіків повалилися на землю, вдихнувши повні легені, інші — повибігали зі своїх закапелків та щілин, шукаючи кращого сховку.

Коли люмінатії перестали ховатися, Наєв, Джессаміна та інші Руки ввірвалися до зали: чорні, спритні, смертоносно тихі. Солдати навіть не здогадувались, що мають справу не з одним лишень нападником, поки п’ятеро з них мертвими не впали. Служителі накинулись на нападників з люттю, від якої ті заточилися: Джессамінині клинки аж ледь видно було від швидкості, Наєв билася, як демониця, попри зламані ребра. Може, річ була в люті, яку спричинило вторгнення до їхнього дому. Може, у присутності богині, яка тримала над ними меч і терези й спостерігала за бійнею холодно-кам’яним поглядом. Та вже за кілька митей засідка люмінатіїв перетворилася на різанину, і від крові вірних Аа чорне стало червоним.

Мія стояла на своїй жердці з арбалетом у руках, вишукувала втікачів та добивала тих, хто намірявся вдарити служителям у спину. Десять болтів потому вона витягнула клинки, вийшла з тіні статуї сорока футами нижче, занурила кинджал у спину котрогось бідолашного дурника й нашпигувала іншого жменею метальних ножів. Вона билася спина до спини з Наєв, разом вони звели стіну зі скривавленої криці, пісня їхніх клинків заповнювала порожнечу, що лишилася по Материному хору, а крики вбитих відлунювали в пітьмі вже після того, як упав останній з чоловіків.

Наєв заточилася, схопилася за ребра та рвучко втягнула повітря. Джессаміна була вкрита кров’ю і ледве дихала. Двоє інших Рук — хлопець на ім’я П’єтро, не набагато старший за Мію, та літній чоловік на ім’я Нерай — упали під ударами люмінатіїв.

— …міє…

Дівчина стояла над тілом П’єтро, низько похиливши голову.

Дивилася в його незрячі очі.

— …міє, вони вже біля стаєнь…

Вона стояла отак у мовчазному мороці. Силувалась не згадувати.

Силувалась і програла.

— Він був просто хлопцем, Пане Добрику.

Вона струсила головою.

— Просто хлопцем.

— …міє, зараз не час для жалоби. по цьому хлопцю чи будь-якому іншому…

І тоді дівчина подивилася на нього — в очах у неї блистіло горе.

— …натомість помстися за них…

Мія повільно кивнула.

Витерла кров з клинків.

І побігла.

Стайні перетворилися на бурхливе море людей, тварин, куряви. Штин поту, крові та лайна, короткі вигуки центуріонів, белькотливе мукання стривожених верблюдів і над усім цим — юстицій Рем. І його рев.

Мія тільки раз пробувала когось сховати під своїм плащем, та Трік був височезним, а і Наєв, і Джессаміна — десь уполовину нижчі за нього. Тож тріо лишило поранених Рук позаду й потайки рушило сходами вниз до стаєнь. Джессаміна позирнула на неспокійний натовп і зітхнула:

— Прірва й кров, ми спізнилися.

Люмінатії вже змогли прочинити ворота Тихої Гори, і з Шерехпустки линуло сліпуче світло та цівочки порохняви. Солдати запрягли верблюдів у дві валки фургонів і скерували їх до пагорбів назовні, інші люмінатії сідлали окремих тварин і тягнули їх за поводи. Більшість солдатів раніше й в очі не бачила верблюдів, і весь процес тривав довше, ніж вони очікували, як видно з волань згаданого юстиція. І все ж таки від втечі люмінатіїв відділяло тільки кілька митей.

Мія бачила, як до переднього фургона повантажили сім зв’язаних постатей з мішками на головах. Навіть з прихованими обличчями впізнала вона їх в одну мить. Клір, стрункий хлопець, мабуть Цить, і нарешті — фігура, замотана в кокон із мотузок та кайданів, яку ніс один з найкремезніших люмінатіїв, яких вона за все життя бачила.

— Володар Кассій, — видихнула вона.

— Чорна Матінко, — засичала Джессаміна. — Вони повбивали інших верблюдів.

Мія глянула на стійла й побачила, що Джессаміна має рацію: усіх тварин, яких не запрягли у фургони й не осідлали солдати, було вбито. Вона тихенько вилаялась, видивляючись у кам’янисті пагорби біля підніжжя Тихої Гори.

— Наєв, коли ми вперше тут опинилися, навколо гори були якісь чари. Збентеження і щось на взір…

— Розбрат, — сказала Наєв.

— Ага, це воно. Чи цей ефе…

— Ні, — зітхнула жінка. — Він торкається тільки тих, хто шукає входу до гори непроханими. А ці люди намагаються з гори виїхати. Розбрат на них не вплине.

— Срань, — прошипіла Мія. — То як нам за ними гнатися?

— Просто проведи нас нишком до фургона завдяки оцим тіньочарам, — сказала Джессаміна.

— Вони вже назовні. Усередині гори я таку силу маю, бо тих стін ніколи світ сонць не торкався. Але надворі… Не думаю, що в мене стане сил нас усіх приховати. Якщо нас помітять, то вб’ють, як отих зайвих верблюдів. Та й фургони повнісінькі. Не схоже, що там є місце, де можна сховатися.

Мія правду казала: нехай події в читальні та Залі Жалоби прорідили їхні лави, лишалося все ще більше сотні люмінатіїв і тільки шість фургонів. Ремових людей затиснуло між товаришами та припасами, потрібними, аби витримати кількатижневий перехід до Останньої Надії, як ті шматки солонини в бочці.

— От хуйня, — зітхнула Джессаміна.

— Ага, — погодилася Мія. — Повна.

Люмінатії повитягували кількох останніх верблюдів до пагорбів і видерлися тваринам на спини. Рем уже піднявся на перший фургон, і крізь куряву, що здіймалася довкруж, Мія помітила Ешлін — з почервонілими очима, розлючену, вона стояла на даху фургона й спостерігала за виходом з Тихої Гори. Від тих пів дюжини солдатів, яких Мія лишила покаліченими в покоях Марія, дівчина мусила дізнатися, що сталося з її братом. Ешлін знала, що Озрік мертвий. Ба більше, вона знала, що винна в тому Мія.

Дівчина прогарчала щось до Рема, але у відповідь почула тільки рев. Хай як вона допомогла їм у захопленні Церкви, та схоже було, що юстицій не збирався терпіти прочухана від якоїсь там єретички сімнадцятирічної.

Я рада, що буду шипом у тебе в боці, сучисько…

Вивели останніх верблюдів. Опустили тенти фургонів, перевірили упряж. Наєв промурмотіла молитву й наготувалася кинутись уперед, та Мія схопила її за руку.

— Ти не можеш вийти назовні.

— Ми не можемо дозволити їм утекти, — просичала жінка.

— Наєв, їх забагато. Вони нас заріжуть, коли ми й десяти кроків не зробимо.

— Ми не можемо просто отак сидіти! — плюнула Джессаміна.

Мія прикусила губу. Оцінила стофутову відстань до останнього з фургонів.

— Я зможу, — промовила вона. — Вони мене не побачать. Я зможу потрапити до фургона.

— І що там зробиш? Одна-однісінька сотню люмінатіїв переріжеш?

Міїна тінь збрижилась. Повітрям майнув холодний вітерець.

— …вона ніколи не одна…

Мія глянула на не-кота, що метляв туди-сюди хвостом. І отам, у тінях, поки вони скорчились у куряві й пітьмі, у голові Мії нарешті зійшлася головоломка. Останній шматочок, остання думка, остання відповідь опинилася на своєму місці.

Клац.

— Я знаю, як їх зупинити, — видихнула вона. — Ти зі мною?

Пан Добрик запитливо похилив голову набік.

— …завжди…

Не встигли Наєв із Джессаміною й слова промовити, як Мія вже кинулась уперед; вона розривала тіні й огортала ними плечі, вибігаючи зі стаєнь на відкритий простір. Фургони вже вирушили, бруд та порох набивалися їй до рота, до очей, і бігла вона майже наосліп — такою собі невиразною розмитою плямою на тлі куряви. Шкандибала крізь морок, повз неясні постаті люмінатіїв на верблюдах, до останнього із фургонів, напхом напханого буркотливими, заюшеними кров’ю солдатами. Покладаючись на чуття, Мія ковзнула під фургон, прокралася вперед, зачепилася за передню вісь і завмерла в засідці.

Фургон зі скрипом підстрибував нерівним схилом, погоничі безжально підганяли верблюдів канчуками. По всьому видно було, що Рем зі своєю здобиччю старається якнайшвидше від’їхати подалі від Тихої Гори. Може, юстицій і був по-своєму хороброю людиною, — коли вбивав кошенят чи кидав дітей у канали, — але, коли плани його сходили нанівець, схоже, те саме відбувалось і з його готовністю до протистояння.

Або, може, Скаева просто настільки хотів схопити володаря Кассія, що Мії годі було собі й уявити.

Дівчина прилипла до дна фургона, наче та п’явка. На якийсь час їй чужі погляди не загрожували, тож вона скинула плащ із тіней і зосередилася на тому, щоб триматись міцніше. Її підкидувало й трусило, гепало й било, і всю дорогу спина та зад у неї криком кричали. Курява вкривала язик, склеювала очі, припорошувала підсохлу кров у волоссі. З пів десятка разів вона вже мало не зривалася, заплющувала очі й молила про силу. Здавалося, що поїздка тривала цілу вічність.

Коли від Тихої Гори їх уже відділяли добрі п’ять чи шість годин, горбиста земля почала вирівнюватися й поїздка вже не аж настільки тортури нагадувала. Пісок став м’якшим, і погоничі відклали батоги. Верблюди пішли чвалом, а фургони тягнулися за ними так швидко, як тільки могли.

Ану подивимося…

Хоч у небі лишався тільки Саан, як порівнювати з черевом Тихої Гори, світло все одно майже засліплювало, і Міїна сила стала кволою та нікчемною. І все ж вона потягнулася до мороку під дном фургона, знову огорнула його навколо плечей і міцно в нього вчепилася. Покликала тіні якомога голосніше, сподіваючись, що почує її і ще дехто.

— …а мені здавалось, що ти просила нагадати, щоб більше ніколи не прикликала темряву посеред цієї пустелі…

— А мені здавалося, що це жіночий привілей — думку свою міняти.

Пан Добрик спробував замуркотіти, у його голосі забриніло захоплене зачудування.

— …мені здається, ти рацію маєш…

Минуло ще кілька хвилин, і вона почула стривожений крик з переднього фургона. Човгання дошками над головою, голоси люмінатіїв.

— Клавдію, ти це бачив?

— Що це таке?

— Я ще одне бачу! Їх двоє!

— Ні, троє!

І з-під різкого тріску деревини, з-під цокоту коліс, з-під криків над головою Мії здалося, що вона почула віддалений рокіт. І крик з переднього фургона:

— Пустельні кракени!

Кощава, вкрита кров’ю дівчина вчепилася за свою жердину й посміхнулася. Дивитися вона не стала: навіть якби плащ із тіней не перетворював її на майже сліпу, курява від коліс та численних вершників усе одно б їй завадила побачити їх на такій відстані. Та, прислухаючись уважніше, вона їх почула, як чула того обороту, коли билася з Наєв посеред оцих самих пісків. Гуркіт величезних тіл, що пірнають крізь пустельні глибини. Слабке відлуння віддаленого громового рику.

Величенькі.

І прямують просто до них.

Мія навпомацки полізла під дном фургона до дерев’яної рогатини, за яку її фургон чіплявся до попереднього. Погоничі цієї миті шалено розмахували батогами, відчайдушно намагаючись обігнати велетнів, що гналися за ними. Мія знала, що Ешлін у курсі, які жахіття чигають у Шерехпустці та як їх відігнати, і так, ось він — страхітливий ритм залізної пісні. Люмінатії підхопились з усієї дурі лупити по тих клятих трубах, і Мія скривилась від шуму, що просто в неї над головою здійнявся. Вона поняття зеленого не мала, чи цей галас справді впливає на більших серед кракенів, та триклятий музикант на долю не покладався. Какофонія стояла така, що від неї вуха кров’ю мало не стікали, а Мія і без того кепсько почувалася. І тут, наче відголосок її власного настрою, дівчина почула ще один страхітливо-гуркотливий рик.

Тепер ближче.

— …ти їх дуже сердиш…

Мія сплюнула, бо в роті стільки пороху набилося, що й говорити заважав.

— Та я ж їм тільки допомагаю.

— …як саме, дозволь спитати?..

На брудному, вкритому кривавою кіркою обличчі спалахнула біла усмішка.

— Вечерю їм організувала.

Поки фургони, розгойдуючись, мчали через піски, Мію трусило, сіпало, та вона переповзла від передньої осі ближче до дишла. Крізь пітьму, що заволокла очі, побачила у збуреній куряві бліді фігури. Довкруж фургонів верхи їхали десь так п’ятнадцятеро люмінатіїв. І, мабуть, десь по двадцятеро солдатів у кожному фургоні — усі вони стояли й дивилися назад. Вона чула, як трем землі все наближається й наближається.

— Ще один! — пролунав крик.

— На заході! На заході!

— Світло Аа, ти глянь, яке величезне!

Мія вишкірилася до своїх думок, протираючи очі від піску. Вона сподівалася, що якщо прикликати Пітьму посеред пустелі, то це це змусить кількох більшеньких кракенів вилізти побавитися. Та скидалось на те, що вона підчепила парочку справжніх чудовиськ.

Коли люмінатій, який чергував біля залізної пісні, побачив уже четвертого непроханого гостя, він почав лупити по трубах із завзяттям дверцят нужника, що ними сильний вітер хвицає. Мія знову вилаялась і затулила вуха. Цей галас не просто дратував, він до біса болючим був.

Краще, щоб гонг до вечері продзеленчав.

Вона перескочила до дишла другого фургона, намагаючись зметикувати, як же вози одне з одним були з’єднані. Нахилилася низько, сильно примружилась і помітила металевий стрижень, що чіплявся до круглої петлі, і це все ще товстою мотузкою було перев’язане. Мія негайно витягнула з-за халяви ножа й почала пиляти мотузку, час від часу зиркаючи на люмінатіїв над головою.

Як і можна було очікувати, увагу чоловіків було прикуто до чудовиськ зі щупальцями, що мали твердий намір зжерти дорогі їм обличчя, — жоден не помітив розмиту пляму, що примостилася на дишлі. Мотузки були товстезні, та, докладаючи величезних зусиль, Мія таки змогла їх перепиляти, і тепер фургони з’єднували тільки гак та петелька.

Один хороший поштовх…

Вона ковзнула під раму й підтягнулася, щоб зависнути посеред дна фургона. Фургон наїхав на камінь, що в піску сховався, шалено підстрибнув, і дівчина зачаїла дихання, сподіваючись, що кріплення не витримає. Та удача й гак були на боці люмінатіїв, тож, виплюнувши повен рот червоного пороху, Мія поповзла вперед. Вона майже нічого не бачила, та рокіт і далі наближався. Крізь гуркіт коліс, копит та залізної пісні вона почула важке брень і зрозуміла, що люмінатії стріляють у найближчого кракена з арбалетів, які кріпилися до боків фургона. Стиснувши зуби, занурюючи нігті в дерево, вона повзла вперед до зчеплення між переднім та середнім фургонами. Дістала ніж і перепиляла пута. Усе, що нині тримало караван укупі, — це удача й кілька шматків зношеного металу.

А удача завжди рано чи пізно закінчується.

Фургони повернули на захід, прямуючи до кам’янистої землі, де кракенам буде складніше їх переслідувати. Мія з усіх сил вчепилася за дишло переднього фургона: ґрунт став твердішим, колеса хрускотіли, осі скреготіли, а фургони підстрибували на вибоїнах, ямах та купках каміння. Вони перетнули невисокий пагорб, верблюди сходили піною під батогами погоничів. Валка пірнула вниз і важко вдарилася об землю по інший бік пагорба. З’єднання стогнали. Солдати лаялись. Здійнялася курява, щебінь, скрегіт заліза — і ось останній фургон вирвався на волю.

Деревина тріснула, дишло проорало землю, фургон хильнуло вперед, і кілька болісних секунд він балансував, спираючись на «писок», а потім покотився собі. Двадцять з чимось чоловіків, що були всередині, швиргало, наче ляльок, вони волали, верещали, врізалися одне в одного, їх викидало крізь розірване полотно тенту чи завалювало ящиками з припасами. Фургон і далі крутився та зрештою перевернувся на дах і так завмер — горою уламків.

Над середнім фургоном здійнялися тривожні вигуки. І настрашені крики, коли з піску поруч із трощею виринуло щось величезне та взялося до роботи, широко роззявляючи пащеку й розмахуючи щупальцями. Чоловіки й верблюди розбігалися або помирали, багряні піски всотували рідину й ставали ще червонішими, а ті люмінатії, які лишилися в каравані, що віддалявся, могли тільки безпорадно дивитися й молитися. Та, як воно завше буває, одному з люмінатіїв стало здорового глузду, щоб задуматись: а як так вийшло, що кріплення заднього фургона не витримало, тож він схилився над рамою й побачив, що мотузки навколо з’єднання першого й середнього фургонів перепиляні. Він насупився, подумав, що це якась гра світла, примружився до дивної… розмитої плями, що начебто примостилася на дишлі. Кілька коротких митей солдат роздумував над тим, що ж це він бачить, і їх вистачило, аби розмита пляма здійнялася, наблизилась і занурила стилет зі смертекості йому просто в око.

Чоловік сіпнувся й сторчголов вивалився з фургона. Люмінатії заволали, а тіло впало під фургон, і його розчавило колесами. Середній фургон сильно смикнуло, і люди в ньому заревіли. І поки вони зіштовхувалися одне з одним та розліталися увсебіч, фургон нахилило набік, і з різким дерев’яним хрускотом він відчепився від побратима.

Курява й люди здійнялися в повітря. Ламалися осі й кістки. Мія сунула руку в мішечок на поясі й витягнула звідти жменю осяйних червоних кульок. І коли з пів дюжини розмитих постатей нахилилися над кормою фургона, щоб подивитися, що це, заради Доньок, сталося з дишлом, вона пожбурила кульки вперед через поручні до корпусу фургона.

Шерехпусткою пролунали тріскотливі вибухи, вони знесли борти фургона й порозривали тент і чоловіків на шмаття. Мія посунула плащ із тіней і пірнула у криваве пекло.

Клинки наголо. Зуби вишкірені. Дівчина рухалась між засліпленими чоловіками, що ледь на ногах трималися, наче змія крізь воду. Блищала сталь, солдати падали, репетували, розмахували своїми дрючками, цілячи в розмиту пляму поміж ними — вкрита кров’ю приблуда рухалась крізь дим, виблискуючи зловісними клинками. Деякі подумали, що це щось із прірви, що їх переслідує котрийсь демонічний служник Нії. Інші помилково вважали, що це страхіття Шерехпустки, якесь чудовисько — виплід спотвореної магії. Та, поки вона повільно й методично рухалася між ними, — клинки свистять, дихання хрипить, — найкмітливіші збагнули, що це не демониця. І не страхіття. А дівча. Звичайне дівча. І ця думка жахала їх більше за будь-якого демона чи страхіття.

Вона їх відчувала. Навіть тих, кого не бачила. Що яскравіше світло, то глибші тіні. І вона відчувала їх, геть-чисто як відчувала тіні солом’яних опудал у Залі Пісень. Стрімко атакувала з усією вправністю, яку подарувала їй Наєв, з усім гнівом чотирнадцятирічної дівчинки на сходах Гранд-Базиліки. І тепер не було тут жодних кардиналів чи сліпучої Трійці, щоб їх порятувати. Не палали в їхніх руках мечі із сонцекриці, не захищали їхні груди поліровані білі обладунки. Тільки шкіряний одяг та курява, що сліпить очі, тільки почорнілі тіла товаришів, що валяються на долівці, тільки відлуння вибухів, що дзвенить у вухах. І вона, озброєна ненавистю, що накопичувалась упродовж усіх цих років, дочка вбитих батьків, сестра вбитого брата, позначена найтемнішою з матерів.

І одного за одним, від першого до останнього, вона згодовувала Матері-Пащі.

Запряжені у фургон верблюди бігли галопом: кракени їх так налякали, щоб вони гнали далі й без батогів погоничів. Коли всі супротивники всередині фургона вже були мертві, Мія потягнулася за спину по арбалет. Опустилася на коліно й прицілилася в найближчого вершника. Поцілила болтом у серце, перезарядила й влучила другому в горло. Кілька люмінатіїв змінили курс, та, до честі інших, більшість прийняла виклик і взялася підганяти верблюдів, скачучи до фургона та дівчини в ньому. Зрештою, це ж були воїни Першої та Другої центурій — найкращі війська, що тільки Богоділ має. Якась там мала єретичка їх не перевершить.

Співав арбалет, летіло чароскло, люди падали із сідел чи їх просто розривало вибухами. Посивілий велетень дістався до борта фургона, та метальний ніж, що поцілив йому в гортань, змусив його замовкнути довіку. Інший зістрибнув з верблюда у кінець фургона, та, поки він пробирався вперед, дівчина запхала йому рубінову кульку до рота й копняком скинула з фургона. Вибух відірвав ноги іншому верблюду й відправив його вершника політати, попри те що крил йому запевне бракувало.

Мія кинула погляд на пустища й побачила, що кракени здалися й полишили гонитву: сама вона припинила звертатися до Пітьми та й бенкет позаду нічогенький лишила, тож величезні істоти здавалися цілковито задоволеними: вони здіймалися вгору й пірнали донизу, переслідуючи крізь піски галасливих люмінатіїв. Мія сховала ножі й застрибнула на передок, зосередившись на фургонах, що слідували попереду.

Поки тривала різанина, валка Рема встигла дістатися твердої землі. Та Міїні верблюди, що позбавилися зайвих пасажирів, рухалися швидше, відпльовуючись, форкаючи й видаючи інші звуки, які там верблюди видають на бігу[89]. Міїн фургон підстрибував на кам’янистих дюнах, прокладав шлях крізь сад зруйнованих ісіїрських монолітів, повільно скорочуючи відстань. Вона вже бачила Рема в передньому фургоні — але тільки тому, що чолов’яга таким бугаєм був, — усі інші крізь куряву й пісок здавалися просто розмитими плямами. І все ж вона цілковито усвідомлювала, що попереду, як вона їх наздожене, на неї чекають щонайменш шість десятків добре тренованих та фанатично налаштованих зарізяк. Дівчина зважила не дуже оптимістичні шанси, і замислилась, а що вона, власне, робитиме, коли таки наздожене.

На щастя, дізнатися відповідь їй ніколи не довелось.

Зрештою люмінатії в Ремовому каравані спостерігали за тим, як вона вбила понад шістдесят їхніх товаришів. Звісно, той факт, що ніхто з них не спинився, аби допомогти, заслуговує на увагу, та найкращі воїни Ітреї збиралися-таки помститися. З наближенням Міїного фургона солдати біля арбалетів почали стріляти. Сховатися під плащем з тіней Мія взагалі-то не могла, бо вона б нічого не побачила, тож і правити фургоном не вийшло б. Та навіть більше важило те, що, аби збагнути, де у фургоні сидить візник — і байдуже, невидимий він чи ні — провідним науковцем із Гранд-Колегіуму бути не обов’язково. Та схоже було, що юстиція Рема неабияк вразило, що якесь дівчисько власноруч повбивало пів центурії його найкращих бійців, і його більше цікавила втеча, а не помста. Тож, замість того щоб наказати своїм людям стріляти в оглашенну, яка заганяє своїх верблюдів так, що ті вже на піну зійшли, він наказав їм цілити по бідолашних верблюдах.

Оце вони й зробили.

Перший болт поцілив чільному верблюду в груди, і той похитнувся, наче дерево. Тварина заточилася, впала на коліна, завмерла разом з упряжжю, і на неї налетів наступний верблюд. З куряви вилетів ще один болт, потім третій, і в супроводі неприємного хрускоту кісток та ревіння стражденних верблюдів Міїн фургон перетворився на жалюгідне місиво, яке потягнуло вперед, перевернуло кілька разів і нарешті — з криками й кров’ю — кинуло на землю.

Мія злетіла в повітря, пролетіла добрі двадцять футів і зрештою зарилася носом у пісок. Падаючи на землю, вона спробувала пригальмувати плечем, від удару в неї вибило дух, у рот набився пісок, один з чобіт відлетів убік, вона покотилася й нарешті спинилася — лаючись, захекавшись — десь за сорок футів він свого знищеного воза.

Дівчина спробувала підвестися, у вухах дзеленчало, голова крутилася. Впала на коліна, коли з куряви вилетіло ще кілька болтів, і дивилася, як фургон Рема, а з ним — володар Кассій, клір та її помста женуть чвалом все далі й далі.

Вона впала рачки. Виблювала. Ребра в неї, здавалося, потріскалися, у роті було повно піску й жовчі. Дівчина ляпнулася долілиць, зариваючись пальцями в пісок.

Спочатку в неї сил не було навіть повзти.

Вона ж так близько була.

Так близько.

І от знову вона перечепилася через останню сходинку. І впала.

— Історія мого життя, — промимрила Мія.

Очі в неї заплющилися.

Вона зітхнула.

І запала темрява.

КАРМА

Штурханець.

Мія застогнала, не насмілюючись розплющувати очі.

У голові в неї гуділо, ребра нили, кожен подих здавався битвою.

Вона уявлення не мала, як довго отак валялася.

Кілька хвилин?

Кілька годин?

Відчувала, що сонця ще над головою, вони палали по той бік її повік.

Вона знала, що на неї чекає, якщо вона насмілиться ті повіки розліпити.

Поразка.

Її фургон розбився. Її верблюдів повбивали. Тиха Гора лежить за оборот ходу на схід, але вона така зранена, що пощастить, якщо зможе здолати цю відстань за два обороти, і це якщо припустити, що дорогою її ані кракени, ані шерех-мари не зжеруть. Дістатися звідси пішки до Останньої Надії неможливо, але…

Штурханець.

Щось м’яке, вологе, шерстисте. Лишає на її вустах густий і теплий слід. Якась дрібна діляночка мозку волала, що Щось велике й очевидно живе просто зараз її нюшить, а потому, цілком імовірно, планує з’їсти.

Очі дівчини зболено розплющилися. Вона засичала й примружилась, дивлячись на двійко широких ніздрів, що знову штурхнули її та вронили на губи — о втіха з утіх — нову порцію шмарклів. Величезний рожевий язик облизав здоровезні жовті зуби, і Мія повністю повернулася до тями й поповзла геть, здіймаючи хмару дрібного червоного пилу, поки нарешті не збагнула, що саме намагалося її з’їсти.

Кінь.

Вороний, лискучий, двадцять долонь заввишки.

Той кінь, за чиїм задом вона, правду кажучи, з превеликим задоволенням спостерігала кілька місяців тому.

Та зараз вона шкірилася. Рвучко підвелася й, похитуючись, сперлася на його бік, гладячи рукою, поки кінь видав звуки, що підозріло нагадували регіт.

Охопила його руками за шию.

Поцілувала в щоку.

І промовила:

— Ну здрастуй, Паскудо.

СМЕРКАННЯ

Жирний Даньйо почав уже думати, що Всевидючий його зненавидів.

Коли Лем зайшов до «Старого Імперіалу» й оголосив, що до Останньої Надії заїхав добряче навантажений караван, Даньйо собі подумав, що, мо’, то ті ідіоти-кефіяни повернулися з безглуздої експедиції, так і не діставшись до мети. Але тоді зайшов Скаппс, почухав яйка, проморгався від порохняви й оголосив, що тих придурків забагато, аби то були кефіяни. На Скаппсову поважну думку, вони більше солдатиків нагадували. Жирний Даньйо пошкандибав на головний тракт Останньої Надії з хлопцями на буксирі та обдивився зусібіч битий життям караван.

— Солдати, — оголосив Скаппс. — Солдати, або я син курви двогрошової.

Лем насупився:

— Та кажу тобі, кефіяни.

— Та ви обидва не праві, — кругле обличчя Даньйо розцвіло посмішкою. — То клієнти.

Гарнізонні казарми сімдесят душ вмістити не могли, і, ясне діло, за годину після того, як караван опинився в Останній Надії, до «Старого Імперіалу» приволікся той хребцеродженний недоумок Ґарібальді (він усе ще так побивався за тим клятим конем, що можна подумати, то в нього наречену поцупили) і мигцем зняв кожну вільну кімнату. До того як сюди припливе Вовкожер і забере новоприбулих назад до цивілізації, ще тиждень лишався, і Даньйо почав мріяти, як він за цей час невеличкий статок заробить.

Поки, звісно, не дізнався, що в тих мудил грошей нема.

Навіть двійка іржавих «жебраків», щоб потерти між пальцями, не мають.

Він пішов просто до гарнізону, вгатив у двері й стребував розмову з тим дрочилом, що в них там головний. Перед очима повільно, з гуркотом з’явився вкритий шрамами чолов’яга розміром з невеличкий шинок та оголосив, що він юстицій — юстицій, ти гля — от прям цілого Легіону люмінатіїв. Сказав Даньйо, що «Старий Імперіал» і весь харч у ньому було реквізовано заради «безпеки та благополуччя Ітрейської Республіки». Центуріон Конелюб самовдоволено підсміхнувся до Даньйо, якась дрібна білявочка, така молода на вигляд, що тому козлу Рему в доньки годилась, перепрошуючи плечиками знизала, і в Даньйо просто перед носом двері захряснули.

Отак він і перетворився на йобаного благодійника. Пальці до кісток постирав. Спільна кімната та кожна спальня в нього були напаковані непривітними, бздливими, невдячними мудаками-люмінатіями. Жерли вони, як чорнильники в загулі. Пили, як риби, що зі спраги подихають. Смерділи, як нужник під істинносвітлом. І бідолашному Даньйо за це ані шеляга не перепадало.

Минуло вже три обороти, відколи ці пси з’явилися в Останній Надії. «Мазунчик Трелени» мав прибути лише за чотири безночі, якщо вітри лагідні будуть, та з Даньйовим фартом він би не здивувався, якби взнав, що Вовкожер з усією командою потрапили в кораблетрощу біля легендарного Острова вина й курв і вирішили там трохи погостювати.

Необхідність годувати всіх цих солдатів тричі на оборот чотири обороти поспіль випатрала комору Даньйо, і той був змушений подавати переважно супи та рагу. Сьогодні за харч правила юшка з кісток глибоководного тунця, якого він подавав на стіл минулого обороту, і він лишив суп кипіти на плиті, поки вийшов до спільної кімнати обслужити з напоями. Усі солдати, що зупинилися в заїзді, понабивалися в кабінки чи по восьмеро розсілися за столами. Жодні теревені про «безпеку та благополуччя Ітрейської Республіки» не переконали дону Амілу й танцівниць у «Семи смаках», що вони мусять обслуговувати за спасибі, тож тим мудилам не було що робити, окрім як налигуватись оборотами поспіль, тинятися без діла й доколупуватись до постійних відвідувачів.

Даньйо подав напої, повернувся до кухні й з гарчанням захряснув за собою двері. Дочовгав до плити й добряче принюхався до юшки. Пахла вона трохи дивно, може, він її перетримав маненько. Та нахуй це все, ті псяки задурно їдять, і якщо котресь вирішить скаржитися, за ним не заіржавіє ту юшку їм у мордяки плеснути.

Він подав вечерю, відповідаючи на вимоги принести ще вина. Коли за пів години шинкар уже з ніг валився, він вділив собі кілька хвилин, щоб перекурити в задньому провулку.

— Мудили, — буркотів він. — Богохульники, жебраки й мудили — усі як один.

Даньйо сперся на стіну й матюкався. Куриво він брав у Вовкожера, прямий імпорт з Богодола. Належної якості, цукрований папір, усе як годиться. Даньйо схопив сигарилу губами, прикрив долонею кремінь і викресав полум’я.

— Даньйо, ти мусиш біля гарнізонної вежі бути, — почувся голос.

— Кінець Аа тобі в… — матюкнувся він.

Кресало випало в чоловіка з рук і дзенькнуло об землю. З тіней вийшла дівчина в чорному — тихо, як шепіт. Штормові вітри, що дули із затоки, ворушили довгу гривку, за якою ховався суворий погляд темних очей. Вона повільно нахилилася й підхопила кресальце. Підкинула в повітря, спіймала, стиснула брудним кулаком.

— Прірва й кров, дівчино, та я зі шкури мало не вистрибнув, — різко промовив шинкар. — Якого хуя ти тут нипаєш?..

Він змигнув, і ліве око оббігло її з голови до ніг трохи повільніше за праве.

— Гей, а я тебе знаю? Є в тобі щось таке знайомкувате.

Дівчина з усмішкою нахилилась уперед і витягла сигарилу з його губ. Піднесла куриво до власних вуст, сперлася на протилежну стіну й зітхнула, затягуючись так, наче від того життя її залежало. По правді, вид вона мала добряче пошарпаний, волосся позлипалося, шкіра брудна. Та фігура в неї була на рідкість гарна, а вуста такі, що матір рідну продаси, аби скуштувати.

— Даньйо, ти мусиш біля гарнізонної вежі бути, — повторила вона.

— Нашо?

— Щоб вечерю подати, якщо я правильно пам’ятаю.

Даньйо зміряв дівчину похмурим поглядом. Дрібна. Вполовину за нього молодша. Але було в ній щось таке. Мо’, то в очах діло. Щось, що змушувало його добряче нервувати, хоча він і не знав чому…

— Я їм більше не подаю, — сказав він. — Ґарібальді сказився після того, як він та хлопці усе там обгидили. Тієї безночі, коли в нього коня вкрали. Тепер вони самі собі їдло готують. Наказ центуріона.

Дівчина видихнула сірий дим.

— Либонь, що так мені й треба. Але це створює нам проблему.

Даньйо роззирнувся провулком, виразно усвідомивши, що він тут з цією дівчиною наодинці. І що озброєна вона краще за майже будь-кого, якщо йдеться про норми пристойності за межами гладіаторської арени. І що дивиться вона на нього так, як, йому здається, гадюка на мишу позирає.

І що вона ще жодного разу не змигнула.

— І шо то за проблема? — видушив він із себе.

— Даньйо, що ти чуєш? — спитала дівчина.

— Га?

— Прислухайся, — шепнула вона. — Що ти чуєш?

Даньйо спало на думку, що це якась дивна гра (але вже запевне — якась стрьомна), та він нахилив голову й дослухався, як вона й пропонувала. В Останній Надії було тихо, як у могилі, але для безночі це звичне діло. Більшість людей уже пішли з роботи й сидять поруч із вогнищами з питвом у руках. Він чув, як у гарнізонних стайнях буркотять верблюди. Як десь віддалік гавкає собака. Як вечір-вітер реве, як б’ється об берег прибій.

— Нічого такого, — знизав він плечима.

— Даньйо, у тебе в загальній кімнаті шість десятків людей. Може, вони й віддані служителі Всевидючого, але чи не мусять вони галасувати трохи більше?

Даньйо насупився. Тепер, коли вона це зауважила, його шинок і справді здавався куди тихішим, ніж належиться. Він не чув ані гучних закликів випивку принести, ані жоднісінької скарги на те, що він вийшов перекурити…

Гаразд, вона вийшла перекурити.

Дівчина висмоктала із сигарили останні ознаки життя, кинула її додолу й розчавила підбором. Потягнулася до рукава й витягла звідти довгий стилет, вирізаний, мабуть, зі смертекості. Волосся в Даньйо на карку піднялося сторч разом з його руками, і він покинув стан знервованості заради нестримного жаху. Дівчина підступила ближче, а він втиснувся спиною в стіну. Вона сунула руку за пасок і дістала одненьку скляну кульку — гладеньку, маленьку, ідеально-білу.

— Це шо таке? — спитав Даньйо.

— Млійка. Вчоробороту я таких пів торбинки мала. А тепер тільки одна лишилася.

— А д-де інші?

— Розчинила в юшці, що ти на вечерю варив.

Даньйо ризикнув і кинув погляд через плече до шинку. Тихо, як у гробівці.

— А тепер наша проблема от у чім полягає, — промовила дівчина. — Передбачалося, що одразу після того, як ти подаси вечерю тут, то підеш подавати до гарнізону. А потому передбачалося, що ти повернешся сюди й побачиш, що кожен солдат лицем у юшці спочиває.

— Ти їх приспала?

Дівчина глипнула на ніж. Знову глянула Даньйо у вічі.

— Ненадовго.

Даньйо спробував щось сказати й зрозумів, що язик у нього до піднебіння приклеївся.

— Та оскільки ти більше не подаєш вечерю в гарнізоні, у мене виникла потреба в чомусь, що увагу відволіче. А в тебе може виникнути бажання піднятися нагору й зібрати все цінне, що ти маєш… у своєму безперечно прекрасному закладі.

Даньйо насилу ворухнув язиком.

— Нашо? — спромігся він.

Дівчина простягнула долоню, на якій лежало його власне кресало. Ліниве око Даньйо спинилося на кремені раніше за інше й сильно побільшало в розмірі. Голос його перетворився на каркання:

— О ні…

— Якщо я виживу, то подбаю, щоб Багряна Церква компенсувала твої втрати. Якщо ні… — дівчина знизала плечима й сухо посміхнулася. — Ну тоді вибачай.

Вона пильно подивилася на Даньйо й викресала іскру.

— Ти краще хутчіш. Не тільки секунди згорають умить.

Золоте вино в льохах Даньйо найкращим вінтажем назвати було складно. Правду кажучи, воно більше розчинник для фарби нагадувало, аніж віскі. Клієнти про те не знали, та раз на рік Даньйо використовував той трунок, щоб відчистити горщики, і після цього кухонне начиння завжди аж сяяло. Та є в міцних напоїв прекрасна риса, яка не залежить від того, наскільки кепським було виробництво чи жахливим — смак.

Горять вони пречудово.

Коли Мія дісталася до гарнізонної вежі, над дахом «Старого Імперіалу» вже клубочився дим. Дівчина обійшла стайні й піднялася до заднього віконця. Вежа здіймалася вгору на добрі тридцять футів і вікон на горішніх поверхах не мала — Мія була майже певна, що саме там клір і володаря Кассія й тримають. Вона припустила, що зараз вони перебувають у тому ж стані, що й дорогою від Тихої Гори: роти зав’язані, у кайданах — та треба було переконатися. Противник має над нею страшенну чисельну перевагу, й околиць вона не знає. Спалити більшість Ремових людей живцем, щоб відволікти увагу, здавалося хорошим способом убити двох зайців одним пострілом.

Чи шість десятків, як у цьому випадку.

По правді, вона навіть не була впевнена, що млійка в юшці розчиниться, та спробувати здавалось кращою ідею, ніж увійти до «Імперіалу», жбурляючись жменями чароскла. Вітер розносив сморід обгорілої плоті, дим здіймався у випалені сонцями небеса крученим стовпом, та якщо вона й відчувала якусь провину за долю, якою обдарувала люмінатіїв, то її швидко змило думкою про смерть Тріка та інших у череві гори.

Вона вже пів шляху вгору стіною сторожової вежі здолала, коли легіонер, що чергував нагорі, здійняв тривогу: він калатав у важкий латунний дзвін і волав: «Пожежа! Пожежа!». Мешканці Останньої Надії випорснули крізь двері своїх домівок, центуріон Ґарібальді непевним кроком вийшов на вулицю й вилаявся, а Мія прослизнула поміж зубців баштової стіни й перерізала чатовому горло від вуха до клятого вуха.

Вона накинула на себе тіні й підняла ляду ще до того, як тіло на долівку впало. Зістрибнула на горішній поверх, побачила там двоярусні ліжка, шафи й самотнього п’яненького легіонера, що підводився з матраца, аби подивитися, що там коїться. Її гладіус допоміг чоловіку влягтися на місце, і вона накрила його лице закривавленою ковдрою, шепочучи молитву до Нії. Ковзнула сходами поверхом нижче й тихенько вилаялася, коли побачила, що й там нічого нема, окрім спільної вітальні. Дівчина визирнула крізь вікна долішнього поверху й побачила, що біля передніх дверей стоять четверо легіонерів — схоже, що Рем, Ґарібальді та решта кинулись до «Імперіалу». Лишилось обшукати тільки одне місце, і Мія відчинила двері до льоху та пірнула в темряву.

Дві аркімічні сфери сіяли благеньке світло поміж винних бочок та полиць, дерев’яних підпорок та людей, що вкупі трималися. Троє люмінатіїв розсілися навколо перегорнутого ящика й сварилися над колодою карт. Коли вона ввійшла, усі троє глянули на неї. Там було надто темно, аби щось з-під плаща побачити, тож вона відкинула його вбік і жбурнула одну з останніх кульок оніксового чароскла. Над картковим столиком здійнявся чорний дим, «жебраки» та випивка розлетілися навсібіч, а Мія зістрибнула зі сходів з клинками наголо й безгучно кинулась на найближчого чоловіка.

Хай навіть світло було тьмяним, та вона все одно відчувала їхні тіні, тягнулася до них і по черзі приклеювала їхні чоботи до підлоги. Попри здивування, головний між ними бився наполегливо, він кляв її єретичкою та обіцяв, що скоро вона зі своєю темною матір’ю зустрінеться. Та, попри всю браваду, таки впав з її мечем у череві, притискаючи руки до розірваної кольчуги й кличучи власну мамку, і кров його пофарбувала каміння на червоне. У другого солдата Мія жбурнула жменю метальних ножів, два з них влучили в ціль і кинули чоловіка на землю. Третій спробував утекти, він смикав чоботи й якраз намацував пряжки, коли вона виринула в нього за спиною і занурила меч йому між ребер, прохромлюючи кольчугу й груди наскрізь. Він упав без звуку, з докором у розплющених очах.

Мія закрила ті очі зі ще однією шепітливою молитвою.

Вона побачила їх — крізь звивистий дим, крізь штин крові. Сім зв’язаних постатей у кутку. Шахіда Аалея — у путах, із зав’язаним ротом. Павуковбивця — вкрита синцями й непритомна. Соліс — побитий майже до смерті, обличчя — місиво пурпурових рубців. Цить, Мишолов та Друзілла — усі при тямі, усі із зав’язаними ротами. І нарешті — володар Кассій з блискучим, сповненим болю поглядом темних очей. Чорний Принц. Володар Клинків. Коли Мія подивилася на нього, її пробрало те саме млосне відчуття, що й під час попередніх зустрічей. Нудота. Запаморочення. Страх. Це було майже боляче. Поруч із ним матеріалізувалася темна постать і вишкірила чорні ікла.

Затьмара.

Тіньововчисько підступилось до Мії, наїжачивши карк. Пан Добрик у її тіні аж роздувся, він завивав і шипів. Створіння витріщалися одне на одного, поки Мія не засичала:

— Ви, двоє, ану приберіть усе назад у штани.

— …ДУРНЕ ДИТЯ, Я ШТАНІВ НЕ МАЮ…

— …і більше тобі нема чим похвалитися…

— Годі, Пане Добрику.

Не-кіт сердито замовкнув, і погляду володаря Кассія було достатньо, щоб те саме із Затьмарою сталося. Мія присіла поруч із членами кліру, розрізала шмату, що затуляла рот матінки Друзілли, і витягла кляп.

— Аколітко Міє, — зашепотіла вона. — Приємна… несподіванка, оце вже певно.

Мія позвільняла від кляпів Мишолова, Аалею і — останнім — володаря Кассія. Чоловік мав такий вигляд, наче його за тренувальний манекен мали: губи набрякли, очі запливли чорним, щока розпанахана. Та навіть коли кляп зник, Володар Клинків жодного слова не промовив.

Мія намагалася не звертати уваги на хворобливе відчуття, що здіймалося в присутності цього чоловіка, на громове калатання серця об ребра. Вона глянула на кайдани, на мотузки, якими всі були зв’язані, й узялася пиляти пута Кассія кинджалом зі смертекості.

— Треба вас звідси витягти, — шепнула Мія. — Я їх відволікла, але ненадовго. Ви можете йти? А краще — якщо бігти?

— По всьому видно, що люмінатії планували привезти нас живими, — з присвистом промовила Друзілла. — Та Соліс у поганому стані, а після того, як Мишолов вчоробороту вислизнув зі своїх мотузок, добрий юстицій додав певності в тому, що найближчим часом він нікуди не втече.

Мія оглянула Шахіда Кишень і звернула увагу на дивні кути, під якими в нього гомілки стирчали.

— Чорна Матінко. Він вам ноги переламав.

— І пальці, — скривився Мишолов. — Доволі… неспортивно, як на мене.

Мія перерізала їхні мотузки, та гарнізонні кайдани були міцнішим горішком. Вони були важкі, залізні й закривалися на ключ, який, схоже, жоден із трьох солдатів, що їм вона подарувала кончину, при собі не мав. Усіх представників кліру скували в зап’ястках та щиколотках, і якщо їх не звільнити, вони хіба що човгати зможуть.

— От срань, — видихнула вона. — У мене при собі відмичок нема.

— У моєму чоботі, — шепнув Мишолов з примарною посмішкою. — Лівий підбор.

Після Мишоловового натяку Мія підхопилась ламати підбор його лівого чобота. Вона промимрила вибачення, коли ворухнула його гомілку, а чоловік зашипів від болю. Всередині вона знайшла кілька відмичок і маленький спіральний штир та взялася за кайдани Кассія. Хай який він побитий, але Володар Клинків зміг би підтримувати Соліса, а Аалея, Павуковбивця й Цить допомогли б Мишолову. Питання в тому, що їм робити: підібгати хвости й утекти чи залишитись і битися? Соліс та Мишолов не в змозі їхати верхи, а в неї нема шансів спорядити караван так, щоб люмінатії не помітили. Але виступити проти дюжини чоловіків, озброєних сонцекрицею? Та хтось із них будь-якої хвилини може зазирнути сюди…

— Прірва й кров…

Зачувши шепіт, Мія озирнулася через плече й побачила постать, що стояла на верхній сходинці. Запилюжені чоботи. Кинджали на поясі. Біляві бойові коси. Широко розплющені блакитні очі.

— Ешлін…

Мія витягнула руку, намацуючи тінь у дівчини під ногами. Але, не кажучи ні слова, та розвернулася й відстрибнула сходами вгору, зникла з очей, і її чоботи затулили світло, що сіялось крізь мостини, коли Ешлін кинулася до виходу з вежі.

— От срань, вона ж їх попередить…

Мія кинула відмички на коліна Кассія, незграбно звелася на ноги й чкурнула слідом за Ешлін. Перестрибуючи через дві сходинки, опинилася на світлі сонць якраз тієї миті, коли четверо люмінатіїв, що чергували біля дверей, кинулись крізь них, а Ешлін мчала, здіймаючи куряву, до «Старого Імперіалу» й волала.

Ці люмінатії були місцевими і, на відміну від утікачів, кожен був озброєний сонцекрицею. Мали вони на собі й обладунки, нехай навіть вкриті порохнявою з пустищів, а плюмажі на шоломах були брудно-червоного відтінку. Вони з криками оголили мечі, і сонцекриця спалахнула тієї миті, коли вони забігли до приміщення. Коротка відстань. Важко озброєні противники в обладунках. Жодної тобі переваги несподіванки, ще й мечі, які пройдуть крізь неї як крізь гарненьке маселко.

Такі шанси Мії були не до шмиги.

Вона кинула на підлогу кульку оніксового чароскла, розвернулася й кинулась до сходів. Кашляючи і відпльовуючись, люмінатії побігли за нею крізь густу імлу, гучно наказуючи спинитися. Коли Мія рвонула вже на третій поверх, швиргонула в легіонерів жменю рубінового чароскла, кульки врізалися в люмінатія, який першим біг, і рознесли його по всій кімнаті. Вкриті опіками й кров’ю, три інші легіонери переслідували її вже обережніше, на третій поверх вони піднялися, затулившись щитами. Остання Міїна кулька з чароскла розплавила їхні щити, один з останніх метальних ножів поцілив солдату в горло, і той упав навколішки, затискаючи розкраяну гортань. Мія глянула на мотузкову драбину, що вела на дах, і задумалась, чи встигне вона піднятися до того, як два останні солдати стягнуть її донизу. Та натомість потягнулася до тіней, що повільно повзли долівкою…

Люмінатій, який тримався позаду, впав на землю із заскоченим виразом: чотири фути сонцекриці розітнули його голову майже надвоє. Мізки й кров порснули на стіну, а тіло ще зробило кілька кроків уперед, заливаючи тим, що в ньому лишилося, підлогу. З-за спини легіонера виринув володар Кассій — обличчя суворе, вкрите синцями, у примружених темних очах бринить холодна лють. І поки Мія спостерігала за ним з переляканим благоговінням, Кассій стиснув пальці лівиці, й тіні в кімнаті ожили, вони звивалися по всьому приміщенню, наче ті змії. Одним помахом руки Володар Клинків вирвав меч із руки останнього легіонера й беззвучно ввігнав довгий сонцекрицевий клинок солдату глибоко в шию.

Хоч би що там казали поети, люб’язне панство, аби начисто знести людині голову, треба й замахнутися добряче, й руку міцну мати. Та Володар Клинків, як видно, був не в найкращій формі. І все ж, коли солдат заточився і впав, голова його на шиї трималася тільки на пошматованій стрічці плоті й кількох скалках роздроблених кісток. Тіло легіонера ще якийсь час звивалося на підлозі, поки не змушене було визнати сумну правду: воно померло.

Мія глянула на тіні, що здійнялися за Кассієвим наказом. Вона все ще мала оте болісно-слизьке відчуття в животі, а під ногами в неї тремтів Пан Добрик.

— Гарний фокус, — промовила вона.

— Фокус? — Володар Клинків здійняв брову. — Ти це отак називаєш?

— Коли ми зустрілися в Богодолі… коли ви поруч зі мною… — Мія потрусила головою. — Ви те саме відчуваєте, коли ми поряд? Нудоту? Переляк?

Кассій зачекав довгу мить і лише потім відповів:

— Я відчуваю голод.

Мія кивнула. У роті в неї пересохло.

— А ви знаєте, звідки він?

Володар Клинків виразно подивився на мертві тіла на підлозі. На стіни навколо.

— Либонь, це не найкраще місце для розмови?

— Ви мені відповіді заборгували. Гадаю, тепер я вже на них заслуговую.

Наче за закликом, під ногами Кассія матеріалізувалась постать Затьмари. Пан Добрик тихо зашипів, та, коли тіньововчиця заговорила, її голос лунав немов з-під підлоги.

— …ВОНИ НАБЛИЖАЮТЬСЯ, КАССІЮ. СВІТЛОНОСЕЦЬ ТА ЙОГО ПРИСПІШНИКИ…

Володар Клинків глянув на Мію. Кивнув на сходи.

— Ходімо, — мовив Кассій. — Позбавимося тих шавок. Усі відповіді я тобі дам після ініціації.

— Ініціації? — спохмурніла Мія. — Але ж я провалила останнє випробування.

Губи Кассія скривила тонка посмішка.

— Твоє останнє випробування чекає на тебе внизу, сестричко.

— Сестричко?

Кассій уже зник, безгучно спускаючись сходами. Мія поспішила слідом за ним, почуваючись — попри всі тренування — наче п’яниця, що ледь на ногах тримається. Навіть побитий до півсмерті, катований та виснажений, Кассій рухався, немов тінь. Чоботи його ступали кам’яною долівкою без звуку. Кожен порух його був гранично точним, нічого зайвого, нічого показного, демонстративного. Волосся стелилось за ним, немов тут вітер дув, чужий меч блищав у руці, коли він штовхнув двері й вийшов на вулицю.

А там уже чекала дюжина люмінатіїв. Центуріон Ґарібальді, який невпевнено примружився на Мію, немов намагаючись упізнати. Жменя важкоозброєних легіонерів, у їхніх руках палає сонцекриця. Юстицій Рем — пошрамована й незграбна гора в людській подобі, вдягнена в обладунки зі смертекості, — дивився на Кассія примруженими вовчими очима, а за Ремом, позираючи на Мію із сумішшю ненависті й захоплення…

— Ешлін, — шепнула Мія.

Рем зробив крок уперед, звів меч, і той узявся полум’ям. Коли Мія востаннє бачила його у світлі сонць, десятилітньою, чіпляючись за материні спідниці, він здався їй велетнем. А тепер він здався просто трохи старшим. І трохи меншим.

Та лишень трохи.

— Я не хочу вбити тебе, єретику, — прогарчав юстицій.

— Ну, то ваше діло, — різко плюнула Мія.

Рем здійняв брову, немов здивувався, що в цієї дівчини язик є. Кассій скоса глянув на Мію й промовив куточком вуст:

— Здається, то він до мене звертався.

— А мені здається, що мені насрати, — Мія розвернулася до Рема, крутячи мечем у руці. — Приємно знову здибатись, юстицію. Ота сучка-зрадниця у вас за спиною розказала, хто я така?

Рем глянув на Ешлін, обдивився Мію з голови до ніг і форкнув:

— Я знаю, хто ти така, дівчино. І мене ані на шеляг не здивувало, що тобі судилося потрапити до лігвища єретиків та вбивць. Яблучко ніколи далеко від яблуньки не падає.

Мія звузила очі, волосся здуло з її обличчя над головою, немов здійнявся вітер. Люмінатії подивились собі під ноги й ледь помітно затремтіли, коли побачили, що тіні їхні ритмічно ворушаться й пульсують, тягнучись до дівчини, немов мріють її торкнутися.

— Ти повісив мого батька, щоб їбучий натовп розважити, — різко сказала вона. — Кинув мою матір до діри, де сонця не світили, і дозволив безуму її пожерти. Мій братик був лише малям, а ти дозволив йому померти в темряві. І ти мені про вбивства щось кажеш?

Очі Мії наповнились слізьми, обличчя спотворила лють.

— Кожної безночі, відколи мені було десять, мені снилося, як я тебе вбиваю. Тебе, Скаеву і Дуомо. Я віддала все. Відмовилась від кожного шансу знайти щастя. Кожного обороту я уявляла твоє лице і все, що я скажу, аби тільки ти дізнався, як сильно я тебе ненавиджу. Це все, що я є. Це все, що від мене лишилося. Ти вбив мене, Реме. Так само як убив мою фамілію.

Мія здійняла меч і націлила його Ремові в голову.

— А тепер я вб’ю тебе.

Рем прогарчав до своїх людей:

— Дівчину вбити. Кассія взяти живим.

Віддаймо солдатам належне: наказ захопити живим найнебезпечнішого чоловіка в Ітрейській Республіці їх не дуже збентежив. Можливо, те, що цьому наказу передував інший — убити шістнадцятирічне дівчисько, — трохи його пом’якшило. Ешлін позадкувала, та легіонери — дюжина їх була — ступили вперед, й очолив їх центуріон Ґарібальді. З молитвами до Аа і проханнями про силу Всевидючого Світла солдати здійняли щити й рушили вперед. І Володар Клинків безгучно вийшов, щоб зустріти їх.

Мія бачила кількох фехтувальників, що рухались, наче танцівники, — гнучко й граційно. Інші рухались, наче бики — суцільні сила й натиск. Та Кассій рухався, наче ніж. Просто. Прямо. Вбивчо. Нічого показного в його бойовому стилі не було. Нічого яскравого. Він просто рубав до кісток. За його наказом здійнялися тіні, помахом руки він знезброїв першого чоловіка й занурив меч у його груди. Другий упав долілиць, рвонути вперед йому завадило кубло тіней. Швидким ударом по карку Кассій відтяв йому голову так, наче йому це із запізненням на думку спало.

Мію приголомшило те, з якою легкістю чоловік керував Пітьмою. Назовні, у світлі одного-єдиного сонця (нехай навіть друге майже зійшло) їй складно було навіть утримати на місці кількох легіонерів-нападників. І все ж таки їй вдалося приклеїти до землі чоботи двох найкремезніших хлопаків та кинути останню з кульок рубінового чароскла в обличчя іншому, і тому голову начисто вибухом знесло. Укритий полум’ям меч із сичанням розітнув повітря. Мія відхилилась назад, відчуваючи жар біля підборіддя. Вона нахилилася, покотилася, зробила сальто в куряві й у відповідь жбурнула останній зі своїх метальних ножів. Він з глухим ударом увіткнувся люмінатію в шию — аж затремтів, — і той, заливаючись кров’ю, кашляючи, впав на землю.

Мія підвелася з порохнявої долівки на ноги. Вона не зводила очей з Ешлін. Дівчата дивилися одна на одну над ворухливим піском, у повітрі між ними майоріли привиди двох хлопців. Трік. Озрік. За жодного не помстилися. Та Ешлін чомусь відсахнулась, вона тинялась подалі від колотнечі, тоді як до Мії кинулись інші люмінатії, високо здійнявши мечі.

— Еш, ти мене боїшся?

Парирувати. Фінт. Випад.

— Міє, я не хотіла, щоб усе так вийшло, — гукнула дівчина. — Я ж казала, тобі там не місце.

— Ніколи не думала, що ти боягузка. Твій брат краще бився.

— Хочеш мене на маленьку дуель підбити? — Еш сумно похитала головою. — Люба, думаєш, усе отак скінчиться? Я встряну у фехтувальний двобій, у якому мені несила перемогти?

— Може ж дівчина помріяти.

— Ну то помрій. Я теж в Аалеї вчилася.

Мія парирувала удар, що цілив їй у горло, і копняком здійняла куряву, що полетіла противнику у вічі. Чоловік гепнув її щитом, і дівчина покотилася по землі. Відхилилася, коли він із силою вгатив вогненним мечем по піску обіч її голови, і з розмаху копнула солдата в коліно. Почула вологий хрускіт, придушений крик. Стрімко підвелася на ноги, усі уроки Наєв співали в неї в голові. Полум’яна сталь розтинала повітря, курява запеклася в неї на язику.

Мія ризикнула глипнути вбік і побачила, що Кассій уповні заслуговував на свою репутацію фехтувальника. Болото навколо нього вкривало пів дюжини мертвих тіл, ще двійко чоловіків лежали й стогнали. Як це притаманно багатьом генералам, Рем тримався позаду й дозволяв битися рядовим, та, коли люди його попадали на землю, наче те листя, чолов’яга сплюнув і долучився до сутички. Володар Клинків відступив назад, кинув уперед тіні, й темрява замерехтіла перед полум’яним Ремовим мечем.

Оскільки вся зграя товклася навколо Кассія, у Мії лишився тільки один противник — центуріон Ґарібальді. Чоловік розмахував щитом і невблаганно прорубався крізь Міїн захист. Мія була спритною, але центуріон мав на собі важкі обладунки, і ті кілька ударів, яких вона спромоглася завдати, крізь броню не пробились. Ґарібальді вгатив її щитом у груди, і дівчина здійнялась у повітря. Вона вчасно відкотилась убік та уникнула удару, що мав розкроїти їй голову, припіднялася над землею й кинула останню кульку оніксового чароскла в щит центуріона. Аркімічне скло тріснуло й вивільнило хмару рухливого чорного диму. Центуріон заточився, закашлявся, і, прикликаючи залишки сил, Мія стиснула кулаки та кинула тіні чоловіку під ноги, сплутуючи його чоботи, коли він знову рушив уперед. Той похитнувся, замахав руками, як крилами, намагаючись відновити рівновагу, та зрештою не втримався на ногах. Ґарібальді полетів сторчголов, та п’яти його все ще міцно трималися за землю, тож, коли він упав, гомілки в нього тріснули під вагою всього тіла.

Чоловік закричав і схопився за ноги, а Мія тим часом звільнила його, витираючи порох з очей. Кассій усе ще бився з люмінатіями, постаті їхні здавалися місивом білого і чорного, полум’я і тіней. Коли до бійки доєднався Рем — сили вирівнялися, і тепер Володар Клинків пішов у захист, меч його рухався так швидко, що повітря тріпотіло, а Темрява співала.

Мія глянула на юстиція, обличчя якого кривилось від люті. Чоловік, що допоміг винищити її фамілію. Зруйнував її колишнє життя. Та вона повернулась до Ешлін. Дівчина, що схопила її нинішнє життя й розірвала на криваве шмаття. Ешлін зиркнула у відповідь: меч у руках, блакитні очі примружені. Залишати дівчину за спиною не найрозумніший вихід. Тож Мія нахилила голову вбік, поки шия не хруснула, і зробила крок уперед.

— Не роби цього, Міє, — попередила Ешлін.

Мія не звернула на неї уваги, підвела руки й огорнула ноги дівчини тінями.

— Це не боляче, — сказала Мія. — Не дуже.

Еш глибоко вдихнула. Зітхнула, сунула руку в кишеню бриджів і витягнула звідти пригорщу палючого світла, що крутилося на золотому ланцюжку.

Трійця.

І та палала яскравіше за троєсонце. Побачити медальйон було наче дістати палицею по голові, вона одразу впала на коліна. Куточком ока Мія побачила, що Кассій похитнувся й підвів руку, щоб затулити очі. Коли впав захист Володаря Клинків, Рем уже був замахнувся. Відчайдушно намагаючись зберегти здобич живою, юстицій розвернув вогненний клинок, щоб ударити Кассія плазом. Та легіонер, що бився поруч, наляканий до непритомності смертями товаришів, падінням центуріона, смертоносною тишею, з якою цей демон у чорному прикликав з прірви тіні, що шматували його соратників, — такого ж самовладання не мав.

Рем гукнув попередження, легіонер атакував, а Кассій уже заточився від світла Трійці, та ще й намагався уникнути Ремового удару. Вогненний меч пірнув чоловікові між ребер і занурився по руків’я. Легіонер висмикнув клинок, Володар Клинків закричав від болю й схопився за прохромлені груди. Він упав навколішки, викашляв червоним і скрутився в клубок, усе ще захищаючись від жаского палючого світла.

— Чортів дурень! — зревів Рем, розвернувся до легіонера і зацідив йому важким ударом у щелепу. Голова солдата відкинулась убік, зуби розлетілися, а сам він зіжмакався, наче паперовий. — Мені ж він живим потрібен!

Мія стояла накарачках, голова низько опущена, очі заплющились, уникаючи вогненної ненависті Всевидючого, яку Ешлін у руках тримала. Еш перейшла через болото до Мії, високо тримаючи Трійцю. Мія перевернулася горілиць і поповзла геть, хвицяючи п’ятами по землі. Агонія. Жах. Пан Добрик, що скрутився в її тіні й звивається, такий же безпорадний, як і вона сама.

— Міє, мені прикро, — зітхнула Еш.

Рем, не ймучи віри очам, дивився на Ешлін.

— І ти цю штуку весь час при собі мала? Ти могла цьому будь-якої миті край покласти? Ах ти ж зрадницька мала…

— Пішов нахуй, богомольничку, — вишкірила зуби Ешлін. — Я тут не заради твоєї осяйної республіки, і мені не всралися ані ти, ані твої люди. Якщо я хотіла туз у рукаві сховати, то моє діло. І якщо ти раптом не помітив, саме це твоє жалюгідне життя порятувало. То, може, ти краще б не бекав, а вбив би дівчину, що тебе вколошкати намагалась, та пішов би перевірити, чи решта кліру все ще під замком сидить? Хіба що ти й ця премила купа ідіотів їх теж випадково прибити хоче?

Хай вона була щонайменше на фут нижчою, Ешлін дивилася на Рема згори вниз. Рем загарчав і пішов до Мії, піднісши вгору полум’яний клинок.

Мія позадкувала крізь болото. Біль розривав її на шматки, вона навіть підвестися не могла. Тепер її жилами струменів жах, він ревів у скронях, тривожно волав, що отак воно все й скінчиться. Усі ті милі, усі роки. І все завершиться тут? Отак, із борсанням у болоті посеред якоїсь дупи світу, коли нема сил навіть меч здійняти?

Отак?

Зуби стиснулись. Очі сповнили злі сльози.

Ось отак?

Світло засліплювало, хоч би куди вона глянула, — то було все одно що прямо на сонця глядіти. Роздивитися вона могла тільки тьмяні силуети. Просто перед нею стала Ешлін, у руці в неї яскраво палало Світло. За дівчиною височів Рем, і в руці його сяяло не аж таке яскраве світло. Поранений люмінатій стогнав на землі. Страх володаря Кассія приєднувався до її власного.

Ніколи не сахайся. Ніколи не страшися.

Вона струсила головою. Витріщилася на силует Рема. Змусила себе подивитися йому у вічі. Щоб показати: не важить, наскільки це боляче, не важить, що серце її знає, що то брехня…

— Я тебе не боюся, — просичала вона.

І почула тихий смішок. Менш яскраве світло здійнялося вгору.

— Люмінус Інвікта, єретичко, — промовив Рем. — Я перекажу вітання твоєму братові.

Ці слова вразили Мію значно більше за світло Трійці. Її шлунок перетворився на воду. Що це він каже? Йоннен помер. Так Міїна матінка сказала. Того приходу істиннотьми, коли вона зруйнувала Філософський Камінь, коли стояла на сходах Гранд-Базиліки і програла цьому самому покидьку, цьому самому триклятому світлу. А потім плакала на трибунах над тим місцем, де помер її батько. Меркуріо був поруч, коли вона шепотіла:

«Так яскраво було, — шепнула вона. — Занадто».

Старий усміхнувся. Поплескав її по руці.

«Що яскравіше світло, то глибші тіні».

Ешлін стояла перед нею, Трійця палала в неї в руці. Поряд із дівчиною бовванів Рем, високо здійнявши меч. А за ними розляглася Міїна тінь, торкаючись тіні юстиція. Чорна. Звивиста. Та перед лицем цього жаского світла — темніша, ніж будь-коли.

Дівчина потягнулась до неї. Зуби стиснуті. Очі заплющені. Відчула темряву зовнішню, темряву внутрішню. І вона стиснула кулаки, високо здійняла кинджал

ступила вперед

до власної тіні

і вийшла з тіні юстиція в нього за спиною.

Тіло його затуляло світло Трійці, сліпуче сяйво перетворило чоловіка на кремезний силует. Вона замахнулась клинком, тим клинком, що її мати тримала біля горла Скаеви, тим клинком, що ним Пан Добрик обдарував її в пітьмі, тим клинком, що рятував її життя раніше й робить це знову, вона замахнулась і занурила ніж по руків’я в Ремову шию.

Юстицій схопився за діру, яку вона в ньому зробила, кров фонтаном порснула між його пальцями. Мія, залита червінню, відсахнулась назад. Світло все ще пекло. Очі примружені. Сплутані пасма волосся затулили обличчя, коли вона перечепилася й впала.

Рем заточився, меч випав з його руки і впав на землю. Тепер чоловік вчепився за шию обома руками. Натиск артеріальної крові шипів у нього між пальцями. В очах його засвітилось усвідомлення: «Вона вбила мене, о Боже, вона вбила мене», що перетворилось на лють, і він помчав до дівчини, витягнувши руки вперед і скрививши пальці, наче пазурі. Кров вільно била фонтаном, ринула вниз через ті груди бочкою, ті вовкуваті риси повільно втрачали барви. Юстицій Легіону люмінатіїв зробив один непевний крок, другий, третій. Осів на коліна. Погляд прикутий до дівчини, яка щосили намагається відповзти по піску подалі.

Рем забулькотів, світло згасало в його очах. І з громовим гуркотом тіло його впало долілиць у куряву, останні слабенькі удари його серця перефарбували дорогу на темний багрянець. Усе, як вона завжди мріяла. Усе, як вона завжди жадала.

Помер.

Нажахана Ешлін завмерла. Мія відчувала, як у неї за спиною зринули нові тіні, що юрмилися навколо своїх власників.

Превелебна матінка.

Соліс, що спирається на її плече, — вкритий кров’ю та синцями.

Цить, мовчазний, як смерть, у стиснутому кулаку опущений меч.

За ним Аалея та Павуковбивця підтримують між собою Мишолова.

Хай які вони побиті та залиті кров’ю, та до темряників не належав ніхто з убивць. Нікого з них не лякала Трійця, що Ешлін у руці тримала. І, зустрівшись лицем до лиця з п’ятьма найдосвідченішими душогубами Ітрейської Республіки, дівчина зробила те, що на її місці зробив би кожен, — послала жадобу помсти під три чорти.

Ешлін розвернулася й побігла.

Цить та представники кліру повільно рухалися вперед — жодне з них не було в тому стані, щоб до гонитви долучитися. Та тепер, коли Трійця чкурнула вулицею геть, Мія відчула, як біль ущух. Вона перегорнулася на живіт і тихенько виблювала. Повернулася до Кассія й підповзла до нього, впиваючись пальцями в куряву. Володар Клинків скрутився клубочком, затискаючи груди, обличчя в нього перекосилося. З тихим бурмотінням Мія відсунула його заюшені кров’ю руки й пополотніла, побачивши рану. Затьмара скавуліла, ходила туди-сюди, притиснувши вуха до голови. Вишкіривши чорні ікла.

— …ДУРНЕ ДІВЧА, ДОПОМОЖИ ЙОМУ!..

— Я…

— …ДОПОМОЖИ ЙОМУ…

Кассій спробував щось промовити. Та сил у нього бракувало навіть дихати. Він закашлявся, вуста його склеїла червінь, він схопив Мію за руку й міцно тримав. Друзілла, кульгаючи, наблизилась до нього, інші представники кліру опустилися в куряву навколо.

— Ти не можеш померти, — змолилася Мія. — Ти мені відповіді обіцяв!

Її слова змусили Кассія скривитись, кожен м’яз у його тілі напружився, спина вигнулась. Він пильно дивився на Мію, і вона відчула це аж у самих кістках. Щось споконвічне, нестерпне тяжіння, крижану агонію, страшний, нескінченний гнів. Щось, що виходило за межі тих хворобливо-голодних відчуттів, що зринали в ній у його присутності. Щось ближче до жадання. Щось, що нагадувало відчуття коханців, які щойно роз’єдналися. Наче в тебе щось відрізали. Наче ти головоломка, яка шукає загублений шматочок самої себе.

Вона хотіла його розпитати. Хто він такий. Хто вона така. Чи знає він щось про Темряву зовнішню чи Темряву внутрішню. Вона була так близько. Вона чекала так довго. Питання ворушилися в роті, чекаючи, щоб вона їх видихнула, та Мія зрозуміла, що дихання застрягло в легенях. Кассій простягнув ясно-червоні долоні й лишив відбиток на Міїній щоці. Дівчина відчула запах його крові на власній шкірі. Та ще тепла була, запах солі й металу сповнив Міїні легені. Чоловік спочатку лишив позначку на одній щоці, потім на іншій і нарешті провів довгу лінію поперек її вуст на підборіддя. Помазання, те, що він мав зробити в Залі Жалоби, якби ця мить, цей фінал, ця історія були іншими.

Він помазав її у Клинки.

І з останнім зітханням, тихим, як усе, що він робив за життя, Чорний Принц пішов.

І забрав відповіді із собою.

Тіньововчиця спинила свій крок. Підвела голову й сповнила повітря виттям, що краяло серце. Вляглася в куряву поруч із Кассієм, спробувала облизати його лице язиком, що не відчував смаків. Хапала його руку кігтями, що не могли торкнутися.

Пан Добрик спостерігав за цим мовчки. Не було в нього очей, що могли зблиснути співчуттям.

Над затокою здійнялися штормові вітри, холодні й колючі. Обтріпані душогуби похилили голови. Мія взяла Кассія за руку, тепло його шкіри повільно вистигало.

І посеред вітру вона зашепотіла:

— Почуй мене, Ніє. Почуй мене, Матінко. Ся плоть — учта твоя. Ся кров — вино твоє. Се життя та кінець його — мій тобі дарунок.

Вона зітхнула.

— Прийми його.

ЕПІЛОГ

Мечолам стояв у залі, дивлячись, як дощ заливає Край-Бухту.

Запала безніч, і над містом переважно тиша панувала: увесь люд розсівся навколо вогнищ, поки Трелена з Наліпсою лютували на вулиці. Повелительки океанів та штормів останнім часом неабияк чубилися. Зима була суворою, близнючки міцно вчепилися одна одній у горлянки. Хотілося сподіватися, що це остання велика буря перед третім світанком: Мечолам уже бачив, як світло Шіїя бубнявіє на обрії поміж хмар, а світанок третього сонця — вірна ознака, що зима повільно поступатиметься місцем літу.

Щиро кажучи, він на це чекав із нетерпінням. Тут, у Двеймі, зими були суворішими, ніж будь-де в республіці. З кожним роком холод усе більше дошкуляв його старим кісткам. Він старішав. Мусив би вже поступитися титулом бари Трьох Зміїв, та доньки його поодружувалися з двома бевзями, у кожного було сили більше, ніж мізків. Думка про те, щоб віддати Кораловий вінець комусь із зятів, викликала в нього огиду. Якби ж то тільки тут була Землеходиця…

Та ні. Від думок про молодшу доньку добра не буде.

Ті часи пішли — і вона разом з ними.

Мечолам відвернувся від бухти й пошкандибав довгими кам’яними коридорами своєї цитаделі. Коли він проминав челядників, ті вклонялися, опустивши очі. Десь нагорі, поміж кроквами, гуркотів грім. Старий дійшов до своїх покоїв, зачинив за собою двері та подивився на порожнє ліжко. Замислився над тим, яке ж жорстоке життя, коли чоловік мусить пережити дружину, що й казати про доньку. Він зняв Кораловий вінець із чола й відклав його вбік, скрививши вуста.

— Щось він останнім часом заважкий, — пробуркотів він. — Аж занадто.

Узяв до рук карафу зі співучого двеймерського кришталю, налив собі склянку тремтливими руками. Із зітханням підніс напій до вуст. Глянув за вікно, де дощ періщив по шибках, почовгав до ревучого вогнища й зітхнув, коли тепло торкнулося його кісток поцілунком. Тінь його танцювала за спиною, мерехтіла на каменях і хутрах.

Чоловік насупився. Вуста розтулились.

Раптом він зрозумів, що тінь його рухалась. Крутилася й звивалася. Змією повзла камінною долівкою, вислизала за власні межі, а потім — велика Трелена, він у цьому присягнутися міг — потягнулася вперед до полум’я.

— Свята Повелителько…

Обличчя Мечолама пополотніло, коли руки його тіні почали рухатися за власною волею. Вони потягнулися до свого горла, наче тінь себе придушити збиралася. Старий бара подивився на власні руки, на золоте вино в чаші, і, попри тепло від вогнища, його пронизав холод.

А відтак здійнявся біль.

Спочатку то був ледь чутний вогонь у шлунку. Короткий укол, немов він щось надто пряне за вечерею з’їв. Та невдовзі біль розцвів, пояснішав, розгорівся, і старий скривився, притискаючи руку до черева. Чекав, поки біль ущухне. Чекав…

— Богине, — хапнув він ротом повітря й упав навколішки.

Тепер біль перетворився на полум’я. Біле й гаряче. Він зігнувся вдвоє, кришталева чаша вислизнула з рук і покотилася камінною долівкою, розлите золоте вино заблищало в сяйві від вогнища. Його тінь корчилась і дрижала, немов власну волю мала. Обличчя старого викривилось, нутрощі в нього стискала повільна агонія. Він розтулив вуста, щоб покликати челядь, своїх воїнів. Щось тут не те.

Щось тут не те…

Вуста його затулила долоня, приглушуючи крик. Очі старого розширилися, і він почув холодний шепіт. Відчув запах горілої гвоздики.

— Вітаю, Мечоламе.

Слова старого глушила долоня. Кишки в нього палали.

— Я все чекала, коли ми зможемо наодинці зустрітися, — лунав голос. — Потеревенити.

Жінка, зрозумів він. Дівчина. Старий смикнувся, намагаючись вирватися з її хвату, та вона його міцно тримала, сильна, як та смертекість. Тінь його постійно петляла, звивалася, немов він лежав горілиць і дряпав небеса. А коли біль збільшився удвічі, він зрозумів, що саме це з ним і відбувається: він звалився горілиць на підлогу і крізь сльози агонії витріщався на постать, що стояла над ним.

Дівчина, як йому й здалося. Шкіра біла, як молоко, вишукані лінії тіла, вуста, що формою нагадували лук. Він побачив, як із пітьми в неї під ногами матеріалізувалась фігура. Пласка, як аркуш паперу, напівпрозора, чорна, як та смерть. Хвіст істоти майже по-власницькому скрутився навколо щиколотки дівчини. І нехай очей у того створіння не було, бара знав, що воно дивиться на нього, захоплене, наче дитина, що за ляльковою виставою спостерігає.

— Я збираюся прибрати руку. Чи ти ще кричати будеш?

Старий застогнав — полум’я в його животі вибухнуло яскравіше. Та він не відривав від дівчини повного ненависті погляду. Кричати? Він бара клану Трьох Зміїв. Та чорти б його взяли, якщо він порадує цю приблуду безрідну…

Мечолам похитав головою. Дівчина прибрала руку. Опустилася поруч навколішки.

— Х… — спробував він. — Х…

— Хто? — перепитала дівчина.

Старий кивнув, придушуючи ще один болісний стогін.

— Боюся, ти ніколи не взнаєш мого імені, — промовила вона. — Мені судилась дорога тіней. Я чутка. Шепіт. Думка, що посеред безночі будить спітнілих покидьків у всьому світі. А ти і є покидьок, Мечолам із клану Трьох Зміїв. Покидьок, якого одна моя обіцянка стосується, — я її не дуже давно дала одній небайдужій мені людині.

Обличчя старого скривилось, пальці впилися в живіт. Нутрощі його кипіли, палали, перетворилися на кислоту й потрощене скло. Він трусив головою, намагався плюнути, та натомість лише застогнав. Дівчина подивилася на розлите золоте вино. У чорних очах мерехтів вогонь.

— Це злісник, — промовила вона і вказала на склянку. — Очищена доза. Отрута вже проїла діру у твоєму шлунку. Упродовж кількох наступних хвилин роз’їсть і кишківник. Наступні кілька оборотів тельбухи в тебе стікатимуть кров’ю, розпухнуть та загниють. А в кінці ти, Мечоламе з клану Трьох Зміїв, помреш. Якраз як йому пообіцяла.

Вона посміхнулась.

— Помреш із криками.

Поруч із дівчиною здійнялася ще одна тінь. Ще одна тінь, що дивилася на Мечолама не-очима. Вовк — зрозумів він. Істота загарчала голосом, що наче з-під землі лунав.

— …СЛУГИ НАБЛИЖАЮТЬСЯ. НАМ ТРЕБА ЙТИ…

Дівчина кивнула. Підвелася. Дві тіні дивилися на нього. На життя, що промайнуло в його очах. Усі погані вчинки й усі хороші. Усі програші, усі тріумфи, і все, що було між ними.

— Якщо, мандруючи навколо Вогнища, ти його зустрінеш, перекажи Трікові мої вітання.

Очі Мечолама широко розплющились.

Голос дівчини був тихий, наче тінь.

— Скажи, що я за ним скучила.

Пітьма збрижилась, і старий опинився на самоті.

Тільки власні крики були йому за товариство.

Хор знову співав.

Коли Мія та клір повернулися з Шерехпустки разом з Наєв, Джессаміною та їхнім пошуковим загоном, примарна мелодія звучала знов. Нутрощі Тихої Гори просякли кров’ю, десятки Рук та аколітів лягли в безіменні могили в Залі Жалоби й поруч з ними — Володар Клинків. Імена юстиція Рема та центуріона Альберія викарбували на підлозі разом з іншими жертвами Церкви, і Мію неабияк потішило стояти на них під час відправи. Іншої могили вони ніколи не матимуть.

Превелебна матінка промовила надгробну хвалу, славлячи всіх, хто пав, захищаючи Тиху Гору, вшановуючи всіх, хто порятував Багряну Церкву від лиха. Інші члени кліру зібралися навколо неї — статечні й смиренні. Ті Руки, що пережили різанину (а небагато їх було), виспівували рефрени, кволіше, ніж за багато оборотів до того.

Мія весь час дивилася на один зі свіжих гробівців. Ще одна плита у стіні, вона нічим не вирізнялася між іншими. Поверхня її не мала позначок, середина лишалась порожньою: тіло його так і не знайшли. Та, коли меса скінчилася й конгрегація побрела в пітьму, вона опустилась навколішки біля його каменя, витягнула свого кинджала зі смертекості й видряпала на камені чотири літери.

ТРІК.

Торкнулася пальцями вуст і приклала їх до каменя.

Промовець дотримав свого слова, він повернувся до Тихої Гори, щойно взнав, що там уже безпечно. Марій виринув знов, і Маріелла — разом з ним, переламані пальці ткалі постискали шинами. На те, щоб позросталися всі кістки і щоб вона відновила свої вміння, пішли місяці. А коли це сталося, першим ділом вона розплатилася з Мією за те, що дівчина врятувала їхні з Марієм життя.

Вона повернула обличчя Наєв.

Жінка чекала поруч з покоями промовця, коли Мія повернулася після відвідин бари клану Трьох Зміїв. Коли дівчина змила в лазні кров, Наєв її тепло обійняла, розцілувала в щоки. І не глянувши жодного разу на покої чи їхнього власника, жінка провела Мію до кімнати дівчини. Наєв і далі носила вуаль: може, звикла до неї за всі ці роки приховування обличчя, може, як і Мія раніше, зрозуміла, що значення має не те, які вони на вигляд, а те, як вони чинять.

А може, їй просто вуалі подобались.

Коли супутниці спинилися перед Міїною спальнею, Наєв з усмішкою відчинила двері. У тому краї гори, де розмістилися покої Клинків, кімнати були більші за розміром, затишніші, оповиті вічноніччю. Міїне ліжко було таким великим, що в ньому загубитися можна було. По правді, їй страшенно не подобалось у ньому спати. Надто легко було відчути себе самотньою. Та вона прийняла помазання від Кассія перед усім кліром — і не важить, що там собі думали Друзілла чи Соліс, — і тепер вона стала Клинком. Саме тут вона лишатиметься, поки клір не призначить її до якоїсь каплиці. Дівчина, звісно, подала запит на призначення до Богодола, та хто ж його знає, де вона зрештою опинитися може.

— Поки я не забула…

Наєв кивнула на столик поруч з ліжком. Там лежала оправлена в чорне книга зі срібною застібкою.

— Хроніст її для тебе передав. Сказав, що ти знаєш, що це таке.

Серце Мії підстрибнуло в грудях. Вона знову подякувала Наєв, зачинила за жінкою двері й ляпнулася на матрац. Пан Добрик матеріалізувався в голові ліжка, Затьмара — у ногах. Тіні роздивлялися одне одного не-очима, у повітрі тріскотіла взаємна недовіра. Пан Добрик довго й старанно переконував Мію, що Затьмарі поруч з дівчиною місця нема. Та по всьому видно було, що зі смертю володаря Кассія тіньововчиця осиротіла. Вона оборот за оборотом тинялася черевом Тихої Гори й вила від горя. Нарешті, на прохання Друзілли, Мія відшукала тінь і запропонувала долучитися до неї, якщо вже іншого товариства в істоти не було. Тіньововчиця довго мовчки дивилася на дівчину, і Мія вже думала, що та відмовиться. Та коли дівчина глянула на тінь у себе під ногами, то помітила, що та стала ще темнішою.

Тепер тієї темряви ставало на трьох.

Мія підхопила книгу з нічного столика й подивилася на обкладинку. На шкірі були викарбувані дивні символи, на них навіть дивитися боляче було. Дівчина відчепила застібку й побачила записку, написану павучим почерком хроніста. Сім слів.

«Ще одна дівчина, якій є що розповісти».

Мія гортала сторінки, що порепували й потріскували від старості, і роздивлялася прегарні ілюстрації. Людські постаті з тінями різних звірів під ногами. Вовків та птахів. Гадюк та павуків. Інших створінь — жахливих і огидних. Вона хмуро дивилася на дивні знаки, що крутилися й мінилися перед очима.

— Я такої писемності не знаю.

— …сумніваюся, що в цьому світі багато хто зможе таке прочитати…

— А ти можеш?

Пан Добрик кивнув.

— …вміти я не вмію. але літери… вони промовляють до мене…

Затьмара звелася на рівні й прокралася матрацом, щоб сісти поруч з Мією. Пан Добрик зашипів, вовчиця загарчала, але очей від сторінок у Міїних руках не відвела.

— …Я ТЕЖ МОЖУ ЦЕ ПРОЧИТАТИ…

— Як воно зветься?

Не-кіт опустився Мії на плече й витріщився на дивні мінливі символи.

— …голодна пітьма…

Мія провела пальцями по сторінці. Чорнильно-чорні тіні, мінливий, рухливий текст. Мабуть, це воно. Відповідь на всі її запитання. Хто вона така. Що вона таке. А може, це просто дурниці. Книжка, яка померла, бо її ніколи не мало існувати, ще одна порожня оболонка з Ніїної мертвої бібліотеки.

— Ви двоє зможете мені це прочитати?

— …ти справді хочеш це дізнатися?..

— Як ти можеш про таке питати? Нам треба зрозуміти, що ми таке, Пане Добрику.

— …мене й зараз усе влаштовує…

— …Я ТОБІ ЧИТАТИМУ…

— …повертайся на псарню, шавко…

— …СТЕРЕЖИСЯ, ВІДЬОМСЬКА КИЦЬКО, ТО ТІЛЬКИ СПРАВЖНІ ПО ДЕВ’ЯТЬ ЖИТТІВ МАЮТЬ…

— …моєю вона стала раніше, ніж твоєю…

— …ВОНА НІЧИЯ, ВОНА СВОЯ ВЛАСНА…

Мія ляснула долонею по сторінці. І пильно подивилася на тіні навколо.

— Читайте.

Не-кіт зітхнув. Зручніше вмостився в дівчини на плечі й витріщився на мінливий текст. Чорнило було чорнішим за чорне, воно розпливалося й крутилося під Міїним поглядом. Коли вона дивилася на рядки надто довго, її охоплювало дивне запаморочення, тож натомість дівчина зосередилася на ілюстраціях, прекрасних і жахливих. Вона гортала сторінку за сторінкою, хвіст не-кота метлявся з боку в бік, не-вовчиця лишалася абсолютно нерухомою.

— …це переважно нісенітниці якісь. белькотіння божевільної…

— Має же щось бути.

— …АВТОРКУ ЗВАЛИ КЛЕО. ВОНА ЖИЛА В ЧАСИ, ЩО ПЕРЕДУВАЛИ РЕСПУБЛІЦІ. РОЗПОВІДАЄ ПРО ДИТИНСТВО. ВОНА ВИЙШЛА ЗАМІЖ ЗА ЖОРСТОКОГО ЧОЛОВІКА ЩЕ ДО ТОГО, ЯК У ЦВІТ УВІЙШЛА. ТІНІ БУЛИ ЇЇ ЄДИНИМИ ДРУЗЯМИ…

— …і коли істиннотьма прийшла того року, як у неї пішли крові, вона придушила свого чоловіка тінями, коли він прийшов, щоб узяти її. вона втекла, подорожувала ліїсом, шукаючи… гадаю, це слово «істина» означає…

— …ІСТИНА, ТАК…

— …тебе, шавко, я й не питав…

Затьмара загарчала, Мія всміхнулася й погладила вовчицю по шиї.

Наступна частина книги містила переважно ілюстрації: рухомі чорні лінії, жіноча постать з численними тінями різних форм. Цілі сторінки були вкриті незрозумілими чорними письменами, наче істиннотемне небо із зірками, що виринають поміж чисто-білих ділянок.

— …ОЦЕ МІСЦЕ НЕЯСНЕ. ВОНА ГОВОРИТЬ ПРО МАТЕРИНСЬКУ ЛЮБОВ. ПРО БАТЬКІВСЬКІ ГРІХИ. ПРО ДИТЯ ВСЕРЕДИНІ НЕЇ…

— Вона вагітна була?

— …та вона запевне була божевільною…

— І вона знайшла ту істину, яку шукала?

Пан Добрик перемістився на інше Міїне плече й уважніше придивився до сторінки.

— …вона каже про те, що відчувала інших, подібних до неї. підкрадалася до них, наче павук до мухи…

Зображення оповитої в чорне жінки. З кінчиків пальців у неї струменять тіні.

— …пише про голод…

Чорна сторінка, вкрита сотнями ротів з гострими зубами.

— …НЕСКІНЧЕННИЙ ГОЛОД…

Широкі мазки пензля — чорні й несамовиті.

— …о божечки…

— Що таке?

— …вона каже, як зустрічала інших, таких, як вона. тих, хто говорив з пітьмою. зустрічала і…

— І?

Затьмара тихенько прогарчала.

— …ПОЖИРАЛА ЇХ…

— Прірва й кров…

— …і всі були одним… — читав Пан Добрик. — … і стануть знову; один перед трьома, щоб збудити чотирьох, звільнити першого, осліпити друге й третє. о матінко, найчорніша матінко, чим я обернуся…

— Зуби й Паща.

— …це вже певно…

— Затьмаро, ти щось про це знаєш? Оці малюнки? Уся історія? Ти чи Кассій колись бачили щось схоже?

— …МИ НІКОЛИ НЕ ШУКАЛИ…

— Жодного разу?

— …КАССІЙ НІКОЛИ НЕ ЦІКАВИВСЯ СВОЄЮ ПРИРОДОЮ. ЙОГО НЕ ХВИЛЮВАЛО, ЩО ВІН ТАКЕ, ТІЛЬКИ НА ЩО ВІН БУВ ЗДАТЕН…

Мія зітхнула. Похитала головою.

— І що з нею сталося? Із Клео?

— …читаємо…

Тіні принишкли, коли Мія перегорнула сторінку. Там, на пергамені, було накреслено мапу — контури відомого світу. Ітрея та Ліїс, Ваан та Давній Ісіїр. І вдалині, посеред ісіїрської Шерехпустки, в оточенні мерехтливих фігурок, що могли тільки пустельними кракенами бути, червоним чорнилом було намальовано «Х».

— …вона каже про подорож…

— …ПРО «ПОШУК МІСЯЧНОГО ВІНЦЯ»…

Мія змигнула.

— Місяць?

— …отаке пише…

Мія прикусила губу. Перегорнула сторінку, і дихання застрягло в неї в горлі.

— Гляньте на це…

Ця сторінка теж містила мапу відомого світу, намальовану тією самою рукою. Та на західному узбережжі Ітреї не було затоки, що захищала місто Богоділ. Замість затоки там був шмат суходолу — півострів, що видався в Море Затишку. І посеред півострова, там, де нині розмістилося величне місто, стояло ще одне «Х», а поруч з ним — мінливий напис червоним чорнилом.

— Що тут написано?

Пан Добрик глянув на сторінку.

— …і тут він пав…

— Місяць?

— …імовірно…

Мія витріщилася на сторінку.

Місце, де мало бути Місто кісток і мостів.

Богоділ…

— Хто чи що таке Місяць? — спитала вона.

Однак тіні не відповіли.

DICTA ULTIMA[90]

Тепер, гадаю, ви думаєте, що взнали її.

Дівчину, яку кликали Блідою Донькою. Або ж Царетворицею. Або ж Вороною. Ту дівчину, для якої смертовбивство — це наче музика для віртуозів. І зі щасливими фіналами чинила вона те саме, що й ножівка зі шкірою.

Погляньте лишень на руїну, яку вона лишила по собі. На те, як бліде світло мерехтить на поверхні вод, що поглинули Місто кісток і мостів. На те, як попіл республіки витанцьовує в пітьмі над вашими головами. Киньте мовчазний погляд на розколоте небо, відчуйте присмак заліза на язику й дослухайтесь до самотніх вітрів, що шепочуть її ім’я так, неначе вони також її знали.

Як гадаєте, сміялася б вона чи плакала, якби побачила, що за світ вона створила?

Як гадаєте, чи знала вона, що все отак обернеться?

Ви бодай знаєте її взагалі?

Ще ні, маленькі смертні. Навіть наполовину.

Та зрештою ця історія лише одна з трьох.

Народження, життя і смерть.

Тож візьміть мене за руку.

Заплющте очі.

І ходіть зі мною.

ПОДЯКИ

Спасибі глибоке, як сама Пітьма, усім згаданим, а це:

Аманда, Пітер, Емма, Пол, Джастін, Еллісон, Ненсі, Кім, Янґ, Майк, Мелісса та всі-всі у Thomas Dunne/SMP, Емма, Кейт та всі-всі у Harper Voyager UK, Рошель, Еліс та всі-всі у Harper Collins Australia, Мія, Метт, Ліндсі, Джош, Трейсі, Саманта, Стефані, Стівен, Стів, Джейсон, Мегазавр, Вірджинія, Кет, Стеф, Венді, Марк, Вілма, Моллі, Тово, Оррсам, Цана, Льюїс, Шахін, Сорая, Емі, Джессі, Кейті, Луїз, Марк, Тіна, Максим, Зара, Бен, Клер, Джим, Віз, Сем, Елі, Рейф, ЕмберЛуїз, Каро, Мелані, Барбара, Джудіт, Роуз, Трейсі, Елін, Луїз, Анна, Адель, Джорді, Інеке, Кайлі, Джуліус, Ентоні, Антоніо, Емілі, Робін, Дрю, Вільям, Чайна, Девід, Аарон, Террі (RIP), Дуґлас (RIP), Джордж, Марґарет, Трейсі, Ієн, Стів, Ґері, Марк, Тім, Метт, Джордж, Людовіко, Філіп, Ренді, Олі, Корі, Мейнард, Зак, Піт (RIP), Робб, Ієн, Маркус, Трент, Вінстон, Тоні, Кет, Кайлі, Ніколь, Курт, Джек, Макс і Поппі.

Мешканці його і саме місто Рим.

Мешканці його і саме місто Венеція.

І ви.

Примечания

1

З латині перекладається як «хай стережеться покупець» — формулювання, за яким стоїть принцип асиметрії інформації в торгівлі, коли всі ризики після купівлі стають проблемою покупця. Український аналог цього прислів’я — «бачили очі, що купували». — Прим. пер.

2

Вона ще не вміла слухати. Вам, людям, це зрідка вдається. — Тут і далі примітки автора, якщо не вказано інше.

3

Дехто помітив. Декому діло було.

4

Ребра, найімовірніше, є найбільш примітною ознакою ітрейської столиці — шістнадцять скостенілих веж, що сяють у серці Міста кісток і мостів. Подейкували, що Ребра ці належали останньому титанові, поваленому самим богом Світла Аа під час битви за ітрейські небеса. Аа наказав своїм вірним звести храм на тому місці, де титан упав на землю, — аби восславити божественну перемогу. Отак і посіяли майбутні паростки великого міста на могилі останнього супротивника самого Світла.

Та от дивина, люб’язне панство: у жодному святому писанні чи книзі ви імені того титана не знайдете…

5

Повелителька океанів, третьою народжена донька Світла й Матері-Пащі, Та-Що-Вип’є-Весь-Світ.

6

Скажімо, це ж яким п’яним має бути чоловік, щоб розглядати женихання з велеткою як притомний вчинок? Що й казати про те, як отак напідпитку хлопчина міг із власним інструментом не впоратися, і то вже мова не йде про помічну драбину.

7

З поетів був — навіть сумнівів нема.

8

І то був один із шести останніх екземплярів. Плієна та всі відомі копії його праці піддали вогню 27 року п. р. під час аутодафе, що дістало назву «Найясніше світло».

На влаштованому гранд-кардиналом Крассом Альваро вогнищі знищили більше чотирьох тисяч книжок-розпалювачок єресі, й ітрейський клір вважав цей акт за превеликий успіх. Допоки син Красса, кардинал Лео Альваро, не вказав на той факт, що на світі не може бути світла, яскравішого за Божественне, тож таке йменування складеного людьми багаття є, власне, єрессю.

Після того як гранд-кардинала розіп’яли, гранд-кардинал Альваро II постановив, щоб вогнище надалі іменували в текстах як «Ясне світло».

9

«Може, вона й найстрахітливіша душогубиця в усій Ітреї, вбивця легіонів, Володарка Клинків, знищувачка республіки, але погляньте: у ній і добре щось є. Милосердя — навіть до ґвалтівників та бидла. О, і скрипочки, скрипочки вступають!»

10

Котисько, як ви, либонь, здогадалися, дістав своє ім’я внаслідок схильності до сечовиділення за межами призначених для цього місць — мати це ім’я терпіла, а покійний батько схвалював прізвисько з ревучим сміхом.

11

Капітан Калюжник зачаївся під ліжком, вилизуючи запорошені лапи. А згадане дещо зачаїлося попід завісами.

12

Нині вона вже навчилася дослухатися до музики.

13

Ця сумнівна честь належала «Самотній троянді» — будинку розпусти в доках Богодола, куди вчащали сифілітичні божевільці та щойно звільнені каторжани. Закладом керувала мадам-ваанка, настільки уражена хворобою, що власні геніталії вона лагідно кликала «Сироторобкою».

14

Грати на тому клавесині в Останній Надії вмів тільки один чоловік — місцевий гробокопач на прізвисько Синій Пауло. Але двома літами раніш його знайшли у власній кімнаті повішеним на крокві. Про те, чи була його кончина самогубством, а чи проявом незгоди інших міщан, надто категорично налаштованих проти клавесинової музики, точилося багато розмов, а от ознак розслідування цієї смерті / суїциду протягом наступних кількох тижнів, власне, бракувало.

15

У республіці ходили монети трьох ґатунків: найменшу цінність мали мідні, середульшою дитинкою було залізо, а найшикарніший здобуток — золото. Золоті монети рідкісністю дорівнювали приємним збирачам податків, і більша частина плебсу золото за все життя навіть в очі не бачила.

Ітрейські монети первісно звалися «суверенами». Та, зважаючи на тамтешню схильність до жорстокого царевбиства, таке іменування втратило популярність багато десятиліть тому. У нинішні дні мідяки часом звали «жебраками», а залізні монети — «священниками», оскільки саме ці категорії людей найчастіше мали з ними справу — і то охоче. Загальноприйнятого сленгового слова на позначення золотих монет не існувало: люди, доста багаті, щоб ними володіти, зазвичай не належали до того типажу, який захоплюється прізвиськами. Або ж безпосередньо власних грошей торкається.

Тому, суто гіпотетично, називатимемо ці монети золотими «дрочилами».

16

Ні, жодної райдуги тієї миті в приміщенні не було.

17

Правдою це не було, хоча Жирний Даньйо справді добряче заборгував капітанові внаслідок п’яної дискусії про аеродинамічні властивості свиней та відстань між «Старим Імперіалом» і стайнями. Борг, що набув форми тривалого сеансу… орального задоволення для всієї команди «Мазунчика Трелени» (яке Даньйо мусив забезпечити, стоячи на руках і пофарбувавши сраку на синє), все ще не було сплачено, та загроза його стягнення висіла в повітрі важкою хмарою щоразу, хоч би коли «Мазунчик» та його команда опинилися в порту.

18

Хлопчик, дівчинка, чоловік, жінка, свиня, кінь та — якщо завчасно попередити й добре заплатити — мертве тіло.

19

Найчастіше згадували порушення субординації, пиятику та хуліганство, але одного легіонера відправили до Ісіїру за вбивство кухаря їхньої когорти, вчинене після того, як цьому легіонеру подавали на вечерю саму яловичу солонину не менш як 342 безночі поспіль.

«Ти що, здох би, — ревів він, — якби подав на стіл [штрик] бодай якийсь там блядський [штрик] салат?»

20

Гляньте-но, у ній таки є щось добре! Нумо, скрипочки, скрипочки вступають.

21

Гаразд, гаразд, влаштуємо вступний курс для початківців, коли на це ваша ласка.

У кожній релігії є певний Ворог. Зло виступає проти Добра. Чорне — проти Білого. Для мешканців республіки таку роль виконує Нія, богиня ночі, Велителька благословенного смертовбивства, сестра-дружина Аа, яку також (як ви вже, очевидно, підозрювали) звуть Матір’ю-Пащею.

На початку часів шлюб між Нією та Аа був щасливим. Вони любилися на світанку й у присмерку, а потім поверталися до власних царств, порівну ділячи владу над небесами. Аа боявся суперників, тож наказав Нії не народжувати йому синів, і Ніч слухняно обдарувала його чотирма доньками: Цана стала Повелителькою вогню, Кеф — Повелителькою землі і нарешті близнючки Трелена й Наліпса — Повелительками океанів і штормів відповідно. І все ж у довгі й холодні години темряви Нія сумувала за чоловіком і, щоб полегшити свою самотню долю, вирішила народити хлопчика. Сина свого Ніч назвала Анаїсом.

Аа, своєю чергою, від жінчиної непокори знавіснів. Нію було покарано вигнанням з небес. Вона почувалася зрадженою, тож поклялася помститись Аа і відтоді не промовила до нього ні слова. Та й сам Аа й досі сердиться.

А що ж сталося з Анаїсом, спитаєте ви? Тим самим суперником, якого закономірно боявся Аа?

А про це, люб’язне панство, розповідати трохи завчасно.

22

Коли шляхта республіки оселилася в Богодолі — у різьблених виїмках згаданих Ребер — та взялася ладнати свої справи у величезних порожнинах Хребта, відтоді і з’явилося поняття «хребцеродженні». На статус впливала близькість до першого Ребра, де оселялися ітрейські сенатори та консули, обрані ними керувати. На північ від першого Ребра розмістився Форум, зведений на тому місці, де мав би бути Череп.

Люб’язне панство, кажу «мав би», бо сам Череп зник.

23

А це, люб’язне панство, девіз Легіону люмінатіїв. «Світло переможе».

24

А, то ти про Ма-а-а-а-а-атір.

25

Священників ітрейської Колегії Заліза забирають до ордену після досягнення другої істиннотьми, перевіряючи їхні схильності арс-машиною. Хлопчиків ніколи не вчать ані читати, ані писати. Напередодні їхньої п’ятої істиннотьми тих, кого визнають гідними служіння, заводять до яскраво освітленого помешкання в серці Колегіуму. Там, посеред пахощів спаленої смоли, у затінку безмовної краси колезьких хорів, вони декламують свої клятви, а тоді позбуваються язиків за посередництва розпечених до червоного залізних ножиць. Таємниці створення та догляду за військоходами в республіці бережуть найзатятіше: їх дізнаються з прикладу, не зі слів — і священство до своєї обітниці мовчанки ставиться більш ніж серйозно.

Тих серед вас, хто має ніжне серце, повинен втішити той факт, що обітницю целібату священники не дають. Вони вільні тішити себе будь-якими плотськими насолодами, хоча відсутність язиків дещо перешкоджає пошуку дружин.

Утім, це перетворює їх на ідеальних компаньйонів за трапезою.

26

Попри прикрий брак темряви, більшість громадян республіки все ще потребували сну і, незважаючи на сезони, перехід від годин неспання позначався перемінами в ітрейській погоді. З наближенням безночі від західних океанів здіймалися вітри й ревли над республікою, приносячи із собою блаженне зниження температури. Оскільки засинати простіше в прохолодніші часи, така переміна, або ж оборот, погоди для більшості людей ставала сигналом впасти на подушку, солому чи бруківку — відповідно до стану сп’яніння. Вітри повільно стихали й здіймалися знову приблизно за 24 години. Подейкували, що ці вітри — дарунок від Наліпси, Повелительки штормів, що змилостивилася над землями й людьми, над якими палало майже повсякчасне світло її батька.

Отже, терміном «оборот» ітрейці позначають цикл сну й неспання. Тиждень складається із семи оборотів; три сотні і ще п’ятдесят оборотів становлять сезонний рік. Це, звісно, лінгвістичний курйоз, а проте він є необхідним в умовах, коли власне день триває два з половиною роки поспіль, а вечірки на день народження є привілеєм, який можуть собі дозволити тільки найбагатші.

27

Час від часу (і це незрідка завдавало їй прикростей) крізь дбайливо виплеканий фасад «та мені посрати» прослизала давня пиха хребцеродженної. Можна витягнути дівчину з рівчака, та ніколи не витягнеш рівчак із дівчини. На жаль, розкошів це теж стосується.

28

Припиніть хихотіти й подорослішайте нарешті.

29

Кінь був, не капітан.

30

Упродовж перебування на фермі дівчину вкусили троє різних коней, падала вона сім разів (двічі — до купи гною), й один раз на неї наступили. А ще її був схопив за дупу надто сміливий конюшонок на ім’я Ромеро (на жаль, рівно того самого обороту, коли вона вперше пірнула до гною), бо зі слів мандрівного менестреля в хлопця склалося прикре враження, що міським жінкам «отакі штуки до смаку».

Хлопців ніс так до ладу й не зажив, хоча три зуби зберегти йому вдалося. Востаннє я про нього чув, коли його засудили до чотирьох років ув’язнення на Філософському Камені за жорстокий і, як люди казали, нічим не спровокований напад на мандрівного менестреля.

31

Ісіїрська імперія правила всім відомим світом приблизно сім століть. На думку провідних учених, то була епоха незрівнянного розквіту наук та потаємних мистецтв. Ісіїр був чародійським суспільством, чиє сміливе вправляння в магії — чи чаклунстві, чи який іще термін вам до вподоби — не тільки перевершило менш могутні тавматургійні практики ліїсянських королів-віщунів, що наслідували ісіїрців, а й змінили саму навколишню реальність.

На жаль, як то завше бува, коли смертні торкаються матерії, виплетеної богами, хтось (чи щось) рано чи пізно дасть їм щигля по носу. Жоден смертний науковець не має цілковитої впевненості в тому, що саме призвело до падіння Ісіїру. Багато хто каже, що їхню імперію стер з лиця землі сам Аа. Інші переконані, що ісіїрське чародійство привернуло увагу значно старших за богів створінь — безіменних страховиськ, що перебувають за межами всесвіту та здорового глузду, — і вони проковтнули імперію, наче кайфожер-чорнильник під час триоборотної оргії.

Та зрештою були такі, хто казав, що хтось поміж чародіїв просто облажався.

Дуже, ДУЖЕ епічно.

32

Меркуріо звав ці випробування «пошуком скарбів», і нехай вони мали різні складність і ступінь небезпеки для життя та здоров’я, починалися вони майже завжди з того, що Мія прокидалася в якомусь незнайомому місці з важкою від сон-трави головою. Одного разу після уроку, присвяченого принципам магнетизму, вона прокинулась у кромішній темряві каналізації Богодола і з усього знаряддя, що могло стати в пригоді, мала тільки залізну шпильку та шматок крейди. Після шести місяців вивчення давньоісіїрської вона прийшла до тями на відстані п’яти миль від виходу зі столичного некрополю й мала при собі тільки пів міха води та інструкції, де той вихід шукати, написані ісіїрською.

Ясна річ, що нехай навіть Меркуріо звав такі випробування «пошуком скарбів», єдиний «скарб», який можна було розшукати під кінець усіх цих вправ, — «продовження існування». Та зрештою таке навчання виховувало надзвичайно відданих справі учнів.

33

Нехай ті кілька науковців, яким забракло клепки настільки, що вони взялися вивчати цих тварин, називали їх «пустельними кракенами», насправді головні хижаки ісіїрської пустки власне головоногими й не були. У товщі піску вони плавають з тією ж легкістю, як їхні морські «родичі» — у воді, всотуючи кисень із землі особливо влаштованими зябрами. Вони їдять усе, що не здатне розвинути швидкість, вищу за середню, та славляться темпераментом, який більшість людей назвала б «непривітним».

Беззаперечний експерт у цій галузі, метр Карло Рібізі, створив теорію про те, що кракени — це вид пустельних червів, які мутували внаслідок магічного забруднення, характерного для руїн Ісіїрської імперії. Рібізі вважав за аксіому те, що ці істоти мають розум рівня собаки. Щоб довести свою теорію, він упіймав дитинча пустельного кракена, привіз його до Гранд-Колегіуму в Богодолі та спробував навчити простих трюків.

Рібізі будував кам’яні лабіринти, наповнював їх землею та випускав туди бестію (малюка назвали Альфі — на честь улюбленця фамілії Рібізі). Якщо Альфі успішно перетинав лабіринт, його нагороджували їжею. Мірою того як Альфі збільшувався в розмірах (згідно з останніми вимірюваннями, він сягав шести футів), Рібізі створював усе складніші лабіринти, до яких включав і простенькі механізми — скажімо, люки та дверцята, — щоб довести, що рівень інтелекту бестії також росте. На жаль, Альфі скористався своїми знаннями для того, щоб однієї безночі втекти з вольєру, замордувавши на своєму шляху більшу частину факультету зоології, включно з неабияк розчарованим Рібізі, після чого був убитий десятком заскочених зненацька люмінатіїв.

Відтоді правила утримання диких тварин на території колегіуму стали набагато суворішими.

34

Хоча в Богодолі й можна було знайти загін з десяти меканічних велетнів із Залізного Колегіуму, зазвичай їх утримували без палива та людської сили — щоб використовувати тільки в мить неминучої кризи. Зважаючи на сили ітрейської міліції та складнощі, з якими зіткнеться напад на Богоділ з будь-якого напрямку, хіба що окрім моря, присутність машин у столиці мала радше церемоніальний характер. Упродовж останніх сорока приходів істиннотьми військоходи Богодола активовували лише двічі.

Першого разу — під час повалення правління короля Франциско XV. Віддані монархії легіонери намагалися штурмувати палац, щоби врятувати короля від нападників, аж тут прийшли несподівані новини про перебіг повстання. Пілоти-лоялісти (на цьому етапі розвитку держави то була радше церемоніальна посада) здалися, коли почули, що король Франциско та вся його родина вже загинули.

Другий інцидент почався з трьох пляшок посереднього золотого вина та п’яних хвастощів потенційного героя-коханця, вилився у випадкове зіткнення з шостим Ребром (яке переломилося майже під корінь і завалилось у море) і завершився швидким судовим процесом та ще швидшим розп’яттям молодика, який усю ту колотнечу спричинив.

А він тій дівчині навіть не дуже й подобався…

35

Якщо якийсь кінь, що прийшов на світ перед очима Аа, і має здатність до глузливого реготу, то це Паскуда.

36

Жест цей був відомий під назвою «паці». До нього входило підняття кулака з виставленими на одну фалангу вказівним пальцем та мізинцем.

Історія жесту сходить до Битви при Шарлатових Пісках, під час котрої ітрейський король Франциско I, також відомий як «Великий Об’єднувач», переміг останнього ліїсянського короля-віщуна Люція Всемогутнього.

Вважалося, що після цієї поразки ліїсянський спротив перед ітрейським правлінням похитнеться. Ітрейська модель окупації була настільки ж вигадливою, наскільки й віроломною: невелика група хребцеродженних адміністраціїв заповнювала вакуум, що виникав унаслідок знищення правлячого класу окупованої держави, та підкупом і примусом створювала нову місцеву еліту, міцно пов’язану з Ітреєю. Тамтешніх юнаків відправляли на навчання до Богодола, ітрейські доньки виходили заміж за місцевих чоловіків, гроші текли в правильні кишені, і вже за покоління переможені щиро дивувалися, а чого це вони спочатку опиралися.

Та в Ліїсі, люб’язне панство, не так сталось, як гадалось.

Після загибелі Люція в Елаї, столиці Ліїсу, гарнізоном стали люмінатії, щоб назирати за «асиміляцією». Усе йшло добре, поки загін елітних військ, усе ще відданих пам’яті Люція, не ввірвався на бенкет, що відбувався в колишньому палаці короля-віщуна. Ітрейську еліту та люмінатіїв з гарнізону захопили в полон, вишикували перед лоялістами та кастрували чоловіка за чоловіком розпеченим до червоного ножем.

Після цього заручників звільнили, елітні війська забарикадувалися в палаці та стали чекати на невідворотну розплату. Облога Елая, що тривала понад шість місяців, увійшла в легенди. Ходили чутки, що лоялісти визирали крізь палацові бійниці, виставивши назовні кулаки з на фалангу відставленими вказівним пальцем та мізинцем — дошкульний жест, що мав нагадати ітрейським нападникам, що повстанці все ще мають при собі… власні причандали, тоді як ітрейське найдорожче згодували своїм псам. І нехай лоялістів невдовзі перемогли, «паці» ввійшли до вжитку багатьох громадян республіки — знущальницький жест, що має на меті хизування своєю вищістю перед позбавленим мужності супротивником.

37

Велика Десятина — це дата, яка позначає (приблизно) пів шляху між приходами істиннотьми; один зі священних празників Аа, коли найближчі люди обмінюються подарунками. Вважалося, що першою Великою Десятиною був той оборот, коли Аа обдарував своїх доньок владою над елементами. Цані, своїй первістці, він віддав вогонь. Кеф — землю. Трелені — океани. Наліпсі — шторми. А доньки, зі свого боку, подарували батькові любов та покору.

А ще вважалося, що Нія своїм донькам не подарувала нічого, бо Матері-Пащі нема чим ділитися. Та насправді то все брехні служителів церкви Аа.

Кеф Нія подарувала сни, що складали їй компанію впродовж одвічної дрімоти. Трелені вона подарувала загадку; глибинну пітьму, що ховається від сонячних променів під товщею води. Наліпсі вона подарувала спокій, той самий затишок в оці бурі. А Цані? Своїй найстаршій, яка так зневажала матір?

Цані, богині вогню, Нія подарувала голод.

Нескінченний голод.

38

Болотом субстанція не була. Така-от прикрість.

39

Цілком природно, що число три має в Ітреї велике значення й поклоніння Всевидючому стало офіційною релігією республіки. І все ж таки навіть в інших регіонах, де поклоніння Аа не превалює, число три зберігає своє неабияке культурне значення.

Візьмімо, наприклад, Ліїс.

У часи, що передували миті, коли ітрейські Колегії Заліза кинули проти Ліїсу свої військоходи та завоювали ті краї іменем Великого Об’єднувача короля Франциско I, ліїсянці поклонялися власному пантеону — трійці, що складалася з Батька, Матері та Дитяти. Діти, які народилися третього обороту кожного місяця, вважалися благословенними. Усі без винятку треті діти третіх дітей третіх дітей долучалися до ліїсянського кліру. Зрештою, подейкували, що кожен з ліїсняських королів має три яєчка — то була ознака їхнього божественного права на царювання.

Попри те що заздрісники серед сусідніх монархів сумнівалися в цьому факті, король Франциско I знайшов тому беззаперечні докази. Після того як останнього ліїсянського короля, Люція Всемогутнього, взяли в полон у Битві при Шарлатових Пісках, Великий Об’єднувач власноруч розрізав монаршу калитку й побачив трійко яєк, що сумно дивилися на нього з мішечка.

І хоча легенда отримала переконливий доказ, обраний королем Франциско метод перевірки Люцію Всемогутньому до вподоби не був.

Принаймні тривала вона недовго.

40

Постачальник висококласного ітрейського курива, гарного бренді та найбільшого асортименту пікантних літографій в усьому Богодолі.

41

Приблизно три обороти тому до Шерехпустки рушила група людей, що вела за собою великий табун нічим не навантажених коней. Зважаючи на неприховану зброю, Мія вирішила, що то були розкрадачі могил, але насправді це були пілігрими, що належали до маргінального напрямку, відомого під назвою «кефіяни». Їхній очільник, чоловік на ім’я Емільяно Ростас, переконав цю групу, що час пробудження великої Кеф уже близько, що богиня землі невдовзі постане зі свого сну та спричинить кінець світу. Спасуться тільки ті віряни, що зберуться навколо Пупка Богині (Емільяно вважав, що знайде це місце в Ісіїрській пустелі).

Коли йому вказували на те, що така подорож буде значно небезпечнішою за просте чекання на появу Кеф, Емільяно одповідав, що богиня землі любить його та його послідовників і що вона не дозволить, аби їх спіткали якісь негаразди.

Можна лише припустити, що порох-мари, які поглинули їхні тіла, дипломатичну ноту від богині не отримали.

42

Вогнище — це вогонь, що його нескіченно підтримує богиня Цана в животі зануреної в сон богині землі Кеф. Полум’я вабить душі померлих праведників, розгоряючись усе яскравіше та гарячіше з кожною душею, що потрапляє до посмертя. Ітрейці вірять, що одного обороту мерців стане так багато, що полум’я пробудить Кеф і настане кінець світу.

Душам грішників місця біля Вогнища нема, їхня доля — блукати на холоді, поки їх не поглине Нія. Часом богиня відправляє їх назад до світу живих, аби докучали вони праведникам та достойникам. У фольклорі, що зве їх «Згаслими», зрідка про такі душі згадують — вони переховуються у закинутих гробницях чи місцях, де проявило себе жахливе зло, викрадають немовлят, псують незайманок і провокують несправедливе та нелогічне підвищення податків.

43

Чорнило — витяжка із захисної рідини глибоководних левіафанів — є заспокійливим засобом із галюциногенним ефектом. Ін’єкція речовини викликає відчуття блаженства та втрату контролю за м’язами (у дикій природі левіафани використовують чорнило, щоб утікати від хижаків: струмінь рідини в морду зазвичай призводить до того, що навіть найголодніший білий змій на якийсь час втрачає інтерес до сніданку). Ті ж, хто подовгу зловживає речовиною, страждають на брак емпатії, а в разі серйозного передозування повністю втрачають контакт із реальністю.

Франциско XV, останній король Ітреї, мав недобру славу чорнильника. Повідомлялося, що спричинений наркотиком стан цілковитого замилування не полишав його впродовж усього повстання, навіть тоді, коли власна гвардія оголосила його зрадником народу. Ізабелла, його королева, яка також мала залежність від чорнила, за словами очевидців, реготала до кольок, поки Франциско рубали на шматки просто у власній тронній залі.

Припускають, що, коли республіканці здійняли клинки проти неї самої та її дітей, смішечки припинилися.

44

Філософським Каменем по-простому називали кам’яний шпиль поблизу узбережжя Богодола, оточений безжальними рифами та населеними морськими зміями глибинами. На вершечку скелі примостилася врізана в камінь фортеця — подейкували, що її сама Нія витесала. До цієї діри Богоділ запроторював усіх злочинців, які не заслуговували на негайну страту. В’язниця була переповнена розбійниками та крадіями, й адміністрації, яким хронічно недоплачували, схоже, майже анітрохи не переймалися питаннями провіанту, медичної допомоги та переконуванням засуджених, що їх колись-таки звільнять.

Однорічне ув’язнення з легкістю могло протривати три чи п’ять років, поки в’язничні клерки не завдавали собі клопоту опрацювати потрібні папери. Через це більшість в’язнів проводили значну частину власного часу, розмірковуючи над несправедливістю, природою злочинності й наскільки та пара чобіт, що вони вкрали, не варта була тих п’яти років, якими вони за ту покражу розплатилися. Звідти й прізвисько «Філософський Камінь».

Зважаючи на переповненість в’язниці, Ітрейський Сенат винайшов дотепний та цікавий спосіб контролювати щільність в’язничного населення, що звався «Падіння» і впроваджувався що три роки — під час карнавалу на честь приходу істиннотьми. Хай там як, а під час останнього «Падіння» — того, що відбулось у ніч Різанини на Істиннотьму — ставався непоясненний «інцидент», за якого великі ділянки Філософського Каменю було знищено, а сама скеля частково обвалилася. Відтоді в’язницю закинули. Лишилася тільки порожня, перехняблена будівля, якою, як вважалося, нипають привиди сотень убитих у тих стінах, а жаский відзвук їхніх смертей навіки вкарбувався в камінь.

Бу!

45

Чорнокриця (також знана як «залізний ворог») — це пречудесний метал, створений ісіїрськими чародіями до падіння імперії. Чорний, як істиннотьма, він ніколи не тьмянів, не вкривався іржею, і заточити його можна було до неймовірної гостроти. Подейкували, що на знак завершення роботи ісіїрські ковалі розтинали щойно зробленим мечем з чорнокриці свої ковадла, щоб довести високу якість клинка. Ісіїрська Гільдія ковадлоробів цю практику всіляко підтримувала.

В одній відомій легенді йшлося про крадія на ймення Тарік, що вкрав чорнокрицеву шаблю, яка належала ісіїрському царевичу. Крадій так спішив забратися з місця злочину, що впустив меча, і той пройшов крізь підлогу та пірнув у землю. З рани в землі вивільнився фонтан вогню й спалив усе місто. Відтоді в Ісіїрі смертним покаранням за крадіжку стало спалення у вогні. Хоч би яким був масштаб злочину: від кусника хліба й до королівських коштовностей, кожного крадія Ісіїру прив’язували до кам’яного стовпа й спалювали на смерть.

Оце такі люди бувають — беруть і підкладають свиню іншим, правда ж?

46

Яйця є, ума не треба, люб’язне панство. Яйця є, ума не треба.

47

Щелепа була відмовилась, але з прикрістю зазначимо, що танець усе одно відбувся.

48

Ружева річка дістала найнедоречнішу назву в усій Ітрейській Республіці і, либонь, в усьому світі також. Сморід її такий жахливий, що, коли перед єретиком-ніянітом доном Антоном Босконі поставили вибір: чи хоче він, щоб його втопили в Ружі, чи щоб кастрували й розіп’яли, він промовив оті славетні слова, питаючи своїх дізнавачів: «Любі друзі, ви мені ножа не позичите?».

49

Золоте вино — це ітрейське віскі, що дістало назву за нескінченними полями пшениці, яка росте в глибині континенту, саме з неї те віскі й дистилюють. Кілька фамілій славляться своїми особливими рецептами, найпримітнішими з них є сорти фамілій Валенте та Альбарі.

Ворожнеча між двома фаміліями не раз перетворювалася з побажань, щоб конкурента нагла кров залляла, на цілковито натуральне кровопролиття. Найвідоміший з цих випадків дістав назву Війни за Дванадцять Барил. Вона тривала чотири приходи істиннотьми й забрала щонайменше тридцять два життя. Оголошений офіційною вендетою, — що є кривавою ворожнечею, санкціонованою Церквою Аа, — конфлікт дістав свою назву через те, що різанину та підпали, у які він вилився, пережили тільки дванадцять барил віскі фамілії Альбарі з тих, що були призначені до продажу.

Саме тому пляшки «Дванадцяти барил» є неймовірним раритетом із запаморочливим цінником: відомий випадок, коли одна пляшка пішла з аукціону за сорок тисяч золотих «дрочил». Коли через двох незграбних челядників загорілася літня вілла сенатора Арі Джіанкарлі, повідомлялося, що сенатор кидався в полум’я не менш як тричі, щоб порятувати дружину, сина та дві пляшки «Дванадцяти барил».

Чутки про те, що спочатку він урятував пляшки, звісно ж, є жахливим наклепом, нашвидкуруч зляпаним політичними опонентами, і фактами вони взагалі не підтверджуються.

(Пляшки він рятував у другу чергу.)

50

У ті роки, коли Мія тільки розпочала свою науку, за одне з найулюбленіших випробувань старий мав гру, яку сам він називав «Залізносвященник». Сенс гри полягав у тому, щоб перевірити, хто довше протримається, ні слова не промовляючи, — він чи дівчинка. І хоча спочатку Мія вважала, що ця гра слугує випробуванням її терпіння й рішучості, згодом Меркуріо зізнався, що вигадав забаву тільки для того, щоб у крамничці стало трохи тихіше.

Тим не менш, найславетніше своє випробування він влаштував, коли Мії було дванадцять. У дні найдужчих зимових морозів старий наказав дівчинці дочекатися на даху навпроти Гранд-Капели Цани посланця в червоних рукавичках та йти за ним, хоч би куди він пішов. Справа була вкрай важливою, запевнив її старий.

Звісно, посланець належав до численних агентів Меркуріо, що діяли в місті. Жодної ваги — крайньої чи ні — у його переміщеннях не було: усе, що йому треба було робити, — жваво поводити Мію по морозу та врешті-решт повернутися до крамнички диковин. От тільки Меркуріо не знав, що дорогою до храмового кварталу хлопця зіб’є кінь, який зірвався з поводу, і внаслідок цього посланець так ніколи на домовленому місці й не з’явиться.

Мія залишалася на даху, попри жахливий холод (взимку небо над Богодолом навідує тільки одне сонце, і холоди в тих краях довгі й дошкульні). Коли почав падати сніг, вона й не ворухнулася, аби не проґавити посланця. Коли наступного ранку Мія так і не з’явилася, Меркуріо занепокоївся й пройшов по запланованому для посланця маршруту, поки не опинився на дахах храмового кварталу. Там він і знайшов свою ученицю: дівчинка була майже обморожена, несамовито трусилася, та з капели Цани очей вона не зводила. А коли старий спитав, чому в ім’я Святої Матері Мія лишалася на даху, хоча могла замерзнути там на смерть, дванадцятирічка відповіла дуже просто: «Ти сказав, що це важливо».

Як я вже казав, є в ній певна чарівливість.

51

Дивовижна, надзвичайна, неймовірна некоректність.

52

Як ви можете собі уявити, люб’язне панство, у краях, де проклятущі сонця майже ніколи не заходять, способи тримати їхнє світло подалі мають неабияке значення. Господарські спальні в республіці часто облаштовують у підвалах, а в більш-менш пристойних тавернах гості можуть приплатити за кімнату без вікон. Дрімотна неміч — недуга, яку спричиняє брак глибокого сну — стає дедалі поширенішою. І нехай відданий Аа клір спалив його як єретика, у ряду візіонерів, що розмістився в парадному передпокої Залізного Колегіуму, ви все ще зможете побачити статую дона Августина Д’Антелло, винахідника тришарових завіс.

53

А насправді під цими сонцями було три мови, яких хроніст Аелій не знав.

Перша — мова, що нею говорив гірський клан зі Східного Перевалу, представники якого ніколи не зналися з чужинцями, окрім як за посередництва рожна.

Друга — дивакуватий діалект стародавньої ліїсянської, спілкувалися яким тільки представники апокаліптичного культу з Елая, що став відомим під назвою «Вичікувальники» (уся конгрегація складалася з шести осіб, однією з яких був пес на ймення Рольф, але його товариші зверталися до нього як до Жовтого Князя).

І нарешті третя — це мова котів. О так, люб’язне панство, коти вміють розмовляти, навіть не сумнівайтеся: якщо ви мали більш як одного кота, то не могли не бачити їх тієї конкретної миті, коли вони збираються десь у куточку й скаржаться на те, що їхні власники марнують увесь свій час, щоб читати дурнуваті книжки замість надати котам усю ту увагу, на яку вони вповні заслуговують.

54

А акустика там, як з’ясувалося, була просто винятковою. Алалалала-а-а-а-а-а.

55

Це не зовсім правда. Деякі книжки у великій бібліотеці Ліїсу були дуже розумними.

56

За весь час перебування в Багряній Церкві Мія цими сходинками сотні разів пробіжить. І кожного разу рахуватиме кроки. Вона нікому про це не розповідатиме (але сам факт її не вельми дивуватиме), та кожного разу кількість сходинок змінюватиметься.

57

В одній відомій оповідці йшлося про місто Чорноміст на сході Ітреї. Гранд-кардинал направив Ернесто Джанкарлі, сповідника Церкви Аа, розслідувати звинувачення в тому, що кількох доньок небідної місцевої шляхти спокусив темряник. Кожен з цих союзів увінчався народженням дітей — чорноволосих і чорнооких, з такою ж білою шкірою, яку начебто мав батько. Кожна з опитаних панянок у розповіді своїй була непохитна: усі вони гуляли в лісі, зустріли красивого незнайомця і, оскільки були безневинними, як те немовлятко, підпали під його темні чари. Попри наполегливість пошуків, Джанкарлі того темряника так і не знайшов. Та й діти, нехай, очевидно, мали спільного батька, якщо за зовнішністю судити, здавалися абсолютно нормальними. Сповідник переконав батьків дівчат, що провина темряника є цілковито можливою, і повернувся до Богодола відзвітувати перед кардиналом про непереконливі докази.

Та в рапорті Джанкарлі зазначив, що в Чорномості служить юний констебль — блідий чорнявець на ім’я Дельфіні, якого призначили на посаду близько дванадцяти місяців тому, — і цей молодик дуже прислужився йому в розслідуванні.

58

Нехай учення Церкви й оголосили єрессю, та якщо люмінатії не випалювали культ під корінь, його представники знаходили-таки спільну мову з представниками влади в різних кутках Ітрейської Республіки. З огляду на могутність Церкви Аа та нещодавній (і сумнозвісний) замах на життя консула Скаеви під час Різанини на Істиннотьму мало хто з нобілів Богодола мав прямі відносини зі служителями Матері Ночі. Та в більш космополітичних васальних державах — скажімо, при дворі ваанського короля Маґнуссуна IV — Багряну Церкву визнавали відкрито, а її служитель мав постійний пост при дворі.

Переваги від цього подвоювались: звісно, добрий король Маґнуссун міг тишком позбутися своїх ворогів, якщо в тому виникала потреба, та головне — поки йому служив Клинок Церкви, король міг не боятися, що хтось із суперників найме Клинка, аби вже його самого позбутися. То було золоте правило Церкви, й, очевидно, саме воно дозволило її представникам піднятися над іншими найманими вбивцями: життю людини, яка найняла когось із Клинків, інші Клинки Нії не загрожують.

Певно, що оплата послуг одного з найвправніших душогубців республіки на постійній основі — така запаморочлива розкіш, що тільки король міг її собі тривалий час дозволяти. І все ж можна сказати, що поміж усіх ітрейських правителів, Маґнуссун IV спав найспокійніше, і тільки наприкінці року сон його коли-не-коли тривожили жахіття про неминуче надходження рахунку від Церкви.

59

Ітрейський тиждень складається із семи оборотів: по одному на кожну з чотирьох доньок Аа і по одному на кожне з його трьох очей. Єретики-ніяніти стверджують, що до того, як Матір-Пащу прогнали з неба, Аа забирав собі тільки один оборот на тиждень, а інший — передав своїй судженій.

Та єретики не згадують, кому ж тоді належав сьомий оборот.

60

Від часів революції, коли було повалено останнього короля Ітреї Франциско XV, пурпуровий перетворився на колір престижу.

Пурпурову барву виробляли з розтертих пелюсток квітів, що росли виключно на вкритому горами кордоні між Ітреєю та Вааном. Квітка, вирощувати яку було вкрай складно, дістала назву «Ліберіс» — «Свобода» давньоітрейською. Республіканці, які вбили Франциско, обрали цю квітку за символ своєї справи: вони чіпляли квіт ліберіса на груди під час придворних зібрань, аби продемонструвати свою відданість змові.

Можна сперечатися стосовно того, чи не було це звичайнісінькими романтичними бздурами, але факт є факт: нині тільки сенаторам дозволено вдягати цей колір публічно. Якщо в пурпуровому спіймають представника плебсу, він достоту розділить долю бідолашного Франциско XV, а йдеться про те, щоб стати жертвою жорстокого вбивства на очах у всієї родини.

І звісно ж, у такому разі саме визначення пурпуровості підлягає інтерпретації. Скажімо, бузковий можуть і пробачити, якщо магістрат на суді буде в доброму гуморі. Щодо барвінкового можна посперечатися — він радше синій, аніж пурпуровий, і приблизно те саме стосується фіолетового, але аметистовий — то вже достеменно зайва перевірка дружніх почуттів.

А про ліловий, звичайно ж, мова навіть не заходить.

61

Коли за кілька оборотів Мія підслухала його за обідом, то дізналася, що хлопець зве себе Піп, а ті притлумлені розмови він провадив не із собою, а зі своїм ножем — довгим і неприємним на вигляд кинджалом, якого він, як з’ясувалося, звав Красунечкою.

62

Рабство в Ітреї підлягало чіткій регламентації, регулюванням цього ринку окремий відділ адміністраціїв займався. Усі раби поділялися на три ґатунки, залежно від їхніх умінь, що й на грошовій цінності позначалися.

Перший тип — звичайнісінькі кріпаки: робітники, домашня челядь і тому подібне — їхнє аркімічне тавро мало вигляд одного кола на правій щоці. Другий тип — треновані воїни: гладіатори, домашня охорона та легіонери-раби — їх позначали двома переплетеними колами. Третій, найцінніший, тип — ті, що мали освіту чи якесь цінне вміння. Музиканти, писарі, наложники і так далі, яких таврували трьома переплетеними колами, аби позначити їхню найбільшу цінність.

Стирання такого аркімічного тавра — процес болючий та коштовний, і подробиці його тримають у таємниці, яку адміністрації суворо охороняють. Щоб вийти на волю, раб мусить не тільки назбирати доста грошви, аби відкупити себе в господаря, а ще й за усунення тавра заплатити. Тож не дивно, що в республіці більшість рабів носять свої тавра до скону.

63

Червона жоржина, також відома як «царевбивця», вважалася за значущу отруту за часів володарювання ітрейської монархії. Через рідкісність квітки, з якої її одержували, роздобути червону жоржину було дуже складно, і, відповідно, обходилася вона дорожче за середній весільний бенкет для хребцеродженних. Використання цієї отрути вважалося водночас і жестом поваги до жертви (дія її стрімка й порівняно безболісна), і збоченим варіантом вихваляння (оскільки дозволити собі її могли тільки найбагатші). У період розквіту ітрейської монархії цією отрутою вбили не менш як трьох ітрейських королів та кількох представників найродовитішої шляхти, включно з двома гранд-кардиналами.

Після батькової смерті від отруєння червоною жоржиною щойно коронований король Франциско VII оголосив цей цвіт знаряддям Матері-Пащі й наказав спалити кожну рослину на території його королівства. Внаслідок цього ціни злетіли до небес, і червона жоржина швидко вийшла з моди поміж усіх, крім тих, хто був доста завбачливим, аби влаштувати оранжереї. На жаль, це означало, що поміж убивць із гіршими зв’язками в моду ввійшли не такі милосердні зілля на кшталт отрути чорної гадюки чи їдкого злісника.

І коли Франциско VII лежав на смертному одрі й волав собі, поки смертельна доза останнього повільно роз’їдала його шлунок та кишківник, можна було чудуватися, чи доста він притомний, аби оцінити іронію.

64

Упродовж наступних тижнів Павуковбивця ще двічі намагалася отруїти весь клас: уперше — контактним токсином під назвою «дріж», який вона рано-вранці додала до води в лазні, а вдруге — коли за домовленістю з Мишоловом усі замки до спалень аколітів замінили ліїсянськими пастками, у яких голки змастили такими дозами всезагибелі, що й на коня вистачило б.

Пастки зі всезагибеллю вбили двох аколітів: ітрейця Анґіо, якого Мія ледь знала, та приємну дівчину на ім’я Ларісса, яка була однією з найкращих учениць Мишолова. У Залі Жалоби по них відправили тиху месу, де були присутні неофіти та клір. Тіла поховали разом з іншими прислужниками Матері, кожне — у своїй безіменній гробниці в стінах. Під час відправи Мія спостерігала за Павуковбивцею, шукаючи якісь ознаки каяття. І тільки раз, коли заспівали реквієм, їхні очі зустрілися.

Жінка просто стенула плечима.

65

Речовину, з яких складалися Ребра та Хребет в Богодолі, звали смертекістю, хоча насправді вона була міцніша за крицю. Секрети її обробки загубилися у віках, хоча й подейкували, що ними й досі володіють два аркіміки із Залізного Колегіуму.

Нині Ребра та Хребет, спорожнені під час будівництва Богодола, вважаються національними скарбами Ітреї, і спотворення їх у будь-який спосіб — злочин, покаранням за який є розп’яття. Більша частина смертекості, видобутої на світанку існування міста, була втрачена протягом століть, і тепер матеріал перетворився на майже безцінний товар. Кажуть, що елітні когорти Легіону люмінатіїв мають обладунки зі смертекості, а могутні фамілії володіють нечисленними реліквіями: зазвичай це клинки, а в поодиноких випадках — прикраси. Зі смертекості зроблена корона ітрейських королів, що нині лежить на мармуровому постаменті в будівлі Сенату, де викарбувано «Nonquis Itarem».

«Ніколи знову».

І якщо ви, люб’язне панство, уважніше придивитеся, то побачите на ній плями крові останнього чоловіка, який її надівав.

66

Мушу уточнити, що таких тіл було вельми небагато. Переважно люмінатії мали справу тільки з тими злочинами, що засмучували людей, які їм за роботу платять, — себто Сенат Богодола. І поки міські кримінальники вбивали одне одного й лишалися нижче Стегон, сенаторів вкрай мало обходила смерть кайфожера-чорнильника, що не з тими людьми заївся, чи сутенера, що не на того гладіатора на арені поставив. Люмінатії, люб’язне панство, знаряддям закону і порядку ітрейської столиці не були. Вони були знаряддям, що статус-кво зберігає.

Та часом всяке трапляється. І в такому разі краще знати когось, хто працює на Свинарні.

67

Поза всякі сумніви, ви вже чули історії про те, як свині жерли колеса від возів чи дерев’яні ноги та власників, до яких ті ноги кріпилися, але байки про властивий рохам легендарний апетит — здебільшого огидне перебільшення. Утім, свині, яких привозять до Свинарні з глибини острова, на момент появи часто голодують уже близько тижня, а після семи оборотів на дієті із самого повітря, порубаний на шматки ваанець, що заборгував дещо забагато грошей трохи Не Тим Хлопцям, свиням здаватиметься тим самим, що вам, люб’язне панство, вечеря з п’яти страв.

Між ітрейськими моряками славиться оповідка про «Беатрису» — богодільське судно, яке свиней перевозило. Під час шторму на істиннотьму «Беатриса» збилася з курсу й розбилася об острів у Морі Затишку. У кораблетрощі вижили дванадцятеро моряків, і все ж таки наступні кілька тижнів вони презагадково зникали один за одним. Коли врешті-решт зійшли сонця, порятувати змогли тільки одного з них. То був юнга на ім’я Беніо. Коли його порятував двеймерський траулер, що проходив повз острів, хлопець присягався, що решту його товаришів з’їла уціліла в кораблетрощі грізна свиноматка, що підкрадалася поночі й пожирала бідолашних моряків.

Й оцю безжальну свиню моряки, вочевидь, охрестили Руженькою.

Повернувшись до цивілізації, бідолашний Беніо геть утратив глузд — за сніданком, до якого входили бекон та смажені свинячі рулетики, — і решту своїх оборотів прожив у столичній божевільні. Подейкують, що Руженька й далі тиняється тим островом, пожирає заблукалих моряків та верещить до неба, коли западає істиннотьма.

Чи це правда, а чи ні — лишається предметом п’яних обговорень на палубах численних суден-свиновозів. А от що запевне правда, то це те, що, коли юна Мія Корвере у віці тринадцяти років дізналася від Меркуріо, що саме відбувається на Свинарні, вона до скону зареклася їсти шинку.

68

Лікарі припускали, що характерний для Ітреї дисбаланс світла й темряви спричиняє численні негаразди зі здоров’ям населення, як-от, скажімо, зростання кількості страждальців від «дрімоти», що переповнювали божевільню Богодола, та збільшення залежності від заспокійливих препаратів, як, наприклад, «млійка». Одним з небагатьох припустимих застережних засобів вважалися азуритові окуляри. Лінзи для них робили зі скла, внаслідок аркімічних процесів вони отримували синє чи зелене забарвлення, що притлумлювало сяйво найяскравішого сонця в небі й захищало небідних громадян від найгіршого гніву Аа.

Держава проспонсорувала роботу кількох комісій, що мали на меті поширювати оздоровчі ініціативи. Однак оскільки багаторічне вигнання дружини з небес було волею самого всемогутнього Аа, навіть визнавання недуг, спричинених світлом, можна було тлумачити як єресь. Відповідно, зусиллям щодо подолання цих проблем постійно заважали церковні лоялісти в Сенаті, не згадуючи вже про лобістів, які працювали на користь екстраординарно впливової Гільдії ітрейських завісоробів.

Ах, ця демократія.

69

Найвищий міст Богодола, раніше відомий як Міст Веж. Нове ім’я та популярність як місця для здійснення самогубств дістав 39 року п. р., коли коханка гранд-кардинала Бартоломео Альбарі Франческа Дельфі стрибнула до своєї смерті під час Карнавалу на істиннотьму. Дівчина мала на собі повний карнавальний костюм, включно з інкрустованою коштовностями золотою маскою-доміно, що коштувала більше за невеличкий маєток у Верхній Валентії.

Щойно поширилась звістка про самогубство, пошуки тіла (і що важливіше — маски, яка його прикрашала) призвели до кількох утоплень, щонайменш чотирьох ножових поранень і невеличкого заколоту. Млин чуток поширював шепіток про те, наче Альбарі обіцяв облишити церкву та одружитися зі своєю полюбовницею якраз напередодні приходу істиннотьми 39 року. А коли Альбарі порушив обіцянку, дівчина наділа прикраси, які він їй подарував, залишила записку батькам, де прояснила цю ницу справу, і стрибнула з моста.

На кардиналове нещастя, батько Франчески Марцин Дельфі на той момент був консулом республіки. Скандал призвів до того, що Альбарі позбавили сану, публічно відшмагали, і закінчив колишній кардинал тим, що стрибнув з того самого моста, під яким знайшла смерть його коханка. Згодом історія перетворилася на трагічну легенду: двоє коханих, розділені суспільством і знищені забороненими пристрастями. Відтоді з цього моста кидаються вниз закохані підлітки, і контроль над навколишніми берегами (тобто за право першими обібрати тіла закоханих) став причиною далеко не однієї війни між бандами тутешніх брааві.

Тим часом тіло та маску Франчески так і не знайшли.

Люди, в усякому разі.

70

«Ложе королеви» — одну з найдавніших таверн Богодола — за часів правління Франциско XIII збудував (та дав їй ім’я) дуже хоробрий шинкар на ім’я Дарій Цицерій. Донателла, королева Франциско, славилася як жінка з… апетитами, і плебеї неабияк тішились натякам. Розмови неминуче мали приблизно такий розвиток:

— Нумо зберімося завтра, аби освіжитися напоями, люб’язний друже.

— Блискуча ідея. А де зустрінемося?

— У «Ложі королеви»?

— Я чув, там останнім часом багатолюдно.

(Лунає бурхливий регіт.)

Унаслідок цього таверна мала неабиякий виторг. Коли під час королівського бенкету розлючена суджена повідомила назву закладу Франциско XIII, він… був не настільки засмучений, як сподівалася королева Донателла. Власне, подейкували, що король підніс на честь шинкаря келих та промовив до гостей: «Може, і мені варто “Ложе королеви” навідати? Доньки відають, справжнього я вже давненько не бачив».

(Лунає незручна тиша.)

71

Одна з гілок Церкви Аа, майже така ж древня, як сама релігія. Сповідництво, як ви можете здогадатись, має справу з викоріненням єресі по всій республіці. Сповідників, які головним чином займаються тими, хто поклоняється Матері Ночі, обирають поміж найзавзятіших — чи найневрівноваженіших — представників духівництва. Нинішня очільниця Сповідництва Аттія Фьйорліні зайшла так далеко, що на світанку своєї кар’єри за підозрою в єресі розіп’яла власного чоловіка. Вищих чинів така відданість вельми вразила, і відтоді зірка сповідниці зійшла високо.

Та насправді Аттія свого жевжика обмовила — після того, як з’ясувала, що він з покоївкою сплутався.

Зрештою, двох зайців одним каменем…

72

Поки щелепа в нього загоювалася, він трохи менше зі своїм ножем розмовляв — Мії аж кортіло знайти його катів та подякувати.

73

Усі рани, що лишила по собі влаштована володарем Кассієм перевірка відданості, вже загоїлися, і, на превелике Міїне розчарування, Піпове мурмотіння до свого ножа повернулося з подвоєною силою.

74

Ліїсянська живописна школа на теренах республіки цінувалася найбільше, і найкращі митці могли на замовленнях невеличкий статок заробити. Ваєлло — славетний живописець, що жив при дворі Франциско XIV, зібрав настільки страхітливе багатство, що про нього казали, що він міг би королівство двічі перекупити. На жаль, після інциденту, в якому відіграли свою роль надмір пляшок вина, другий син Франциско — Донателло, ліжко з балдахіном та стек для виїздки, Ваєлло спіткали звинувачення в державній зраді та смертний вирок.

Як і можна було передбачити, страта митця призвела до радикального подорожчання його робіт, і ті хребцеродженні, які володіли його картинами, стали власниками невеличких статків. А от чого не можна було очікувати, то це стрімкого почастішання вбивств відомих ліїсянських живописців, очевидно, спричинених підступними нобілями, які вирішили збільшити цінність власних колекцій, убиваючи тих неборак, що намалювали їхні картини. Художники почали дохнути як мухи, і за кілька місяців після смерті Ваєлло «портретист» став найнебезпечнішим фахом у королівстві.

Навала митцециду призвела до страхітливого подорожчання нових робіт, бо тепер лишилося значно менше художників, готових узятися за замовлення. Оцінивши зростання своїх прибутків, ці нечисленні майстри почали брати все менше підмайстрів, що призвело до подальшого підвищення цін. Подейкували, що на піку кризи вартість стандартного портрета сидячи дорівнювала двом середнього розміру маєткам у Верхній Валентії та первородній дочці на додачу. Край цій катастрофі настав тільки тоді, коли втрутився сам король Франциско. Він створив одразу два навчальні заклади, де вчили живопису в ліїсянському стилі (один — у Богодолі, інший, відоміший, — в Елаї) та оголосив, що вбивство ліїсянського митця є злочином, що карається розп’яттям.

А тим часом у Гранд-Колегіумі Богодола сам інцидент і досі вважають за ідеальну ілюстрацію закону попиту та пропозиції. На вшанування пам’яті Ваєлло йому дали назву «Принцип стека».

75

Антоні Караваджо, один з найстрахітливіших мечників свого часу, був дуелянтом при дворі короля Франциско III. Знаний розпусник, що мав смак до юних дон із пристойних родин, упродовж життя Караваджо бився на дуелях щонайменше 43 рази і, згідно з плітками, привів на світ чотирнадцять бастардів. Караваджо бився двома мечами — по кожному в руці — і винайшов дуельну техніку, що невдовзі дістала його ім’я.

Іронічно, але саме любов до двоїни призвела до його падіння: він загинув на дуелі з доном Лентілом Варом після того, як провів розпусну й п’яну ніч з доньками-близнючками Вара — Люціллою та Люцією. Повідомлялося, що він усе ще був надто п’яний та надто виснажений, аби рапіру здійняти, і супротивник прохромив його без особливих зусиль — сумнозвісний кінець для такого вправного фехтувальника.

Подейкували, що останніми словами Караваджо були: «Воно було того вар…».

76

Нехай навіть Маріелла блискуче попрацювала, коли ткала хлопцеве обличчя, коли б Мія на нього не глянула, то розуміла, що все одно бачить у ньому щось потворне. Щось таке було в погляді цього ітрейця, щось холодне і жорстоке, що укупі здавалося Мії відверто огидним.

Якщо правду кажуть, що очі — то дзеркало душі, у погляді Діамо відбивалася темна, встелена соломою в’язнична камера.

77

Міст Дурощів збудували за наказом консула Юлія Скаеви. Він повністю складався із суден: кораблів та човнів, притоплених залишків кораблетрощ та поромів — що виставили в рядочок та скували заіржавілим ланцюгом. Згідно з нормами ітрейської конституції, консул міг посідати місце протягом тільки одного терміну, що тривав приблизно три роки. Тож, коли під час Повстання Царетворців Скаева порушив цей звичай і висунув свою кандидатуру для переобрання, пояснюючи це винятковою потребою у мить загальнореспубліканської кризи, його найзапекліший політичний противник, сенатор Светоній Арлані, як казали, промовив: «Скаева має більше шансів пройти водами Затоки М’ясників, аніж досягти успіху в цих дурощах».

Коли Скаева переміг із розгромним рахунком, він купив кожне морське судно, що тільки зміг знайти, а тоді зв’язав їх разом, зробив з того грубуватий міст та перейшов затоку босоніж. Відтоді ця переправа, що завдяки цитаті Арлані дістала назву Міст Дурощів, перетворилася на родзинку Богодола, домівку пістрявого бездомного люду, вигнанців та втікачів, що скупчилися там, аби на дурняк жити в консульській «пам’ятці тріумфу». Самому Скаеві до того було байдуже.

Минуло кілька тижнів після перемоги консула на виборах, і сенатора Арлані засудили до довічного ув’язнення на Філософському Камені. Обставини, що привели до його покарання, не мали жодного стосунку до його публічних виступів, я вас запевняю.

78

Парша-пси — це ненажерливі хижаки, що населяють Ліїсянський континент. Зовні вони нагадують жирних безволосих собак зі свинячими очиськами та гострими, як бритви, зубами. Парша-пси — неймовірно небезпечні у тісних сутичках, але на довгих дистанціях їм зазвичай витримки бракує. Здебільшого вони стервом харчуються, а крім цього, виробили дуже своєрідний метод «полювання».

Ці тварини можуть завдавати собі дрібних поранень, жуючи задні кінцівки, поки кров не потече. Тоді парша-пес влаштовує виставу, удаючи, наче його поранено, він кульгає й стікає кров’ю, поки не приверне увагу когось зі стервожерів — стерв’ятників, шакалів чи інших паршо-псів. Тоді тварюка падає долу й прикидається мертвою. Вистава ця може тривати години, іноді навіть обороти.

Ці тварини настільки віртуозні актори, що не ворушаться навіть, коли інший хижак їх уперше, обережненько, кусає. Та коли стервожер нарешті наготується взятися до їди, парша-пес атакує, розриваючи хижака-небораку на шматки та з насолодою пожирає його серце.

Через оце самокаліцтво тварин постійно вкривають запаршивілі шрами, саме тому вони й дістали таку назву.

І на той випадок, якщо у вас, люб’язне панство, зринула ідея: ні, домашні улюбленці з них виходять кепські.

79

Найліпше з розкаяних облич Ешлін змусило б справжнього шахрая на довірі кинути все, спакувати речі та переїхати до якоїсь спокійної місцини, аби вирощувати там курей.

80

Мова, що складалася тільки із жестів рук, пальців та виразів обличчя. За майстерного виконання розмова без’язиччям могла здатися не більш як серією тиків, підморгуванням та легеньких кивків, непомітних ні для кого, крім тих, хто вчився цього мистецтва.

У виконанні новачків це більше нагадувало дурнуваті вирази людини, захопленої посеред корчів, та люди кажуть, що досконалість приходить із практикою.

81

Брааві — це доволі дезорганізована низка банд, що контролюють більшу частину кримінальної діяльності в Богодолі: проституцію, крадіжки та організовані напади. Брааві століттями були колючками в задах численних ітрейських королів, і навіть після утворення республіки вони й далі чіплялися за столичні Чресла, як надміру вперті кліщі. Вони псували торгівлю, через них зменшувалися прибутки, та жодні рейди люмінатіїв знищити їх повністю так і не змогли.

Це щойно обраний сенатор Юлій Скаева першим запропонував виділити найвпливовішим бандам брааві — як-от ті, що контролювали доки та складські квартали Богодола, — офіційне фінансування з державної скарбниці. Він стояв на тому, що дешевше буде платити горлорізам, аніж організовувати офіційну поліцію, яка з ними боролася б, а самі банди від стабільності тільки виграють. Перший платіж Скаева профінансував з власної кишені, і майже за одну безніч як винагороду дістав запаморочливе падіння рівня злочинності в Чреслах. Популярність його здійнялась до неба: поміж купців, які провадили торгівлю в доках, поміж міщан, які раніше страждали через війни між брааві та люмінатіями, та й поміж самими злочинцями, яким неабияк сподобалось, коли їм платять за те, щоб нічого не робити. І саме це рішення призвело до того, що Скаева здобув славу «Сенатум популіс» — «народного сенатора».

Звісно, за зачиненими дверима опоненти називали його значно гіршими словами.

Та тільки тоді, коли двері були дуже міцно зачинені.

82

Під час цих відвідини Мія старалася роздивитись якомога більше облич із тих, що прикрашали ткалині покої, і вона незрідка ловила себе на тому, що навідує Маріеллу мало не через подряпини, просто щоб кинути ще один погляд на ту колекцію. Маски були дивовижними — зібраними з усіх куточків республіки.

Звісно, характерні для ітрейських карнавалів вольто, доміно та пунчінелло Мія впізнала. Ще там були страхітливі бойові маски з Двеймерських островів — вирізані із залізного дерева подоби морських чудовиськ. Бездоганно-білий, як кістка, лик ліїсянського Жреця-Прокаженого та затуляючий зір каптур євнуха з гарему якогось давно спочилого короля-віщуна. Скидалось на те, що ткаля одержима всіма типами облич, а ще скидалось, що для задоволення цієї одержимості вона будь-яку дивовижу до колекції залучить.

Були в ткалиній колекції й неймовірні золоті маски, що нагадували лев’ячі голови, подібні до статуй з котячими головами з ісіїрської Шерехпустки та фігурок, які прикрашали Мишоловів клинок з чорнокриці. Мія видивилась там зотлілий каптур ката, пов’язку на очі, яка хрустіла від чогось, що підсохлу кров нагадувало, посмертні маски десятка дітей, деякі з них — правдешні малята. Обличчя, зроблені з дерева та металу. Кістки та висушеної шкіри. Прикрашені та звичайнісінькі. Прекрасні та страхітливі. Ткаля колекціонувала усе.

Часом Мія майже жаліла Маріеллу. Це ж, мабуть, жахливо — мати владу над плоттю інших та не над своєю власною. А тоді вона згадувала про страхіття, на яке Маріелла перетворила обличчя Наєв. І хай як вона за неї чіплялася, хай якою важливою вона здавалась, жалість ота повільно конала.

І лишався від неї лиш попіл.

83

Традиція, що сходила до днів створення легіону, казала, що мінімальний вік для Тих, Хто Сяє — це вісімнадцять років. Засновники люмінатіїв лишили по собі навдивовижу детальну доктрину, що вкрай чітко регламентувала умови вступу. Доволі цікавим є той факт, що кодекси не забороняли, щоб до легіону приєднувалися жінки, а втім, жодна жінка в історії цього так і не зробила.

Наразі.

84

Звісно, Мія чула про магічну зброю. Вважалося, що Люцій Всемогутній, останній король-віщун Ліїсу, мав клинок, який співав, коли його власник убивав своїх ворогів. Легендарний герой Максиміан володів мечем, відомим за назвою Термін. Подейкували, що він знав, як помре кожна людина під сонцями, включно з його господарем. Ітрейські легенди щедрі на оповідки про клинки собі на умі.

Мія, ясна річ, підозрювала, що Піпів ніж мав до розмов приблизно таку саму здатність, як віслюк — колесом перекрутитись. Та все ж таки щоразу, коли вона з хлопцем віталася, то не забувала переказати «привіт» і Красунечці.

А правда в тому, люб’язне панство, що, коли маєш сумніви, спілкуючись з божевільцями, ліпше поводитись ґречно.

85

І то остання пара була. Запасний комплект добрий хроніст зламав у двобої з «На службі Його Величності» — автобіографією Анжеліки Тробіані, куртизанки часів правління Франциско VI. Усі примірники цієї «зрадницької погані» відшукали й спалили за наказом Арії, Францискової королеви, після смерті самого короля. Екземпляр, що зберігався в читальні Багряної Церкви, був останнім.

Книгу, яка успадкувала трохи славнозвісного темпераменту авторки, цей факт зі зрозумілих причин дуже засмучував.

86

І всім лишалося тільки здогадуватись, що ж сталося із хлопцевим улюбленим ножем.

87

Третя гілка республіканської бюрократії (тоді як перша й друга — це люмінатії та адміністрації). Не такі численні, як споріднені організації, обфускації були інформаторами й збирачами пліток на службі Сенату. Організація, яка переважно займається внутрішніми загрозами ітрейській безпеці, часом існуванням дорівнювала самій республіці. Її засновник Тиберій Старший відомий тим, що стояв поміж заколотників, які скинули останнього ітрейського короля Франциско XV.

Деякі чутки ще й казали, що саме Тиберій доклав руку до ножа, який перервав життя бідолашного Франко.

88

Хоча серце цієї країни й перетворилося на пустку, прибережні регіони Ісіїру — все ще одні з наймальовничіших місцин у світі. Навіть якщо не зважати на такі природні принади, як Тисяча Веж, Порохоспади Нууваша чи Велике Солонище. Від спостереження за тим, як сходять сонця над магічно забрудненими безплідними землями, чомусь і досі перехоплює дух.

Звісно, приблизно такий самий ефект можуть спричинити пустельні кракени, шерех-мари та інші чудовиська, що населяють Шерехпустку, і це призводить до того, що про повноцінний розвиток ісіїрської туристичної галузі не йдеться.

89

Мене осяяло, що слів, які описують верблюжі звуки, не існує. Собаки гавкають, леви рикають, п’яниці белькотять.

А, Прірви заради, верблюди що роблять?

90

Прикінцеве слово. — Прим. пер

Content

Крістофф Джей Безніч

ДЖЕЙ КРІСТОФФ Безніч

КНИГА ПЕРША І КРОВ ПОВСЮДИ

ДЕБЮТИ

МУЗИКА

БЕЗНАДІЯ

ДОБРОТА

КОМПЛІМЕНТИ

ПИЛ

ЗНАЙОМСТВА

СПАСІННЯ

ПІТЬМА

КНИГА ДРУГА ЗАЛІЗО ЧИ СКЛО

ПІСНЯ

ВІДНОВЛЕННЯ

ЗАПИТАННЯ

УРОК

МАШКАРИ

ІСТИНА

ПУТЬ

КРИЦЯ

ПОКАРА

МАСКАРАД

ОБЛИЧЧЯ

СЛОВА

ВЛАДА

ПІДМІНА

НАПРУЖЕННІСТЬ

ШКІРА

СОТНЯ

ІСТИННОТЬМА

КНИГА ТРЕТЯ КОЛИ ЧОРНЕ СТАЄ ЧЕРВОНИМ

ОТРУТА

РОЗПЛАТА

ФАВОР

ПЕРЕТВОРЕННЯ

КРОВ

ПОСТУП

ГОНИТВА

КАРМА

СМЕРКАННЯ

ЕПІЛОГ

DICTA ULTIMA

ПОДЯКИ

Примечания