Сара Джанет Маас

ДІМ ЗЕМЛІ ТА КРОВІ

серія "МІСТО ПІВМІСЯЦЯ — 1"

Присвячується Тарану — найяскравішій зірці на моєму небосхилі

ЧОТИРИ ДОМИ МІДҐАРДА

проголошені у 33 році в. е. Імперським Сенатом у Вічному Місті

ДІМ ЗЕМЛІ ТА КРОВІ

Перевертні, люди, відьми, звичайні тварини і багато інших, до кого озивається Хтона, а також деякі обрані Богинею Місяця

ДІМ НЕБА І ПОДИХУ

Малахими (янголи), фейрі, елементалі, спрайти[1] і благословенні Соласом, разом з тими, до кого прихильна Богиня Місяця

ДІМ ВЕЛИКИХ ВОД

Річкові духи, русалки, водяні чудовиська, німфи, кельпі, некки та інші, за ким наглядає Оґенас

ДІМ ПОЛУМ’Я І ТІНІ

Демонакі, женці, примари, вампіри, дракі, дракони, некроманти і безліч злостивих і безіменних істот, яких не здатна побачити навіть сама Урд

Частина перша

ЛОЩИНА

1

Біля дверей галереї стояла вовчиця.

Це означало, що сьогодні був четвер, а це своєю чергою значило, що Брайс справді до чортиків втомилася, якщо для того, щоб зрозуміти, який сьогодні день, покладалася на те, коли приходила і йшла геть Даніка.

Важкі металеві двері антикварної галереї «Грифон» глухо загриміли від удару вовчого кулака — кулака, який, як знала Брайс, закінчувався пофарбованими у фіолетовий металік нігтями, що вкрай потребували манікюру. За мить гаркнув жіночий голос, трохи приглушений сталлю дверей:

— Хай йому Хел, Бі, відчиняй! Тут нелюдська спека!

Брайс, яка сиділа за столом у скромній виставковій залі галереї, усміхнулася і наблизила зображення з відеокамери біля вхідних дверей. Заправивши пасмо винно-червоного волосся за загострене вухо, вона спитала у переговорний пристрій:

— Чого ти вся у грязюці? Таке враження, що ти копирсалася на смітнику.

— Що в біса означає «копирсалася»? — Даніка перестрибувала з ноги на ногу, на її чолі блищав піт. Вона витерла його брудною рукою, розмазуючи чорні плями.

— Ти би знала, якби хоч раз узяла в руки книжку, Даніко.

Тішачись перерві у своїй ранковій марудній дослідницькій роботі, Брайс, усміхнувшись, встала з-за стола. У галереї не було вікон, що виходять назовні, тож про те, хто стоїть за її товстими стінами, Брайс дізнавалася лише за допомогою громіздкого обладнання для спостереження. Навіть зі своїм гострим напівфейським слухом, з того, що відбувалося по той бік металевих дверей, вона могла розпізнати небагато, за винятком поодиноких ударів кулаком. За непоказними стінами галереї, зробленими з піщаника, ховалися новітні технології і висококласні заклинання, які підтримували будівлю в робочому стані та зберігали численні книги в архівах унизу.

І щойно Брайс подумала про архівний поверх під її високими підборами, з-за п’ятнадцятисантиметрових дверей, що вели до нього, ліворуч від неї почувся тоненький голосок:

— Це Даніка?

— Так, Лехабо.

Брайс узялася за дверну ручку. Її долоня загуділа від чар, які ніби цівкою диму поповзли її веснянкуватою золотавою шкірою. Зціпивши зуби, Брайс стерпіла це відчуття, до якого досі не звикла навіть після року роботи в галереї.

З-за іншого боку оманливо простеньких металевих дверей до архіву, Лехаба попередила:

— Джесібі не подобається, коли вона приходить.

— Тобі не подобається, коли вона приходить, — виправила Брайс і, примруживши бурштинові очі, зиркнула на двері до архіву, за якими, як вона знала, у повітрі витала маленька вогняна спрайта, підслуховуючи, як завжди, коли хтось наближався до входу у галерею. — Повертайся до роботи.

Лехаба не відповіла, ймовірно вже повертаючись униз, де вона охороняла книжки. Закотивши очі, Брайс ривком відчинила вхідні двері, і їй в обличчя вдарила така суха спека, що, здавалося ледь її не збавила життя. А літо ж тільки почалося.

Даніка не лише виглядала так, наче копирсалася на смітнику. Вона і пахла відповідно.

Жмути її сріблясто-світлого волосся — зазвичай прямого і шовковистого — вибивалися з тугої довгої коси, а аметистові, сапфірові й рожеві пасма були забризкані якоюсь темною маслянистою речовиною, що смерділа металом і аміаком.

— Нарешті, — буркнула Даніка і чванькувато увійшла до галереї. Меч за її спиною погойдувався з кожним кроком. Її коса заплуталася навколо потертого шкіряного руків’я, і коли Даніка зупинилася біля стола, Брайс дозволила собі звільнити її волосся.

Вона ледве встигла розплутати косу, як тонкі пальці Даніки розстебнули ремінці, що тримали меч у піхвах поверх її потертої мотоциклетної куртки.

— Мені потрібно залишити його тут на кілька годин, — сказала вона, скинувши меч зі спини і рушивши до комірчини, схованої за дерев’яною панеллю на іншому боці виставкової зали.

Брайс сперлася на край стола і схрестила руки на грудях, відчуваючи під пальцями еластичну чорну тканину своєї обтислої сукні.

— Твоя спортивна сумка вже все там засмерділа. Скоро має повернутися Джесіба — вона знову викине твої манатки у сміттєбак, якщо їх побачить.

Це було найменше пекло, яке могла влаштувати Джесіба Роґа, якщо її спровокувати.

Чотирьохсотрічна чаклунка, народжена відьмою, Джесіба дезертирувала зі свого клану і приєдналася до Дому Полум’я і Тіні й тепер корилася лише самому Підземному Королю. Дім Полум’я і Тіні чудово їй підходив: вона володіла таким арсеналом заклинань, що була здатна скласти конкуренцію будь-якому чаклуну чи некроманту найпохмурішого з Домів. Було відомо, що вона, якщо її сильно розсердити, обертала людей на тварин. Брайс ніколи не насмілювалася спитати, чи завжди дрібні тваринки у дюжині її акваріумів і тераріумів були тваринами.

І Брайс намагалася ніколи не сердити її. Не те щоби, просто про всяк випадок. Навіть найменш могутній із ванірів — групи, до якої входили усі істоти Мідґарда, окрім людей і звичайних тварин, — міг бути смертельно небезпечним.

— Пізніше заберу, — пообіцяла Даніка, натискаючи на приховану панель і відчиняючи її. Брайс уже тричі попереджала її, що комірчина виставкової зали не була її особистою шафкою. Утім, Даніка завжди відказувала, що галерея, розташована у самому серці Старої Площі, була ближче до центру міста, ніж Вовче Лігво у Місячному Лісі. І з цим не посперечаєшся.

Комірчина відчинилася, і Даніка помахала рукою перед обличчям.

— Моя спортивна сумка все засмерділа? — Вона вдарила носком чорного чобота іншу обм’яклу спортивну сумку, затиснуту між шваброю і відром, у якій лежалі танцювальні речі Брайс. — Коли, чорт забирай, ти востаннє їх прала?

Брайс зморщила носа від смороду старих туфель і просяклого потом одягу, який вирвався з сумки. Правильно — вона забула віднести додому трико і колготи після заняття, на яке вона ходила в обідню перерву два дні тому. Здебільшого завдяки Даніці, що надіслала їй відео, на якому на їхньому кухонному столі лежала купка кореня радості, а з пошарпаного бумбокса біля вікна гримотіла музика, і разом з тим — наказ поспішити додому. І Брайс послухалася. Вони викурили стільки, що цілком імовірно, що вчора вранці, коли Брайс завалилася на роботу, вона все ще була під кайфом.

Насправді це було єдиним поясненням того, чому вчора вона впродовж цілих десяти хвилин княпала імейл усього з двох речень. Літера за літерою.

— Не починай, — сказала Брайс. — Бо зараз і тобі хвоста накручу.

Даніка посунула мотлох у комірчині, звільняючи місце для власного.

— Я ж уже вибачалася за те, що доїла твою локшину. Ввечері куплю тобі ще.

— Я не про це, довбехо, хоча знову ж: пішла ти. Це був мій сьогоднішній обід.

Даніка хихотнула.

— Татуювання болить мов Хел, — поскаржилася Брайс. — Я навіть на спинку крісла не можу спертися.

— Майстер попереджав, що біль триватиме кілька діб, — співучо протягнула Даніка.

— Я була така п’яна, що у відмові від претензій своє ім’я неправильно написала. Навряд чи у такому стані я могла зрозуміти, що означає «біль триватиме кілька діб».

Татуювання Даніки (таке ж, як і у Брайс, — текст, який спускався по спині) вже зажило. Одна з переваг чистокровних ванірів: швидке відновлення, порівняно з людьми — чи з напівкровками, як-от Брайс.

Даніка сунула свій меч у завалену комірчину.

— Обіцяю, що ввечері прикладу лід до твоєї хворої спини. Просто дай мені прийняти душ і за десять хвилин я звідси заберуся.

Даніка частенько заходила до подруги, особливо по четвергах, коли її ранкове патрулювання закінчувалося всього за кілька кварталів від галереї, але вона ніколи не користувалася ванною кімнатою, що була в архіві внизу. Брайс вказала на брудні і жирні плями.

— У чому це ти?

Даніка насупилася, наморщивши кутасте обличчя.

— Довелося рознімати сатира і нічного сталкера, — вона вишкірилася, глянувши на свої руки, вкриті чорною засохлою субстанцією. — Вгадай, хто з них вивергнув на мене свої соки.

Брайс пирхнула і вказала на двері до архіву.

— Душ твій. У нижній шухляді стола є чистий одяг.

Брудні пальці Даніки потягнули дверну ручку. Її щелепи були міцно стиснуті, а старе татуювання на шиї — рогатий, вищирений вовк, який був символом Зграї Дияволів, — забрижило від напруження.

«Справа не у дверях», — зрозуміла Брайс, помітивши затиснуту позу подруги, і глянула на комірчину, яку Даніка не спромоглася зачинити. Меч, відомий як у цьому місті, так і далеко за його межами, стояв притулений до мітли і швабри, а його старовинні шкіряні піхви визирали з-за повної каністри бензину, яким заправляли електричний генератор на задньому дворі.

Брайс завжди дивувало, навіщо Джесібі було возитися зі старомодним генератором — доки на минулому тижні по всьому місту не відключили першосвітло. Після вимкнення електрики здійнялася хвиля мародерства, і коли злодюги з М’ясного Ринку кинулися закидати вхідні двері галереї контрзаклинаннями, намагаючись пробити чари, механічні замки залишилися на місці лише завдяки генератору.

Але… Даніка ховає меч в офісі. Вона хоче прийняти душ. І ця її затиснута поза…

— У тебе зустріч з Правителями Міста?

За ці п’ять років, відколи вони познайомилися на першому курсі в університеті Міста Півмісяця, Брайс могла порахувати на пальцях однієї руки скільки разів Даніка, коли її викликали на зустріч із сімома важливими людьми, спромагалася прийняти душ і перевдягнутися. Навіть виступаючи з доповіддю перед своїм дідусем, Ватажком вальбарських вовків, і перед Сабіною, своєю матір’ю, Даніка зазвичай була у своїй шкіряній куртці, джинсах та якійсь футболці з зображенням старомодного музичного гурту, яка не була брудна.

Певна річ, це страшенно бісило Сабіну, але Альфу Зграї Вбивчого Місяця — головного підрозділу перевертнів Допоміжних сил міста — бісило усе, що стосувалося Даніки — і Брайс.

Не мало значення, що Сабіна впродовж століть була Першою Претенденткою на титул Ватажка вальбарських вовків і наступницею свого батька, який усе старішав, чи те, що Даніка була офіційно другою в черзі. Не тоді, коли роками подейкували, що Даніка може стати Першою Претенденткою, обійшовши рідну матір. Не тоді, коли старий вовк віддав онучці родовий меч після того, як століттями обіцяв Сабіні, що той дістанеться їй і лише аж після його смерті. Клинок покликав Даніку в її вісімнадцятий день народження, наче вовк завив місячної ночі, — так пояснив Ватажок своє неочікуване рішення.

Сабіна не могла забути таке приниження. Особливо коли Даніка носила меч майже всюди — особливо в присутності матері.

Даніка зупинилася в арковому проході, що зяяв на вершині вкритих зеленим килимом сходів, які вели вниз до архіву під галереєю — там зберігалися справжні скарби, що їх і вдень, і вночі охороняла Лехаба. Ось чому Даніка, яка в університеті спеціалізувалася на історії, насправді любила так часто навідуватися сюди — просто щоб пороздивлятися стародавні витвори мистецтва і погортати книги, незважаючи на жарти Брайс щодо її навичок читання.

Даніка розвернулася і заплющила очі кольору карамелі.

— Сьогодні звільняють Філіпа Бріґґса.

— Що? — здригнулася Брайс.

— Вони відпускають його через якусь кляту формальну помилку. Хтось налажав із документацією. Повну інформацію отримаємо на засіданні, — вона стиснула тонкі щелепи, а сяйво першосвітла у настінних бра відбилося від її брудного волосся. — Кепські справи.

Усередині Брайс усе стиснулося. Досі повстання людей відбувалися у межах північних областей Панґери — території, що розкинулася за Хальдренським морем — але Філіп Бріґґс зробив усе можливе, щоб занести їх до Вальбари.

— Але ж ви зі зграєю спіймали його на гарячому просто у його маленькій лабораторії, де він робив бомби.

Даніка постукала чоботом по зеленому килиму.

— Бісова бюрократія, хай би її чорти побрали.

— Він збирався підірвати клуб. Ви ж знайшли його план підриву «Білого Ворона».

Оскільки «Білий Ворон» був одним із найпопулярніших нічних клубів у місті, кількість жертв була би катастрофічною. Попередні вибухи, влаштовані Бріґґсом, були скромніші, але не менш смертельні, і всі націлені на те, щоб спровокувати війну між людьми і ванірами, подібну до тієї, що лютувала у холодніших краях Панґери. Бріґґс не приховував своєї мети: розв’язати глобальний конфлікт, який забрав би мільйони життів з обох сторін. Життів, які не становили цінності, якщо це означало можливість для людей скинути тих, хто їх пригноблював — довгожителів-ванірів з їхнім магічним даром і вищих за них астері, які керували планетою Мідґард зі свого Вічного Міста на Панґері.

Але Даніка зі Зграєю Дияволів зупинили змову. Вони заарештували Бріґґса і його головних спільників, які входили до повстанської групи Кереса, і вберегли невинних від меча фанатиків.

Будучи одним із найелітніших підрозділів перевертнів Допоміжних сил Міста Півмісяця, Зграя Дияволів патрулювала Стару Площу, стежачи за тим, щоб підхмелені розгнуздані туристи не перетворилися на підхмелених мертвих туристів, зв’язавшись не з тими людьми. Також вони стежили за тим, щоб бари, кафе, концертні зали та магазини лишалися у безпеці від усілякої шантрапи, яка заповзала у місто упродовж дня. І робили так, щоб такі люди, як Бріґґс, опинялися у в’язниці.

33-й Імперський Легіон стверджував, що займався тим самим, але янголи, які входили до легендарних лав особистої армії Губернатора, лише сердито зиркали очима й обіцяли пекло тому, хто їх спровокує.

— Повір мені, — промовила Даніка, тупаючи сходами вниз. — На цій зустрічі я абсолютно, бляха, чітко дам зрозуміти, що звільнення Бріґґса є неприйнятним.

Вона це зробить. Навіть якщо Даніці доведеться гарчати в обличчя Михею Домітусу, вона донесе свою точку зору. Мало хто наважиться розлютити Архангела Міста Півмісяця, але Даніка зробить це не вагаючись. А враховуючи, що на цій зустрічі будуть присутні усі сім Правителів Міста, шанси на те, що це станеться, — високі. Коли ця сімка опинялася в одній кімнаті, атмосфера зазвичай швидко розпалювалася. Між шістьма нижчими Правителями Міста Півмісяця — мегаполіса, який офіційно звався Місяцеград, — не було особливої любові. Кожен із них контролював певну частину міста: Ватажок вовків — Місячний Ліс, фейський Король Осені — П’ять Троянд, Підземний Король — Кістяний Квартал, Королева Змій — М’ясний Ринок, Провидиця — Стару Площу, а Річкова Королева, яка з’являлася дуже рідко, представляла Дім Великих Вод і свій Блакитний Двір, який лежав глибоко під бірюзовою гладінню річки Істрос, і який вона нечасто спромагалася покидати.

У людей з Асфоделевих Луків правителя не було. Не було свого представника за столом. Завдяки цьому Філіп Бріґґс знайшов чимало прихильників.

Але всіма ними правив Михей, Голова Центрального Ділового Району. Крім того, що мав ці міські титули, він також був Архангелом Вальбари. Правителем усієї цієї триклятої території, відповідальним лише перед шістьма астері у Вічному Місті — столиці й живому серці Панґери. Та й усієї планети Мідґард. Якщо хтось і міг утримати Бріґґса у в’язниці, то це він.

Даніка спустилася сходами, які закінчувалися так далеко, що її не було видно з-за вигину стелі. Брайс затрималася в арці й почула, як Даніка промовила:

— Привіт, Сирінксе.

Нагору долинув захоплений виск тринадцятикілограмової химери.

Джесіба купила Нижчу істоту два місяці тому, на превелику радість Брайс. «Це не домашня тварина, — попередила її Джесіба. — Це дороге, рідкісне створіння, придбане з однією метою: допомагати Лехабі охороняти ці книжки. Не заважай йому виконувати свої обов’язки».

Брайс так і не сповістила Джесібу, що Сирінкса радше цікавила їжа, сон і почухування животика, ніж охорона дорогоцінних книжок. І байдуже, що її начальниця могла будь-якої миті побачити це на власні очі, якби знайшла вільний час, щоб перевірити десятки камер спостереження у бібліотеці.

— Чого сумна, Лехабо? Трусики тиснуть? — з усмішкою в голосі манірно протягнула Даніка.

— Я не ношу трусиків. І взагалі ніяких речей. Важко щось одягти, коли створена з полум’я, Даніко, — буркнула вогняна спрайта.

Даніка фиркнула від сміху. Поки Брайс вирішувала, чи спускатися їй униз, аби стати арбітром у двобої вогняної спрайти і вовчиці, на її столі задзвонив телефон. Вона з певністю здогадувалася, хто це.

Вгрузаючи підборами у плюшевий килим, Брайс дісталася до телефону раніше, ніж встиг увімкнутися автовідповідач, і врятувала себе від п’ятихвилинної лекції.

— Слухаю, Джесібо.

Приємний переливчастий жіночій голос відповів:

— Будь ласка, перекажи Даніці Фендир, що якщо вона і далі використовуватиме комірчину як свою власну шафу, я таки оберну її на ящірку.

2

На той час, коли Даніка знову з’явилася у виставковій залі галереї, Брайс уже отримала помірно загрозливу догану від Джесіби через свою некомпетентність, один імейл від вередливої клієнтки, яка вимагала, щоби Брайс прискорила оформлення документів на придбану нею старовинну урну, аби вона змогла продемонструвати її своїм таким же вередливим друзям на коктейльній вечірці у понеділок, і два повідомлення від членів зграї Даніки, які питали, чи не збиралася їхня Альфа вбити когось через звільнення Бріґґса.

Наталі, друга заступниця Даніки, перейшла одразу до справи: «Вона ще не знавісніла через Бріґґca?»

Коннор Голстром, перший заступник Даніки, був трохи обережніший з тим, що відправляв в ефір. Завжди існувала ймовірність витоку інформації. Він спитав лише: «Ти вже говорила з Данікою?»

Брайс саме відповідала йому: «Так. Я знаю, що робити», — коли сіра вовчиця завбільшки з поні захлопнула залізні двері архіву, скреготнувши кігтями по металу.

— Тобі настільки гидкий мій одяг? — спитала Брайс, підводячись з-за столу. У цій подобі Даніки такими ж лишилися тільки її карамельні очі — і лише ці очі пом’якшували відверту загрозу та граційність, що їх із кожним рухом випромінювала вовчиця, наближаючись до столу.

— Не хвилюйся, я вдяглася, — довгі гострі ікла виблискували з кожним словом. Даніка нащулила пухнасті вуха, роздивляючись вимкнений комп’ютер і сумочку, яку Брайс поклала на стіл. — Ти йдеш зі мною?

— Потрібно дещо знайти для Джесіби, — Брайс схопила в’язку ключів, які відчиняли двері до різних частин її життя. — Вона знову діставала мене пошуками Місячного Рога. Наче я не шукала його без упину весь минулий тиждень.

Даніка глянула на одну з видимих камер у виставковій залі, встановлену за обезголовленою статуєю фавна в танці, якій було десять тисяч років, і махнула пухнастим хвостом.

— Навіщо він узагалі їй потрібен?

Брайс знизала плечима.

— Духу не стало спитати.

Намагаючись не зачепити кігтями жодної нитки у килимі, Даніка обережно підійшла до вхідних дверей.

— Навряд чи вона збирається повернути його до храму від щирого серця.

— Мені здається, Джесіба використає повернення Рога на свою користь, — погодилася Брайс.

Вони вийшли на тиху вуличку, розташовану за квартал від річки Істрос. Полуденне сонце обпалювало брукований тротуар, а Даніка суцільною стіною з хутра і м’язів відділяла Брайс від дороги.

Крадіжка священного рога під час вимкнення електрики стала найсенсаційнішою халепою: грабіжники, скориставшись вночішним покривом, влізли до Храму Богині Місяця і вкрали стародавню фейську реліквію, яка спочивала на колінах масивної фігури божества на троні.

Архангел Михей особисто оголосив чималу винагороду за будь-яку інформацію стосовно повернення рога і пообіцяв, що трикляті святотатці, які вкрали його, будуть притягнуті до відповідальності.

Відомої також як публічне розпинання на хресті.

Брайс завжди намагалася не наближатися до площі у ЦДР, де зазвичай ці розп’яття проводилися. У певні дні — залежно від вітру і спеки — запах крові і сморід гниття плоті, міг розноситися на декілька кварталів.

Брайс ішла в ногу з Данікою, а велетенська вовчиця ретельно роздивлялася вулицю, винюхуючи найменший натяк на небезпеку. Завдяки своєму напівфейському нюху Брайс могла розпізнавати запах людей значно детальніше, ніж прості смертні. У дитинстві вона безперестанку розважала своїх батьків, описуючи запахи всіх мешканців їхнього маленького гірського містечка Нідароса — люди не володіли таким умінням витлумачувати навколишній світ. Але здібності Брайс і близько не стояли до здібностей її подруги.

Продовжуючи обнюхувати вулицю, Даніка один раз вильнула хвостом — і не від радості.

— Охолонь, — промовила Брайс. — Викладеш свої думки Правителям, і тоді вони з усім розберуться.

Даніка прищулила вуха.

— Усе пропало, Бі. Геть усе.

Брайс насупилася.

— Ти справді хочеш сказати, що комусь із Правителів Міста такий бунтівник, як Бріґґс, потрібен на свободі? Вони знайдуть якусь зачіпку і запроторять його назад до в’язниці, — Оскільки Даніка так і не глянула на неї, Брайс додала: — Не може бути, щоб 33-й не пильнував кожен його подих. Бріґґсу достатньо не так кліпнути — і він побачить, яких страждань янголи нашлють на всіх нас. Хай йому Хел, Губернатор може навіть відправити по нього Умбру Мортіса, — особистий асасин Михея з рідкісним даром блискавиці у жилах міг ліквідувати майже будь-яку загрозу.

— Я й сама можу впоратися з Бріґґсом, — гаркнула Даніка, блиснувши зубами.

— Знаю, що можеш. Це всі знають, Даніко.

Даніка оглянула вулицю попереду, мигцем зиркнувши на плакат, прикріплений до стіни, — із зображенням шістьох астері на тронах і сьомим порожнім троном на честь їхньої загиблої сестри, — і важко зітхнула.

На її плечах завжди лежатимуть тягар і очікування, яких Брайс ніколи не доведеться зносити, і Брайс була збіса вдячна за цей привілей. Коли лажала Брайс, Джесіба зазвичай кілька хвилин бурчала та й по всьому. Коли лажала Даніка, цією новиною вибухали випуски новин та інтернет.

Сабіна робила для цього все можливе.

Брайс і Сабіна зненавиділи одна одну з того першого дня в університеті Міста Півмісяця, коли Альфа Зграї презирливо посміхнулася, глянувши на сусідку по кімнаті її єдиної доньки — нікчемну напівкровку. А Даніку Брайс полюбила тієї ж миті, коли нова сусідка все одно, вітаючись, простягла їй руку, а потім сказала, що Сабіна просто розізлилася, бо сподівалася попускати слину на м’язистого вампіра.

Даніка рідко дозволяла думкам інших — особливо Сабіни — підточувати її чванькувату поведінку і псувати її веселий настрій, утім у такі важкі дні, як цей… Брайс підняла руку і широким утішливим рухом провела по м’язистому боці Даніки.

— Гадаєш, Бріґґс зводитиме порахунки з тобою або зі зграєю? — спитала Брайс, відчуваючи, як усередині все стискається. Даніка затримала Бріґґса не сама — він міг помститися їм усім.

Даніка наморщила писок.

— Не знаю.

Два слова луною відбилися між ними. У рукопашному двобої Бріґґсу нізащо не вистояти проти Даніки. Але одна з тих його бомб могла все змінити. Якби Даніка здійснила Занурення у безсмертя, то, ймовірно, вижила би. Але оскільки вона цього не зробила — оскільки вона була єдиною зі Зграї Дияволів, хто досі цього не зробив… У Брайс пересохло в роті.

— Будь обережна, — тихо промовила вона.

— Буду, — відповіла Даніка, чий теплий погляд досі затьмарювали тіні. Але потім вона зателіпала головою, ніби обтрушуючись від води, — суто собачий рух. Брайс часто захоплювалася тим, як Даніка могла відганяти власні страхи, чи принаймні ховати їх достатньо глибоко, щоб рухатися далі. І справді, Даніка змінила тему.

— Сьогодні на зустрічі буде твій брат.

«Неповнорідний брат, — подумки виправила її Брайс. — Неповнорідний брат і повноцінний фейський засранець».

— І?

— Просто вирішила попередити, що побачуся з ним, — вираз на вовчій морді трохи пом’якшився. — Він спитається про тебе.

— Перекажи Рунну, що в мене купа важливих справ, а він нехай іде у сраку.

Даніка фиркнула від сміху.

— А де саме ти збираєшся шукати Ріг?

— У храмі, — зітхнувши, відповіла Брайс. — Чесно кажучи, я цілісінькими днями вивчаю цю справу і нічого не можу зрозуміти. Ні підозрюваних, ні чуток на М’ясному Ринку про продаж Рога, ні мотивів для того, хто взагалі на це спромігся. Ріг настільки відомий, що той, хто його вкрав, дуже з цим заморочився, — вона насуплено глянула у ясне небо. — Я не здивуюся, якщо з цим і було пов’язане вимкнення електрики — якщо хтось відключив електросистему міста, щоб украсти Ріг у раптовому хаосі. У місті є близько двадцяти людей, здатних на такий підступний план, і в половини з них є можливості його втілити.

Хвіст Даніки смикнувся.

— Якщо вони здатні утнути щось подібне, то я б радила триматися подалі. Помороч трохи голову Джесібі, змусь її думати, що шукаєш Ріг, а потім залиш цю затію. На той час або Ріг з’явиться, або вона перейде до свого наступного дурного квесту.

— Я просто… Було би добре знайти Ріг. Для моєї власної кар’єри, — зізналася Брайс. Що б це не означало. Рік роботи в галереї не викликав нічого, крім огиди до непристойно великих грошей, що їх багатії тринькали на старезний мотлох.

Очі Даніки блиснули.

— Так, я знаю.

Брайс смикнула сюди-туди крихітну золоту підвіску — кулон у вигляді трьох переплетених кіл — по тонкому ланцюжку, що висів у неї на шиї.

Даніка вирушала на патрулювання озброєна пазурами, мечем і пістолетами, а ось щоденні обладунки Брайс складалися виключно з нього — архезійського амулета завбільшки з ніготь її великого пальця, подарунка Джесіби у її перший робочий день.

«Цілий захисний костюм у намисті», — здивувалася тоді Даніка, коли Брайс продемонструвала його солідні функції захисту від впливу різноманітних магічних речей. Архезійські амулети коштували недешево, але Брайс не тішилася надміру і розуміла, що її хазяйкою керувала виключно своєкорисливість. Якби у Брайс не було амулета, сума страхових виплат була би просто кошмарною.

Даніка кивком вказала на намисто.

— Не знімай його. Особливо якщо влазиш у цю брудну справу з Рогом.

Попри те що потужні сили Рога вже давно вичерпалися, якщо його вкрав хтось могутній, Брайс знадобиться увесь можливий магічний захист.

— Ага, аякже, — промовила Брайс, хоча Даніка мала рацію. Отримавши намисто, вона ніколи його не знімала. Брайс розуміла, що навіть якщо Джесіба колись турне її з роботи, їй доведеться знайти спосіб зробити так, щоб намисто лишилося у неї. Даніка не раз і не два повторювала це їй, не в змозі опиратися інстинкту Альфи вовків захищати за будь-яку ціну. Ось почасти за це Брайс і любила її — й ось чому в такі миті її груди розпирало від любові і вдячності.

У сумочці Брайс задзижчав мобільний, і вона його витягла. Даніка глянула на екран, побачила, хто телефонує, і завиляла хвостом, нашорошивши вуха.

— Ні слова про Бріґґса, — попередила Брайс і взяла слухавку. — Привіт, мамо.

— Привіт, сонечко, — ясний голос Ембер Квінлан наповнив вухо Брайс, викликаючи в неї усмішку навіть попри три сотні кілометрів відстані. — Хотіла ще раз пересвідчитися, що наш приїзд на наступних вихідних у силі.

— Привіт, мамусю! — гаркнула Даніка у телефон.

Ембер засміялася. Вона завжди була для Даніки «мамусею», ще з їхньої першої зустрічі. І сама Ембер, яка не мала дітей, окрім Брайс, була дуже рада знайти другу — таку ж свавільну й норовливу — доньку.

— Даніка з тобою?

Брайс закотила очі й простягла мобільний подрузі. Даніка на ходу блискавично змінила подобу, перекинувшись із величезної вовчиці у струнку дівчину. Вихопивши мобільний, вона притисла його вухом до плеча, розгладжуючи білу шовкову блузку, яку позичила їй Брайс, і заправляючи її у свої заплямовані джинси. Їй вдалося відтерти добрячу кількість слизу нічного сталкера зі штанів і шкіряної куртки, але футболку, вочевидь, було втрачено.

— Ми з Брайс вирішили прогулятися.

Загострені вуха Брайс прекрасно почули, як її мати спитала:

— Куди?

Ембер Квінлан перетворила гіперопіку на спортивне змагання.

Переїзд сюди, до Місяцеграда, був випробуванням характерів. Ембер здалася лише тоді, коли дізналася, ким буде сусідка-першокурсниця її доньки, — а потім прочитала Даніці лекцію про те, як саме потрібно дбати про безпеку Брайс. На щастя, Рендалл, вітчим Брайс, через пів години осік дружину.

«Брайс знає, як себе захистити, — нагадав їй Рендалл. — Ми про це подбали. До того ж, поки вона тут, вона й далі тренуватиметься, хіба ні?»

Безперечно, Брайс продовжувала тренуватися. Усього кілька днів тому вона навідувалася до тиру, де вправлялася у всьому, що Рендалл — якого вона вважала своїм справжнім батьком — навчив її змалечку: збирати зброю, прицілюватися і контролювати дихання.

Загалом вона вважала вогнепальну зброю жорстокими машинами для вбивства і тішилася тому, що у Республіці це питання жорстко регулювалося. Але враховуючи те, що, крім швидкості й кількох відпрацьованих прийомів, їй більше не було чим захищатися, Брайс розуміла, що для людини зброя може означати різницю між життям і вбивством.

— Ми просто йдемо собі до торгових кіосків на Старій Площі — захотілося кебабу з баранини, — швидко збрехала Даніка, і перш ніж Ембер змогла продовжити допит, додала: — До речі, Бі, напевно, забула тобі сказати, що на наступних вихідних ми вирушаємо до Калаксоса — в Ітана там матч із сонцеболу, і ми всі їдемо вболівати.

Це була напівправда. Гра дійсно мала відбутися, але про те, щоб поїхати вболівати за молодшого брата Коннора, зіркового гравця команди університету Міста Півмісяця, не було і мови. Сьогодні по обіді Зграя Дияволів справді збиралася прийти на університетський стадіон і підтримати Ітана, але на виїзні ігри Брайс із Данікою не їздили ще з другого курсу, коли Даніка спала з одним із захисників.

— Дуже прикро, — промовила Ембер. В материному тоні Брайс чітко уявила її похмурий вираз. — Ми так чекали зустрічі.

Вогняний Соласе, ця жінка майстерно вміла тиснути на почуття провини! Брайс скривилася і забрала мобільний.

— Ми теж, але давай перенесемо її на наступний місяць.

— Але ж це так довго…

— Трясця, он іде мій клієнт, — збрехала Брайс. — Мушу йти.

— Брайс Аделаїдо Квінлан…

— Бувай, мамусю.

— Бувай, мамусю! — вторуючи подрузі, озвалася Даніка, перш ніж та натиснула «відбій».

Зітхнувши, Брайс глянула на небо, не звертаючи увагу на янголів, які ширяли вгорі, пролітаючи повз. Їхні тіні танцювали на залитих сонцем вулицях.

— Повідомлення надійде за три, дві…

Її мобільний дзенькнув.

«Якби я тебе не знала, Брайс, то подумала б, що ти нас уникаєш. Твій батько дуже засмутиться», — написала Ембер.

— Ого, а вона не промах, — присвиснула Даніка.

— Я не дозволю їм приїхати до міста, якщо Бріґґс бігатиме на волі, — важко зітхнула Брайс.

Усмішка Даніки згасла.

— Знаю. Будемо й далі годувати їх відмовками, доки все не налагодиться.

Дякувати Хтоні за Даніку — у неї завжди був план на будь-який випадок.

Брайс сунула мобільний до сумочки, лишивши материне повідомлення без відповіді.

Коли вони дійшли до Брами у серці Старої Площі, сонце осяювало лише верхній край її кварцової арки — дзеркально чистої, як прозорий ставок, — і його промені переломлювалися й кидали маленькі веселки на прилеглу будівлю. У День літнього сонцестояння, коли сонце ставало з Брамою в одну ідеальну лінію, воно всю площу заливало веселками, яких було стільки, що здавалося, наче гуляєш усередині діаманта.

Навколо сновигали туристи, через усю площу повзла довга черга — усі чекали можливості сфотографуватися з шестиметровою міською пам’яткою.

Браму Старої Площі — одну з семи міських брам, вирізьблених із величезних брил кварцу, який видобували у Лаконських горах на півночі, — часто називали Брамою Серця — завдяки її розташуванню у самісінькому центрі Місяцеграда. Інші шість брам були рівновіддалені від неї і стояли на дорогах, які вели з обмурованого міста.

— Нехай уже зроблять спеціальний перехід через площу для місцевих, — пробурмотіла Брайс, проштовхуючись повз туристів і вуличних торговців.

— І почнуть брати з туристів штрафи за те, що плетуться мов черепахи, — буркнула у відповідь Даніка, утім блиснула широкою вовчою усмішкою до молодої людської пари, яка, упізнавши її, пороззявляла роти і почала поспішно фотографувати.

— Цікаво, що б вони подумали, якби знали, що ти вся у фірмовому соусі того нічного сталкера, — пробурмотіла Брайс.

— Дурепа, — штовхнула її ліктем Даніка, дружньо махнула до туристів і рушила далі.

По інший бік Брами Серця, серед невеличкого натовпу торговців, які продавали їжу і туристичні цяцьки, тягнулася друга черга людей, які чекали можливості наблизитися до золотої плити, що виступала з південного боку воріт.

— Це ще крізь них продиратися доведеться, — промовила Брайс, насуплено дивлячись на туристів, які нудилися під пекучим сонцем.

Але Даніка різко зупинилася і повернулася кутастим обличчям до Брами і пам’ятної таблички.

— Давай загадаємо бажання.

— Я не хочу стояти у цій черзі.

Зазвичай вони просто викрикували свої бажання у повітря пізніми вечорами, коли підхмелені поверталися з «Білого Ворона» і площа була порожня. Брайс перевірила час, глянувши на екран свого мобільного.

— Хіба тобі не треба вирушати до Коміціуму? — До п'ятивежової фортеці Губернатора було щонайменше п’ятнадцять хвилин ходу.

— Ще є час, — відповіла Даніка і, схопивши Брайс за руку, потягла подругу крізь натовп до справжньої туристичної принади Брами.

На висоті трохи більше метра над землею з кварцу виступала плита — блок із суцільного золота з сімома різними дорогоцінними каменями, які позначали сім різних кварталів міста, та з вигравіруваними під ними емблемами кожного району.

Смарагд і троянда позначали П’ять Троянд. Опал і пара крил — ЦДР. Рубін і серце — Стару Площу, сапфір і дуб — Місячний Ліс. Аметист і людська долоня — Асфоделеві Луки, тигрове око і змія — М’ясний Ринок. А онікс — такий чорний, що поглинав світло, — і череп зі схрещеними кістками позначали Кістяний Квартал.

Усередині півкола з дорогоцінних каменів і вигравіруваних емблем злегка виступав маленький кругленький диск. Його метал був затертий незліченними дотикам рук, лап, плавників та інших прерізних кінцівок.

На табличці поруч був напис: «Торкаєтесь на власний страх і ризик. Не користуватися у проміжку між заходом і сходом сонця. Порушники будуть оштрафовані».

Схоже, у людей в черзі, які чекали можливості доторкнутися до диска, страху не було.

Двоє підлітків-перевертнів — судячи з їхніх запахів, з родини котячих — хихотіли й підохочували один одного, штовхаючись ліктями і дражнячись, кожен провокуючи іншого торкнутися диска.

— Жалюгідне видовище, — промовила Даніка, рушивши повз чергу, огороджувальні мотузки і, схоже, знуджену охоронницю — молоду фейку — у самий початок. З кишені шкіряної куртки Даніка дістала жетон і потрусила ним перед охоронницею, яка заціпеніла, зрозумівши хто вліз без черги. Фейка відступила, навіть не глянувши на золоту емблему — лук у вигляді півмісяця з накладеною стрілою.

— У службовій справі Допоміжних сил міста, — заявила Даніка з незворушним виразом обличчя. — Це лише на хвилинку.

Брайс придушила смішок, прекрасно уявляючи сердиті погляди у спину від людей з черги.

— Як не можете зважитися, то забирайтеся звідси, — процідила Даніка до підлітків.

Вони різко розвернулися до неї і побіліли як смерть.

Даніка посміхнулася, показавши майже всі зуби. Видовище було не з приємних.

— Матінко рідна, — прошепотів один із них.

Брайс приховала посмішку. Їй ніколи не набридне спостерігати цей благоговійний трепет. Здебільшого тому, що вона знала, що Даніка на нього заслуговувала. Кожного бісового дня Даніка викликала захоплення, яке розквітало на обличчях незнайомців, коли ті бачили її світле шовковисте волосся і татуювання на шиї. І страх, який змушував місцевих покидьків двічі подумати, перш ніж зв’язуватися з нею і Зграєю Дияволів.

За винятком Філіпа Бріґґса. Брайс подумки спрямувала молитву до синіх глибин морській богині Оґенас — щоб мудра володарка шепнула Бріґґсу триматися подалі від Даніки, якщо він колись справді вийде на волю.

Хлопці відійшли вбік і за мить помітили й Брайс. Побожний трепет на їхніх обличчях перетворився на відверто безсоромний інтерес.

«Розмріялися», — пирхнула Брайс.

Один із них перевів погляд із Брайс на Даніку і, затинаючись, пробурмотів:

— Мій… мій учитель історії розповідав, що початково Брами були засобами зв’язку.

— Закладаюся, що з такими блискучими знаннями сумнівних фактів усі дівки твої, — байдуже відказала Даніка, навіть не глянувши на хлопців.

Зрозумівши натяк, вони нишком відійшли назад до черги. Брайс самовдоволено посміхнулася і підійшла до подруги, роздивляючись золоту плиту.

Утім, підліток мав рацію. Сім Брам Місяцеграда, встановлені на силових лініях, які проходили містом, були створені для того, щоб охоронці різних районів багато століть тому мали можливість швидко зв’язатися одне з одним. Коли хтось просто клав долоню на золотий диск у центрі плити і починав говорити, його голос долинав до інших Брам, і починав світитися самоцвіт, що позначав район, з якого походив голос.

Звісно ж, для цього була потрібна крапля магії — плита буквально висмоктувала її, наче вампір, із вен того, хто її торкався. Крихітний заряд життєвої енергії зникав назавжди.

Брайс підвела погляд на бронзову табличку над головою. Кварцові Брами були меморіалами, хоча вона не знала, на пам’ять про який саме конфлікт чи війну. Але на всіх них була одна й та сама табличка: «Сила завжди належить тим, хто віддає своє життя за місто».

Враховуючи, що це твердження можна було би вважати таким, що суперечить правлінню астері, Брайс завжди дивувало те, що самі астері дозволили Брамам і далі стояти у місті. І хоча з появою телефонів Брами вийшли з ужитку, друге життя їм дали діти й туристи, які розосереджувалися з друзями біля різних Брам і шепотіли брудні слівця або захоплювалися самою новизною такого застарілого способу спілкування. Не дивно, що на вихідних п’яні придурки зі своїми криками крізь Брами — категорія, до якої, беззаперечно, належали Брайс із Данікою, — стали такою величезною скалкою у дупі місцевої влади, що та встановила конкретний час, коли можна було користуватися Брамами.

А потім поширився дурний забобон, який стверджував, що Брами могли здійснювати бажання і що віддати краплю своєї сили означало зробити приношення п’яти богам.

Брайс знала, що все це маячня, але якщо завдяки цьому Даніка не так сильно боятиметься звільнення Бріґґса — що ж, тоді воно того варте.

— Чого збираєшся побажати? — спитала Брайс Даніку, коли та опустила погляд на диск із темними самоцвітами.

Смарагд П’яти Троянд засвітився, і молодий жіночий голос проверещав:

— Цицьок!

Люди навколо засміялися, наче вода задзюркотіла по камінні, і Брайс хихотнула.

Але обличчя Даніки посерйознішало.

— У мене забагато бажань, — промовила вона, та перш ніж Брайс устигла спитати, вона знизала плечима. — Але, гадаю, я бажаю Ітану перемогти у сьогоднішньому матчі з сонцеболу.

З цими словами вона поклала долоню на диск. Брайс побачила, як її подруга злегка здригнулася і, тихенько засміявшись, відійшла назад. Її карамельні очі сяяли.

— Тепер ти.

— Ти знаєш, що у мене майже немає пристойної магії, але гаразд, — сказала Брайс, не бажаючи поступатися, навіть Альфі вовків. Відколи Брайс на першому курсі університету зайшла до їхньої кімнати в гуртожитку, вони усе робили разом. Тільки вони вдвох — і так буде завжди.

Вони навіть планували разом здійснити Занурення — водночас застигнути у безсмерті, а Якорями були би члени Зграї Дияволів.

Формально це не було справжнє безсмертя — ваніри все-таки старіли і вмирали, або з природних причин, або з інших, але процес старіння після Занурення був настільки вповільненим, що, залежно від виду, до якого належав ванір, можуть пройти століття, перш ніж у нього з’являться перші зморшки. Фейці могли прожити тисячу років, перевертні та відьми — у середньому п’ятсот, а янголи — десь у цьому проміжку. Чистокровні люди не могли здійснити Занурення, оскільки не володіли жодними магічними силами. А порівняно з людьми, з їхньою середньостатистичною тривалістю життя і повільним процесом одужання, ваніри, по суті, таки були безсмертні — деякі їхні види народжували дітей, які досягали зрілості аж після вісімдесяти років. І більшість із них було дуже, дуже важко вбити.

Але Брайс рідко думала про те, до якої частини цього спектра потрапить — чи дарує їй її напівфейська спадщина сотню років чи тисячу. Це було неважливо, поки Даніка поруч. Спочатку Занурення. Вони разом зроблять смертельний крок у свою зрілу магічну силу, зіткнуться з тим, що лежить на дні їхніх душ, а потім швидко повернуться до життя, перш ніж брак кисню не призведе до смерті мозку. Або просто до їхньої смерті.

Утім, тоді як Брайс успадкує силу, заледве достатню, щоб показувати круті фокуси на вечірках, Даніка мала отримати ціле море сили, завдяки якому значно переважить Сабіну — ймовірно, опиниться нарівні з фейською знаттю, можливо, навіть вище самого Короля Осені.

Досі не було відомо про випадки, коли перевертень здобував таку силу, однак усі стандартні тести, проведені у дитинстві, це підтверджували: коли Даніка здійснить Занурення, то здобуде наймогутнішу силу серед вовків, подібну до якої не бачили ще з давніх-давен по той бік моря.

Даніка не просто стане Ватажком вовків Міста Півмісяця, ні, вона мала потенціал стати Альфою всіх вовків. На всій довбаній планеті.

Даніці ж було на це начхати. Вона не планувала своє майбутнє, спираючись на ці віщування.

«Двадцять сім років — ідеальний вік здійснити Занурення», — разом вирішили подруги після багатьох років нещадної критики, якій вони піддавали різних безсмертних, чиї життя лічилися століттями і тисячоліттями. Саме перед тим, як з’являться перші складки, зморшки чи сиві волосини. Усім, хто запитував, вони просто відповідали: «Який сенс бути безсмертними кралями з обвислими цицьками?»

«Самозакохані засранки», — просичала Ф’юрі, коли вони пояснювали це вперше.

Ф’юрі, яка здійснила Занурення у двадцять один, не сама обрала для себе цей вік. Чи це просто сталося саме собою, чи їй це нав’язали — вони точно не знали. Навчання Ф’юрі в університеті Міста Півмісяця було лише прикриттям її місії; більшість свого часу вона займалася по-справжньому огидними речами за непристойно великі гроші на Панґері. А подробиць вона ніколи не розкривала.

«Найманка», — стверджувала Даніка. Навіть мила Юніпер, фавна, яка була четвертою у їхньому тісному квадраті дружби, погоджувалася з імовірністю того, що Ф’юрі була найманою вбивцею. Питання про те, що, можливо, Ф’юрі час від часу виконує завдання для астері та їхнього маріонеткового Імперського Сенату, також було спірне. Але це насправді нікого з них не хвилювало — не тоді, коли Ф’юрі завжди прикривала їхні спини у важку годину. І навіть у звичайний час.

Рука Брайс зависла над золотим диском. Пильний погляд Даніки був холодний і гнітючий.

— Ну ж бо, Бі, чого мнешся?

Брайс зітхнула і поклала долоню на плиту.

— Бажаю, щоб Даніка зробила манікюр. Нігті у неї страшнючі.

Тіло пронизала блискавка, навколо пупка з’явилося слабке відчуття вакууму, а тоді Даніка, сміючись, штовхнула її.

— Ну ти й коза.

Брайс обвила рукою Даніку за плечі.

— Ти це заслужила.

Даніка подякувала охоронниці, яка просяяла від такої уваги, і проігнорувала туристів, які продовжували клацати фотоапаратами.

Вони мовчки дійшли аж до північного краю площі, звідки Даніка мала вирушити до ЦДР, вежі якого височіли у небо, закишіле янголами й у самісінькому центрі якого розпростерся Коміціум, а Брайс — до Храму Богині Місяця за три квартали звідси.

Даніка кивнула у бік вулиць позаду Брайс.

— Побачимося вдома, добре?

— Будь обережна, — Брайс шумно видихнула, намагаючись позбутися відчуття тривоги.

— Я знаю, як постояти за себе, Бі, — сказала Даніка, але її очі світилися любов’ю — вдячністю, від якої у Брайс защеміло у грудях, — просто за те, що комусь не було байдуже, жива вона чи мертва.

Сабіна була гівняною матір’ю. Вона ніколи не прохоплювалася і не натякала на те, ким був батько Даніки, — тож Даніка росла самотою, як не рахувати дідуся, який був надто старий і заглиблений у себе, щоб уберегти Даніку від материної жорстокості.

Брайс кивнула у бік ЦДР.

— Щасти тобі. Не розлюти там усіх.

— Ти ж знаєш, що так і буде, — з усмішкою відповіла Даніка, але її погляд лишився серйозним.

3

На той час, коли Брайс повернулася додому з роботи, Зграя Дияволів уже сиділа в її квартирі.

Не встигла вона здолати сходовий майданчик другого поверху, як почула гучний регіт і захоплене собаче вищання. Веселощі продовжувалися, поки вона підіймалася до себе, буркочучи під ніс, що її плани на спокійний вечір на дивані були зіпсовані.

Обкладаючи гостей добірною лайкою, якою б пишалася її мати, Брайс відімкнула залізні двері, пофарбовані у синій колір, готуючись до атак вовчої зарозумілості, чванства і звички пхати носа у всі сфери її життя. І це була тільки Даніка.

Зграя Даніки перетворювала всі характерні вовчі властивості на мистецтво. Здебільшого тому, що вони вважали Брайс своєю, хоч у неї на шиї і не було витатуйовано їхнього символу.

Іноді їй було шкода майбутнього кавалера Даніки, хто б ним не став. Бідолаха не знатиме, на що підписується, коли зв’язуватиме з нею своє життя. Хіба що він сам буде з вовчого племені — хоча перспектива спати з вовком приваблювала Даніку не більше за Брайс.

Інакше кажучи, взагалі не приваблювала.

Добряче штовхнувши двері плечем — їхні погнуті краї частенько застрягали, здебільшого через вовтузню шибайголів, які зараз відпочивали, розтягнувшись на протиснених диванах і кріслах, — Брайс зітхнула, побачивши шість пар очей, прикутих до неї. І шість вишкірених посмішок.

— Як пройшла гра? — звернулася вона до присутніх у кімнаті, закинувши ключі у кривобоку керамічну миску, яку Даніка склепала на побіжному курсі гончарного мистецтва в університеті. Брайс не почула від Даніки ні слова про зустріч по Бріґґсу, окрім розпливчастого «Вдома розповім»…

Напевно, усе було не так погано, якщо Даніка все-таки прийшла на матч із сонцеболу. Вона навіть надіслала Брайс фото всієї зграї на тлі поля, з маленькою фігурою Ітана у шоломі на задньому плані.

Пізніше вигулькнуло повідомлення від самої зірки команди: «Наступного разу щоб прийшла, Квінлан».

«Вовченя за мною скучило?» — написала вона.

«Сама знаєш», — відповів Ітан.

— Ми перемогли, — протягнув Коннор, який розвалився на її улюбленому місці на дивані. Його сіра футболка університетської команди з сонцеболу зам’ялася, і з-під неї визирав трикутник м’язів під золотавою шкірою.

— Ітан забив переможний гол, — сказав Бронсон, який досі був у сріблясто-синій футболці з написом «Голстром» на спині.

Молодший брат Коннора, Ітан, вважався неофіційним членом Зграї Дияволів. Також він був для Брайс другою найближчою людиною після Даніки. Їхнє листування було нескінченним потоком підколів, жартів, фотографій і добродушного буркотіння про зарозумілість Коннора.

— Знову? — спитала Брайс, скидаючи свої перлисто-білі туфлі на десятисантиметрових підборах. — Невже Ітан не може поділитися славою з іншими хлопцями?

Зазвичай Ітан сидів би на цьому дивані біля свого брата, через що Брайс була змушена втискатися між ними, поки ті дивилися якесь рандомне телешоу, але після матчів він волів веселитися з товаришами по команді.

Кутик рота Коннора розтягнувся у слабкій усмішці, поки Брайс нерозважливо довго, на думку більшості людей, дивилася на нього. П’ятеро його друзяк зі зграї — двоє з яких досі були у вовчій подобі і махали пухнастими хвостами — розсудливо тримали роти і пащі на замку.

Усім було відомо, що якби не Даніка, то Альфою Зграї Дияволів був би Коннор. Але самого Коннора це не обурювало. Він не мав аж таких амбіцій. На відміну від Сабіни.

Брайс посунула на вішалці свою запасну балетну торбу, щоб звільнити місце для сумочки, і спитала вовків:

— Що дивитеся?

Що б не показували сьогодні по телевізору, вона вже вирішила згорнутися калачиком на дивані у своїй кімнаті з любовним романом у руках. За зачиненими дверима.

Наталі, яка на дивані гортала журнал про світські плітки, не відриваючись відповіла:

— Якийсь новий детектив про зграю левів, що намагається викрити злочинну фейську корпорацію.

— Схоже на оскароносний сюжет, — сказала Брайс. Бронсон несхвально гмикнув. Здорованю були більше до смаку артхаусні фільми і документалки. Не дивно, що йому ніколи не дозволяли обирати кінострічки для Вечора Зграї.

Коннор провів мозолястим пальцем по вигнутому бильцю дивана.

— Щось ти пізно.

— У мене робота, — відповіла Брайс. — Ти теж міг би знайти собі заняття. А то присмоктався мов п’явка до мого дивана.

Це було не зовсім справедливо. Як перший заступник Даніки, Коннор виконував її присуди. Аби зберегти місто у безпеці, він убивав, катував, калічив, а потім повертався і повторював усе спочатку, перш ніж на небо встигав зійти місяць.

Він ніколи на це не скаржився. Ніхто з вовків не скаржився.

«Який сенс скиглити, — відповіла колись Даніка, коли Брайс спитала в неї, як вона витримує таку жорстокість, — якщо однаково приєднаєшся до лав Допоміжних сил?» Доля перевертнів — природжених хижаків — була визначена наперед. Ще до їхнього народження вирішувалося, до яких зграй Допоміжних сил вони потраплять.

Брайс намагалася не дивитися на рогатого вовка, витатуйованого на шиї Коннора — доказ цієї рокованої довічної служби. Доказ його довічної вірності Даніці, Зграї Дияволів і Допоміжним силам.

Коннор лише обвів Брайс поглядом. Від його півусмішки Брайс заскрипіла зубами.

— Даніка на кухні. З’їсть половину піци, перш ніж ми встигнемо вхопити шматочок.

— Неправда! — почулася приглушена відповідь.

Коннор усміхнувся ще ширше.

Від цієї усмішки, від пустотливого вогника в його очах у Брайс трохи збилося дихання.

Решта зграї продовжувала старанно втуплюватися в екран телевізора, вдаючи, що вони дивляться вечірні новини.

Важко ковтнувши, Брайс спитала його:

— Є щось, що я маю знати? — Що у перекладі означало: «Зустріч по Бpiґґcy пройшла жахливо?»

Коннор зрозумів, що вона мала на увазі. Завжди розумів.

Він кивнув у бік кухні:

— Побачиш.

Переклад: «Так собі».

Брайс скривилася і, спромігшись відірвати погляд від Коннора, побрела на невеличку компактну кухню. На кожному кроці вона відчувала на собі його погляд.

І, мабуть, вихиляла стегнами. Зовсім трішки.

Даніка справді пхала до рота шматок піци, дивлячись на Брайс широко розплющеними очима, попереджуючи її тримати язика за зубами. Брайс зчитала німе благання подруги і лише кивнула.

Краплі з напівпорожньої пляшки пива стікали на білу пластикову кухонну стільницю, на яку спиралася Даніка. Комірець позиченої у Брайс шовкової блузки просякнув потом. Її коса спадала на худе плече, а кольорові пасма були незвично бляклі. Навіть її шкіра, яка зазвичай пашіла кольором і здоров’ям, здавалася мертвотно-блідою.

Правду кажучи, паршиве кухонне освітлення — два вбогих вбудованих круглих світильники першосвітла — спотворило би будь-кого, але… Пиво. Їдло. Зграя тримає дистанцію. І ця втомлена порожнеча в очах подруги — так, на тому засіданні сталася якась халепа.

Брайс відчинила холодильник і дістала собі пиво. Кожен з вовків у зграї мав свої уподобання, до того ж вони мали звичку приходити, коли їм заманеться, тому холодильник був вщент забитий пляшками, бляшанками і… що це? Брайс готова була присягнутися, що це — глек із медовухою. Напевно, Бронсона.

Брайс узяла пляшку улюбленого пива Наталі — міцного, мутного, з молочним присмаком — і відкрутила кришку.

— Що з Бріґґсом?

— Офіційно звільнено. Михей, Король Осені та Провидиця продивилися всі закони і підзаконні акти, та все одно не змогли знайти спосіб закрити лазівку для цього покидька. Рунн навіть змусив Деклана скористатися його навороченою системою пошуку, але все одно нічого не знайшов. Сабіна наказала Зграї Вбивчого Місяця і кільком янголам з 33-го стежити сьогодні за Бріґґсом.

Кожна зграя обов’язково мала вихідний вечір раз на тиждень, і сьогодні він був у Зграї Дияволів — беззаперечно. Інакше Даніки тут не було б: вона би стежила за кожним кроком Бріґґса.

— Отже, ви всі дійшли згоди, — сказала Брайс. — Принаймні з цим порядок.

— Ага, поки Бріґґс не підірве щось або когось, — Даніка гидливо похитала головою. — Це таке безглуздя.

Брайс уважно подивилися на подругу. Губи напружені, шия спітніла.

— Що сталося?

— Нічого, — надто швидко випалила Даніка, і Брайс слабо в це повірилося.

— Тебе щось гризе. Ситуація з Бріґґсом — важкий удар, але ти завжди швидко оговтувалася. — Брайс примружилася. — Чого ти мені не договорюєш?

Очі Даніки зблиснули.

— Нічого, — відповіла вона і сьорбнула пива.

Лишалася тільки одна відповідь.

— Гадаю, Сабіна сьогодні була особливо в ударі.

Даніка лише вгризлася у свій шматок піци.

Брайс зробила два довгих ковтка, спостерігаючи за Данікою, яка відсутнім поглядом роздивлялася бірюзові шафки над стільницею з облупленою по краях фарбою.

Повільно жуючи, Даніка з повним ротом промовила:

— Сабіна після зустрічі приперла мене до стінки. Просто в коридорі, біля кабінету Михея. Тож усі прекрасно чули, як вона розповідала мені про вбивство двох аспірантів університету біля Храму Богині Місяця, що сталося на минулому тижні під час вимкнення світла. Моя зміна. Мій район. Моя вина.

— Про це дізналися лише через тиждень? — скривилася Брайс.

— Вочевидь.

— Хто їх убив?

Студенти університету Міста Півмісяця постійно перлися до Старої Площі й завжди створювали проблеми. Брайс і Даніка, навіть попри те що були випускницями цієї альма-матер, часто бідкалися на відсутність височезного електричного паркану, який би замикав студентів у їхньому куточку міста. Просто щоб ті з вечора п’ятниці і до ранку неділі не обсцикали і не оббльовували Стару Площу.

Даніка знову потягла пива.

— Гадки не маю, хто це зробив, — вона здригнулася, її карамельні очі потемніли. — Хоча за запахом це були люди — на те, щоб ідентифікувати їх, пішло двадцять хвилин. Їхні тіла були розірвані на шматки і частково з’їдені.

Брайс намагалася не уявляти собі цю картину.

— Який мотив?

— Також жодних здогадок, — пробулькотіла Даніка. — Але Сабіна привселюдно, висловила мені, що саме вона думає про таку публічну різанину, яка відбувається на моїй зміні.

— А що про це сказав Ватажок? — спитала Брайс.

— Нічого, — відповіла Даніка. — Старий заснув під час засідання, а Сабіна не потрудилася розбудити його, перш ніж узяти мене за зябра.

Усі казали, що це станеться зовсім скоро — всього за рік чи два нинішній Ватажок вовків, якому було майже чотириста років, здійснить своє Відплиття через річку Істрос до Кістяного Кварталу, щоб заснути вічним сном. Чорний човен, який пливтиме під час останнього ритуалу, в жодному разі не перекинеться — душу старого визнають гідною і не віддадуть річці. Його радо приймуть у царстві Підземного Короля, дозволивши зійти на його вкриті туманом береги… а тоді почнеться правління Сабіни.

Помилуйте боги їх усіх.

— Ти ж знаєш, що ти не винна, — промовила Брайс, відкриваючи дві найближчі коробки з піцою. Одна була з сосисками, пепероні та фрикадельками, друга — з копченим м’ясом і смердючими сирами — однозначно, Бронсона.

— Знаю, — пробурмотіла Даніка, допила своє пиво і, кинувши пляшку в раковину, полізла у холодильник по другу. Кожен м’яз її сухорлявого тіла здавався напруженим — ніби зведений курок. Даніка захлопнула дверцята холодильника і притулилася до них спиною. Потім, не дивлячись в очі Брайс, видихнула: — Тієї ночі я була за три квартали звідти. Три. І не бачила й не чула — ні вухом, ні нюхом, — що їх розривають на шматки.

Брайс помітила, що в кімнаті стало тихо. Гострий слух — як у людській, так і у вовчій подобі — означав безкінечне, нахабне підслуховування.

Мабуть, варто закінчити цю розмову пізніше.

Відкривши решту коробок з піцою, Брайс оглянула їхній вміст.

— Може, покладеш край їхнім стражданням і даси з’їсти по шматочку, поки все не стріскала?

Якось вона була свідком того, як Даніка за одним разом зжерла три великі піци. У такому настрої, як зараз, Даніка цілком могла побити власний рекорд і проковтнути чотири.

— Будь ласка, дай нам поїсти, — благально загримів низький голос Бронсона з іншої кімнати.

Даніка хильнула пива.

— Налітайте, дворняги.

Вовки прожогом кинулися на кухню.

У сум’ятті Брайс мало не розчавили об задню стінку кухні. Вона втиснулася в неї, зім’явши спиною щомісячний календар, що висів на стіні.

Прокляття, вона любила цей календар — «Найгарячіші холостяки Міста Півмісяця: нудистське видання». Цей місяць був представлений найсексуальнішим демонаком, якого вона колись бачила. Його нога, поставлена на табурет, була єдиним, що заважало побачити найголовніше. Брайс розгладила складки на його засмаглій шкірі, м’язах і зігнутих рогах, а тоді розвернулася і насуплено глянула на вовків.

За крок від неї Даніка височіла серед своєї зграї, наче валун посеред річки. Вона самовдоволено посміхнулася до Брайс.

— Є новини щодо пошуків Рога?

— Ні.

— Джесіба, напевно, у захваті.

— Аж підскакує, — скривилася Брайс.

Сьогодні вона бачила Джесібу якихось дві хвилини. Відьма пригрозила обернути її на ослицю, а потім зникла в автівці з водієм і помчала бозна-куди. Мабуть, виконувати доручення Підземного Короля і темного Дому, яким він правив.

Даніка вишкірилася.

— Хіба у тебе не сьогодні побачення з як-там-його?

Це запитання луною задзвеніло в голові Брайс.

— Бляха. Бляха. Сьогодні, — вона глянула на кухонний годинник і поморщилася. — За годину.

Коннор, який узяв собі цілу коробку піци, завмер. Він ясно висловив свою думку щодо примажореного хлопця Брайс ще два місяці тому, після їхнього першого побачення. Брайс зі свого боку також чітко дала зрозуміти, що їй начхати на те, що Коннор думає про її особисте життя.

Коннор повів широкими плечима і вийшов з кухні. Брайс затримала погляд на його мускулястій спині. Даніка насупилася. Вона завжди все помічала.

— Мені потрібно перевдягтися, — похмуро промовила Брайс. — До речі, його звати Рід, і ви це знаєте.

Даніка по-вовчому посміхнулася і сказала:

— Рід — це страшенно дурне ім’я.

— По-перше, мені це ім’я здається сексуальним. По-друге, Рід справді сексуальний.

Боги їй свідки, Рід Реднер був сексуальним мов Хел. Утім, секс із ним був… нормальний. Посередній. Вона кінчила, але для цього їй справді довелося попрацювати. І не так, як їй іноді подобалося це робити. Радше у сенсі «Повільніше. Поклади руку ось сюди. Може, змінимо позу?». Але Брайс переспала з ним лише двічі й запевняла себе, що для того, аби знайти з партнером потрібний ритм, потрібен час. Навіть якщо…

Даніка завершила фразу за неї:

— Якщо він знову, не встигши висунути з тебе свій агрегат, схопиться за мобільний і почне перевіряти повідомлення, будь ласка, май хоч краплю самоповаги. Зажбурни його яйця у дальній куток і повертайся додому до мене.

— Хел тебе бери, Даніко! — прошипіла Брайс. — Можеш іще гучніше?

Вовки замовкли. Навіть жувати припинили. А потім знову почали, удвічі голосніше.

— Принаймні у нього хороша робота, — відказала Брайс Даніці, яка, схрестивши на грудях свої худенькі руки — руки, що приховували в собі величезну, люту силу, — кинула на подругу погляд, який промовляв: «Ага, на яку Ріда влаштував його татусь». — І він принаймні не якийсь психопатичний альфа-козел, — додала Брайс, — який вимагатиме триденного секс-марафону, а потім назве мене своєю половинкою, замкне у своєму будинку і більше ніколи не випускатиме.

Ось чому Рід — чистокровна людина, рядовий коханець Рід — був ідеальною парою.

— Триденний секс-марафон тобі б не завадив, — уїдливо зауважила Даніка.

— Знаєш, це ти у всьому винна.

Даніка махнула рукою.

— Знаю, знаю. Звести вас було моєю першою і останньою помилкою.

Даніка випадково познайомилася з Рідом на роботі. Вона підробляла у службі безпеки у компанії його батька — величезній корпорації у Центральному Діловому Районі, яка спеціалізувалася на розробці магічних технологій і якою керувала людина. Даніка стверджувала, що робота була надто нудною, щоб про неї розповідати, але досить високооплачуваною, щоб від неї не відмовитися. І що важливіше — це була робота, яку вона обрала сама. На відміну від життя, до якого її заштовхнули. Тож між патрулюванням і обов’язками перед Допоміжними силами, Даніка частенько перебувала у хмарочосі у ЦДР — вдаючи, що живе нормальним життям. Для будь-кого з Допоміжних сил було нечувано мати підробіток — особливо для Альфи зграї, — але Даніці вдалося досягти свого.

На руку їй зіграло те, що зараз усі хотіли мати свою частку у «Реднер Індастріз». Навіть Михей Домітус був головним інвестором у передових, експериментальних проєктах. Не було нічого незвичного у тому, що Губернатор інвестував у все — від технологій до виноградників і шкіл, — але оскільки Михей був у вічному чорному списку Сабіни, позлити свою матір роботою на людську компанію, яку він підтримував, для Даніки було, ймовірно, навіть приємніше за відчуття свободи вибору і щедрої платні.

Кілька місяців тому — саме тоді, коли Брайс холостякувала і постійно скаржилася на це, — Даніка з Рідом зустрілися на одній презентації. В останній відчайдушній спробі зберегти душевну рівновагу подруги, Даніка дала Ріду її номер телефону.

Брайс розправила свою сукню.

— Мені треба перевдягтися. Залиш мені шматочок піци.

— Хіба тебе не запросили на вечерю?

Брайс скривилася.

— Ага. До одного з тих пафосних закладів — де тобі подають лососевий мус на крекері й називають це їжею.

Даніку пересмикнуло.

— Тоді обов’язково перед цим треба попоїсти.

— Шматочок, — повторила Брайс, тицьнувши пальцем у Даніку. — Не забудь, — вона зиркнула на останню коробку з піцою і вийшла з кухні.

Зграя Дияволів — тепер уся в людській подобі, окрім Зельди, — наминала піцу, тримаючи коробки або на колінах, або поклавши їх на потертий старий килим. Бронсон і справді потягував медовуху з керамічного глека, не відриваючи карих очей від випуску вечірніх новин. Почався сюжет про звільнення Бріґґса, і на екрані з’явилися зернисті кадри, на яких чоловіка у білому комбінезоні виводили з в’язниці. Хтось, у кого був пульт, швидко перемкнув на документалку про дельту Чорної Ріки.

Брайс рушила через вітальню до дверей своєї кімнати. Наталі єхидно посміхнулася до неї. О, Брайс іще довго будуть пригадувати ці пікантні подробиці про поведінку Ріда у спальні. Особливо враховуючи те, що Наталі напевно проведе паралель між цим і здібностями Брайс у ліжку.

— Навіть не починай, — попередила її Брайс. Наталі стиснула губи, ніби щосили намагаючись не завити від розпусного захвату. Її лискуче чорне волосся, здавалося, тряслося від стримуваного сміху, а очі кольору оніксу так і сяяли.

Брайс демонстративно проігнорувала важкий погляд золотих очей Коннора, яким він проводжав її до дверей.

Вовки. Кляті вовки встромляють свої носи у її справи.

Їх неможливо було сплутати з людьми, хоч їхній зовнішній вигляд був майже ідентичний людському. Утім, вони були занадто високі, занадто мускулясті й занадто спокійні. Навіть те, як вони розправлялися з піцою — кожен рух був поміркований і витончений, — було мовчазним нагадування про те, що вони можуть зробити з кожним, хто стане у них на шляху.

Брайс переступила через довгі витягнуті ноги Зака, акуратно намагаючись не наступити на білосніжний хвіст Зельди, яка лежала на підлозі біля свого брата. Близнята, обоє стрункі й темноволосі у людській подобі, перекидаючись на білих вовків, вселяли невимовний жах. «Привиди», — так пошепки усюди їх називали.

Тому так, Брайс дуже старалася не наступити на пухнастий хвіст Зельди.

Принаймні Торн співчутливо усміхнувся до Брайс. Він сидів у напіврозваленому шкіряному кріслі біля телевізора, а його кепка університетської команди з сонцеболу була розвернута козирком назад. З усіх присутніх у кімнаті Торн був єдиним, хто, як і Брайс, розумів, наскільки настирливою може бути зграя. І кого, крім неї, також хвилював зіпсований безжальним вчинком Сабіни настрій Даніки.

Те, що такого Омегу зграї, як Торна, помітить така Альфа, як Даніка, було малоймовірним. Не те щоб Торн колись робив натяки в цей бік, але Брайс бачила її — силу тяжіння, яка з’являлася між ними щоразу, коли Даніка з Торном разом опинялися в одній кімнаті. Вони були наче дві зорі, які оберталися одна навколо одної.

На щастя, Брайс дісталася своєї спальні без будь-яких коментарів услід про таку собі майстерність її хлопця у ліжку, і з силою захлопнула за собою двері, даючи зграї знак відчепитися.

Не встигла вона і трьох кроків зробити до свого перекошеного зеленого комода з дзеркалом, як квартирою прокотився гавкучий сміх. Але за мить його обірвало злісне, нелюдське гарчання. Низьке, гуркітливе й абсолютно смертельне.

Це була не Даніка, чиє гарчання було втіленням смерті — тихим, хрипким і холодним. Це було гарчання Коннора. Палке, темпераментне і пристрасне.

Брайс змила з себе пил і бруд, які, здавалося, вкривали її щоразу, коли вона долала відстань у п’ятнадцять кварталів, які відділяли її квартиру від елегантної будівлі з піщаника, в якій була розташована галерея «Грифон».

Кілька акуратно вставлених шпильок урятували її зазвичай пишне винно-червоне волосся, яке під кінець дня безвольно спадало на плечі, і Брайс поспішно нанесла свіжий шар туші для вій, щоб оживити свій бурштиновий погляд. Від моменту, як вона стала під душ, до того, коли вона сунула ноги до чорних туфель на високих шпильках, минуло загалом двадцять хвилин.

Ось і доказ того, усвідомила вона, як насправді мало її хвилювало це побачення. Щоранку вона витрачала на зачіску і макіяж цілу годину. Плюс іще пів години на душ, щоб до блиску відмитися, поголитися і намаститися зволожувальним кремом. Але ж двадцять хвилин? Перед вечерею у «Перлині і Троянді»?

Так, Даніка мала рацію. І Брайс знала, що ця сучка стежить за годинником і, ймовірно, спитає, чи не відображає така коротка підготовка час, який Рід зможе протриматися.

Брайс зиркнула у бік дверей своєї затишної спальні, за якими розважалися вовки, а потім оглянула свою тиху гавань. Усі стіни були прикрашені афішами легендарних вистав міської балетної трупи. Колись Брайс уявляла себе там, серед гнучких ванірів, які кружляли на сцені та змушували глядачів ридати від щемливих сцен смерті. Колись вона думала, що на цій сцені знайдеться місце і для напівкровки.

Хоча їй знову й знову повторювали, що в неї непідхожа статура, вона не перестала любити танці. Вона не перестала відчувати п’янкий захват від живих виступів, не полишила уроки балету для любителів і продовжувала стежити за танцівниками міської балетної трупи так, як Коннор, Ітан і Торн слідкували за спортивними командами. Ніщо не могло заглушити тієї пристрасті до відчуття польоту, яке вона відчувала під час танцю — чи то в балетному класі, чи у клубі, чи взагалі на вулиці.

Принаймні Юніпер це не зупинило. Вона вирішила, що вона у цій справі всерйоз і надовго, що фавна здійснить неможливе і стане окрасою сцени, створеної для фейок, німф і сильфід, — і заткне їх усіх за пояс. І їй це вдалося.

Брайс протяжно зітхнула. Час іти. До «Перлини і Троянди» було двадцять хвилин пішки, а на цих підборах — усі двадцять п’ять. Викликати таксі не було сенсу: машина просто стоятиме у заторах серед хаосу на Старій Площі, який виникав у вечір четверга.

Брайс вставила у вуха перлові пусети, особливо не сподіваючись, що вони додадуть трохи вишуканості її доволі скандальній сукні. Але їй було двадцять три роки, тож вона могла насолоджуватися своїми формами, якими її щедро наділила природа. Крутячись перед високим дзеркалом, приставленим до стіни, Брайс усміхнулася своїм ногам, ніби присипаним золотим пилом, помилувалася вигином сідниць в обтислій сірій сукні, з вирізу якої виднівся текст нового татуювання, яке досі боліло, і знову вийшла до вітальні.

Даніка глузливо зареготала, перегукуючи телепередачу про природу, яку дивилися вовки.

— Ставлю п’ятдесят срібних марок на те, що викидайли не пропустять тебе у такому вигляді.

Вовки зафиркали від сміху, і Брайс показала подрузі середній палець.

— Вибач, якщо я змушую тебе соромитися власної кістлявої дупи, Даніко.

— Принаймні Даніка компенсує це своєю харизмою, — весело гаркнув Торн.

Брайс натягнуто посміхнулася симпатичному Омезі зграї.

— Напевно, це пояснює, чому я йду на побачення, а в неї їх не було… скільки вже? Три роки?

Торн закліпав і ковзнув блакитними очима на насуплене обличчя Даніки.

— Мабуть, саме тому.

Даніка згорбилася у кріслі й закинула голі ноги на журнальний столик. Усі нігті на пальцях її ніг були пофарбовані різними кольорами.

Тільки два роки, — буркнула вона. — Придурки.

Пройшовши повз подругу, Брайс скуйовдила її шовковисте волосся. Даніка куснула її за пальці, блиснувши зубами.

Хихикнувши, Брайс зайшла до вузенької кухні. Вона почала нишпорити по навісних шафках, брязкаючи посудом, шукаючи…

О. Джин.

Брайс вихилила чарку. Потім ще одну.

— Попереду важка ніч? — спитав Коннор, який стояв, притулившись до одвірка і хрестивши руки на своїх мускулястих грудях.

Крапля джину впала їй на підборіддя. Брайс ледь не стерла спокусливу червону помаду з губ тильним боком долоні, але, схаменувшись, вирішила промокнути її серветкою, що лишилася з піцерії. Як і належить пристойній дівчині.

— Цей колір повинен називатися «мінетно-червоний», сказала Даніка тоді, коли Брайс уперше нафарбувала губи цією помадою. — Тому що будь-який чоловік, побачивши тебе, думатиме тільки про мінет.

Погляд Коннора і справді був прикутий до її губ. Тому Брайс якомога невимушеніше відповіла:

— Ти ж знаєш, що я люблю гулянки по четвергах. Чому б не розпочати раніше?

Вона стала навшпиньки, аби заховати пляшку джину назад у шафку, і поки вона це робила, поділ її сукні піднявся дещо зависоко. Коннор роздивлявся стелю так, ніби на ній було щось цікаве, і перевів погляд на Брайс, тільки коли вона знову торкалася підлоги стопами повністю. У вітальні хтось збільшив гучність телевізора настільки, що ледь шибки не затряслися.

Дякую, Даніко.

Навіть вовчий слух не здатен розібратися з такою какофонією і підслухати. Кутики чуттєвого рота Коннора смикнулися, але він лишався стояти у дверях.

Брайс важко ковтнула, замислившись, наскільки гидким буде залити пожежу в роті від джину пивом, яке грілося на стільниці.

— Послухай, — сказав, Коннор. — Ми вже давно знайомі…

— Це що, відрепетирувана промова?

Він випростався, і його щоки залив рум’янець. Перший заступник Даніки, найстрашніший і найнещадніший вовк Допоміжних сил зашарівся.

— Ні.

— А як на мене, це відрепетируваний виступ.

— Ти дозволиш запросити тебе на побачення чи спершу я маю посваритися з тобою через побудову фраз?

Вона пирхнула, але всередині неї усе стиснулося.

— Я не ходжу на побачення з вовками.

Коннор зухвало усміхнувся.

— То зроби виняток.

— Ні, — відповіла Брайс, але при цьому ледь усміхнулася.

Тоді Коннор просто, з твердою самовпевненістю, якої може досягнути лише безсмертний хижак, промовив:

— Ти хочеш мене. Я хочу тебе. Це триває вже давно, й ігри з людськими самцями аніскільки не допомагають тобі про це забути, хіба не так?

Так, не допомагають. Але Брайс, попри шалене калатання серця у грудях, ласкаво сказала:

— Конноре, я з тобою не зустрічатимуся. З мене досить і Даніки, яка любить покомандувати. Мені не потрібен ще один вовк, особливо самець, який намагатиметься керувати моїм життям. Не потрібен ще один ванір, який пхатиме носа у мої справи.

Його золоті очі потьмяніли.

— Я не такий, як твій батько.

Він мав на увазі не Рендалла.

Відштовхнувшись від стільниці, Брайс рушила до нього. І до дверей квартири за його спиною. Так вона запізниться.

— Це тут абсолютно ні до чого — і справа не в тобі. Моя відповідь — «ні».

Коннор не поворухнувся, і Брайс зупинилася за кілька сантиметрів від нього. Навіть попри те, що вона була на підборах і мала вищий за середній зріст, Коннор усе одно височів над нею. Займав собою весь простір, просто дихаючи.

Як і будь-який альфа-козел. Як і її фейський татусь, що повівся так із дев’ятнадцятирічною Ембер Квінлан: переслідував її, спокусив, намагався втримати і зайшов так далеко у своїй власницькій фантазії, що тієї ж миті, коли Ембер зрозуміла, що вагітна від нього — вагітна Брайс, — вона кинулася навтьоки. Утім, він зміг вистежити її і, знайшовши, тримав у зачині на своїй віллі у П’яти Трояндах, доки вона не постарішала настільки, що перестала його цікавити.

Брайс не дозволяла собі думати про таке. Не після того, як зробила аналізи крові й вийшла з кабінету медвідьми, знаючи, що успадкувала від свого фейського татуся не тільки червоне волосся і загострені вуха.

Колись їй доведеться поховати матір — і Рендалла також. Коли ти людина — такий кінець цілком очевидний. Але від думки про те, що вона житиме ще кілька століть, а про їхні голоси й обличчя нагадуватимуть лише фотографії і відеозаписи, у неї защеміло серце.

Треба було хильнути і третю чарку джину.

Коннор і далі стояв стовпом у дверях.

— Одне побачення не викличе у мене напад власництва. Це навіть не обов’язково має бути побачення. Просто… піци поїмо, — закінчив він, глянувши на складені коробки.

— Та наче ж і так часто їмо, — так і було: вечорами, коли Даніку викликали на зустріч Сабіна чи інші командири Допоміжних сил, Коннор частенько приносив із собою їжу або зустрічався з Брайс у якомусь із безлічі ресторанів, вишикуваних уздовж їхнього пожвавленого кварталу. — Якщо це не побачення, то в чому різниця?

— Це буде репетиція. Репетиція побачення, — процідив Коннор.

Брайс здивовано звела брову.

— Пробне побачення, на якому я вирішу, чи хочу піти з тобою на справжнє?

— Ти нестерпна, — він відштовхнувся від одвірка. — Ще побачимося.

Подумки усміхнувшись, Брайс вийшла вслід за Коннором з кухні, кривлячись від гучності телевізора, який дуже, дуже зосереджено дивилися вовки.

Навіть Даніка знала, що існують межі того, як сильно можна тиснути на Коннора без серйозних наслідків.

На мить Брайс замислилася, чи не схопити їй першого заступника Даніки за плече і не пояснити, що краще йому знайти милу, приємну вовчицю, яка хоче мати цілий виводок вовченят, і що йому насправді не потрібна прибацана, яка досі гульбанить не гірше за тих славнозвісних студентів, що оббльовують Стару Площу. І яка до кінця не впевнена, що зможе полюбити когось — не тоді, коли всім, що їй було потрібно, була Даніка.

Але вона не стала чіпати Коннора. На той час, коли вона вигребла з керамічної миски ключі, він уже плюхнувся на диван — знову на її місце — і демонстративно втупився в екран телевізора.

— Бувайте, — промовила вона до зграї.

З дальнього кута кімнати на неї звела погляд Даніка. У її досі настороженому погляді слабко зблиснули веселі вогники. Вона підморгнула подрузі.

— Запали там, шельмо.

— Запалю, бестіє, — автоматично промовила Брайс їхні звичні слова прощання.

Вона вже вислизнула на брудний сходовий майданчик, коли почула, як Даніка додала: «Люблю тебе», — і її рука затрималася на дверній ручці.

У Даніки пішло кілька років на те, щоб навчитися промовляти ці слова, і вона досі доволі рідко ними користувалася. Почувши їх від Брайс, Даніка спершу їх зненавиділа — навіть коли подруга пояснила, що говорить їх протягом усього свого життя, просто про всяк випадок — раптом це буде останця розмова. На той випадок, якщо не встигне попрощатися з найдорожчими людьми. І знадобилося пережити одну з їхніх найстрьомніших пригод — яка скінчилася розтрощеним мотоциклом і буквально приставленими до їхніх голів стволами, — щоб Даніка вимовила ці слова. Але тепер вона принаймні їх казала. Іноді.

Справа не у звільненні Бріґґса. Напевно, Даніці неслабо дісталося від Сабіни.

Клацаючи підборами по затертій кахляній підлозі, Брайс рушила до сходів у кінці коридору. Можливо, варто скасувати побачення з Рідом. Вона могла би прихопити пару відерець морозива у магазині за рогом і, обійнявшись із Данікою, дивитися у ліжку їхні улюблені абсурдні комедії.

Можливо, варто подзвонити Ф’юрі й дізнатися, чи не зможе та навідатися до Сабіни.

Але… вона ніколи б не попросила Ф’юрі про таке. Ф’юрі тримала свою професійну діяльність подалі від їхнього життя, і вони знали, що не варто засипати подругу запитаннями. Таке сходило з рук лише Юніпер.

Чесно кажучи, здавалося дивним те, що вони потоваришували: майбутня Альфа усіх вовків, наймана вбивця, яка працювала на багатих клієнтів, що вели війну по той бік моря, приголомшливо талановита танцівниця і єдина фавна, яка увійшла до складу балетної трупи Міста Півмісяця, і… вона.

Брайс Квінлан. Помічниця чаклунки. Горе-танцівниця з «непідхожою статурою». Хронічна любителька побачень з чепурними, крихкотілими людськими самцями, які гадки не мали, що з нею робити. А тут ще й Даніка, яку незрозуміло куди потрібно буде дівати, якщо хтось із них колись пройде кола випробувань побаченнями і піде далі.

Брайс затупотіла сходами униз, похмуро зиркаючи на одну з куль першосвітла, яка відкидала мерехтливі брижі на облуплену сіро-блакитну фарбу. Домовласник страшенно економив на першосвітлі, ймовірно, викачуючи його з електромережі замість того, щоб платити за нього місту, як усі городяни.

Відверто кажучи, у цьому будинку гівняним було все.

Даніка могла дозволити собі краще житло. Брайс точно цього не могла. І Даніка, достатньо добре знаючи подругу, навіть не пропонувала самостійно оплачувати квартиру в якійсь блискучий багатоповерхівці на березі річки або у ЦДР. Тому після закінчення університету вони розглядали лише ті варіанти, які відповідали зарплатні Брайс, — і ця задрипана халупа виявилася найкращим із них.

Іноді Брайс шкодувала, що не взяла грошей від свого жахливого татуся — що не вимкнула свою моральність тоді, коли покидьок пропонував їй гори золотих марок в обмін на її вічне мочання про нього. Принаймні тоді вона б зараз відпочивала біля басейну на даху якогось хмарочоса, пускаючи бісики напомадженим янголам, які б з поважним виглядом походжали повз неї, і не уникала би хтивого погляду прибиральника, який витріщався на її груди щоразу, коли їй доводилося скаржитися на знову забитий сміттєпровід.

Скляні двері у кінці сходів вели на присмеркову вулицю, вже заповнену туристами, гульвісами і втомленими містянами, які, намагаючись протиснутися крізь гучний натовп, поверталися додому після довгого спекотного літнього дня. Повз Брайс промчав дракієць у костюмі та краватці. Його наплічна сумка билася об стегно, поки він швидко обминав родину якихось перевертнів — імовірно, коней, судячи з їхнього аромату чистого повітря і зелених луків. Вони були такі зайняті фотографуванням усього підряд, що не помічали тих, кому заступали дорогу.

На розі стояла пара знуджених малахимів у чорних обладунках 33-го Легіону, щільно притискаючи крила до своїх богатирських тіл і дбаючи про те, щоб якийсь квапливий пасажир чи п’яний ідіот їх не зачепив. Торкніться крила янгола без дозволу — і вам пощастить, якщо втратите тільки руку.

Міцно зачинивши за собою скляні двері, Брайс занурилася у переплетіння відчуттів, з яких складалося це древнє й повне життя місто: суха літня спека, яка загрожувала дістати до самих кісток; гудіння автівок, яке прорізалося крізь шумні потоки музики, що лилася з розважальних закладів; вітер з річки Істрос, що протікала за три квартали звідси, який колихав пальми і кипариси та шелестів їхнім листям; слабкий солоний присмак недалекого бірюзового моря; ніжний, спокусливий аромат жасмину, що обвивав залізну огорожу сусіднього парку, в нічному повітрі; різкий запах блювотиння, сечі та прокислого пива; звабливі димні аромати спецій на баранині, яку на повільному вогні смажив вуличний торговець на розі… Усе це вдарило Брайс у ніс і розворушило її.

Стараючись не вивихнути ноги, Брайс рушила бруківкою, вдихаючи нічні дари Міста Півмісяця, впиваючись ними, — і зникла у кінці переповненої вулиці.

4

Ресторан «Перлина і Троянда» втілював у собі все, що Брайс ненавиділа у цьому місті.

Але принаймні Даніка тепер була винна їй п’ятдесят срібних марок.

Викидайли її пропустили, і Брайс, піднявшись на три сходинки, пройшла у відчинені бронзовані двері ресторану.

Та навіть п’ятдесят срібних марок були мізерною сумою в порівнянні з тією, яку доведеться сплатити, аби розрахуватися за вечерю. Ні, тут згодилися б виключно золоті.

Рід, безперечно, міг це собі дозволити. Враховуючи розмір його банківського рахунку, він, найімовірніше, навіть не глянув би на чек, перш ніж простягнути свою чорну картку.

Сидячи за столом у центрі помпезної зали, під кришталевими люстрами, що звисали з вигадливо розписаної стелі, в очікуванні Ріда Брайс випила дві склянки води і пів пляшки вина.

Через двадцять хвилин у її чорному шовковому клатчі задзижчав мобільний. Якщо це Рід скасовує побачення, то вона його вб’є. Вона нізащо не зможе дозволити собі заплатити за вино — хіба що доведеться відмовитися від уроків балету на наступний місяць. Власне, на два місяці.

Але повідомлення були не від Ріда, і Брайс тричі їх перечитала, перш ніж кинула мобільний назад у сумочку і налила собі ще келих дуже, дуже дорогого вина.

Рід був багатий. До того ж він запізнювався. Він їй завинив.

Зокрема тому, що вища знать Міста Півмісяця розважалася тим, що глумливо усміхалася, споглядаючи її голу спину, фейські вуха і явно людське тіло.

«Напівкровка», — вона наче чула в їхніх думках ненависне слово. Вони вважали її у кращому випадку прислугою. У гіршому — здобиччю і другосортною поживою.

Брайс дістала мобільний і вчетверте перечитала повідомлення.

Коннор написав: «Ти знаєш, я не майстер гарно говорити. Але я хотів сказати — до речі, перед тим, як ти спробувала зі мною посваритися, — що, на мою думку, це того варте. Ти і я. Дати нам шанс».

Він додав: «Я шаленію за тобою. Мені більше ніхто не потрібен. І вже давно. Одне побачення. Якщо не вийде — я з цим змирюся. Але просто дай мені шанс. Будь ласка».

Брайс сиділа, втупившись поглядом у повідомлення, відчуваючи, як від цього клятого вина паморочиться у голові, коли нарешті з’явився Рід. Спізнившись на сорок п’ять хвилин.

— Вибач, крихітко, — сказав він, нахилившись, щоб поцілувати її у щоку, а тоді опустився на своє місце. Наприкінці дня його темно-сірий костюм усе одно виглядав бездоганно, а над коміром білої сорочки сяяла золотиста шкіра. Усі темно-каштанові волосинки на його голові охайно лежали на своїх місцях.

У Ріда були манери людини, вихованої у заможній родині, яка не шкодувала грошей на його освіту і виконувала усі бажання. Реднери були однією з небагатьох людських сімей, які потрапили до вищого товариства ванірів — і вдягалися відповідно. Рід прискіпливо ставився до свого зовнішнього вигляду, аж до найдрібніших деталей. Брайс дізналася, що кожна краватка, яку він одягав, мала підкреслити зелений відлив його карих очей. Його бездоганні костюми завжди шили під його підтягнуту фігуру. Брайс могла би назвати його самозакоханим, якби сама не мала подібний підхід до власного вбрання. Брайс знала, що Рід займався з персональним тренером з тієї ж причини, з якої вона продовжувала танцювати: окрім любові до балету, вона стежила за тим, щоб її тіло було готове до того моменту, коли їй можуть знадобитися сили тікати від будь-якого хижака, що полюватиме на вулицях міста.

Відтоді як багато еонів тому ваніри перебралися через Північний Розлом і захопили Мідґард — подія, яку історики назвали «Перехід», — найкращим виходом, якщо ванір вирішив вами пообідати, була втеча. Звісно, якщо у вас не було вогнепальної зброї, бомб чи будь-яких інших жахливих речей, що їх створювали такі люди, як Бріґґс, аби вбивати навіть тих створінь, які довго живуть і швидко відновлюються.

Брайс часто замислювалася над тим, як усе було раніше — до того, як планету захопили істоти з безлічі інших різних світів, значно розвиненіших і цивілізованіших за цей, коли на ній жили лише люди і звичайні тварини. Навіть теперішній календар спирався на Перехід і час до та після нього: л. е. та в. е. — людська ера і ванірська ера.

Рід звів темну брову, глянувши на майже порожню пляшку вина.

— Гарний вибір.

Сорок п’ять хвилин. Не подзвонив і не написав, що він запізниться.

Брайс заскреготіла зубами.

— Щось сталося на роботі?

Рід знизав плечима, обводячи поглядом ресторан у пошуку високопосадовців, з якими можна було перемовити слівце. Люди зазвичай вишиковувалися у чергу, що погомоніти з ним, оскільки він був сином людини, ім’я якої було написане шестиметровими літерами на трьох будівлях у ЦДР.

— Деякі малахими занепокоєні розвитком панґерського конфлікту. Вони вимагали підтверджень, що їхні інвестиції ще виправдані. Розмова затягнулася.

Панґерській конфлікт — бойові дії, які Бріґґс відчайдушно прагнув перенести на цю територію. Вино, яке вдарило Брайс у голову, маслянистим виром спустилося у шлунок.

— Янголи вважають, що війна може дійти сюди?

Не помітивши у ресторані нікого цікавого, Рід розгорнув меню у шкіряній папці.

— Ні. Астері цього не допустять.

— На Панґері допустили.

Кутики його губ смикнулися донизу.

— Це складне питання, Брайс.

Розмову закінчено. Вона замовкла, дозволяючи йому повернутися до вивчення меню.

Повідомлення з території, що простягалася за Хальдренським морем, були невтішні: людський рух опору був готовий радше стерти себе з лиця землі, ніж підкоритися астері та правлінню їхнього «обраного» Сенату. Вже сорок років точилася війна на величезній панґерській території, руйнуючи міста і поволі підбираючись до бурхливого моря. Якщо вона перетне його, то Місто Півмісяця, яке розташовувалося на південно-східному узбережжі Вальбари — у центрі півострова, названого Рукою через форму посушливої, гористої місцевості, що виступала з берегів, — одним із перших опиниться на її шляху.

Ф’юрі відмовлялася говорити про те, що бачила за морем. Що вона там робила. На чиєму боці воювала. Більшість ванірів не вбачала у виклику, кинутому їхньому правлінню, яке тривало більше п’ятнадцяти тисяч років, нічого забавного.

Як і більшість людей, які ці п’ятнадцять тисяч років провели у майже рабських умовах: на них полювали, ними харчувалися, жінок — ґвалтували. І неважливо, що останні століття Імперський Сенат надав людям більше прав — звісно, зі згоди астері. Факт лишався фактом: кожен, хто виходив за межі дозволеного, знову повертався до того, з чого починав, стаючи буквальним рабом Республіки.

Раби мешкали здебільшого на Панґері. Було кілька їх і в Місті Півмісяця, а саме серед воїнів-янголів 33-го — особистого легіону Губернатора. На їхніх зап’ястках були рабські тавра — татуювання «SPQM», — але загалом вони не вирізнялися з місцевого натовпу.

Місто Півмісяця, попри те що його заможний прошарок складався з першокласних засранців, досі лишався плавильним котлом. Одним із рідкісних місць, де бути людиною не обов’язково означало усе життя працювати чорноробом. Утім, і прав на щось більше у вас теж не було.

Брайс мигцем оглянула залу і помітила темноволосу блакитнооку фейку. Судячи з її молодого коханчика, який сидів навпроти, вона була знатною дамою.

Брайс так і не вирішила, кого ненавидить більше: крилатих малахимів чи фейрі. Напевно, таки фейрі, які через свої неабиякі магічні здібності та граційність вважали, що їм дозволено робити що завгодно і з ким завгодно. Це була спільна риса багатьох представників Дому Неба і Подиху: чванливих янголів, гордовитих сильфів і гарячковитих елементалів.

Даніка завжди називала їх «Домом Невігласів і Придурків». Хоча на її думку, ймовірно, трохи впливала власна приналежність до Дому Землі та Крові — особливо враховуючи те, що перевертні та фейці здавна були в контрах.

Народжена від двох Домів, Брайс була змушена відмовитися від своєї належності до Дому Землі та Крові — це була своєрідна плата за отримання такого бажаного статусу громадянина, що його забезпечив їй батько: він подавав клопотання про надання їй повних громадянських прав, але вона мала визнати своїм Домом Дім Неба і Подиху. Брайс злилася, злилася на покидька за те, що змусив її обирати, але навіть її мати розуміла, що отримана вигода переважує втрати.

Утім, Дім Землі та Крові також не мав для людей особливих переваг чи захисту. Для молодика, який сидів за столом із фейкою, так точно.

Він був гарний, білявий, років двадцяти, не більше, — разів у десять молодший від своєї супутниці. На його засмаглих зап’ястках не було рабських татуювань, отже, напевно, він був із нею з власної волі — або через прагнення мати те, що вона запропонувала: секс, гроші, вплив. Утім, це був той ще розводняк. Вона користуватиметься ним, доки він їй не набридне або не постаріє, а потім залишить його напризволяще — і далі прагнути фейських багатств.

Брайс кивнула до знатної пані, яка, побачивши таке зухвальство, вищирила свої білосніжні зуби. Фейка була вродлива — але такими була більшість фейців.

Брайс помітила що Рід спостерігає за нею, насупивши своє гарне обличчя. Він похитав головою — до неї— і продовжив вивчати меню.

Брайс зробила ковток вина і подала знак офіціанту принести ще пляшку.

«Я шаленію за тобою».

Коннор би не стерпів цих насмішок і перешіптувань. І Даніка теж. Брайс уже була свідком того, як обидва вовки кидалися на придурків, які образливо свистіли їй у спину або приймали її за одну з багатьох ванірських напівкровок, які перебивалися з копійки на копійку, торгуючи тілом на М’ясному Ринку.

Більшість із тих жінок не мали можливості здійснити Занурення — або тому, що не досягли порога зрілості, або тому, що їм дістався нещасливий жереб у вигляді короткої тривалості життя смертної людини. Хижаки — як природжені, так і вивчені — використовували М’ясний Ринок як свої мисливські угіддя.

Коли нарешті з’явився офіціант із новою пляшкою вина, задзижчав мобільний Брайс. Рід знову насупився, його несхвальний погляд був настільки важким, що вона вирішила не читати повідомлення, доки не замовила свій сандвіч із піною з яловичини й сиру.

Даніка написала: «Кидай свого довбаного імпотента і збав Коннора від страждань. Від одного побачення з ним не вмреш. Він кілька років чекав, Брайс. Років! Дай мені привід усміхнутися сьогодні».

Брайс скривилася і сунула мобільний назад у клатч. Підвівши погляд, вона побачила, що Рід уже залипнув у свій телефон. Його пальці літали над екраном, тьмяне світло якого відбивалося на його рельєфному обличчі. П’ятдесят років тому цей винахід народився просто в знаменитій технологічній лабораторії «Реднер Індастріз» і приніс компанії безпрецедентні статки. Усі стверджували, що почалася нова ера всесвітнього зв’язку. Брайс вважала, що вони просто дали людям привід не дивитися одне одному у вічі. І псувати побачення.

— Ріде, — промовила вона. Він лише виставив палець угору.

Брайс постукала червоним нігтем по ніжці свого келиха. Вона носила довгі нігті — і щодня приймала еліксир, щоб зберегти їхню міцність. Вони були не такі ефективні, як кігті чи пазурі, але могли завдати певної шкоди. Принаймні достатньої для того, щоб мати час утекти від потенційного нападника.

— Ріде, — знову покликала вона. Він продовжував набирати повідомлення і підвів очі лише тоді, коли на столі з’явилася перша страва.

Це справді був лососевий мус. На скибці хрусткого хліба під сіткою з якоїсь кучерявої зелені. Мабуть, маленької папороті. Брайс сковтнула смішок.

— Налітай, — неуважно кинув Рід, знову втупившись у телефон. — Мене не чекай.

— Один шматок — і мені кінець, — пробурмотіла Брайс, беручи виделку, але сумніваючись, як правильно це їсти. Хел його зна. Ніхто у ресторані не їв руками, але… Фейка за іншим столом знову глумливо посміхнулася.

Брайс поклала виделку на стіл. Склала серветку охайним квадратиком і підвелася.

— Я пішла.

— Гаразд, — відповів Рід, не відриваючи очей від екрана телефона. Він явно подумав, що вона йде до вбиральні. Брайс відчула, як погляд ошатно вдягненого янгола за сусіднім столиком поповз угору по її голій нозі, а тоді почула, як протяжно заскрипів стілець, коли той відкинувся на спину, аби помилуватися видом на її сідниці.

Ось чому вона піклувалася про міцність своїх нігтів.

Але вона сказала Ріду:

— Ні — я йду геть. Дякую за вечерю.

Це змусило його підвести очі.

— Що? Брайс, сядь. Їж.

Ніби те, що він спізнився і не відривався від свого телефону, тут було ні до чого. Ніби вона просто була чимсь, що він мав нагодувати, перед тим як трахнути. Вона чітко промовила:

— Нічого не вийде.

Він міцно стиснув губи.

— Перепрошую?

Навряд чи його колись відшивали. Мило посміхнувшись, Брайс сказала:

— Бувай, Ріде. Успіхів тобі у роботі.

— Брайс?

Але у неї вистачало бісової самоповаги не вислуховувати його пояснень, не приймати посередній секс, по суті, в обмін на їжу в ресторанах, яких вона ніколи не могла собі дозволити, і не терпіти чоловіка, який справді, не встигнувши скотитися з неї, одразу брався за телефон. Тож вона згребла пляшку вина і вийшла з-за столу, але рушила не до виходу.

Вона підійшла до єхидної фейки та її людської іграшки і холодним тоном, який збив би пиху навіть Даніці, сказала:

— Що, цікава вистава?

Фейка окинула її широким поглядом, від туфель до червоного волосся і пляшки вина у руці, і знизала плечима, від чого чорні самоцвіти на її довгій сукні зблиснули.

— Плачу золоту марку, щоб подивитися на вас обох, — Брайс кивнула до молодика, який сидів навпроти фейки.

Він посміхнувся Брайс, і його відсутній погляд натякав, що він був під кайфом.

Брайс самовдоволено усміхнулася до фейки.

— Не знала, що фейські дамочки стали такими скнарами. Подейкують, що ви відсипаєте нам пригорщі золота, аби ми вдавали, що ви в ліжку не такі дерев’яні, як женці.

Засмагле обличчя фейки зблідло. Блискучі, гострі мов бритва нігті уп’ялися в скатертину. Молодик навпроти неї навіть не здригнувся.

Брайс поклала руку йому на плече — щоб заспокоїти або щоб розізлити фейку — вона сама не знала. Потім легенько стиснула плече, знову кивнула до фейки і рушила геть.

Дорогою до бронзових дверей Брайс хильнула вина з пляшки і показала середній палець самозакоханій гостес. А потім вихопила з миски на тумбочці жменю фірмових сірникових коробок.

Вловивши відгомін задиханих вибачень Ріда перед знатною дамою, Брайс вийшла на розпечену, задушливу вулицю.

Бляха-муха. Була дев’ята вечора, вона була пристойно вдягнена, і якщо повернеться додому, то тинятиметься по квартирі сюди-туди, доки Даніка не відгризе їй голову. А вовки пхатимуть свої носи у її справи, які вона взагалі не хотіла з ними обговорювати.

Лишався тільки один варіант. На щастя, її улюблений.

Ф’юрі відповіла після першого ж гудка.

— Слухаю.

— Ти зараз на цьому боці Хальдренського моря чи на тому?

— Я у П’яти Трояндах, — у рівному, холодному голосі Ф’юрі проскакували веселі нотки — практично відвертий сміх. — Але я не дивитимуся телевізор зі щенятами.

— Кому б, хай йому Хел, цього хотілося?

На тому кінці зависла пауза. Брайс сперлася на блідий кам’яний фасад «Перлини і Троянди».

— Я думала, у тебе побачення з як-там-його.

— Ви з Данікою просто нестерпні, ти ж знаєш?

Вона буквально почула, як Ф’юрі на тому кінці саркастично посміхнулася.

— Зустрінемося у «Вороні» за пів години. Мені треба закінчити одну справу.

— Полегше з тим негідником.

— Мені платять не за це.

Зв’язок обірвався. Брайс вилаялася. Хоч би від Ф’юрі не тхнуло кров’ю, коли вона прийде до їхнього улюбленого клубу. Брайс набрала інший номер.

Задихана Юніпер відповіла після п’ятого гудка, встигнувши взяти слухавку, перш ніж увімкнувся автовідповідач. Напевно, вона була у студії, тренувалася після основних занять. Як завжди. Брайс сама обожнювала так робити, коли їй випадала вільна хвилинка. Танцювати, танцювати і танцювати, поки світ навколо не перетвориться на вир музики, дихання і поту.

— О, ти з ним порвала, так?

— Бісова Даніка що, усім розсилку зробила?

— Ні, — відповіла мила, чарівна фавна, — але ти пробула на побаченні всього годину. А оскільки зазвичай після них ти дзвониш зранку…

— Ми збираємося у «Ворон», — обірвала її Брайс. — Підходь за пів години. — Вона сама поклала слухавку, щоб, почувши іскристий сміх Юніпер, не вибухнути лайкою.

О, вона знайде спосіб покарати Даніку за те, що та все їм розбовкала. Хоча вона розуміла, що це було радше попередження, підготовка подруг до того, що може знадобитися їхня моральна підтримка. Сьогодні ввечері Брайс так само завуальовано питала Коннора про стан Даніки.

«Білий Ворон» був усього в п’яти хвилинах ходьби, у самісінькому центрі Старої Площі. У Брайс лишалося ще достатньо часу на те, щоб або знайти на свою голову справжні проблеми, або зіткнутися з тим, чого вона уникала вже цілу годину.

Вона обрала проблеми.

Купу проблем, вирішення яких вартувало сімох важко зароблених золотих марок, що їх Брайс дістала з сумочки і віддала вишкіреній дракійці, яка всунула в руку Брайс бажане замовлення. Дракійка намагалася продати їй якийсь новий клубний наркотик: «Синт дозволить відчути себе богинею», — казала вона, але тридцять золотих марок за одну дозу були Брайс точно не по кишені.

У неї лишалося ще п’ять хвилин. Ставши навпроти «Білого Ворона» — попри невдалий план Бріґґса рознести його на друзки, клуб і далі кишів гуляками, — Брайс дістала мобільний і відкрила листування з Коннором. Вона могла закластися на всі гроші, які щойно спустила на корінь радості, що він перевіряв свій телефон кожні дві секунди.

Повз клуб повільно повзли автівки. Над бруківкою і кипарисами лунало гупання їхніх акустичних систем, з опущених вікон визирали пасажири, яким не терпілося розпочати свій вечір четверга: вони потягували питво, курили, підспівували музиці, писали своїм друзям, дилерам — усім, хто міг провести їх в один із десятка клубів, що вишикувалися уздовж Вулиці Лучників. До їхніх дверей уже тягнулися черги — і до «Ворона» теж. Брайс в очікуванні роздивлялася білий мармуровий фасад будівлі та модно вдягнених паломників, які чекали біля воріт храму.

«Ворон», власне, і був храмом. Тобто, раніше був. На його руїнах звели нову будівлю, але танцмайданчик лишився тогочасний: з древнього каміння храму на честь якогось давно забутого бога і з різьбленими кам’яними колонами. Танцювати тут означало поклонятися цьому безіменному богу, на якого натякали стерті різьблені зображення сатирів і фавнів, які пили, танцювали і злягалися серед виноградних лоз. Храм насолоди — таким він був колись. І таким став знову.

Повз Брайс прокралася зграя перевертнів — молодих гірських левів — і кілька з них, озирнувшись, запрошувально загарчали. Брайс не звернула на них уваги й відійшла до ніші ліворуч від службового входу в клуб. Притулившись до гладкого каменя, вона сунула пляшку вина під пахву і, впершись ногою у стіну й киваючи головою в такт музиці, що лилася з автівки неподалік, зрештою написала: «Піца. Субота, шоста вечора. Спізнишся — на цьому все».

Коннор миттю почав набирати відповідь. Потім хмаринка з майбутнім повідомленням зникла. І з’явилася знову.

Нарешті надійшло повідомлення: «Я ніколи не змушу тебе чекати».

Брайс закотила очі й написала: «Не обіцяй того, чого не можеш виконати».

Він набирає відповідь, видаляє, знову набирає. Тоді на екрані вигулькує: «Ти це про піцу?»

«Конноре, я схожа на жартівницю?»

«Ти була схожа на звабливу самицю, коли виходила з квартири».

Усередині неї піднялася хвиля жару і вона закусила губу. Чарівливий, зарозумілий негідник.

«Скажи Даніці, що я йду у «Ворон» з Юніпер і Ф’юрі. Побачимося за два дні».

«Сказав. А що з як-там-його?»

«РІДУ офіційно піднесено гарбуза».

«Чудово. Я вже почав хвилюватися, що мені доведеться його прикінчити».

Її нутрощі стиснулися у клубок.

Коннор швидко додав: «Жартую, Брайс. Я не поводитимуся з тобою як альфа-козел. Обіцяю».

Не встигла Брайс відповісти, як її мобільний знову задзижчав.

Цього разу це була Даніка: «ЯК ТИ СМІЄШ ЙТИ У “ВОРОН” БЕЗ МЕНЕ? ЗРАДНИЦЯ».

Брайс пирхнула.

«Веселого Вечора Зграї, невдахо».

«БЕЗ МЕНЕ НЕ ВЕСЕЛИТИСЯ. Я ЗАБОРОНЯЮ».

Брайс знала, що хоч як сильно Даніка не нудилася вдома, вона не кине своєї зграї. Не того єдиного вечора, коли вони були всі разом, і який використовували для того, щоб зміцнювати зв’язок одне з одним. Не після такого гівняного дня. Й особливо не тоді, коли на волі розгулював Бріґґс, у якого був привід помститися усій Зграї Дияволів.

Ось за цю вірність вовки і любили Даніку. Вони відчайдушно боролися за неї і підтримували її щоразу, коли Сабіна привселюдно задавалася питанням, чи гідна її донька відповідальності й статусу її наступниці. Ієрархія влади серед вовків Міста Півмісяця була продиктована виключно домінуванням — але династія з трьох поколінь, яка складалася з Ватажка вовків, Першої Претендентки і Даніки (Претендентки на статус Першої Претендентки?) була рідкістю. Звичним поясненням цьому був могутній древній родовід.

Даніка провела безліч часу за вивченням історії владних зграй перевертнів у інших містах — чому в Гілені правили леви, за Корінфом наглядали тигри, а в Ойї панували соколи та чи передавалося у спадок домінування, яке визначало владний статус, чи ні. Нехижі перевертні могли очолювати Допоміжні сили міста, але це траплялося рідко. Чесно кажучи, від усього цього Брайс було нудно до сліз. І якщо Даніка таки дізналася, чого родина Фендир отримала такий великий кусень пирога влади, то ніколи їй про це не розповідала.

Вона відповіла Коннору: «Щасти тобі з угамуванням Даніки».

Він лише відповів: «Те саме вона каже мені про тебе».

Брайс уже збиралася сховати мобільний, коли екран знову спалахнув.

«Ти про це не пошкодуєш, — додав Коннор. — У мене було багато часу подумати про те, чим я тебе балуватиму. Про всі розваги, які на нас чекають».

«Сталкер», — відповіла вона, але всміхнулася.

«Іди розважайся. Побачимося через пару днів. Напиши, коли безпечно дістанешся додому».

Вона двічі перечитала їхню розмову, тому що була справжньою довбаною невдахою, і вже розмірковувала, чи не попросити Коннора не чекати і зустрітися з нею просто зараз, коли до її горла притислося щось холодне і металеве.

— І ти труп, — проспівав дівочій голос.

Брайс скрикнула, намагаючись заспокоїти серце, яке враз закалатало вже не від дурної ейфорії, а з дурного переляку.

— Трясця, не роби так, — прошипіла вона до Ф’юрі, коли дівчина прибрала ножа від горла Брайс і вклала його у піхви за спиною.

— А ти не будь ходячою мішенню, — холодно промовила Ф’юрі. Її довге волосся кольору оніксу було зібране у високій хвіст, що підкреслювало гострі лінії її світло-коричневого обличчя. Вона уважно обвела поглядом чергу до «Ворона». Її глибоко посаджені карі очі помічали все й обіцяли смерть кожному, хто стане їй поперек дороги. Але поза тим… чорні шкіряні легінси, обтислий топ і вбивчі чоботи, на щастя, не тхнули кров’ю. Ф’юрі швидко зміряла оком Брайс із голови до п’ят. — Ти майже без макіяжу. Тому бідоласі мало би вистачити одного погляду на тебе, щоб зрозуміти, що ти його кидаєш.

— Він був надто зайнятий своїм телефоном.

Ф’юрі багатозначно подивилася на мобільний Брайс, який та досі тримала в руці мертвою хваткою.

— Даніка приб’є твої яйця до стіни, коли я скажу їй, що застукала тебе такою роззявкуватою.

— Вона сама у цьому винна, — відрізала Брайс.

У відповідь Ф’юрі лише вишкірилася. Брайс знала, що її подруга належала до ванірів, але не знала, до якого саме виду. І до якого Дому — також. Питати було неввічливо, а Ф’юрі, окрім своєї надприродної швидкості, витонченості та блискучою реакції, ніколи не демонструвала вміння набувати іншої подоби. Та й натяків на магічні здібності, окрім елементарних, теж.

Але вона була повноправною громадянкою, а це означало, що вона була кимось, кого вважали гідним. Враховуючи набір її вмінь, найімовірнішим Домом Ф’юрі був Дім Полум’я і Тіні — хоча вона точно не належала до демонаків, вампірів чи навіть привидів. І точно не була відьмою або чаклункою, як-от Джесіба. І некроманткою теж, оскільки її талантом, здавалося, було забирати життя, а не повертати їх незаконним чином.

— А де довгонога? — спитала Ф’юрі. Забравши у Брайс пляшку, вона, потягуючи винце, роздивлялася переповнені клуби і бари вздовж Вулиці Лучників.

— А Хел його зна, — відповіла Брайс. Вона підморгнула Ф’юрі й дістала поліетиленовий пакетик, щільно набитий дванадцятьма чорними сигаретами з коренем радості. — Дістала нам ніштяків.

Ф’юрі широко всміхнулася, розтягнувши червоні губи й оголивши рівні білі зуби. Вона сунула руку до задньої кишені легінсів і дістала маленький пакетик з білим порошком, який яскраво переливався у світлі вуличного ліхтаря.

— Я теж.

Брайс підозріло глянула на порошок.

— Це не те, що мені щойно намагалася втюхати дилерка?

Ф’юрі завмерла.

— І як вона його назвала?

— Якийсь новий клубний наркотик — обіцяла божественний кайф, чи щось таке. Супердорогий.

Ф’юрі насупилася.

— Синт? Тримайся від нього подалі. Ще те лайно.

— Гаразд, — Брайс достатньо довіряла Ф’юрі, щоби дослухатися до її застереження. Вона глянула на порошок, який подруга досі тримала у руці. — Мені не можна нічого, від чого мене торкатиме кілька днів. Мені завтра на роботу, — на якій їй доведеться хоча би прикидатися, що в неї є думки, як знайти той триклятий Ріг.

Ф’юрі сунула пакетик у свій чорний ліфчик. Потім хильнула вина і повернула пляшку Брайс.

— Джесіба його не внюхає, не переймайся.

Брайс взяла тендітну найманку під руку.

— Тоді вперед — змусимо наших предків перевертатися в могилах.

5

Майбутнє побачення з Коннором не означало, що вона мала бути слухняною дівчинкою.

Тож у внутрішньому святилищі «Білого Ворона» Брайс насолоджувалася всіма втіхами, яке воно могло запропонувати…

Ф’юрі знала власника, Різо, чи то по роботі, чи то зі свого Хел знає якого особистого життя, і тому їм ніколи не доводилося чекати у черзі. Перевертень, який перекидався на яскравого метелика, завжди залишав за ними вільний столик з диванами.

Ніхто з усміхнених офіціантів у барвистих уніформах, які підносили їм випивку, і бровою не повів, дивлячись на доріжки білого іскристого порошку, що їх Ф’юрі одним рухом розклала на столику, та клуби диму, що вилітали з розтулених губ Брайс, яка сиділа, закинувши голову до дзеркального купола стелі й регочучи.

В Юніпер зрання була репетиція, тож вона утрималася від порошку, курива і випивки. Але це не завадило їй вислизнути на добрячих двадцять хвилин із широкогрудим фейцем, який запав на її темно-коричневу шкіру, тонкі риси обличчя, чорне кучеряве волосся й довгі ноги, що закінчувалися елегантними копитцями, і практично на колінах благав фавну торкнутися його.

Брайс перетворилася на ритм музики, що пульсував навколо, на відчуття ейфорії, яке розтікалося її венами швидше, ніж янгол ширяв у небі, на піт, що стікав по тілу, поки вона вихилялася на древньому танцмайданчику. Завтра вона ледве зможе ходити, мізки не працюватимуть, але, хай йому біс, — ще, ще, ще.

Сміючись, вона перекинулася через низенький столик у їхньому куточку між двома напіврозваленими колонами; сміючись, відкинулася назад, вигнувши спину, і, прибравши червоний наманікюрений палець від ніздрі, плюхнулася на темний шкіряний диван; сміючись, сьорбнула води, хильнула бузинового вина і хитаючись посунула у бік натовпу, що танцював.

Життя було прекрасне. Життя було збіса прекрасне, і вона не могла дочекатися, коли вони з Данікою здійснять Занурення і продовжать відтягуватися, доки світ не розпадеться на порох.

Вона помітила Юніпер, що танцювала у колі сильфід, які святкували успішне Занурення своєї подруги. Їхні сріблясті голови прикрашали сяйливі неонові обручі, ущерть наповнені першосвітлом винуватиці урочистостей, яке вона могла генерувати після успішного завершення Занурення. Юніпер вдалося й собі відхопити сяйливий обруч, і її волосся відливало блакитним світлом. Вона простягла руки до Брайс, їхні пальці переплелися, і подруги затанцювали разом.

Кров Брайс пульсувала в такт музиці, наче вона була створена саме для цього: для миті, коли вона стала мелодією, ритмом і басами, стала піснею во плоті. Блискучі очі Юніпер казали Брайс, що вона розуміє, завжди розуміла відчуття свободи, радості й розкутості, які викликав танець. Ніби їхні тіла були настільки сповнені звуками, що ті ледве могли їх вмістити, ледве могли вгамувати, і лише танець міг проявити їх, випустити і вшанувати.

Відвідувачі й відвідувачки клубу зібралися навколо них. Брайс відчувала на собі їхні пожадливі погляди, що стікали її шкірою, наче піт. Кожен рух Юніпер умить доповнював її власний, наче вони були запитанням і відповіддю, сонцем і місяцем.

Тихенька й гарненька Юніпер Андромеда — вроджена ексгібіціоністка. Навіть танцюючи у священному й древньому серці «Ворона», вона лишалася милою і лагідною, але аж сяяла зсередини.

Чи, можливо, це все світлошукач, яким Брайс напудрила ніздрі.

Її волосся прилипало до спітнілої шиї, ноги геть затерпли через високі підбори, горло саднило від крику, яким Брайс підспівувала музиці, що громом гриміла у клубі.

Їй вдалося надіслати Даніці кілька повідомлень — й одне відео, тому що вона у будь-якому разі не могла розібрати те, що прийшло у відповідь.

Їй добряче влетить, якщо завтра на роботі вона не зможе читати.

Час вповільнився й обірвався. Тут, у танці серед колон, на побитих часом камінних плитах відродженого храму, часу взагалі не існувало.

Можливо, вона б тут жила.

Кинула би роботу в галереї й оселилася в клубі. Вона могла би працювати тут — танцювала би в одній зі сталевих кліток, що звисали з високої скляної стелі над руїнами храму, перетвореними на танцмайданчик. Тут би їй точно не верзли дурниць про непідхожу статуру. Ні, їй би платили за те, що вона займалася б улюбленою справою, яка повертала її до життя як ніщо інше.

«Доволі нічогенький план», — міркувала собі Брайс пізніше, повертаючись на нетвердих ногах своєю вулицею, не пам’ятаючи, як пішла з «Ворона», як прощалася з подругами і навіть як, Хел забирай, дісталася сюди. На таксі? Вона спустила всі марки на наркоту. Хіба що хтось заплатив…

Байдуже. Вона подумає про це завтра. Якщо взагалі зможе заснути. Їй хотілося не спати, а танцювати — цілу довбану вічність. От тільки… ох, ноги боліли страшенно. До того ж вони були майже чорні та липкі…

Брайс зупинилася біля дверей свого будинку і, застогнавши, зняла туфлі й узяла їх у руку. Код. Щоб увійти, потрібно було набрати код.

Брайс витріщилася на кнопкову панель, ніби чекаючи, що з’явиться пара очей і голос назве їй код. Деякі будинки таке вміли.

Бляха. Бля-я-яха. Вона дістала мобільний. Яскраве світло екрана обпекло їй очі. Примружившись, вона змогла розібрати десятки сповіщень про повідомлення. Вони розпливалися, і Брайс марно намагалася зосередити погляд, щоб прочитати хоча б одне зв’язне речення. Навіть якби їй якимсь дивом вдалося зателефонувати Даніці, подруга відірвала би їй голову.

Пронизливий вереск слухавки домофона розлютить Даніку ще сильніше. Брайс скривилася, перескакуючи з ноги на ногу.

Який же код? Код, код, ко-о-о-о-д…

А, осьде він. Запханий у потайну кишеню її пам’яті.

Вона радісно набрала цифри. За мить замок дзизнув і, тихенько брязнувши, відчинився.

Відчувши сморід у під’їзді, Брайс насупилася. Клятий прибиральник. Вона надере йому зад. Проштрикне цими нікчемними, дешевими туфлями, від яких так пекли ноги…

Брайс стала босою ногою на сходинку і скривилася. Буде боляче. Як по склу ходити.

Туфлі глухо клацнули об кахляну підлогу. Брайс, палко шепочучи обіцянку завтра їх знайти, обома руками схопилася за металеві поручні, пофарбовані у чорний колір. Можливо, варто осідлати поручні й піднятися нагору, підтягуючись на руках?

О боги, як смердить. Що їдять люди у цій будівлі? Чи, як на те пішло, кого? Сподіваймося, не дурних обдовбаних напівфейок, які не здатні піднятися сходами.

Якщо Ф’юрі забодяжила світлошукач ще з якоюсь гидотою, вона її вб’є.

Сама думка про спробу вбити сумнозвісну Ф’юрі Акстар здалася Брайс смішною, і вона, пирхаючи собі під ніс, почала поволі підійматися сходами.

На сходовому майданчику другого поверху вона замислилася, чи не здрімнути їй просто тут, але сморід був нестерпний.

Можливо, їй пощастить, і Коннор досі у них. Тоді їй пощастить по-справжньому.

О боги, як їй хотілося хорошого сексу. Несамовитого, щоб кричати на всю горлянку. Щоб ліжко зламати. Вона знала, що Коннор буде саме таким. І навіть більше. З ним усе вийде далеко за межі фізичного контакту. Їй би поплавило рештки мізків, які лишилися після сьогоднішньої ночі.

Ось чому вона була боягузкою, ось чому старалася не думати про це відтоді, як п’ять років тому він зайшов привітатися з Данікою і познайомитися з її сусідкою по кімнаті. Він сперся на одвірок, і вони… втупилися одне в одного очима.

Тоді, на першому курсі, Коннор жив за четверо дверей від них, і це була страшенна спокуса. Але Даніка наказала йому триматися подалі, доки Брайс сама не підступиться до нього, і хоча тоді Зграї Дияволів ще не було, Коннор підкорився. Схоже, сьогодні ввечері Даніка свій наказ скасувала.

«Мила бешкетниця Даніка», — усміхнулася Брайс. Насилу доповзши до сходового майданчика третього поверху, вона віднайшла рівновагу, витягла ключі зі своєї сумочки — яку вона якимсь дивом досі тримала у руках — і зробила кілька хистких кроків коридором, у якому були двері їхньої і сусідньої квартир.

О, Даніка страшенно розлютиться. Страшенно. Не лише тому, що Брайс розважалася без неї, а й тому, що вона настільки обдовбалася, що забула, як читати і не пам’ятала код на дверях будинку.

Миготливе першосвітло било у вічі, тож вона знову міцно примружилася і, хитаючись, рушила коридором. Треба буде прийняти душ, якщо вона ще не забула, як користуватися ручкою крану. Відмити брудні й занімілі ноги.

Особливо після того, як вона вступила у холодну калюжу, що утворилася під трубою, яка пролягала під стелею. Брайс здригнулася, впершись рукою в стіну, але попленталася далі.

Трясця. Переборщила з наркотиками. Навіть її фейська кров не могла досить швидко від них очиститися.

Але ось і її двері. Ключі. Так — вона вже тримала їх у руці.

Ключів було шість. Який же потрібен? Один був від дверей галереї, другий відмикав різноманітні акваріуми і клітки в архіві, третій — вольєр Сирінкса, четвертий був від ланцюга на її скутері, п’ятий — від самого скутера… і шостий — від дверей квартири. Цих дверей.

Латунні ключі дзвякали і гойдалися на зв’язці, сяючи у першосвітлі, а потім злилися з пофарбованими металевими стінами коридору. Вони вислизнули з її млявих пальців і з дзенькотом впали на підлогу.

— Бляяяя, — шумно видихнула Брайс.

Спершись рукою на одвірок, щоб не впасти просто на задницю, вона нахилилася, аби підняти ключі.

Її пальців торкнулося щось холодне і мокре.

Брайс заплющила очі, відчайдушно прагнучи, щоб світ припинив обертатися. Розплющивши їх, вона зосереджено вдивилася у плитку під дверима.

Червона. І якийсь запах — не той сморід, що був раніше.

Це була кров.

А двері у квартиру вже були відімкнені.

Замок був розтрощений, ручка — вирвана з коренем.

Із заліза — двері були залізні, до того ж на них були накладені найкращі заклинання, які тільки можна купити за гроші. Вони захищали від непроханих гостей, нападників і ворожої магії. Ці заклинання були єдиним, що Брайс дозволила Даніці купити за власні гроші. Вона не хотіла знати, скільки вони коштували, — не тоді, коли сума, ймовірно вдвічі перевищувала річну зарплату її батьків.

Але тепер двері скидалися на зім’ятий аркуш паперу.

Брайс несамовито закліпала очима і випросталася. Кляті наркотики у її крові — клята Ф’юрі. Вона ж обіцяла, що галюцинацій не буде.

Брайс більше ніколи не пиячитиме і не труїтиме своє тіло наркотою. Завтра вона так і скаже Даніці. Більше ніколи. Більше. Ніколи.

Вона потерла очі, і туш для вій залишила слід на її пальцях. Її замазаних кров’ю пальцях…

Кров лишилася. Понівечені двері також.

— Даніко? — прохрипіла Брайс. Якщо нападник досі був усередині… — Даніко?

Скривавлена рука — її рука — штовхнула покривлені двері.

Її зустріла темрява.

У ніс ударив металевий запах крові й той-таки гнійний сморід.

Брайс зіщулилася всім тілом, кожен її м’яз напружився, кожен інстинкт кричав: «Тікай, тікай, тікай…»

Але її фейські очі звикли до темряви, і вона побачила квартиру.

Те, що від неї лишилося.

Те, що лишилося від них.

Допомога — треба покликати на допомогу, але…

Нетвердою ходою Брайс зайшла до розгромленої квартири.

— Даніко? — з надривом гукнула вона.

Вовки билися. Усі меблі були пошматовані й потрощені, не лишилося жодного цілого предмета.

І жодного цілого тіла також. Лише груди і згустки.

— ДанікоДанікоДаніко…

Треба комусь подзвонити, покликати допомогу, привести Ф’юрі, брата, батька чи Сабіну…

Двері до кімнати Брайс були вщент розтрощені, поріг заплямований кров’ю. Балетні афіши звисали клаптями. А на ліжку…

Брайс нутром чула, що це була не галюцинація — те, що лежало на ліжку. У глибині душі вона відчула, що серце в її грудях обкипає кров’ю.

На ліжку лежала Даніка. Пошматована.

А перед ліжком, на рваному килимку, розтерзаний на ще менші шматки лежав той, хто захищав Даніку… Брайс знала, що це був Коннор.

Упізнала вона й безладну купу праворуч від ліжка, ближче до Даніки… Це був Торн.

Погляд Брайс застиг. І не рухався.

Мабуть, час зупинився. Мабуть, вона сама померла. Вона не відчувала свого тіла.

Здалеку долинув якийсь глухий брязкіт. Не з квартири, а з коридору.

Брайс зрушила з місця. Квартира викривлялася, звужуючись і розширюючись, ніби дихала, і з кожним її подихом піднімалася підлога, але Брайс вдавалося йти вперед.

Маленький кухонний столик був розбитий на друзки. Тремтливими, слизькими від крові пальцями Брайс обхопила дерев’яну ніжку стола, безшумно підняла її і, тримаючи напоготові, визирнула у коридор.

Перед очима все плило, і вона кілька разів кліпнула, аби сфокусувати зір. Довбані наркотики…

Кришка люка сміттєпроводу була відкрита. Іржаві металеві дверцята були заляпані кров’ю, яка пахла вовком, а криваві відбитки, не схожі на людські, вели кахляною підлогою до сходів.

Усе це було справжнім. Стоячи біля дверей, Брайс хиталася і знову й знову кліпала.

Справжнім. А отже…

Вона побачила себе здалеку: як вибігає у коридор, як вдаряється у стіну навпроти і відскакує від неї, а тоді мчить до сходів.

Напевно, вбивця, хто б ним не був, почув, як вона повертається, і сховався у сміттєпроводі, чекаючи нагоди вистрибнути й напасти на неї або вислизнути непоміченим…

Брайс вибігла на сходи. Сяйливий білий туман застилав очі. Він пробивався крізь усі заборони, нехтував усіма попереджувальними дзвіночками.

Скляні двері у кінці сходів уже були розбиті. Надворі кричали люди.

Брайс стрибнула зі сходового майданчика і побігла вниз.

Її коліна хрустіли і підгиналися, а босі ступні різалися об осколки на підлозі вестибюля. Скло сильно рвонуло шкіру, коли вона кинулася крізь двері на вулицю. І роззирнулася…

Люди ахали, дивлячись кудись праворуч. Інші кричали. Автівки зупинилися, водії і пасажири витріщалися у бік вузького провулка між будинком і сусідньою будівлею.

Їхні обличчя розпливалися і розтягувалися, перетворюючи їхній жах на щось гротескне, щось дивне, первісне і…

Це були не галюцинації.

Брайс помчала через вулицю, слідуючи за криками і смородом…

Кожен вдих розривав легені, а Брайс усе бігла провулком, обминаючи купи сміття. Той, кого вона переслідувала, не сильно відірвався.

Де ж він, де ж він?

Логічні думки виринали одна за одною і стрічками майоріли у неї над головою. Брайс уважно читала їх, наче біржовий курс на екрані на стіні будівлі десь у ЦДР.

Хай просто покажеться — нехай навіть вона не зможе його вбити. Хай просто покажеться — тільки щоб ідентифікувати виродка, заради Даніки…

Брайс добігла до кінця провулка і звернула на пожвавлений Центральний Проспект — вулицю, повну квапливих перехожих і сигналів автівок. Вона перестрибувала через капоти, видираючись на дахи численних машин. Кожен її рух був плавний, наче один із її танцювальних па. Занурення, поворот, вигин — тіло її не підводило. Не підводило, поки вона, слідуючи за гнійним смородом створіння, бігла іншими провулками. Далі і далі.

Вони вже були майже біля річки. Повітря неподалік вибухнуло гарчанням і громовим ревом. Вони долинули із сусіднього провулка, чи радше з глухого кута між двома цегляними будівлями.

Брайс занесла ніжку стола, шкодуючи, що натомість не взяла меч Даніки, і замислившись, чи взагалі встигла подруга вийняти його з піхов…

Ні. Меч був у галереї. Даніка проігнорувала попередження Джесіби й залишила його у комірчині. Брайс кинулася за ріг.

Усюди кров. Скрізь.

А на півдорозі до глухого кута…. не ванір. Вона раніше таких не бачила.

Демон? Якась дика істота з гладкою, напівпрозорою сірою шкірою. Вона пересувалася на чотирьох довгих лапах, але віддалено нагадувала людиноподібну. І вона кимсь ласувала.

Малахимом.

Кров вкривала лице янгола, просотуючи його волосся і заливаючи набряклі, побиті риси обличчя. Його розкинуті білі крила були зламані, а богатирське тіло вигиналося дугою в агонії, поки його груди розривав звір, у пащі якого було повно кришталево-прозорих ікл, які з легкістю вгризалися у шкіру і кістки.

Брайс не думала, не відчувала.

Вона рухалася швидко, як тренував її Рендалл, і була нещадною, якою він навчив її бути.

Вона вдарила істоту по голові з такою силою, що затріщали і деревина, і череп тварюки.

Удар збив істоту з янгола і перекинув на землю. Її задні лапи заплуталися, а передні — руки — продерли лінії у бруківці.

У створіння не було очей. Тільки ніс — гладкі кістяні виступи над глибокими щілинами.

А кров, яка потекла з його скроні… була прозорою, не червоною.

Брайс важко дихала, малахим стогнав у безмовному благанні, поки створіння принюхувалося до неї.

Брайс відчайдушно кліпала, подумки вмовляючи світлошукач і корінь радості вийти з її кровообігу, а зображення перед очима перестати розмиватися…

Потвора стрибнула. Не до неї — до янгола. Просто до грудей і серця, до яких він намагався дістатися. Це була значно важливіша здобич.

Брайс рвонула вперед, знову замахнувшись ніжкою стола. Від удару по черепу їй боляче віддало в руку. Істота заревіла і сліпо кинулася на неї.

Брайс ухилилася, але гострі прозорі ікла розпороли їй стегно.

Вона закричала, втрачаючи рівновагу, і знову замахнулася, коли створіння стрибнуло знову, цього разу цілячись їй у горло.

Ніжка стола врізала по тих гострих зубах. Демон заверещав, так голосно, що ледь не луснули барабанні перетинки в її фейських вухах, і Брайс міцно заплющила очі, не наважуючись навіть глянути.

Почувся скрегіт кігтів, сичання, а тоді все затихло.

Розплющивши очі Брайс побачила, що потвора саме завертала за край цегляної будівлі, біля якої лежав малахим. Вона могла би простежити за ним, могла би тримати його у полі зору досить довго, поки не нагодяться Допоміжні сили чи 33-й Легіон…

Брайс наважилася зробити крок, коли янгол знову застогнав. Він тримався рукою за груди, слабко затискаючи рану. Не достатньо сильно, щоб зупинити кров, яка юшила після смертельного укусу. Навіть з його здатністю швидко відновлюватися, навіть якщо він уже здійснив Занурення, рани були настільки серйозні, що могли виявитися смертельними.

Істота зникла між будівлями на сусідній вулиці, і звідти почувся крик.

Уперед, уперед, уперед.

Обличчя янгола було таке побите, що радше нагадувало шматок набряклої плоті.

Ніжка стола плюхнулася у калюжі янгольської крові, коли Брайс кинулася до нього, закусивши губи, щоб не закричати від пекучого болю у своєму розпоротому стегні. Туди наче плеснули кислотою, що роз’їдала її шкіру і кістки.

Свідомість Брайс охопила нестерпна, непроглядна темрява, оповиваючи її густим мороком.

Але вона притисла долоню до рани на грудях янгола, намагаючись абстрагуватися від мокрої розірваної плоті й понівечених кісток його розтятих грудей. Істота прогризала шлях до його серця…

— Телефон, — видихнула вона. — У вас є телефон?

Біле крило янгола було таке пошматоване, що радше здавалося купою з червоних клаптів. Але він трохи відсунув його, відкриваючи доступ до кишені його чорних джинсів, з якої ви-пиралося щось квадратне.

Брайс сама не розуміла, як їй вдалося дістати телефон однією рукою. Час то пришвидшувався, то вповільнювався і зупинявся. З кожним подихом її ногу пронизував біль.

Але Брайс, стиснувши стильний чорний пристрій кволими пальцями, набрала номер екстреної служби, від зусиль ледь не зламавши свої червоні нігті.

Після першого гудка чоловічий голос відповів:

— Служба порятунку Міста Півмісяця…

— Допоможіть, — її голос обірвався. — Допоможіть.

На тому кінці настала пауза.

— Міс, уточніть, будь ласка, де ви і що сталося.

— Стара Площа. Річка… біля річки, поблизу Вулиці Молодого Лебедя… — Але ж це адреса її квартири. Вона була за кілька кварталів від неї. І не знала, де вона зараз. — Будь ласка… допоможіть, прошу…

Кров янгола заливала її подряпані коліна, з яких теж сочилася кров.

А Даніка була…

А Даніка була…

А Даніка була…

— Міс, мені потрібно знати, де ви саме, — вовки будуть на місці за пару хвилин.

Тоді Брайс схлипнула, а янгол слабко торкнувся пальцями її обідраного коліна. Ніби втішаючи.

— Телефон, — насилу вимовила вона, обірвавши оператора. — Його номер телефону — відстежте його, відстежте нас. Знайдіть нас.

— Міс, ви…

— Відстежте цей номер телефону.

— Міс, мені потрібна хвилинка, щоб…

Брайс втупилася в екран телефону, в тумані гортаючи сторінки меню, доки сама не знайшла номер.

— Сто дванадцять нуль три нуль п’ять сімдесят сім.

— Міс, у записах…

— Сто дванадцять нуль три нуль п’ять сімдесят сім! — кричала вона у телефон. Знову і знову. — Сто дванадцять нуль три нуль п’ять сімдесят сім!

Це все, що вона могла запам’ятати. Дурний номер телефону.

— Міс… о боги, — на тому кінці щось затріскотіло. — Вони скоро будуть, — видихнув оператор.

Він спробував дізнатися про травми янгола, але вона впустила телефон. Наркотики потягнули її вниз і вона, похилившись, почала поволі кудись провалюватися. Провулок перед її очима викривився і забрижив.

Вона зустрілася поглядом із янголом, і його очі були настільки сповнені болю, що Брайс здалося, що такою ж була і її душа.

Янгольська кров пробилася крізь її пальці. Вона не зупинялася.

6

Напівфейка виглядала як Хел.

Ні, не як Хел, зрозумів Ісая Тиберіан, дивлячись на неї крізь шпигунське дзеркало у слідчому центрі легіону. Як смерть.

Вона нагадала йому солдатів, які виповзали із закривавлених панґерських полів битв.

Напівфейка сиділа за металевим столом посеред кімнати для допитів і дивилася у нікуди. Як і попередні кілька годин.

Геть не схожа на ту особу, яка верещала і відбивалася, коли Ісая зі своїм підрозділом знайшли її у провулку Старої Площі. Її сіра сукня була подерта, а з лівого стегна так юшила кров, що він був подумав, що вона знепритомніє. Вона була у напівбожевільному стані: або від сущого жаху того, що сталося, або від горя усвідомлення, або від наркотиків у її крові.

Імовірно, з усіх трьох причин. А враховуючи те, що вона була не лише джерелом інформації про напад, але й наразі становила небезпеку для себе самої, Ісая наказав доставити її до стерильного підземного слідчого центру, що був розташований за кілька кварталів від Коміціуму. Як свідка — він подбав, щоб саме це було зазначено у протоколі. Не як підозрювану.

Ісая шумно видихнув, опираючись бажанню спертися чолом на спостережне вікно. У приміщенні було чути лише безперервний гул джерел першосвітла під стелею.

Перші хвилини тиші за останні кілька годин. Ісая майже не сумнівався, що це скоро закінчиться.

Так і сталося — ніби його думки почула сама Урд. З дверей за його спиною пролунав грубий чоловічий голос.

— Вона так і не заговорила?

В Ісаї пішло два століття на полі бої і поза ним на те, щоб звикнути і не здригатися від звуку цього голосу. Щоб повільно розвернутися до янгола, який неодмінно стоятиме, спершись на одвірок, у своєму звичному чорному бойовому екіпіруванні, — янгола, який, як нагадували Ісаї розум і минулий досвід, був союзником, хоча всі інстинкти буквально кричали протилежне.

Хижак. Убивця. Монстр.

Однак мигдалюваті темні очі Ганта Аталара були прикуті до вікна. До Брайс Квінлан. Не зашелестіло ні одненьке сіре перо на його крилах. Ще з перших днів їхньої служби у 17-му Легіоні на півдні Панґери Ісая намагався не звертати уваги на те, що Гант наче існував усередині якогось вакууму постійного спокою. Поруч із ним здавалося, ніби вся земля затамувала подих, — така собі тиша перед бурею.

Для Ісаї, який бачив, що робить Гант зі своїми ворогами й обраними мішенями, це не було дивиною.

Гант перевів погляд на нього.

Точно. Він же його запитав. Ісая ворухнув білими крилами і відповів:

— Відколи її привезли, вона не сказала ні слова.

Гант знову подивився на Брайс.

— Чи надходив наказ перевести її до іншої кімнати?

Ісая прекрасно розумів, яку саме кімнату Гант мав на увазі. Одну з тих, які були створені для того, щоб змушувати людей говорити. Навіть свідків.

Ісая поправив свою чорну шовкову краватку і без особливої надії подумки попросив п’ятьох богів, щоб до світанку його темно-сірий діловий костюм не вкрився плямами крові.

— Ще ні.

Гант кивнув, його золотаво-коричневе обличчя було незворушне.

Без наказу він точно не займатиметься самодіяльністю. Ісая обвів янгола очима. Сьогодні він був без свого шолома у вигляді черепа, завдяки якому заробив прізвисько, що ним його пошепки називали по всіх закутках Міста Півмісяця, — Умбра Мортіс.

Тінь Смерті.

Невпевнений, що відчуває — полегшення чи стурбованість — через відсутність сумнозвісного шолома, Ісая мовчки передав особистому асасину Михея тонку папку.

Він простежив, щоб не торкнутися своїми темно-коричневими пальцями шкіряних рукавичок Ганта, які досі були у крові, запах якої розповзався кімнатою. Ісая упізнав у ньому запах янгола, отже, інший, напевно, належав Брайс Квінлан.

Ісая кивнув у бік кімнати для допитів, облицьованої білою плиткою.

— Брайс Квінлан, двадцять три роки, напівфейка-напівлюдина. Аналіз крові десятирічної давності підтверджує наявність у неї ванірської тривалості життя. Рівень сили незначний. Занурення ще не здійснила. Записана як повноправна громадянка. Знайдена у провулку з одним із наших, голіруч намагалася не дати його серцю випасти з грудної клітки.

Слова прозвучали наче з вуст безпристрасного лікаря. Але Ісая знав, що Гант прекрасно обізнаний у деталях. Як і сам Ісая. Зрештою, вони були в тому провулку. І розуміли, що навіть тут, у безпечній кімнаті спостереження, було би по-дурному озвучувати делікатні подробиці вголос.

Удвох вони спромоглися підняли Брайс на ноги, але вона одразу завалилася на Ісаю — не від горя, а від болю.

Гант усе зрозумів першим: на її стегні була рвана рана.

Брайс дико борсалася і виривалася, коли вони вирішили знову вкласти її на землю. З її стегна ринула кров, й Ісая викликав медвідьму. Була зачеплена артерія. Те, що вона не померла до їхнього приїзду, було справжнім дивом.

Гант став перед нею навколішки, і вона, брикнувшись, мало не заїхала йому ногою по яйцях. Він міцно вилаявся. Але потім зняв свій шолом. Подивився їй просто у вічі.

І наказав заспокоїтися.

Вона повністю замовкла. Просто дивилася на Ганта порожнім, відсутнім поглядом. Навіть не здригалася від проколів медичного степлера, що його Гант дістав із маленької аптечки, передбаченої у його бойовому костюмі. Вона все дивилася й дивилася на Умбру Мортіса.

Утім, закривши її рану на нозі, Гант не затримався — він кинувся у морок ночі робити те, що вмів найкраще: шукати ворогів і знищувати їх.

Наче помітивши кров на своїх рукавичках, Гант вилаявся, зірвав їх і кинув до металевої урни біля дверей.

Потім янгол почав гортати тоненьке досьє Квінлан. Чорне волосся, що сягало плечей, спадало на його непроникне обличчя.

— Схоже, це твоя компетенція: звичайна розпусна тусовщиця, — сказав він, гортаючи сторінки. — Який сюрприз, — додав він, і кутики його рота вигнулися в неприємній посмішці, — вона сусідка Даніки Фендир. Самої «Принцеси вечірок».

Це прізвисько використовувалося лише у 33-му Легіоні — тому що ніхто у Місяцеграді, навіть фейська знать, не наважився б це сказати. Але Ісая жестом запропонував Ганту читати далі. Умбра Мортіс покинув провулок, так і не дізнавшись усього масштабу лиха.

Гант продовжив читати, і його брови підскочили.

— Урд мене візьми.

Ісая чекав цього.

Темні очі Ганта розширилися.

— Даніка Фендир мертва? — Він читав далі. — Разом з усією Зграєю Дияволів, — він похитав головою і повторив: — Урд мене візьми.

Ісая забрав папку.

— Паршиві справи, друже мій.

Гант стиснув щелепи.

— Я не знайшов жодних слідів демона, який це зробив.

— Знаю, — побачивши запитальний погляд Ганта, Ісая пояснив: — Якби знайшов, то зараз тримав би в руках не теку, а відрубану голову.

Ісая бачив це — багато разів, — коли Гант переможно повертався з полювань на демонів, на які його відряджали архангели, що в різні часи були при владі.

Гант злегка смикнув губами, ніби згадавши, коли він востаннє вбивав у такий спосіб, але опанував себе і схрестив свої дужі руки на грудях. Ісая не звернув уваги на жест домінування, що символізувала ця поза. У їхній команді з п’яти воїнів, які звалися тріарії та входили до найелітнішого підрозділу Імперського Легіону— маленької особистої ватаги Михея, — існувала певна ієрархія.

Хоча Михей і призначив Ісаю Командиром 33-го, він ніколи офіційно не оголошував його лідером. Але Ісая завжди вважав, що стоїть на найвищій сходинці й має негласний титул найкращого солдата серед тріаріїв, незважаючи на свій модний костюм і краватку.

А ось Гант… за ці два роки після його повернення з Панґери ніхто насправді не вирішив, яке місце займає він. Ісая також був не до кінця впевнений, чи хоче це знати.

Офіційна роль Ганта полягала у вистежуванні та знищенні демонів, які пролізали крізь тріщини у Північному Розломі або потрапляли у цей світ завдяки незаконним ритуалам, і ця роль чудово відповідала певному набору його вмінь. Самим лиш богам було відомо, скільки демонів він вистежив за ці століття, починаючи зі служби у тому найпершому панґерському підрозділі легіону, в якому вони були разом з Ісаєю — 17-му, — завданням якого було відправляти цих істот у потойбічний світ.

Але своє прізвисько він заслужив завдяки роботі, яку таємно виконував для архангелів — наразі для Михея. Гант підпорядковувався безпосередньо Михею, і решта янголів трималася від нього подалі.

— Наомі щойно арештувала Філіпа Бріґґса за підозрою у скоєнні масового вбивства, — сказав Ісая, згадавши капітана піхоти 33-го. — Сьогодні Бріґґс вийшов з в’язниці — і саме Даніка зі Зграєю Дияволів були тими, хто колись запроторили його туди. — Те, що ця честь не дісталася 33-му, безкінечно дратувало Ісаю. Принаймні сьогодні вночі його затримала Наомі. — Не розумію, як така людина, як Бріґґс, змогла викликати такого могутнього демона.

— Гадаю, невдовзі дізнаємося, — похмуро промовив Гант.

Так, чорт забирай, безумовно, дізнаються.

— Це ж яким треба бути бовдуром, щоб одразу після звільнення вчинити таку різанину.

Утім, лідер групи повстанців Кереса — відгалуження масштабнішого повстанського руху Офіон — не був бовдуром. Лише фанатиком, одержимим ідеєю розпочати конфлікт, аналогічний війні, що лютувала за морем.

— Або, можливо, Бріґґс діяв, керуючись єдиною можливістю на волі, яка у нього була, перш ніж ми знайшли би привід повернути його під варту, — заперечив Гант. — Він розумів, що його час обмежений, і хотів упевнитися, що матиме перевагу над ванірами.

Ісая похитав головою.

— Сам чорт ногу зломить.

Це ще м’яко кажучи.

Гант шумно видихнув.

— ЗМІ вже щось пронюхали?

— Ще ні, — відповів Ісая. — І кілька хвилин тому я отримав наказ тримати цю справу в таємниці — навіть якщо завтра про це торочитимуть в усіх ранкових новинах.

Очі Ганта спалахнули.

— Мені нікому розповідати.

Справді, Гант і поняття друзів — речі несумісні. Навіть серед тріаріїв, навіть пробувши тут два роки, Гант досі тримався осторонь, невтомно працюючи заради одного — свободи. Чи радше примарного шансу її отримати.

Ісая зітхнув.

— Коли прибуде Сабіна?

Гант глянув на екран свого телефона.

— Сабіна вже спускається і з’явиться просто… — Двері розчахнулися. Гант блиснув очима. — Зараз.

Сабіна виглядала ненабагато старшою за Брайс Квінлан. Вона мала тонкі риси обличчя і довге сріблясто-світле волосся, але в її блакитних очах була лише безсмертна лють.

— Де ця курва-напівкровка?.. — ледь стримуючись почала вона й одразу помітила Брайс у вікні. — Я її зараз задушу…

Ісая розправив біле крило, перегороджуючи Першій Претендентці шлях назад до дверей і до кімнати для допитів за кілька кроків ліворуч від них.

Гант зайняв невимушено позу по інший бік від Сабіни. На кісточках його пальців грали блискавки.

Слабка демонстрація сили, свідком якої не раз був Ісая: Гант обрушував на ворогів блискавки, здатні зруйнувати будинки.

І у звичайних янголів, і в архангелів сила завжди була таким собі різновидом природних стихій: дощем, бурею, іноді торнадо — сам Ісая міг прикликати вітер, здатний стримувати ворожі атаки, але ніхто за пам’яті тих, що живуть нині, не мав такої сили, як у Ганта, — здатності підкорити блискавку своїй волі. Ніхто не вмів сягати глибин своєї сили, роблячи її справді руйнівною. Це було його спасіння і прокляття.

Ісая прикликав прохолодний вітерець і пустив його крізь світле шовковисте волосся Сабіни до Ганта.

Вони завжди добре працювали разом — Михей знав це, коли два роки тому звів Ганта з Ісаєю у підрозділі 33-го, попри тернові вінці, витатуйовані на їхніх чолах. Татуювання Ганта здебільшого було приховане його темним волоссям, але тонка чорна смужка на його лобі лишалася відкритою.

Ісая ледве міг пригадати, як виглядав його друг до того, як ті панґерські відьми затаврували його, додавши свої інфернальні заклинання до самого чорнила, аби ніколи не дозволити йому забути про свої злочини і зв’язати відьомською магією більшу частину його сили.

Німб — як вони його називали, глузуючи з божественної аури над головами янголів, з якими їх колись зображували древні люди.

На чолі Ісаї також було неприховане татуювання — таке ж, як і на чолі Ганта, як і на чолах майже двох тисяч бунтівних янголів, що два століття тому були хоробрими, дурними ідеалістами.

Астері створили янголів, аби ті були їхніми ідеальними солдатами і вірними слугами. Янголи, наділені такою силою, насолоджувалися своєю роллю у світі. До Шахари, архангелиці, яку вони називали Ранковою Зорею. До Ганта та інших, які служили в елітному 18-му Легіоні Шахари.

Їхнє повстання провалилося — та сорок років тому люди почали власне. Інша причина, інша група і види бунтівників, але настрої були, по суті, ті самі: Республіка була ворогом, а жорсткі ієрархії — гівняним порядком.

Коли люди розпочали свою війну, комусь із цих бовдурів варто було спитати Упалих янголів, чому те повстання, яке відбулося ще задовго до їхнього народження, провалилося. Ісая напевно дав би їм кілька порад щодо того, чого робити не варто. І просвітив би щодо наслідків.

Тому що на правих зап’ястках янголів виднілося ще одне татуювання: «SPQM».

Чотири літери у колі з семи зірок прикрашали кожен прапор і документ Республіки і красувалися на зап’ястках своїх власників. Навіть якби Ісая відрубав собі руку, на відрослій кінцівці все одно з’явилося б тавро. Такою була сила відьомського чорнила.

Доля, гірша за смерть: стати вічним слугою тих, кого вони прагнули скинути.

Вирішивши врятувати Сабіну від того, як Гант зазвичай вирішує проблеми, Ісая м’яко спитав:

— Сабіно, я розумію ваше горе, але чи є у вас причина бажати Брайс смерті?

— Вона забрала меч, — гаркнула Сабіна, вказуючи на Брайс. — Ця любителька вовків забрала меч Даніки. Я знаю, що це вона, меча в квартирі немає — і він належить мені.

Ісая був у курсі, цих подробиць: знав, що зникла сімейна реліквія родини Фендир. Але не було жодних ознак того, що меч був у Брайс Квінлан.

— Який стосунок має меч до смерті вашої доньки?

На її обличчі боролися гнів і горе. Сабіна струсила головою, ігноруючи запитання, і промовила:

— Даніка не могла не лізти в халепу. Ніколи не могла тримати язика за зубами і не знала, коли треба його прикусити у колі ворогів. І подивіться, що з нею сталося. Ця дурна сучка досі дихає, а Даніка — ні, — її голос ледь не тремтів. — Даніці слід було бути обережнішою.

— Обережнішою з чим? — ще м’якіше спитав Гант.

— З усім, — відрізала Сабіна і знову струсила головою, проганяючи горе геть. — Починаючи зі своєї сусідки-шльондри, — вона ривком розвернулася до Ісаї — уособлення гніву. — Розкажіть мені усе.

— Він ні хріна не повинен вам розповідати, Фендир, — холодно промовив Гант.

Будучи Командиром 33-го Імперського Легіону, Ісая за рангом був рівний Сабіні: вони обоє засідали на тих самих радах правління і обоє звітували перед керівництвом як власних лав, так і власних Домів.

Сабіна обвела оком Ганта, і її ікла подовжилися.

— Хіба я з тобою розмовляю, Аталаре?

Очі Ганта зблиснули. Але Ісая дістав телефон і, набираючи повідомлення, спокійно обірвав їх:

— Ми досі отримуємо звіти. Зараз сюди прямує Вікторія, щоб поговорити з міс Квінлан.

— Я сама з нею поговорю, — заклекотіла Сабіна. Її пальці скрючилися, ніби були готові вчепитися Ганту в горлянку. Гант їдко посміхнувся, ніби промовляючи: «Спробуй». Блискавки заграли на його кісточках пальців і обвили зап’ясток.

На щастя для Ісаї, двері кімнати для допитів відчинилися і до них увійшла темноволоса жінка у бездоганно зшитому темно-синьому костюмі.

Вони були фасадом, ці костюми, що їх носили Ісая і Вікторія. Такими собі обладунками, так, але також останньою спробою вдати, що вони хоч трохи нормальні.

Не дивно, що Гант ніколи цим не заморочувався.

Вікторія граційно підійшла до Брайс, але та не впізнала приголомшливу жінку, услід якій оберталися представники усіх Домів.

Але Брайс уже кілька годин була в такому стані. На білій пов’язці на її голому стегні досі проступали плями крові. Вікторія витончено принюхалася і звузила блідо-зелені очі, над якими на чолі виднілося темне татуювання німба. Примара була однією з небагатьох немалахимів, які приєдналися до їхнього повстання двісті років тому. Невдовзі після цього її віддали Михею, і її покарання не обмежилося витатуйованим вінцем і рабським тавром. Не настільки жорстокі, порівняно з тим, що переживали Ісая і Гант у підземеллях астері, а потім у численних темницях архангелів упродовж багатьох років після цього, її власні муки, тим не менш, продовжувалися навіть тоді, коли їхні припинилися.

— Міс Квінлан, — звернулася Вікторія.

Брайс не відповіла.

Примара підтягнула металевий стілець, що стояв біля стіни, і поставила його по інший бік стола. Вмостившись, Вікторія схрестила довгі ноги і дістала теку зі справою, що стирчала з кишені жакета.

— Ви можете сказати, хто винний у масовому вбивстві, скоєному сьогодні вночі?

Брайс навіть губами не поворухнула. Сабіна тихо загарчала.

Примара склала білі, як алебастр, руки на колінах. Надприродна елегантність була єдиною ознакою древньої сили, яка нуртувала під спокійною поверхнею.

У Вікі не було власного тіла. Хоча вона воювала у 18-му Легіоні, Ісая дізнався її історію, лише коли прибув сюди десять років тому. Про те, як вона набула це тіло і кому воно належало раніше, він не питав. А вона не розповідала. Примари володіли тілами так, як люди автівками. Більш марнославні часто їх міняли, зазвичай за перших ознак старіння, але Вікторія зберігала це тіло довше, ніж зазвичай. Казала, що їй подобалися його статура і рухи.

Зараз же вона перебувала у ньому, бо не мала вибору. Це було покаранням Михея за її участь у повстанні: бути закутою у цьому тілі. Навіки. Без можливості його змінити чи обміняти на новіше й елегантніше. Упродовж двохсот років Вікі була змушена справлятися з повільним зношуванням тіла, яке зараз чітко простежувалося: навколо очей почали з’являтися тонкі зморшки, а над смужкою витатуйованого тернового вінця на лобі утворилася борозна.

— Квінлан впала у шок, — зауважив Гант, стежачи за кожним подихом Брайс. — Вона не говоритиме.

Ісая був схильний погодитися, поки Вікторія не розгорнула справу і, пробігши очима по вкладеному аркушу, не промовила:

— Я, наприклад, вважаю, що ви зараз не здатні повністю контролювати своє тіло чи дії.

А потім вона зачитала список наркотичних і алкогольних коктейлів, від яких би у звичайної людини зупинилося серце. Як на те пішло, і в нижчого за класом ваніра — теж.

Гант знову вилаявся.

— Чи є хоч щось, що вона сьогодні не винюхала і не скурила? Сабіна наїжачилася.

— Паскудна напівкровка…

Ісая глянув на Ганта. Цього було достатньо, аби передати пропозицію.

Не наказ — він ніколи не наважувався наказувати Ганту. Через його запальний характер цілі імперські бойові підрозділи колись перетворювалися на тлійний попіл. І хоча заклятий німб зв’язував його силу і зменшував її вдесятеро, бойова майстерність Ганта це компенсувала.

Але Гант кивнув — єдина ознака того, що він згоден із пропозицією Ісаї.

— Сабіно, вам потрібно заповнити деякі папери нагорі, — Гант видихнув, ніби нагадуючи собі, що Сабіна була матір’ю, яка сьогодні втратила свою єдину дитину, і додав: — Якщо вам треба побути самій — без проблем, але потрібно підписати…

— У сраку ваші папери і вашу ввічливість. Якщо доведеться, розіпніть сучку, але змусьте її дати свідчення, — Сабіна плюнула Ганту під ноги.

Язик Ісаї вкрило ефіром, коли Гант кинув на Сабіну холодний погляд, який на полі бою слугував останнім попередженням для його ворогів. Після того, що відбувалося потім, вцілілих не лишалося.

Схоже, Сабіна це згадала і розважливо вибігла у коридор. На ходу вона зігнула пальці, з яких з’явилися чотири гострі мов бритва пазурі, і різонула ними по металевих дверях.

Гант посміхнувся їй услід. Ціль позначена. Не сьогодні, навіть не завтра, а колись у майбутньому….

А люди ще кажуть, що перевертні краще ладнають з янголами, ніж із фейрі.

Вікторія м’яко промовила до Брайс:

— У нас є відеозапис із «Білого Ворона», який підтверджує ваше місцеперебування. Також є запис того, як ви повертаєтеся додому.

Увесь Місяцеград був нашпигований камерами з неперевершеною візуальною і звуковою передачею, але будинок Брайс був старий, і монітори, наявність яких у коридорах була обов’язковою, не лагодилися десятиліттями. Сьогодні на домовласника очікував візит компетентних органів через порушення правил, яке підісрало всьому розслідуванню. Камерам будівлі вдалося зафіксувати лише крихітний уривок аудіозапису — і все. Але на ньому не було нічого поза тим, що вже і так відомо. Усі телефони Зграї Дияволів були знищені під час нападу.

Жодного повідомлення з них не надійшло.

— А от чого у нас немає, Брайс, — вела далі Вікторія, — то це запису того, що сталося у вашій квартирі. Ви можете мені розповісти?

Повільно, ніби повертаючись до свого зраненого тіла, Брайс перевела свої бурштинові очі на Вікторію.

— Де її сім’я? — суворо спитав Гант.

— Людська мати з вітчимом живуть в одному з гірських містечок на Півночі — обоє перегрини, — відповів Ісая. — Батько не був зареєстрований або відмовився визнавати батьківство. Очевидно, феєць. І, ймовірно, якась шишка, оскільки виклопотав їй статус повноправної громадянки.

Більшість нащадків, народжених від людських матерів, отримували статус перегринів. І попри те що Брайс перепало трохи фейської елегантної краси, її обличчя виказувало в ній людину — шкіра, ніби присипана золотистим пилом, розсип веснянок на носі й високих вилицях, повні губи. Хоча шовковистий водоспад червоного волосся і загострені вуха були чисто фейськими.

— Батькам вже повідомили?

Ісая провів рукою по своїх жорстких каштанових кучерях. Телефонний дзвінок розбудив його о другій годині ночі, через хвилину він уже летів з казарми сюди, і тепер почав відчувати наслідки безсонної ночі. Мабуть, наближався світанок.

— У матері була істерика. Вона все питала, чи знаємо ми, чому напали на квартиру і чи це не Філіп Бріґґс. Вона бачила у новинах, що його звільнили через недотримання формальностей, і впевнена, що це його рук справа. Зараз вилітає патруль 31-го, тож батьки протягом години піднімуться у повітря.

У переговорному пристрої почувся голос Вікторії, яка продовжувала допит:

— Ви можете описати істоту, яка напала на ваших друзів? Але Квінлан уже знову наче зникла за відсутнім поглядом.

Завдяки вуличним камерам вони отримали змазані відеозаписи, на яких було видно, що демон рухався швидше за вітер і намагався триматися подалі. Їм ще не вдалося його ідентифікувати — навіть обширні знання Ганта не допомогли. Усе, що в них було, — це розпливчаста сірувата пляма, якої не можна було роздивитися навіть за режиму вповільненого перегляду, і Брайс Квінлан, яка мчить босоніж вулицями міста.

— Дівчина не готова давати свідчення, — промовив Гант. — Ми лише марнуємо час.

Але Ісая спитав його:

— Чому Сабіна так ненавидить Брайс — чому натякає на те, що вона винна у цьому всьому? — Коли Гант не відповів, Ісая кивнув у бік двох тек, що лежали на краю стола. — Поглянь на досьє Квінлан. До цього притягалася лише раз — за непристойну поведінку під час параду на честь Дня літнього сонцестояння. Дуріла біля стіни і була спіймана на гарячому. Ніч просиділа у камері, наступного дня сплатила штраф, упродовж місяця виконувала громадські роботи, щоб стерти запис з особової справи, — Ісая міг поклястися, що на губах Ганта промайнула слабка посмішка.

Але він лише постукав мозолястим пальцем по сусідньому вражаюче товстому стосу тек.

— Це перша частина досьє Даніки Фендир. З семи. Починається з дрібних крадіжок у десятирічному віці, продовжується до повноліття, якого вона досягла п’ять років тому. Потім усе якось підозріло затихає. Якщо хочеш знати мою думку, то це вона повела Брайс згубною стежкою — а потім Брайс, імовірно, навернула Даніку на добру путь.

— Недалеко ж вони зайшли, якщо це не завадило їй винюхати кінську дозу світлошукача, — зауважив Гант. — Припускаю, вона відривалася не сама. Чи був із нею хтось із подруг?

— Дві. Юніпер Андромеда — фавна, солістка міського балету, і… — Ісая прогортав матеріали справи і пробурмотів молитву. — Ф’юрі Акстар.

Почувши ім’я найманки, Гант тихо вилаявся.

Ф’юрі Акстар мала ліцензію на вбивство у пів дюжині країн. Зокрема в їхній.

— Ф’юрі сьогодні ввечері була з Квінлан? — спитав Гант.

Вони достатньо перетиналися з найманою вбивцею і знали, що краще триматися від неї подалі. Михей навіть наказував Ганту вбити її. Двічі.

Але у неї було повно впливових союзників. І дехто, якщо вірити чуткам, навіть з Імперського Сенату. Тому обидва рази Михей вирішував, що наслідки того, шо Умбра Мортіс перетворить Ф’юрі

Акстар на справжнісінький підсмажений тост, принесуть більше клопоту, ніж користі.

— Так, — відповів Ісая. — Ф’юрі була з нею в клубі.

Гант насупився. Але тут Вікторія знову нахилилася до Брайс:

— Ми намагаємося знайти того, хто це зробив. Ви можете надати нам якусь інформацію?

Перед примарою сиділа порожня оболонка.

Вікторія промуркотіла вкрадливим голосом, почувши який люди зазвичай були готові їсти в неї з рук:

— Я хочу вам допомогти. Хочу знайти вбивцю. І покарати його.

Вона залізла до кишені жакета, дістала телефон і поклала його екраном догори на стіл. Його зображення вмить вивелося на маленький монітор у кімнаті спостереження, і розпочалася відеотрансляція. Ісая і Гант по черзі дивилися то на примару, то на монітор, на якому одне за одним почали вигулькувати повідомлення.

— Ми завантажили дані з вашого телефона. Ви можете просвітити мене щодо цього?

Скляний погляд Брайс упав на маленький екран, який з’явився з прихованого відсіку в лінолеумній підлозі. На ньому відображалися ті самі повідомлення, які зараз читали Ісая і Гант.

Перше було від Брайс:

«Вечори перед телеком — для шмаркатих щенят. Приходь пограти з дорослими сучками».

Наступним було коротке й темне відео. Зображення було рване, а хтось, хто знімав, голосно заливався і тремтів від сміху. Брайс показала в камеру середній палець, схилилася над доріжкою білого порошку — світлошукача — і вдихнула його своїм веснянкуватим носом. Вона сміялася на записі так радісно і живо, що зараз, сидячи на стільці у кімнаті, скидалася на випатраний труп. Брайс на відео заверещала у камеру:

— ЗАПАЛЮЙ, ДАНІКО-О-О-О!

Письмова відповідь Даніки була саме такою, яку й очікував Ісая від Лідерки вовків, яку він бачив лише звіддаля на офіційних заходах і яка, схоже, вміла створювати проблеми всюди, де з’являлася:

«НЕНАВИДЖУ ТЕБЕ, СТЕРВО. НЕ ЧІПАЙ СВІТЛОШУКАЧ БЕЗ МЕНЕ. КОЗА».

Справді, «Принцеса вечірок».

Брайс відповіла через двадцять хвилин:

«Я тут перепихнулася з одним у туалеті. Не кажи Коннору».

Гант похитав головою.

Але Брайс мовчки сиділа, поки Вікторія спокійно зачитувала повідомлення.

Даніка відповіла:

«І як, сподобалося?!!?»

«Непогано, трохи попустило хотілку».

— Це не стосується справи, — пробурмотів Гант. — Зупини Вікторію.

— У нас є наказ.

— У пекло накази. Ця бідолашна зараз зірветься, і добром це не скінчиться.

Потім Брайс припинила відповідати Даніці.

Але Даніка й далі строчила повідомлення. Одне за одним. Упродовж наступних двох годин.

«Передача закінчилася. Де ви, шельми?»

«Чому не відповідаєш на дзвінки? Ну все, дзвоню Ф’юрі».

«Де, БЛЯХА, ця Ф’юрі?»

«Юніпер ніколи не бере з собою телефон, тож із нею я навіть не заморочуватимуся. Де ти є?!!!»

«Мені підкотити у клуб? Зграя звалює через десять хвилин. Припини трахатися з незнайомцями у туалеті, бо зі мною йде Коннор».

«БРА-А-АЙС. Сподіваюся, ти розізлишся, побачивши 1000 сповіщень».

«Торн каже, щоб я перестала тобі писати. Я сказала йому, щоб не пхав свого довбаного носа у мої справи».

«Коннор каже, що тобі слід подорослішати і припинити сидіти на мутній наркоті, бо так роблять лише лузери. Він не зрадів, коли я сказала, що не впевнена, чи дозволю тобі зустрічатися з таким лицемірним ханжею».

«Усе, за п’ять хвилин виходимо. Побачимося, смокталко. Запали там».

Брайс, не кліпаючи, уп’ялася поглядом в екран. Її змучене обличчя у світлі монітора було хворобливо-білим.

— Більшість камер у будинку зламані, але та, що в коридорі, все ж змогла записати звук, хоча відеозйомка і не функціонувала, — спокійно промовила Вікторія. — Увімкнути?

Брайс мовчала. Тож Вікторія увімкнула аудіозапис.

З динаміків почулося приглушені гарчання і крики — досить тихі, щоб стало зрозуміло, що камера у коридорі вловлювала лише найгучніші звуки, які долинали з квартири. А потім хтось заревів — диким вовчим ревом: «Досить, прошу…»

Слова обірвалися. Але аудіозапис продовжувався.

Даніка Фендир кричала. На задньому плані почувся удар і тріск — наче її жбурнули об меблі. А камера все продовжувала записувати.

Крики не вщухали, лунали знову і знову. Паузи були викликані всього лиш збоями у системі камери. Приглушене харчання і ричання було злісне і лихе, а Даніка схлипувала, просячи пощади, плакала і кричала, благаючи нападника зупинитися…

— Вимкнути, — наказав Гант, рушивши кімнатою. — Вимкнути негайно. — Він вийшов так швидко, що Ісая не встиг його зупинити: Гант миттю опинився біля дверей до кімнати для допитів і розчахнув їх, перш ніж Ісая його наздогнав.

Але аудіозапис тривав, звук потріскував і переривався. З динаміків у стелі лунав голос Даніки, яка все ще благала про пощаду. Її пожирали живцем і рвали на шматки.

Від мовчання вбивці, як і від ридань та криків Даніки, кров холола у жилах.

Вікторія розвернулася до дверей, коли всередину увірвався Гант із побагровілим від люті обличчям і розправленими крилами. Тінь Смерті зірвалася з прив’язі.

Ісая відчув присмак ефіру. На кінчиках пальців Ганта звивалися блискавки.

Кімнату наповнювали приглушені й, здавалося, безкінечні крики Даніки.

Ісая увійшов саме тоді, коли Брайс вибухнула.

Він прикликав вітер і оточив себе й Вікі повітряною стіною. Гант зробив те саме, коли Брайс схопилася зі стільця і перекинула стіл. Він перелетів через голову Вікторії і вдарився у шпигунське дзеркало.

Дике гарчання наповнило кімнату, коли Брайс схопила свій стілець і жбурнула його у стіну, з такою силою, що металевий каркас зігнувся і сплющився.

А потім її знудило на підлогу. Якби не захисна повітряна стіна Ісаї навколо Вікторії, її до абсурду дорогі туфлі, зроблені на замовлення, заляпало б блювотинням.

Аудіозапис нарешті обірвався, коли коридорну камеру знову почало глючити і вона зависла.

Важко дихаючи, Брайс дивилася на калюжу блювотиння. А тоді впала у неї навколішки.

Її знову знудило. І ще раз. А потім, зігнувшись над блювотними масами і вмочивши у них своє шовковисте волосся, вона почала хитатися з боку в бік у приголомшливій тиші.

Вона була напівфейкою, рівень її сили був геть незначний. Те, що вона щойно зробила зі столом і стільцем… Чиста фізична лють. Навіть найспокійніші фейрі були нездатні стримати напад тваринного гніву, коли той їх охоплював…

Гант із незворушним виразом обличчя рушив до Брайс, високо піднявши свої сірі крила, аби не влізти у блювоту.

— Привіт, — промовив він, опускаючись перед нею навколішки, і потягнувся до її плеча, але опустив руку. Чи багато людей бачило, щоб руки Умбри Мортіса тягнулися до них без натяку на насильство?

Гант кивком вказав на розтрощені стіл і стілець.

— Вражає.

Брайс іще сильніше нахилилася вперед, до синців стискаючи побілілими пальцями себе за плечі, і надірвано проскрипіла:

— Я хочу додому.

Темні очі Ганта зблиснули. Але він більше нічого не сказав.

Вікторія, похмуро оглядаючи безлад, вислизнула на пошуки прибиральника.

Ісая сказав:

— Боюся, вам не можна додому. Це чинне місце злочину, — до того ж квартира була така розгромлена, що навіть якби її відшкрібали з відбілювачем, будь-який ванір, зайшовши, відчув би запах бійні. — Вам небезпечно повертатися, поки ми не знайдемо того, хто це зробив. І чому.

Тоді Брайс видихнула:

— А С-сабіна…

— Так, — м’яко відповів Ісая. — Усіх, хто був пов’язаний із Данікою, оповістили.

А за кілька годин про це дізнається весь світ.

Досі стоячи навколішках біля Брайс, Гант суворо промовив:

— Ми можемо перевести вас до кімнати з ліжком і душем. Принести вам якийсь одяг.

Її сукня була така подерта, що більша частина її голого тіла була виставлена напоказ, а з розриву на талії виднілося темне татуювання, що підіймалося спиною. Гант бачив повій на М’ясному Ринку, які вдягалися скромніше.

У кишені Ісаї задзижчав телефон. Дзвонила Наомі. Ісая відповів і почув напружений голос капітана піхоти 33-го Легіону:

— Відпустіть дівчину. Негайно. Виведіть її з будівлі і, заради нашого ж блага, щоб ніхто не смів сідати на хвіст. Особливо Гант.

— Чому? Губернатор віддав нам протилежний наказ.

— Мені подзвонили, — сказала Наомі. — Довбаний Рунн Данаан. Він розлючений тим, що ми не попередили Дім Неба і Подиху про те, що забрали дівчину. Каже, що це підпадає під юрисдикцію фейрі і ще хрін знає кого. Тому начхати, чого хоче Губернатор, — пізніше він подякує нам за те, що ми позбавили його цього страшенного геморою. Відпустіть дівчину негайно. Вона може повернутися у супроводі фейрі, якщо ті козли цього хочуть.

Гант, який чув усю розмову, вивчально дивився на Брайс Квінлан незворушним поглядом хижака. Будучи однією з тріаріїв, Наомі Бореас підпорядковувалася безпосередньо Михею і не повинна була їм нічого пояснювати, але нехтувати його прямим наказом на користь фейрі…

— Виконуй, Ісає, — додала Наомі і поклала слухавку.

Хоча Брайс і мала загострені фейські вуха, в її скляному погляді не було й натяку на те, що вона чула розмову.

Ісая поклав телефон у кишеню.

— Ви можете йти.

Вона розігнулася і, попри пов’язку на стегні, підвелася на, як не дивно, тверді ноги. Утім, її голі стопи були вкриті засохлою кров’ю і брудом. Цього було достатньо, щоб Гант сказав:

У нас є штатна медвідьма.

Але Брайс проігнорувала його слова і, кульгаючи, вийшла крізь відчинені двері у коридор. Гант втупився поглядом у дверний отвір, за яким поволі зникало човгання її босих ніг.

Якийсь час вони мовчали. Потім Гант шумно видихнув і підвівся.

— Куди Наомі прилаштувала Бріґґса?

Не встиг Ісая відповісти, як у коридорі почулися звуки кроків, що швидко наближалися. Це точно була не Брайс.

Хоча слідчий центр був одним із найбезпечніших місць Місяцеграда, Ісая і Гант одразу стали так, щоб швидко дотягнутися до зброї: перший схрестив руки на грудях, щоб витягти пістолет, схований під піджаком, а другий опустив руку до ножа з чорним руків’ям, що висів у піхвах на стегні. На пальцях Ганта знову заграли блискавки.

До кімнати для допитів увірвався темноволосий феєць. І хоча у його нижній губі було срібне кільце, довге синяво-чорне волосся було зголене з одного боку, а з-під шкіряної куртки виднілися його забиті рукави, з неймовірно гарного обличчя явно прозирало його походження.

Рунн Данаан, Кронпринц вальбарських фейрі. Син Короля Осені й нинішній володар Зоряного Меча — легендарного темного клинка древніх Зоренароджених фейрі, який доводив його статус Обраного серед фейрі, хоч Хел його зна, що це означало.

Зараз цей меч був пристебнутий до спини Рунна, його чорне руків’я поглинало яскраве першосвітло. Колись Ісая чув історію, що меч було зроблено з іридію, видобутого з метеорита, і викувано в іншому світі — ще до того, як фейрі пройшли крізь Північний Розлом.

Сині очі Данаана палали гарячим полум’ям — хоча сам Рунн не володів такою магією. Магія вогню була поширена серед вальбарських фейрі, і нею володів сам Король Осені. Але за чутками магія Рунна була радше як у його заморських родичів, які правили священним островом фейрі — Аваленом: сила викликати тіні й туман, здатні заслати не лише фізичний світ, але й розум. Можливо, він навіть володів телепатією.

Рунн глянув на калюжу блювотиння і відчув запах тієї, хто щойно пішла.

— Де вона, крилаті покидьки?

Гант завмер від холодного командного тону в голосі принца.

— Брайс Квінлан звільнено, — відповів Ісая. — Ми відправили її нагору кілька хвилин тому.

Напевно Рунн скористався бічним входом, якщо не побачив її, а їх не попередили з рецепції про його прихід. Можливо, він скористався своєю магічною силою і пробрався крізь тіні.

Принц розвернувся назад до дверей, але Гант промовив:

— А тобі яке діло?

Рунн наїжачився.

— Вона моя кузина, недоумку. Ми піклуємося про своїх.

Кузина десятого коліна, оскільки в Короля Осені не було рідних братів і сестер, але, вочевидь, принц знав Брайс достатньо добре, якщо втрутився.

Гант насмішкувато посміхнувся до Рунна.

— Де ти був сьогодні ввечері?

— Пішов ти, Аталаре, — оскалився Рунн. — Припускаю, ти чув, що ми з Данікою зціпилися через Бріґґса на зустрічі Правителів Міста. Оце так версія. Просто молодець, — промовив він, відбиваючи кожне слово. — Якби я хотів убити Даніку, то впорався би без довбаного демона. Де Бріґґс, хай йому грець? Я хочу з ним поговорити.

— Уже в дорозі, — Гант продовжував посміхатися. Блискавки досі танцювали на його кісточках пальців. — Але перший постріл у нього буде не твій, — а потім додав: — На татусевих зв’язках і грошах далеко не заїдеш, Принце.

Не мало значення, що Рунн очолював фейський підрозділ Допоміжних сил і був так само добре підготовлений, як і кожен з їхніх елітних бійців. Або що меч за його спиною був не лише прикрасою.

Для Ганта — не мало. Не тоді, коли йшлося про королівську родину і жорстку ієрархію.

— Кажи-кажи, Аталаре. Побачимо, до чого ти добалакаєшся, — сказав Рунн.

— Тремчу від страху, — самовдоволено посміхнувся Гант.

Ісая відкашлявся. Вогняний Соласе, останнє, що йому було потрібно сьогодні, — це бійка між одним з його тріаріїв і фейським принцом. Він звернувся до Рунна:

— Скажіть, будь ласка, чи не була поведінка міс Квінлан напередодні вбивства якоюсь незвичною або…

— Власник «Ворона» сказав мені, що вона була п’яна і нанюхалася світлошукача, — відрізав Рунн. — Але Брайс набиває свій організм подібним лайном принаймні раз на тиждень.

— Навіщо вона взагалі це робить? — спитав Ісая.

Рунн схрестив руки на грудях.

— Вона робить те, що хоче. І завжди робила, — у його словах відчувалася гіркота, яка натякала на те, що за ними прихована історія — невесела історія.

— І наскільки ви двоє близькі? — манірно протягнув Гант.

— Якщо ти питаєш, чи трахаю я її, — заклекотів Рунн, — то відповідь — ні, недоумку. Вона моя родичка.

— Далека родичка, — зауважив Гант. — Чув, фейрі стежать за збереженням чистоти своєї крові.

Рунн витримав його гострий погляд. А коли Гант знову посміхнувся, кімнату наповнив ефір. Передвісник бурі пробіг по шкірі Ісаї.

Замислившись, чи вистачить йому дурості стати між ними, коли Рунн спробує врізати Ганту по зубах, а той перетворить принца на купу тлійних кісток, Ісая швидко сказав:

— Ми просто намагаємося робити свою роботу, Принце.

— Якби ви, кретини, наглядали за Бріґґсом так, як треба, можливо, всього цього взагалі б не сталося.

Сірі крила Ганта злегка розійшлися — звичайна стійка малахима перед бійкою. А ці темні очі… Це були очі грізного воїна, Упалого янгола. Того, хто за наказом кришив ворогів на полях битв. Того, хто вбивав за примхою Архангела, і робив це так славно, що його прозвали Тінню Смерті.

— Обережніше зі словами, — промовив Гант.

— Тримайтеся від Брайс подалі, кляті літуни, — прогарчав Рунн і, широко ступаючи, рушив геть — імовірно, за своєю кузиною. Принаймні у Брайс буде супровідник.

Гант показав середній палець порожньому дверному отвору.

За мить він пробурмотів:

— Той маячок у воді, яку випила Квінлан, прибувши сюди — скільки у нас часу?

— Три дні, — відповів Ісая.

Роздивляючись свій ніж у піхвах, Гант промовив:

— Даніка Фендир була однією з найсильніших ванірів міста, і це ще навіть не здійснивши Занурення. На записі під кінець вона благала про пощаду, як людина.

Сабіна ніколи не оговтається від ганьби.

— Я не знаю демона, який убиває в такий спосіб, — розмірковував далі Гант. — Чи з такою легкістю зникає. Я не зміг знайти ніяких слідів. Він наче провалився назад у Хел.

Ісая сказав:

— Якщо за цим стоїть Бріґґс, незабаром ми дізнаємося, що це за демон.

Якщо Бріґґс узагалі заговорить. Коли його накрили у лабораторії, де він виготовляв бомби, він мовчав як риба, попри всі зусилля слідчих 33-го і Допоміжних сил.

— Я доручу всім вільним патрулям назирці наглядати за іншими молодими зграями у Допоміжних силах, — додав Ісая. — Якщо виявиться, що Бріґґс не причетний до вбивства, тоді це може бути лише першим з епізодів.

— А якщо ми знайдемо демона? — похмуро спитав Гант.

Ісая знизав плечима.

— Тоді подбаємо про те, щоб він більше не становив проблем, Ганте.

Пронизливий погляд Ганта став майже смертельним.

— А що з Брайс Квінлан — після того, як минуть три дні?

Ісая насуплено глянув на стіл і покривлений стілець.

— Якщо вона не дурна, то заляже на дно і не привертатиме уваги інших могутніх безсмертних до кінця своїх днів.

7

Чорні сходи, що тягнулися вздовж туманного берега Кістяного Кварталу, врізалися у коліна Брайс, яка стояла навколішках перед високою брамою зі слонової кістки.

За її спиною сірим дзеркалом простягалася річка Істрос, мовчазна у передранковому світлі.

Така ж тиха і нерухома, якою стала вона сама — спустошена і покірна долі.

Навколо клубочився туман, вкриваючи собою все, окрім обсидіанових сходів, на яких вона стояла, і різьбленої кістяної брами, що височіла у небо. Єдиним її супутником був гнилий чорний човен, який вона, за відсутності причальної тумби, прив’язала до сходів. Вона заплатила за нього — він стоятиме тут, поки вона не закінчить. Поки не скаже всього, що має сказати.

Царство живих лишилося за пів світу звідси, клуби туману закривали шпилі й хмарочоси міста, заглушуючи гудіння автівок і тисяч голосів. Вона залишила там усе, що мало цінність для простих смертних. Тут, серед женців і мертвих, воно нічого не вартувало.

Вона з радістю залишила все — особливо свій телефон, переповнений гнівом і ненавистю.

Останнє голосове повідомлення Ітана надійшло всього годину тому, вирвавши її з безсонного заціпеніння, в якому вона провела останні шість ночей, втуплюючись у темну стелю готельного номера, де жила разом з матір’ю. Ігноруючи всі дзвінки і повідомлення.

Утім, слова Ітана запали їй в голову, коли вона прослизнула до ванної кімнати і прослухала повідомлення:

«Не приходь завтра на Відплиття. Тебе там не чекають».

Вона знову і знову прослухувала повідомлення — перші слова, які луною відбивалися в її мовчазній свідомості.

Її мати, яка спала поруч, не прокинулася, коли Брайс тихим фейським поступом вийшла з номера, спустилася службовим ліфтом і вислизнула крізь нестережені задні двері у провулок. Вона не виходила з номера шість днів — просиділа, втупившись порожнім поглядом у квіткові шпалери готелю. І ось тепер, із сьомою зорею… Лише для цього вона і вийшла. Лише для цього пригадувала, як рухатися, як говорити.

Відплиття Даніки почнеться на світанку, а за ним — Відплиття інших членів зграї. І Брайс не буде поруч. Навіть якби вовки не заборонили їй приходити, вона би цього не витримала. Дивитися, як від пристані відштовхують чорний човен із тим, що залишилося від Даніки, як судять її душу, визнаючи її гідною чи негідною зійти на священний острів по той бік річки.

Тут панувала сама тиша. Тиша і туман.

Можливо, це і є смерть? Тиша і туман?

Брайс провела язиком по сухих, потрісканих губах. Вона не пам’ятала, коли востаннє щось пила. Коли їла. Пам’ятала лише матір, яка вмовляла її зробити ковток води.

Світло згасло всередині неї. Його загасили.

З тим самим успіхом вона могла дивитися у себе: Темрява. Тиша. Туман.

Брайс підняла голову і глянула на різьблену кістяну браму, витесану з ребер давно померлого левіафана, який водився у морських глибинах Півночі. Клуби туману ставали щільнішими, температура падала — як сповіщення про прибуття чогось древнього і жахливого.

Брайс і далі стояла навколішках. Схилила голову.

Її не чекали на Відплитті. Тому вона прийшла сюди, щоб попрощатися. Щоб віддати Даніці останню шану.

З’явився той, хто водився у тумані, і навіть річка за спиною Брайс затремтіла.

Брайс розплющила очі. І повільно підвела погляд.

Частина друга

ЗАПАДИНА

8

ДВАДЦЯТЬ ДВА МІСЯЦІ ПО ТОМУ

Брайс Квінлан вивалилася з туалету в «Білому Вороні», за нею вивалився перевертень. Лев тикався носом у її шию і тримав її за талію своїми широкими руками.

Це був найкращий секс, який вона мала за останні три місяці.

А може, й довше. Можливо, вона з ним ще побавиться.

А може, варто спочатку дізнатися його ім’я. Хоча це не мало значення. Її зустріч мала відбутися у віп-барі на іншому боці клубу за… от лайно. Уже зараз.

Ритм музики, відбиваючись від різьблених колон, відгукувався в кістках Брайс невгамовним закликом, який вона ігнорувала і заперечувала. Як і кожного дня впродовж останніх двох років.

— Потанцюймо, — прогримів їй у вухо золотогривий лев, схопивши її за руку і потягнувши до переповненого древнього кам’яного танцмайданчика.

Брайс уперлася ногами в підлогу, наскільки їй дозволяли її туфлі на десятисантиметрових підборах.

— Ні, дякую. У мене ділова зустріч, — це була правда, хоча вона все одно йому відмовила би.

Кутик лев’ячого рота смикнувся, коли він обвів поглядом її до неможливого коротку чорну сукню і голі ноги, які лише мить тому обвивали його за талію. Помилуй її Урд, його вилиці були просто нереальні. Як і його золоті очі, які зараз звузилися від здивування.

— Ти ходиш на ділові зустрічі в такому вигляді?

Так, Брайс ходила, коли клієнти її начальниці наполягали на зустрічі у нейтральному місці, як-от «Ворон», побоюючись камер і заклинань, якими Джесіба нашпигувала галерею.

Брайс ніколи б не прийшла сюди — вона взагалі рідко сюди приходила — з власної волі. Вона потягувала була газовану мінералку, сидячи за стійкою звичайного бару, а не віпівського, розташованого на окремій платформі над підлогою, коли до неї підійшов цей лев зі своєю невимушеною усмішкою і широкими плечима. Брайс так потрібно було скинути напругу, що наростала з кожною хвилиною перебування у клубі, що вона, ледве встигнувши допити склянку, потягнула його до туалету. Він, зі свого боку, був страшенно радий їй прислужитися.

Брайс сказала леву:

— Дякую за скачку, — хай як би тебе звали.

Він не одразу зрозумів, що про серйозну зустріч вона говорила серйозно. Його засмаглі щоки зашарілися і він випалив:

— Я не можу тобі заплатити.

Тепер Брайс не зрозуміла, що він сказав. А тоді закинула голову назад і зареготала.

Просто чудесно: він подумав, що вона — одна з повій, які працювали на Різо. Священна проституція, як колись пояснив Різо: оскільки клуб був закладений на руїнах храму насолоди, його обов’язком було продовжувати традиції.

— Вважай, це за рахунок закладу, — промуркотіла вона, поплескавши лева по щоці, а тоді розвернулася до сяйливого золотого бару на скляній платформі, що висів під широкою стелею.

Вона не дозволила собі глянути у бік їхнього куточку між двома напіврозваленими колонами. Не дозволила собі подивитися, хто зараз міг там сидіти. Не Юніпер, яка цими днями була така зайнята, що мала час лише на нечасті бранчі, і точно не Ф’юрі, яка не спромагалася ні відповідати на її дзвінки і повідомлення, ні взагалі приїздити до міста.

Брайс повела плечима, відганяючи думки геть.

Перевертні-ягуари, які стояли на варті на вершині яскраво освітлених золотих сходів, що з’єднували реконструйований храм із віп-баром, відкинули чорний оксамитовий канат і пропустили Брайс. По обидва боки від суцільно золотого бару стояли двадцять скляних стільців, але зайнята була лише третина. Гістьми були ваніри усіх Домів. Утім, людей не було.

Окрім неї, якщо її взагалі рахувати за людину.

Її клієнт уже сидів у дальньому кінці бару. Темний костюм обтягував його громіздке тіло, довге чорне волосся було гладко зачесане назад і відкривало гострі риси обличчя й очі кольору чорнила.

Неквапливо підіймаючись до нього і молячись, щоб він був не з тих, хто зауважить, що вона технічно спізнилася на дві хвилин, Брайс подумки перераховувала усе, що знала про нього.

Максимус Терціан, двохсотлітній вампір; вічний холостяк; син лорда Седріана, найбагатшого серед панґерських вампірів і найжахливішого, якщо вірити чуткам. Відомого тим, що наповнював ванни у своїй гірській фортеці кров’ю людських незайманих дівчат і купався у їхній молодості…

Краще не стало. Брайс натягнула фальшиву усмішку і, всівшись на сусідній стілець, замовила бармену склянку газованої води.

— Містер Терціан, — вітаючись, промовила вона і подала руку.

Посмішка вампіра була настільки солодка, що Брайс припустила, що за ці століття тисячі жінок, побачивши її, самі скидали трусики.

— Міс Квінлан, — промуркотів він, узявши її руку і поцілувавши. Його губи надто затрималися на її пальцях, і Брайс придушила бажання відсмикнути руку. — Приємно зустрітися з вами во плоті, — він ковзнув поглядом до її шиї, а потім до глибокого декольте. — Хоча галерея вашої хазяйки повна витворів мистецтва, справжній шедевр — це ви.

Ну звісно.

Брайс схилила голову, вимушено всміхнувшись.

— Ви кажете це усім дівчатам.

— Тільки найапетитнішим.

Це була пропозиція щодо того, як може скінчитися цей вечір, якщо вона захоче: її висмокчуть і відтрахають. Брайс вирішила не повідомляти йому, що вже задовольнила цю потребу, тільки без кровоссання. Нехай кров залишається на місці, дякую, дуже дякую.

Вона полізла до своєї сумочки і дістала вузьку шкіряну теку — точну копію тих, в які у «Вороні» вкладали солідні рахунки для найособливіших клієнтів.

— Ваша випивка за мій рахунок, — з посмішкою промовила вона і підсунула теку до вампіра.

Максимус розгорнув її і вчитався у документи, які підтверджували його право власності на п’ятитисячолітній оніксовий бюст якогось давно померлого вампірського лорда. Ця угода стала справжнім тріумфом для Брайс після кількох тижнів роботи, упродовж яких вона розсилала повідомлення потенційним покупцям, закидаючи вудочки і дражнячи їх можливістю придбати рідкісний артефакт та випередити конкурентів. Вона накинула оком на Максимуса — і за допомогою численних телефонних дзвінків і повідомлень таки піймала його на вудочку, зігравши на його ненависті до інших вампірських лордів, крихкому его і нестерпній зарозумілості.

Тепер їй було нелегко стримувати посмішку, дивлячись, як Максимус — у жодному разі не Макс — кивав, читаючи документи. Створюючи для нього ілюзію усамітнення, Брайс розвернулася на стільці й глянула вниз на переповнений танцмайданчик.

Біля колони танцювала група молодих жінок у сяйливих неонових обручах, наповнених першосвітлом. Вони сміялися, співали і передавали одна одній пляшку ігристого вина.

У Брайс сперло у грудях. Колись вона планувала влаштувати свою вечірку з нагоди здійснення Занурення у «Вороні». Планувала бути такою ж розгнузданою, як ті жінки внизу, і розважатися з подругами одразу після Підйому і доти, доки вона або не вирубиться, або її не виженуть із клубу.

Чесно кажучи, саме на вечірці вона тоді й хотіла зосередитися. Більшість намагалася зосередитися радше на святкуванні, аніж на суцільному жаху самого ритуалу.

Але це був необхідний обряд. Тому що енергетичну сітку першосвітла генерувало чисте, нерозведене світло, що його під час Занурення випромінював кожен ванір. І лише під час Занурення з’являвся спалах першосвітла — справжня первісна магія. Вона могла як зцілювати, так і знищувати, і взагалі робити будь-що в цьому діапазоні.

Першу частку першосвітла, яку вилучали і законсервовували, завжди використовували для зцілення, решту потім передавали на електростанції для живлення світлових приладів, машин, механізмів і технічного обладнання; якусь частину використовували для заклинань, а якусь залишали для темних оборудок Республіки.

«Пожертва» першосвітла кожним громадянином була ключовим елементом ритуалу Занурення, почасти тому його завжди проводили в урядовому центрі: у стерильному приміщенні, де світло того, хто здійснював Занурення, поглиналося під час переходу до безсмертя й істинної сили. Усе відстежувалося елевсінською системою, здатного за допомогою вібрацій світової магії контролювати кожну мить обряду. Бувало, що родичі справді спостерігали за Зануренням через монітори у сусідній кімнаті.

Занурення було найлегшою частиною ритуалу: той, хто його виконував, падав у глибини власної сили. Але щойно він досягав дна, його смертне тіло спускало дух. І тоді починався зворотний відлік.

На те, щоб тіло повернулося до життя, лишалися лічені хвилини — поки мозок остаточно не помре через брак кисню. Шість хвилин на те, щоб промчати ментальною злітною смугою, єдина відчайдушна спроба злетіти з дна своєї сили угору до життя. Як не зробиш вдалий ривок — упадеш у бездонну чорну яму і чекатимеш смерті. Як не набереш достатній темп на цій злітній смузі — упадеш у бездонну чорну яму і чекатимеш смерті.

Ось чому хтось мав виступати у ролі Якоря — бути маяком, рятувальною мотузкою, амортизувальним тросом, який висмикне свого товариша нагору і поверне до життя, коли той відірветься від злітної смуги. Здійснити Занурення одному означало померти — сягнути самісінького дна своєї сили, де серце припиняє битися. Ніхто не знав, чи продовжувала втрачена назавжди душа жити там, унизу, чи вона помирала разом з тілом.

Ось чому Якорями зазвичай були члени родини — батьки, брати і сестри — або близькі друзі. Ті, хто не покинуть тебе напризволяще. Або держслужбовці, які мали юридичні зобов’язання діяти за протоколом. Дехто стверджував, що ці шість хвилин звуться Пошуком — що впродовж цього часу стикаєшся з самісінькими глибинами своєї душі. Але затримаєшся надовше — залишишся без жодних шансів вижити.

Лише після вдалого Підйому і повернення до порога життя, наповненого новою силою, досягалося безсмертя: процес старіння вповільнювався і заморожувався, а тіло ставало майже незнищенним, оскільки одразу після повернення було залите першосвітлом, таким яскравим, що могло осліпити, якщо дивитися неозброєним оком. Але наприкінці, коли глянцеві енергетичні панелі урядового центру поглинали першосвітло, усім винуватцям урочистостей діставалася на пам’ять лише прикра крапля першосвітла у пляшечці. Такий собі симпатичний сувенірчик.

Нині, на страшенно популярних вечірках, влаштованих на честь Занурення, як-от на тій, що відбувалася внизу, новоспечені безсмертні часто використовували виділену їм пайку власного першосвітла на пам’ятні сувеніри своїм друзям. На їхній вечірці Брайс планувала роздати сяйливі обручі та брелоки з написом «Поцілуй мою блискучу сраку!», а Даніка — сяйливі стопки для шотів.

Брайс умить сховала подалі давній біль, який стискав їй груди, коли Максимус різко захлопнув теку, закінчивши читання. У його руці з’явилася така ж тека, і він підштовхнув її до Брайс по сяйливій золотій барній стійці.

Брайс глянула на чек, вкладений у теку — на приголомшливу суму, яку він передав їй так, наче це була порожня обгортка від жувальної гумки, — і знову посміхнулася. Хоча всередині її трохи скорчило від того маленького факту, що вона не отримає жодного відсотка своїх комісійних за продаж цього бюста. Як і за продаж інших витворів мистецтв з галереї Джесіби. Ці гроші йшли деінде.

— Приємно мати з вами справу, містере Терціан.

Усе. Готово. Час повертатися додому, залазити у ліжко і, згорнувшись калачиком, притискати до себе Сирінкса. Найкращий спосіб відсвяткувати угоду, який їй зараз спадав на думку.

Але на теку лягла бліда, міцна рука.

— Ви вже йдете? — На обличчі Максимуса знову з’явилася та солодка посмішка. — Буде прикро, якщо така красуня, як ви, піде, коли я саме збирався замовити пляшечку «Серата».

Ігристе вино з півдня Вальбари коштувало приблизно від сотні золотих марок за пляшку. І, вочевидь, змушувало таких самовдоволених придурків, як він, думати, що воно було запорукою жіночої компанії.

Брайс підморгнула йому, намагаючись підтягнути теку з чеком до себе.

— Гадаю, якщо така красуня, як я, піде, прикро буде лише вам, містере Терціан.

Його рука лишалася лежати на теці.

— Зважаючи на те, скільки я заплатив вашій хазяйці, думаю, я маю право на певні привілеї.

Що ж, це, напевно, рекорд: за десять хвилин її двічі прийняли за повію. Вона не відчувала презирства до представниць найдревнішої професії, тільки повагу й іноді жаль, але те, що її прийняли за одну з них, могло призвести до трагічних наслідків. Утім, Брайс зуміла спокійно відповісти:

— На жаль, у мене ще одна зустріч.

Рука Максимуса ковзнула до її зап’ястка і досить міцно обхопила його, аби показати, що він самою думкою може переламати їй кістки.

Усередині Брайс усе похололо, але вона не видала цього своїм запахом. Вона вже мала справу з вампірами й гіршими за них істотами.

— Заберіть свою руку, будь ласка, — останні два слова вона додала заради Джесіби, щоб принаймні звучати ввічливо — хоча б раз.

Але Максимус обвів її тіло поглядом, який належав усім владним безсмертним самцям.

— Декому подобається, коли жертва вдає з себе недоторку, — він знову посміхнувся до неї. — Так сталося, що я один із таких. Вам сподобається, обіцяю.

Брайс глянула йому у вічі, ненавидячи ту частинку себе, якій хотілося відсахнутися. Яка визнала його хижаком, а її — його здобиччю, і розуміла, що їй пощастить принаймні отримати шанс утекти, перш ніж її з’їдять з руками і ногами.

— Ні, дякую.

У віп-барі стало тихо. Повітря пульсувало — явна ознака того, що сюди прокрався якийсь більший, крутіший хижак. Чудово.

Можливо, це відволіче увагу вампіра настільки, що вона встигне висмикнути руку. І той чек. Якщо вона піде без нього, Джесіба з неї живцем шкуру здере.

І справді, Максимус перевів погляд на того, хто з’явився за її спиною. Вампір міцніше стиснув руку Брайс. Так сильно, що вона й сама озирнулася.

До іншого краю бару прямував темноволосий феєць. Дивлячись прямо на неї.

Вона ледь не застогнала. Не так, як стогнала до цього з тим левом у туалеті.

Феєць продовжував дивитися на неї, і верхня губа Максимуса піднялася, оголивши подовжені ікла, які він так відчайдушно прагнув встромити у неї.

— Ви — моя, — застережливо проричав він таким гортанним голосом, що вона ледве розібрала слова.

Феєць всівся за барною стійкою і замовив випивку срібноволосому бармену-сильфу. Брайс шумно видихнула.

— Це мій кузен, — сказала вона. — Розслабтеся.

— Що? — закліпав вампір.

Здивування дорого йому обійшлося: його хватка ослабла і Брайс, схопивши теку з чеком, сунула її в сумочку і відступила. Принаймні її фейська спадщина годилася на те, щоб швидко рухатися за такої потреби. Йдучи геть, Брайс промуркотіла через плече:

— І щоб ви знали — я не даю владним і агресивним.

Максимус знову загарчав, але він знав, ким був її «кузен». І не наважився піти за нею.

Хоча світ і вважав їх лише дальніми родичами, ніхто не смів займати рідню Рунна Данаана.

Якби вони знали, що Рунн був її братом — ну, формально неповнорідним братом, — до неї б не наблизився жоден чоловік. Але на щастя, світ вважав їх кузенами, і Брайс радо воліла, аби так тривало й далі. Не лише через те, ким був їхній батько, і те, що вона ще багато років тому пообіцяла тримати це в таємниці. І не лише через те, що Рунн був законною дитиною, довбаним Обраним, а вона… ні.

Рунн уже потягував своє віскі, не зводячи з Максимуса пронизливих синіх очей, які обіцяли смерть.

Брайс подумувала, чи не дозволити Рунну нагнати Максимуса, аби той прожогом побіг назад до батьківського замку жахіть, але ж вона так гарувала над цією угодою. Вона підбила цього недоумка заплатити майже на третину більше, ніж вартував той бюст. Один дзвінок Максимуса своєму банкіру — і чеком у її сумочці можна буде лише підтертися.

Тож Брайс підійшла до Рунна, зрештою відвернувши його увагу від вампіра.

Її брат був у чорній футболці і темних джинсах. З-під обтислої тканини випиналися м’язи, які були предметом заздрості інших фейрі та об’єктом захопленого споглядання відвідувачів віп-бару. Золотиста шкіра його рук була вкрита татуюваннями — забиті рукави були яскраві і доволі гарні, щоби збісити їхнього батька. Разом із рядком кілець у загостреному вусі і прямим чорним волоссям до поясу, що було зголене з одного боку, усе це буквально кричало: «Пішов ти, татку!»

Але Рунн усе одно був фейцем. Який був на п’ятдесят років старший від неї. Який поводився як зарозумілий хрін щоразу, коли вона наштовхувалася на нього чи його друзів і не могла цього уникнути.

— Так-так-так, — промовила Брайс, кивком подякувавши бармену, коли перед нею з’явилася нова склянка мінералки. Вона зробила ковток, побулькавши, аби змити залишковий присмак лева і альфа-козла. — Погляньте, хто вирішив припинити тягатися по позерських рок-клубах і почати зависати з крутими чуваками. Здається, до Обраного нарешті дійшло.

— Завжди забуваю, яка ти діставуча, — сказав Рунн замість привітання. — І хоча це тебе не стосується, я не веселитися прийшов.

Брайс уважно подивилася на брата. Сьогодні він був без Зоряного Меча — і з зовнішнього вигляду, як не рахувати виразних рис, успадкованих від роду Зоренароджених, його навряд чи можна було назвати помазаником Богині Місяця чи генів на те, щоб вести народ фейрі до нових висот. Але вони кілька років нормально не спілкувалися. Можливо, його знову затягнули у вир влади. Це було би прикрістю з огляду на те, чого йому вартувало з того виру вирватися.

— Ти прийшов, щоб зіпсувати мені вечір чи з іншої причини? — спитала Брайс.

Рунн пирхнув.

— Бачу, тобі досі подобається грати роль розпусної секретарки.

Розбещений гівнюк. Упродовж кількох чудесних років вони були найкращими друзями, солодкою парочкою проти Мудака Номер Один — фейця, також відомого, як їхній батько, — але це лишилося давно у минулому. Рунн про це подбав.

Брайс насуплено глянула вниз на переповнений танцмайданчик, шукаючи у натовпі очима двох друзів Рунна, які всюди волочилися за ним і були ще тими скалками у дупі.

— Як ти взагалі сюди пройшов? — Навіть фейський принц мав вистояти у черзі до «Ворона». Колись Брайс із задоволенням спостерігала, як самозакоханих фейських придурків розвернули біля дверей.

— Різо — мій приятель, — промовив Рунн. — По вівторках ми з ним граємо у покер.

Звісно ж, Рунну якимсь чином вдалося потоваришувати з власником клубу. Різо був рідкісним перевертнем-метеликом і свої маленькі розміри компенсував широкою вдачею: постійно сміявся, пурхав по клубу і танцював над натовпом, живлячись його веселощами, наче нектаром. Утім, до свого близького оточення він ставився прискіпливо — любив збирати у компаніях цікавих особистостей і таким чином розважався. Брайс із Данікою не пройшли відбір до його покерного клубу, але з високою імовірністю туди входила Ф’юрі. Шкода, що вона не відповідала на її дзвінки і Брайс не могла її розпитати.

Максимус рушив до золотих сходів, сердито зиркнувши у їхній бік, і Рунн вищирився до нього.

— Кілька хвилин тому мені подзвонив Різо і сказав, що ти тут. З цим потворним упирем.

— Що-що? — у її голосі почулося здивування. Утім, не через те, що, за словами її брата, сказав Різо. Вона сильно сумнівалася, що дипломатичний власник клубу висловився саме так. Він радше міг сказати: «З нею дехто, хто може покласти край вечірці». А для Різо це було все одно що Хел.

Рунн продовжив:

— Різо не міг ризикувати й витурити Терціана в три шиї — він дав зрозуміти, що цей виродок розпускає руки і що тобі потрібна допомога, — очі її брата хижо зблиснули. — Хіба ти не знаєш, чим займається його татусь?

Брайс усміхнулася, але її очі лишилися невеселими. Нині вони завжди були такими.

— Знаю, — солодко протягнула вона.

Рунн гидливо похитав головою. Брайс подалася вперед і взяла склянку води, контролюючи кожен рух, аби не виплеснути ту воду братові в обличчя.

— Хіба тобі не час додому? — спитав Рунн. — Сьогодні будній день. Тобі ж на роботу через шість годин.

— Дякую, мамусю, — іронічно промовила Брайс. Але повернутися додому і зняти ліфчик звучало справді заманливо. Сьогодні вона знову прокинулася до світанку, задихана і мокра від поту, та й день був не кращий. Можливо, сьогодні вона настільки заморилася, що зможе нормально заснути.

Але побачивши, що Рунн нікуди не збирається, Брайс зітхнула:

— Кажи, що хотів.

Мала бути інша причина, чому Рунн спромігся прийти сюди, — завжди була, враховуючи те, ким був їхній батько.

Рунн потягнув віскі.

— Король Осені хоче, щоб ти залягла на дно. До Саміту лишилося трохи більше місяця, і йому не потрібно, щоб під ногами плуталися усякі некеровані особи.

— Який стосунок Саміт має до мене? — Ця зустріч на вищому рівні відбувалася кожні десять років. Вальбарські владні сили збиралися для обговорення різних питань і політичних курсів за наказом астері. Кожна територія Республіки проводила власний Саміт за змінним графіком, тож щороку у світі десь відбувалася одна така зустріч — і всі вони були Брайс до одного місця.

— Король Осені хоче, щоб усі пов’язані з фейрі, поводилися якнайкраще — за чутками астері відправляють сюди кількох своїх довірених командирів, і він хоче, аби ми мали вигляд хороших, слухняних підданих. Правду кажучи, Брайс, мені начхати. Мені просто доручили передати тобі, щоб ти не… влізла у халепу до закінчення Саміту.

— Тобто, щоб не утнула нічого ганебного.

— По суті — так, — погодився він, зробивши ще ковток. — І послухай: напередодні Самітів завжди киплять пристрасті, тож будь обережна, добре? З усіх щілин вилазять охочі заявити про свої наміри. Будь напоготові.

— Не знала, що татусь дбає про мою безпеку, — раніше цього ніколи не було.

— Не дбає, — сказав Рунн, піджавши губи, і срібне кільце у нижній ворухнулося. — Але я його змушу.

Брайс замислилася про гнів у його синіх очах — він був спрямований не на неї. Отже, Рунн ще не підкорився. Не купився на велич Обраного. Вона зробила ковток води.

— Відколи це він до тебе дослухається?

— Брайс. Просто тримайся подалі від неприємностей — по всіх фронтах. З якоїсь невідомої причини цей Саміт для нього важливий. Поза всіма тими бздурами щодо зразкової поведінки, він увесь на нервах, — Рунн зітхнув. — Востаннє я бачив його таким роздратованим два роки тому, коли…

Він схаменувся й осікся. Але Брайс зрозуміла, що він мав на увазі. Два роки тому, коли загинула Даніка. І Коннор.

Склянка в її руці тріснула.

— Спокійно, — пробурмотів Рунн. — Спокійно.

Але вона не могла припинити стискати склянку, не могла змусити себе не піддаватися хвилі первісної люті, яка все зростала, зростала і…

Важка кришталева склянка вибухнула в її руці, вода бризнула на золоту барну стійку. Бармен різко обернувся, але лишився на місці. Ніхто з присутніх не смів навіть краєм ока глянути в їхній бік — на Кронпринца вальбарських фейрі.

Рунн схопив рукою Брайс за підборіддя.

— Дихай, кажу тобі.

Її жахлива, нікчемна фейська частина підкорилася його наказу, тіло поверталося до інстинктів, вихованих у ній, попри відчайдушні спроби Брайс їх ігнорувати.

Вона глибоко вдихнула, ще раз, і ще раз. Звуки були рвані й судомні.

Але з кожним подихом гнів, що її засліплював, ущухав. Відкочувався геть.

Рунн дивився їй у вічі, поки вона не перестала гарчати і не змогла чітко бачити. Потім він повільно відпустив її — і сам глибоко зітхнув.

— Прокляття, Брайс.

Вона підвелася на хиткі ноги і поправила ремінь сумочки на плечі, впевнившись, що невиправдано щедрий чек Максимуса досі всередині.

— Повідомлення отримано. Я заляжу на дно і буду розумницею до самого Саміту.

Рунн насупився й зі звичною фейською грацією зісковзнув зі стільця.

— Я проведу тебе додому.

— Не треба, — до того ж до її квартири ніхто не був вхожий. Формально це навіть була не її квартира, але це справи не стосувалося. Вона нікого не пускала всередину, крім мами й Рендалла й іноді — Юніпер, коли та спромагалася вилізти з балетної студії. Це було її святилище, і вона не хотіла, щоб там пахло фейрі.

Але Рунн проігнорував її відмову й обвів очима бар.

— Де твоє пальто?

Вона стиснула зуби.

— Я його не брала.

— Але ж весна тільки-но почалася.

Вона протупотіла повз нього, шкодуючи, що не взула замість туфель чоботи.

— Тоді добре, що я встигла хильнути для зігріву, еге ж? — Брехня. Вона не торкалася випивки майже два роки.

Утім, Рунн цього не знав. Й інші теж.

Він подався за нею.

— Оце ти дотепниця. Я радий, що з тих грошей, вбуханих у твою освіту, вийшла якась користь.

Брайс рушила вниз золотими сходами.

— Принаймні я навчалася в університеті, а не сиділа вдома на купі татусевих грошенят, граючи у відеоігри зі своїми недоумкуватими друзями.

Рунн загарчав, але Брайс була вже на середині сходів. За мить вона вже пробиралася крізь натовп, що танцював між колонами, а потім проскочила по сходах до заскленого внутрішнього дворика — з древніми кам’яні стінами, що лишилися від храму, з обох боків — і до здоровезних залізних дверей. Вона не стала затримуватися, щоб подивитися, чи не відстав Рунн, і перш ніж вислизнути надвір, помахала викидайлам, які були покручами вовків з демонаками. Вони помахали їй у відповідь.

Викидайли були хорошими хлопцями — раніше, коли Брайс випадала шалена нічка, вона завжди дбали про те, щоб вона сіла у таксі. І щоб водій точно розумів, що станеться, якщо вона не потрапить додому цілою і неушкодженою.

Вона пройшла квартал, перш ніж відчула, що Рунн її наздоганяє — відчула бурю його енергії. Він тримався на певній відстані, щоб ніхто не зрозумів, що вони разом, але й достатньо близько, щоб вона відчувала його запах і роздратованість.

Принаймні потенційні хижаки триматимуться від неї подалі.

Брайс дійшла до свого будинку, вестибюль якого був зроблений зі скла й мармуру, і Маррін, консьєрж-перевертень з родини ведмежих, відчинив їй двері й по-дружньому помахав з-за своєї конторки. Затримавши руку на скляних дверях, Брайс озирнулася і побачила Рунна, який стояв, спершись на пофарбований чорний ліхтарний стовп. Він підняв руку в жалюгідній подобі прощального жесту.

Брайс показала йому середній палець і зайшла у вестибюль. Швидко привітавшись із Марріном, вона піднялася на ліфті до пентхауса п’ятьма поверхами вище і вийшла у невеличкий кремовий коридор. Брайс зітхнула, вгрузнувши підборами у плюшевий синій килимок що лежав між її квартирою і квартирою навпроти, і відкрила сумочку. При світлі кулі першосвітла, яка лежала у вазі на пристінному столі з чорного дерева і своїм сяйвом золотила білу орхідею, навислу над нею, Брайс знайшла ключі.

Вона відімкнула двері — спершу ключем, а потім приклавши пальця до сенсора біля ручки. Важкі замки і заклинання, зашипівши, зникли, і вона увійшла до своєї темної квартири. У ніс ударив приємний аромат бузкової олії з розпилювача, а Сирінкс привітно завив, вимагаючи, щоб його негайно випустили з вольєра. Але Брайс лише притулилася спиною до дверей.

Її бісило те, що Рунн — вона це знала напевно — досі був унизу. Довбаний Кронпринц Владних і Агресивних Альфа-козлів причаївся десь на вулиці й витріщається у її великі панорамні вікна, чекаючи, коли ввімкнеться світло.

Якщо вона цього не зробить, за три хвилин неодмінно пролунає його стукіт у двері. Марріну вистачить розуму не ставати йому на заваді. Тільки не Рунну Данаану. Для нього двері завжди були відчинені — будь-які й повсякчас.

Але вона була не в настрої сваритися. Не сьогодні.

Брайс увімкнула світло, клацнувши по панелі біля дверей. Перед нею постала світла дерев’яна підлога, білі плюшеві меблі й такі ж білі стіни. Усе було в такому ж ідеальному стані, як і того дня, коли вона переїхала сюди — майже два роки тому, — й аж ніяк їй не по кишені.

За все це сплатила Даніка. Своїм триклятим заповітом.

Сирінкс гурчав, хитаючи клітку. Ще один владний і агресивний альфа-козел. Але принаймні маленький і пухнастий.

Зітхнувши, Брайс скинула туфлі, нарешті розстебнула ліфчик і пішла випускати маленького звіра з вольєра.

9

— Благаю.

Стогін чоловіка було ледве чутно через кров, що наповнила його рот і ніздрі. Але він спробував знову:

— Благаю.

Кров з меча Ганта Аталара крапала на вже просочений нею килим в обшарпаній квартирі, розташованій у районі Асфоделевих Луків. Криваві бризки вкривали забрало його шолома, крізь який він дивився на єдиного вцілілого.

Який стояв на колінах.

По підлозі були розкидані тіла його приятелів, в одного з них з обрубка шиї досі юшила кров. Його голова лежала на протисненому дивані, скотившись виряченим обличчям у сплющені з роками подушки.

— Я все вам розкажу, — заблагав чоловік, схлипуючи і затискаючи рукою рану на плечі. — Вони сказали не все, але я скажу.

Перекриваючи запах крові, кімнату наповнював чоловічий жах, який відгонив затхлою сечею у провулку.

Рука Ганта у рукавичці міцніше стиснула клинок. Чоловік це помітив і затремтів, на його штанях розпливлася пляма, світліша за кров.

— Я розкажу вам більше, — знову спробував він.

Гант щосили вперся ногами у підлогу і різонув мечем.

На підлогу з вологим хлюпотом вивалилися нутрощі чоловіка. Але той продовжував кричати.

Тож Гант продовжив роботу.

Гант дістався казарм Коміція непоміченим.

О цій порі місто принаймні вдавало, що спить. І ті п’ять будівель, з яких складався комплекс Коміціуму, — теж. Але камери, якими були нашпиговані казарми 33-го Легіону — що розташовувалися у другій з п’яти шпилястих веж Коміціуму — все бачили. І все чули.

У тьмяно освітлених коридорах, облицьованих білою плиткою, не було й натяку на метушню, яка здійметься тут на світанку.

Забрало шолома покращувало чіткість зображення, а його аудіорецептори вловлювали звуки з-за зачинених дверей спалень по обидва боки коридору: вартові нижчого рівня грали в якусь відеогру, щосили намагаючись притишувати голоси, лаючись одне на одного; жінка на чергуванні говорила по телефону; двоє янголів виносили одне одному мізки; заливалися кілька хропунів.

Гант проминув двері власної спальні, направляючись натомість до спільної ванної кімнати у центрі довгого коридору, потрапити до якої можна було лише через залу відпочинку. Уся надія залишитися непоміченим згасла, коли він побачив золотисте світло, яке просочувалося з-під зачинених дверей, і почув голоси за ними.

Зайшовши до зали відпочинку, Гант побрів повз розставлені дивани і стільці до ванної кімнати, надто втомлений і брудний, щоб вітатися.

На потертому зеленому дивані перед телевізором розтягнулася Наомі, розкинувши свої чорні крила. Поруч із нею, відкинувшись у кріслі, сиділа Вікторія, дивлячись спортивні хроніки доби, а на іншому кінці дивана розташувався Юстиніан, досі у своїх чорних легіонерських обладунках.

З його появою їхня розмова обірвалася.

— Привіт, — гукнула Наомі. Її чорнильно-чорна коса була перекинута через плече, а сама вона була у своєму звичному чорному костюмі — звичному чорному костюмі тріаріїв, — хоча ні вбивчої зброї, ні кобури з-під неї видно не було.

Вікторії, схоже, ніяк не муляло те, що Гант не привітався. Саме тому примара і подобалася йому більше за інших воїнів з найближчого оточення Михея Домітуса, сподобалася ще з тих перших років у 18-му Легіоні, коли вона була однією з Небагатьох ванірів не-янголів, які приєдналися до їхнього повстання. Коли Гант хотів побути в спокої, Вікі ніколи не чіплялася до нього. А от Юстиніан…

Янгол принюхався, відчувши на Гантовому одязі та зброї запах крові. Скільком різним людям вона належала? Юстиніан присвиснув:

— Ти — хворий виродок, ти це знаєш?

Гант мовчки продовжив свій рух до дверей ванної кімнати. Лише блискавки всередині нього тихенько зашипіли.

— З пістолетом усе було би значно акуратніше, — не вгамовувався Юстиніан.

— Михей наказав обійтися без пістолета, — промовив Гант, і його голос навіть йому самому здався якимсь замогильним. Він убивав століттями, але ця сьогоднішня різанина і те, що накоїли винні, чим викликали гнів Архангела… — Вони не заслужили на пістолет, — виправився він. І на швидкий удар його блискавки теж.

— Не хочу знати, — буркнула Наомі, збільшуючи гучність телевізора. Вона тицьнула пультом у Юстиніана, наймолодшого з тріаріїв. — І ти теж, тому замовкни.

Так, вони справді не хотіли знати.

Наомі — єдина з тріаріїв, яка не була Упалим янголом, — промовила до Ганта:

— Ісая сказав мені, що Михей наказує вам двом завтра пограти у слідчих — якась справа на Старій Площі. Ісая подзвонить тобі після сніданку і розповість деталі.

Він ледве вловлював слова. Ісая. Завтра. Стара Площа.

Юстиніан пирхнув.

— Щасти тобі, старий, — він сьорбнув пива. — Ненавиджу Стару Площу — усіх цих університетських засранців і туристів-черепах, — Наомі і Вікторія буркнули, погоджуючись із ним.

Гант вирішив не питати, чого вони не спали і де це був Ісая, що не міг сам передати повідомлення. Ймовірно, янгол був зі своїм черговим молодим коханцем.

Будучи Командиром 33-го, призначеним Михеєм для зміцнення оборони Міста Півмісяця, Ісая насолоджувалася кожною секундою, проведеною тут, відколи прибув сюди більше десяти років тому. За ці чотири роки Гант так і не роздивився принад міста, окрім того, що воно було чистішою, організованішою версією будь-якого панґерського мегаполіса, з вулицями, які простягалися рівними, чіткими лініями, а не звивистими кривими, які частенько перетинали самі себе, ніби нікуди не поспішаючи.

Але принаймні це був не Равіліс. І принаймні ним правив Михей, а не Сандріель.

Сандріель — Архангелиця і Губернаторка північно-західного квадранта Панґери і колишня хазяйка Ганта до того, як Михей виторгував його у неї, схотівши, аби він очистив Місто Півмісяця від усіх ворогів. Сандріель — сестра-близнючка його померлої коханої.

Згідно з офіційними документами, до обов’язків Ганта входило вистежувати і вбивати демонів, які потрапляли у цей світ. Але враховуючи те, що подібні нещастя ставалися тут лише раз чи двічі на рік, причина, з якої його насправді привезли сюди, була цілком очевидною. За п’ятдесят три роки, які Гант пробув під володінням Сандріель, він убив більшу частину ворогів архангелиці з обличчям його коханої.

Було рідкісним явищем, коли обоє братів чи сестер мали титул і силу архангелів. Люди вважали це гарним знаменням. Доки Шахара — і Гант, який очолював її війська, — не повстали проти усього, за що виступали янголи. І не зрадили при цьому її сестру.

Після поразки на горі Гермон Сандріель стала третьою його власницею. Вона була достатньо зарозумілою і вірила, що зможе стати тією, хто зламає його, попри дві невдалі спроби попередніх архангелів. Спершу влаштувавши атракціон жахів у підземній в’язниці. Тоді на залитій кров’ю арені у самісінькому центрі Равіліса, випускаючи його проти воїнів, в яких проти нього не було жодних шансів. А потім наказуючи йому робити те, що він умів найкраще: прослизати до осель і відбирати життя. Одне за одним, рік за роком, десятиліття за десятиліттям.

Безперечно, у Сандріель були причини на те, щоб зламати його. Це її війська винищив Гант під час тієї недовгої битви на горі Гермон. Його блискавки один за одним перетворювали солдатів на обвуглені шкірки, перш ніж ті встигали вихопити свої мечі.

Сандріель була головною мішенню Шахари, і Ганту було наказано знищити її. За будь-яку ціну.

У Шахари теж була вагома причина переслідувати рідну сестру. Їхні батьки обоє були архангелами, і їхні титули перейшли до доньок після того, як якийсь асасин розірвав їх на шматки.

Гант ніколи не забував версію Шахари: Сандріель власноруч убила їхніх батьків і підставила найманця. Вона зробила це для себе і своєї сестри, що вони могли правити без перешкод. Не було жодних доказів, щоб звинуватити Сандріель у батьковбивстві, але Шахара вірила у це до самої смерті.

Через це Шахара, Ранкова Зоря, і повстала проти своїх побратимів архангелів і астері. Так, вона мріяла про світ без жорстких ієрархій — і якби їхнє повстання було успішним, вона б довела його просто до кришталевого палацу астері. Але вона також хотіла, щоб сестра заплатила за свій злочин життям. І тому дала волю Ганту.

Дурні. Усі вони тоді були дурні.

Утім, якби він визнав свою нерозсудливість, це не мало ніякого значення. Сандріель була певна, що він заманив її близнючку у повстання, що це він налаштував Шахару проти неї. Що чомусь, коли сестра направила клинок на сестру, таку напрочуд схожу обличчям, фігурою і прийомами бою, що здавалося, наче хтось із них бореться зі своїм відображенням, це була його клята вина, що двобій скінчився смертю однієї з них.

Принаймні Михей дав йому шанс спокутувати свою провину. Довести свою абсолютну відданість і покірність архангелам та імперії і колись позбутися витатуйованого німба. Через десятиліття, можливо, століття, але враховуючи те, що найстаріші янголи доживали до майже восьмисот років… можливо, він встигне повернути собі свободу до старості. Він потенційно може померти вільним.

Чотири роки тому, у його перший день у Місті Півмісяця, Михей запропонував йому угоду: вбивство за кожне забране ним життя того кривавого дня на горі Гермон. Гант мав відплатити за кожного янгола, якого він уразив у тій злощасній битві. Новою жертвою.

«Смерть за смерть, сказав тоді Михей. — Коли ти виплатиш свій борг, Аталаре, ми поговоримо про те, щоби прибрати це татуювання з твого чола».

Гант не вів підрахунку — не знав, скількох він убив того дня. Але Михей, який був на полі бою, який бачив, як Шахара пала від руки сестри-близнючки, мав список. Вони мали виплачувати комісійні за всіх загиблих легіонерів. Гант хотів був спитати, як їм вдалося визначити, які смертельні удари були завдані його клинком, а які — чиїмсь іншим, коли побачив число.

Дві тисячі двісті сімнадцять.

Він не міг сам убити стількох за одну битву. Так, його блискавки розгулялися, так, він підривав цілі підрозділи, але аж стільки?

Він здивовано витріщився на список.

«Ти був генералом ПІахари, — сказав Михей. — Ти командував 18-м. Тому ти, Аталаре, розплачуватимешся не лише за ті життя, які забрав сам, але й за ті, що їх забрав твій віроломний легіон».

Гант лише промовчав у відповідь, і Михей додав: «Це не якась нездійсненна задача. Деякі мої завдання вартуватимуть більше, ніж одне життя. Поводься як слід, корися мені — і зможеш досягти цього числа».

Й ось уже чотири роки він поводився добре і корився Михею. А завдяки сьогоднішній місії отримав у сумі аж цілих вісімдесят два забраних життя.

Це було найкраще, на що він міг сподіватися. Усе, заради чого він працював. Жоден інший архангел не надав би йому такого шансу. Ось чому сьогодні ввечері він зробив усе, що йому наказав Михей. Ось чому його думки здавалися далекими, тіло — чужим, а в голові глухо гуло.

Михей був Архангелом. Губернатором, призначеним астері. Король серед янголів і сам собі закон, особливо у Вальбарі — далеко від сімох пагорбів Вічного Міста. Коли він вважав, що хтось становить загрозу чи потребує справедливого вироку, не було ні суду, ні слідства.

Лише його наказ. Зазвичай Ганту.

Він надходив до його казарменої поштової скриньки у вигляді конверта з імперським гербом. Ім’я Ганта не вказувалося, лише літери «SPQM» у колі з семи зірок.

Файл, що лежав у конверті, містив усе необхідне: імена, дати, злочини і терміни, в які Гант мав зробити те, що вмів найкраще. Плюс певні вимоги Михея щодо методів роботи.

Сьогодні вимоги були доволі прості — ніякої вогнепальної зброї. Гант зрозумів прихований сенс: змусь їх страждати. І він змусив.

— Коли повернешся, на тебе чекатиме пиво з твоїм іменем на пляшці, — сказала Вікторія. Їхні погляди зустрілися, попри те що його очі закривало забрало шолома. Звичайне, невимушене запрошення, нічого більше.

Гант рушив далі і, штовхнувши двері плечем, увійшов до ванної кімнати. Першосвітло вмить спалахнуло, і він ступив до однієї з душових кабінок. Відкривши кран, він увімкнув максимальний нагрів і відійшов до ряду умивальників.

Із дзеркала над одним із них на нього глянула істота, страшна, мов жнець. Навіть гірша.

Шолом був забризканий кров’ю. Вона вкривала срібне обличчя черепа на ньому і слабко виблискувала на вигадливих лускатих обладунках, чорних рукавичках і парних мечах, що визирали з-за плечей. Плямки крові були навіть на його сірих крилах.

Гант зняв шолом і сперся руками на раковину.

У різкому першосвітлі ванної кімнати його світло-коричнева шкіра під чорним терновим вінцем на лобі здавалася блідою. Він навчився жити з цим татуюванням, але здригнувся від погляду своїх темних очей. Скляні. Порожні. Наче дивляться у самісінький Хел.

Оріон. Так назвала його мати. «Мисливець». Навряд чи б вона так зробила, якби знала, ким він стане.

Гант опустив погляд на порцелянову раковину — на її поверхні лишилися червоні сліди від його рукавичок.

Знявши їх з жорстокою методичністю, Гант підійшов до душової Кабіни, де вода вже була майже як окріп. Він зняв зброю, потім бойовий костюм, лишивши на кахлях криваві смуги.

Гант став під душ і віддався немилосердним пекучим струменям.

10

Була ще тільки десята година ранку, а вівторок уже було спаскуджено.

З натягнутою посмішкою Брайс нудилася біля свого стола з залізного дерева, поки виставковою залою галереї неспішно прогулювалася фейська парочка.

З динаміків, прихованих у дерев’яних панелях двоповерхової зали, лилася ніжна мелодія скрипок — увертюра симфонії, яку Брайс увімкнула, щойно почула гудок переговорного пристрою галереї. З огляду на вбрання парочки — плісировану блідо-коричневу спідницю і білу шовкову блузу жінки та сірий костюм чоловіка, — вони би навряд чи оцінили низькі баси з її вибірки для ранкових тренувань.

Але вони роздивлялися експозицію вже десять хвилин — для неї цього часу було достатньо для того, щоб ввічливо спитати:

— Ви шукаєте щось конкретне чи просто придивляєтеся?

Блондинистий феєць, який виглядав старше за чоловіків свого виду, відмахнувся, підводячи свою супутницю до найближчого експоната — фрагмента мармурового барельєфа з руїн Морри, який вдалося врятувати зі знищеного храму. Фрагмент був завбільшки з журнальний столик, і більшу його частину займала здиблена фігура гіпокампа. Напівконі-напівриби колись водилися у лазурових водах Раґанського моря на Панґері, доки їх не знищили древні війни.

— Придивляємося, — холодно відповів феєць. Його рука лежала на стрункій талії супутниці, поки вони роздивлялися хвилі, вражаюче вирізьблені до найменших деталей.

Брайс витиснула усмішку.

— Не поспішайте. Раптом що, я до ваших послуг.

Жінка кивнула до неї на знак подяки, але чоловік презирливо посміхнувся. Його супутниця спохмурніла і насуплено глянула на нього.

Тишу в залі можна було відчути на дотик.

Тієї миті, коли вони увійшли у двері галереї, Брайс одразу зрозуміла, що чоловік прийшов вразити жінку, або купивши щось неймовірно дороге, або вдаючи, що може купити. Можливо, ця пара збиралася вступити у договірний шлюб і промацувала ґрунт, перш ніж зробити подальші кроки.

Якби Брайс була чистокровною фейкою, якби батько визнав її своєї дочкою, на неї теж чекало би подібне. Рунну, особливо з його статусом Зоренародженого, колись доведеться погодитися на договірний шлюб — коли з’явиться молодиця, яку визнають підхожою для продовження дорогоцінного королівського роду.

До того часу Рунн міг зродити на світ кількох дітей, але їх не визнають членами королівської родини — хіба що це дозволить їхній батько. Хіба що вони будуть цього гідні.

Фейська парочка проминула мозаїку з внутрішнього двору колись величного палацу в Альтиумі, а потім зупинилася перед вигадливою нефритовою скринькою з секретом, яка колись належала принцесі з якоїсь забутої північної країни.

Більшість експонатів добувала Джесіба — ось чому вона так часто була у від’їздах, — але Брайс і сама знаходила й купляла чималу кількість артефактів. А потім перепродавала їх, правлячи за них утридорога.

Парочка підійшла до колекції статуй родючості з Сетмека, коли знову почувся гудок переговорного пристрою.

Брайс глянула на годинник на столі. До пообідньої зустрічі з клієнтом було ще три години. Наплив відвідувачів у галереї був рідкістю, враховуючи сумнозвісні величезні ціни експонатів, утім — можливо, їй пощастить і вона сьогодні щось продасть.

— Перепрошую, — пробурмотіла Брайс, схилившись над масивним столом і виводячи на монітор зображення з зовнішньої камери. Не встигла вона клікнути по значку, як у двері знову подзвонили.

Побачивши, хто стоїть на тротуарі, Брайс завмерла.

Вівторок справді було спаскуджено.

На фасаді з піщаника елегантної двоповерхової будівлі, розташованої за квартал від річки Істрос, вікон не було — лише бронзова табличка праворуч від важких залізних дверей вказувала Ганту Аталару, що це була якась установа.

Галерея «Грифон» — було вигравірувано на ній старовинним жирним шрифтом. А під написом — пара полум’яних совиних очей, які ніби закликали покупців увійти. Нижче був переговорний пристрій з бронзовою кнопкою в тон.

Ісая у своєму звичному костюмі й краватці так довго витріщався на кнопку, що Гант зрештою протягнув:

— Ти ж знаєш, що на ній немає ніяких чарів, — попри те, ким була власниця галереї.

Ісая різко глянув на Ганта, поправляючи краватку.

— Треба було випити другу чашку кави, — пробурмотів він і тицьнув пальцем у металеву кнопку. За дверима пролунав слабкий гудок.

Ніхто не відповів.

Гант оглянув фасад будівлі у пошуках прихованої камери — марно, жодних ознак. Власне, найближча камера була встановлена на хромованих дверях бомбосховища за пів кварталу звідси.

Гант знову оглянув фасад. Не може бути, щоб Джесіба Роґа не нашпигувала галерею камерами як ззовні, так і зсередини.

Гант вирішив застосувати свою силу, спробувати відчути енергетичне поле маленькими язиками блискавки.

Майже невидиму в ранковому сонячному світлі блискавку відбило чарами, які щільно вкривали піщаник, будівельний розчин і двері. Холодне, продумане заклинання, здавалося, тихенько посміювалося над буд-якою спробою потрапити всередину.

— З Роґою краще не жартувати, еге ж? — пробурмотів Гант.

Ісая знову натиснув кнопку, сильніше, ніж потрібно. У них був наказ — причому настільки нагальний, що Ісая і без другої чашки кави був заведений.

Хоча це також могло бути пов’язано з тим фактом, що Ісая повернувся аж о четвертій ранку. Утім, Гант про це не питав. Чув лише, як Наомі з Юстиніаном пліткували у залі відпочинку про те, чи означав новий хлопець Ісаї те, що він нарешті вирішив піти.

Гант не став їм казати, що Ісая аж ніяк цього не зробить. Він підкорявся Михею виключно через щедру тижневу платню, яку Михей видавав їм усім — тоді як за законом рабам було заборонено платити. Гроші, які збирав Ісая, могли купити комусь свободу. Так само, як і та брудна робота, яку Гант виконував для Михея, аби заробити власну.

Ісая втретє натиснув на кнопку.

— Мабуть, її немає на місці.

— Вона тут, — упевнено промовив Гант. Її запах досі витав на тротуарі: бузок, мускатний горіх і щось, чого він не міг точно визначити, — схоже на блискіт перших зірок у сутінках.

І справді, за мить із переговорного пристрою почувся шовковистий жіночій голос, який явно не належав власниці галереї:

— Я не замовляла піцу.

Попри цокання внутрішнього годинника, Гант мимовільно хихотнув.

Ісая зашелестів білими крилами, натягуючи чарівну усмішку, і сказав:

— Ми з 33-го Легіону. Нам потрібно побачити Брайс Квінлан.

Голос у переговорному пристрої зробився різкіший:

У мене клієнти. Повертайтеся пізніше.

Гант був цілком упевнений, що оте «повертайтеся пізніше» насправді означало «ідіть у сраку».

Чарівна усмішка Ісаї стала напруженою.

— Міс Квінлан, ми у невідкладній справі.

Почувся низький гул. А потім:

— Перепрошую, але вам доведеться записатися заздалегідь. Як щодо зустрічі… тижні через три? Двадцять восьме квітня у мене вільне. Я запишу вас на полудень.

«А вона дівка з яйцями», — подумки зацінив Гант.

Ісая розставив ноги ширше, прийнявши типову бойову стійку, якою їх муштрували з перших днів служби у легіоні.

— Боюся, нам треба поговорити просто зараз.

Відповіді не було. Вона ніби взагалі відійшла від переговорного пристрою.

Гант загарчав, і бідолашний фавн, який проходив повз, помчав вулицею, цокаючи елегантними копитцями по бруківці.

— Вона — розбещена тусовщиця. Чого ти очікував?

— Вона не дурна, Ганте, — заперечив Ісая.

— Усе, що я бачив і чув, говорить про зворотне.

Побачене ним два роки тому в її досьє, у поєднанні з прочитаним сьогодні вранці і переглянутими знімками, змалювало йому точну картину того, як мине ця зустріч. На жаль для неї, ситуація ставала значно серйознішою.

Гант кивнув у бік дверей:

— Давай подивимося, чи справді у неї зараз клієнти.

Він перейшов на інший бік вулиці і сперся на припарковану синю автівку. Якийсь п’яний гульвіса намалював балончиком на її капоті величезний член в усіх подробицях — і з крилами. Насмішка над емблемою 33-го — крилатим мечем. Або просто малюнок, який розкривав істинний зміст емблеми.

Ісая також це помітив, фиркнув від сміху і слідом за Гантом сперся на автівку.

Минула хвилина. Гант нерухомо стояв, не зводячи погляду з залізних дверей. Йому було чим зайнятися сьогодні, окрім як грати в ігри з норовливою дівкою, але наказ є наказ. Через п’ять хвилин під’їхав блискучий чорний седан, і залізні двері галереї відчинилися.

Водій-феєць вийшов з автівки, яка коштувала більше, ніж більшість людських сімей бачили за своє життя. Він умить опинився з іншого боку автівки і відчинив задні пасажирські двері. З галереї гордо вийшла фейська парочка, чоловік і жінка. Кожен рух гарненької пані випромінював легку впевненість, набуту протягом життя, сповненого багатства і привілеїв.

На її тонкій шиї красувалося діамантове намисто, кожен діамант був завбільшки з ніготь Ганта. Намисто коштувало стільки ж, скільки й автівка — може, більше. Обличчя чоловіка було напружене. Він заліз у седан і грюкнув дверцятами, випередивши водія, який збирався сам їх за ним зачинити. Заможна пані, своєю чергою, прожогом рушила вулицею, вже притуливши телефон до вуха і сварячись на когось у слухавку: «Більше ніяких побачень наосліп, заради Урд».

Гант знову перевів погляд на двері галереї, біля яких стояла фігуриста червоноволоса дівчина.

Лише коли автівка повернула за ріг, Брайс глянула в їхній бік.

Вона схилила голову набік і, широко усміхнувшись, помахала рукою. Її шовкове волосся спадало на плече білої обтислої сукні, а на засмаглій шиї блищав витончений золотий амулет.

Гант відштовхнувся від припаркованої автівки і рушив до неї, широко розкинувши сірі крила.

Брайс мигцем обвела Ганта бурштиновим поглядом — від його татуювання на чолі й до крутезних чобіт — і її усмішка стала ще ширшою.

— Побачимося за три тижні, — весело промовила вона і захлопнула двері галереї.

Ганту не вистачило кількох кроків, коли біля нього зі скреготом загальмувала автівка, але водію вистачило розуму не сигналити. Кулак Ганта обвили блискавки, і він гепнув ним по бронзовій кнопці.

— Не витрачайте дурно мій час, Квінлан.

Ісая пропустив відчайдушного водія і став позаду Ганта, звузивши карі очі. Але Брайс солодко проспівала:

— Моя начальниця не пускає до себе легіонерів. Вибачте.

Гант гахнув кулаком об залізні двері. Його удар трощив автівки, розбивав стіни й ламав кістки. І це ще без допомоги бурі, що текла у його жилах. Утім, двері лише легенько затремтіли, а його блискавки відскочили від залізної поверхні.

Отже, до сраки погрози. Він ударить у вразливе місце — сильно і точно, як і завжди.

— Ми прийшли щодо вбивства, — сказав Гант у переговорний пристрій.

Ісая поморщився, оглядаючи вулицю й небеса і впевнюючись, що їх ніхто не почув.

Гант схрестив руки на грудях. Запанувала тиша.

Потім залізні двері зашипіли, клацнули і трохи прочинилися.

У яблучко, хай йому грець.

Зробивши перший крок до галереї, Гант умить адаптувався після сонячного світла до тьмянішого інтер’єру і почав запам’ятовувати усі його деталі.

Стіни двоповерхової виставкової зали були обшиті дерев’яними панелями, а підлогу вкривали плюшеві темно-зелені килими. По краях кімнати розташовувалися ніші з м’якою підсвіткою виставкових експонатів: фрагментів стародавніх фресок, розписів і статуй ванірів — таких дивних і рідкісних, що навіть Гант не знав їхніх назв.

Брайс Квінлан стояла, спершись на великий стіл із залізного дерева у центрі кімнати, її білосніжна сукня підкреслювала кожен вигин її пишних форм.

Гант повільно посміхнувся, вишкірившись на всі зуби.

Він чекав від неї цього: усвідомлення того, хто він. Чекав, що вона відсахнеться, що почне гарячково намацувати тривожну кнопку чи шукати пістолет абощо, що на її думку зможе врятувати її від таких, як він.

Але, мабуть, вона зрештою таки була дурна, бо посміхнулася йому у відповідь надзвичайно пересолодженою посмішкою. Її нігті з червоним манікюром ліниво постукували по бездоганній дерев’яній поверхні.

— У вас п’ятнадцять хвилин.

Гант не став їй казати, що їхня зустріч, найімовірніше, забере значно більше часу.

Ісая розвернувся, щоб зачинити двері, але Гант знав, що вони вже замкнулися. Так само, як і знав — завдяки даним розвідки, зібраним легіонерами за ці роки, — що маленькі дерев’яні двері за столом вели нагору до кабінету Джесіби Роґи — де панорамне внутрішнє вікно виходило на виставкову залу, в якій вони зараз перебували, — а простенькі залізні дверцята праворуч вели вниз, на інший повноцінний поверх, повний того, що легіонери не повинні були бачити. Чари на цих двох дверях, імовірно, були ще сильніші, ніж на вхідних.

Ісая багатостраждально зітхнув, як він умів.

— Минулої ночі на околиці М’ясного Ринку сталося вбивство. Ми вважаємо, що ви знали жертву.

Гант відзначив кожну реакцію, яка промайнула на обличчі Брайс, яка так і лишилася сидіти на краю стола: вона трохи розширила очі, припинила постукувати пальцями й один раз кліпнула — усе це натякало на те, що в неї був короткий список потенційних жертв і жоден з можливих варіантів їй не подобався.

— Хто? — тільки й спитала вона рівним голосом. Повз неї пропливали струминки пари з конічного розпилювача біля комп’ютера, несучи яскравий, свіжий аромат перцевої м’яти. Ну звісно ж: вона була однією з тих фанатичних прихильниць ароматерапії, в яких видурювали марки, обіцяючи натомість, що вони стануть щасливішими, успішнішими у ліжку чи відростять собі другу половину мозку до пари тій, що вже у них була.

— Максимус Терціан, — відповів Ісая. — Нам відомо, що ви зустрічалися з ним у віп-барі «Білого Ворона» за дві години до його смерті.

Гант міг поклястися, що плечі Брайс трохи осунулися.

— Отже, Максимус Терціан мертвий, — промовила вона. Вони кивнули. Брайс схилила голову набік. — Хто це зробив?

— Це ми і намагаємося з’ясувати, — невимушено відповів Ісая.

Гант чув про Терціана — вампіра-виродка, який не сприймав відмов. Багатий татусь-садист навчив його всьому, що треба, і захищав сина від будь-яких непередбачуваних наслідків його поведінки. Відверто кажучи, Гант вважав що Мідґарду без нього буде краще. Як не рахувати головний біль, який чекає на них, коли батькові Терціана повідомлять, що його улюбленого синочка вбили… Сьогоднішня зустріч була лише початком.

— Можливо, ви були однією з останніх, хто бачив його живим, — вів далі Ісая. — Ви можете розповісти нам про вашу зустріч? Важливі всі подробиці.

Брайс перевела погляд між янголами.

— Це ваш спосіб зрозуміти, чи це я його вбила?

Гант злегка усміхнувся.

— Вас наче не дуже засмутило те, що Терціан мертвий.

Вона ковзнула по ньому бурштиновими очима, в яких світилося роздратування.

Чоловіки були здатні на купу безрозсудних дурниць заради тих, хто мав такий погляд, визнав Гант.

Колись і він творив безрозсудства для Шахари. А тепер через це на його чолі був витатуйований німб, а на зап’ястку — рабське тавро. Йому защеміло у грудях.

— Я впевнена, що вам уже повідомили про те, що ми з Максимусом розсталися не на приязній ноті, — сказала Брайс. — Ми зустрілися, аби завершити угоду з купівлі експоната нашої галереї, і коли справу було зроблену, він вирішив, що має право на… особисті послуги від мене.

Гант прекрасно її розумів. Її слова збігалися з усім, що він чув про Терціана і його батька. Але також могли вказувати й на мотив убивства.

— Я не знаю, куди він пішов після «Ворона», — вела далі Брайс. — Якщо його вбили на околиці М’ясного Ринку, припускаю, він рушив туди, аби придбати за гроші послуги, які хотів безкоштовно отримати від мене.

Холодні, різкі слова.

— Його поведінка минулої ночі відрізнялася від того, як він поводився під час попередніх зустрічей? — з кам’яним виразом обличчя спитав Ісая.

— Ми спілкувалися лише електронною поштою і телефоном, але я би сказала, що ні. У «Вороні» ми вперше зустрілися сам-на-сам, і він поводився саме так, як і можна було очікувати з його попередньої поведінки.

— Чому ви не зустрілися тут? Чому у «Вороні»? — спитав Гант.

— Йому подобалося вдавати, що наша угода була секретною. Він стверджував, що не довіряє моїй начальниці — що вона зробить запис нашої зустрічі — але насправді він просто хотів, щоб його помітили — побачили, що він укладає угоди. Мені довелося вкласти документи у теку для рахунків і непомітно підсунути йому, а він замінив її своєю — такі-от шпигунські штучки, — вона глянула Ганту у вічі. — Як він помер?

Запитання було прямолінійне, а вона не усміхнулась і не кліпнула. Дівчина звикла, що їй відповідають, коряться і сприймають серйозно. Її батьки не були заможні — принаймні так говорилося в її досьє, — утім, її квартира за п’ятнадцять кварталів звідси свідчила про кричуще багатство, набуте чи то завдяки цій роботі, чи якимсь темним справам, які проскочили навіть повз пильне око легіону.

Ісая зітхнув:

— Це секретна інформація.

Вона похитала головою.

— Я нічим не можу вам допомогти. Ми з Терціаном уклали угоду, він почав розпускати руки, а тоді пішов.

Усі записи з камер і свідчення відвідувачів «Ворона» це підтверджували. Але вони були тут не через це. Не через це їх сюди послали.

— А коли з’явився Кронпринц Рунн Данаан?

— Якщо ви все знаєте, то чого мене питаєте? — Не чекаючи відповіді, вона додала: — До речі, ви двоє мені так і не представилися.

Гант не міг прочитати ні виразу її обличчя, ні розслабленої мови її тіла. Вони не контактували після тієї ночі у слідчому центрі легіону — і тоді вони також їй не представилися. Та й чи запам'ятала вона взагалі їхні обличчя, будучи у наркотичному тумані?

Ісая вирівняв свої білосніжні крила.

— Я — Ісая Тиберіан, Командир 33-го Імперського Легіону. А це — Гант Аталар, мій…

Ісая осікся, ніби усвідомивши, що минуло достобіса часу, відколи вони мали представлятися, повідомляючи свої звання. Тож Гант зробив йому послугу і закінчив за нього:

— Його заступник.

Якщо Ісая і здивувався, почувши це, то його спокійне й гарне парубоцьке обличчя цього не видало. Формально Ісая був начальником Ганта і в тріаріях, і в 33-му Легіоні загалом, навіть попри те, що Гант виконував для Михея брудну роботу і тому підпорядковувався безпосередньо Губернатору.

Утім, Ісая ніколи не вмикав боса. Ніби пам’ятав дні до Падіння, і хто тоді був головним.

Ніби це зараз мало якесь значення.

Ні, у всьому цьому лайні зараз мало значення лише те, що того дня на горі Гермон Ісая вбив щонайменше три десятка імперських легіонерів. І тепер Гант ніс на своїх плечах тягар відплати й мусив повернути кожне з цих життів Республіці. Щоб виконати умови угоди з Михеєм.

Брайс кинула погляд на їхні чола — на татуювання на них. Гант приготувався почути єхидний коментар, чергову маячню, яку люди досі полюбляли вигадувати про Легіон Упалих і їхнє невдале повстання. Але Брайс лише сказала:

— То як, ви розслідуєте злочини на стороні? Я думала, що це територія Допоміжних сил. Хіба у 33-му немає інших справ, ніж гратися у крутих напарників?

Ісая, вочевидь, неприємно здивований тим, що вперше хтось із містян не впав йому в ноги, доволі сухо спитав:

— Чи є у вас ті, хто може підтвердити ваше місцеперебування після того, як ви покинули «Білий Ворон»?

Брайс витримала погляд Ісаї і кинула очима на Ганта. А він усе ніяк не міг розпізнати, що приховується за її маскою нудьги, коли вона, відштовхнувшись від стола, трохи наблизилася до них і схрестила руки на грудях.

— Лише мій консьєрж… і Рунн Данаан, але ж ви це вже знаєте.

Як можна було ходити на таких височенних підборах, Ганту було незрозуміло. Як можна було дихати у такій обтислій сукні теж було для нього загадкою. Сукня була досить довга і закривала те місце, де мав бути шрам, отриманий тієї ночі два роки тому — тобто, якщо вона не заплатила якійсь медвідьмі, щоб та його прибрала. Гант не сумнівався, що Брайс, яка явно морочилася з тим, щоб гарно виглядати, одразу його позбулася.

Тусовщиці не любили шрами, які псували їхній вигляд у купальниках.

Ісая шелеснув білими крилами.

— Ви би назвали Рунна Данаана своїм другом?

— Радше далеким родичем, — знизала плечима Брайс.

Але, вочевидь, доволі зацікавленим родичем, щоб увірватися до кімнати для допитів два роки тому. І з’явитися у віп-барі минулого вечора. Якщо він так захищав Квінлан, це теж могло бути мотивом убивства. Навіть якщо Рунн і його батько перетворять допит на кошмар.

Брайс їдко усміхнулася, ніби теж про це згадала.

— Удачі вам з ним поспілкуватися.

Гант стиснув зуби, але вона рушила до вхідних дверей, вихиляючи стегнами, наче прекрасно знала, яка в неї ефектна задниця.

— Хвилинку, міс Квінлан, — промовив Ісая. Голос командира був спокійний, але давав зрозуміти, що жартувати з ним не варто.

Гант приховав усмішку. Завжди приємно було дивитися, як Ісая гнівається. Доки він не спрямовував свій гнів на тебе.

Квінлан, яка цього ще не розуміла, озирнулася.

— Так-так?

Гант уважно дивився на неї, коли Ісая нарешті озвучив справжню причину їхнього маленького візиту.

— Нас прислали сюди не лише розпитати вас про ваше місцеперебування.

Вона обвела рукою виставкову залу.

— Хочете придбати щось гарненьке для Губернатора?

Кутики губ Ганта смикнулися вгору.

— Кумедно, що ви про нього згадали. Зараз він прямує сюди. Вона повільно кліпнула. Знову ж, ні сліду, ні запаху страху.

— Навіщо?

— Михей наказав нам отримати від вас інформацію про вчорашній вечір, а потім подбати, щоб ви були вільні від справ і вийшли на зв’язок зі своєю начальницею.

З огляду на те, що Ганта дуже рідко просили допомогти у розслідуванні, отримавши цей наказ, він був геть шокований. Але враховуючи те, що вони з Ісаєю були тієї ночі у провулку, він припустив, що завдяки цьому вони стали найімовірнішими кандидатами на те, щоб очолити цю справу.

— Михей прямує сюди, — її голос затремтів.

— Буде за десять хвилин, — сказав Ісая і кивнув у бік її телефону. — Рекомендую вам зателефонувати своїй начальниці, міс Квінлан.

Гант помітив її трохи прискорене дихання.

— Навіщо? — спитала Брайс.

І Гант нарешті підірвав повітря приголомшливою звісткою:

— Тому що тілесні ушкодження Максимуса Терціана ідентичні до тих, що їх завдали Даніці Фендир і Зграї Дияволів, — це означало, що його розірвали на шматки і перетворили на кашоподібну масу.

Брайс заплющила очі.

— Але… їх убив Філіп Бріґґс. Він викликав того демона, щоб їх убити. І він у в’язниці, — її голос став різкіший. — Він у в’язниці вже два роки.

У місці, гіршому за в’язницю, але це справи не стосувалося.

— Ми знаємо, — промовив Гант, зберігаючи незворушний вираз обличчя.

— Він не міг убити Терціана. Хіба можна викликати демона, будучи у в’язниці? — спитала Брайс. — Він… — Вона ковтнула, зловивши себе на думці і, можливо, зрозумівши, чому сюди прямував Михей. Кількох її знайомих було вбито протягом кількох годин після спілкування з нею. — Ви думаєте, що Бріґґс цього не робив. Не вбивав Даніку і зграю.

— Ми не знаємо цього напевно, — обірвав її Ісая. — Але конкретні подробиці того, як вони всі загинули, ніколи не розкривалися, тож у нас є вагома причина вважати, що нинішнє вбивство не має наслідувальний характер.

— Ви бачилися з Сабіною? — прямо спитала Брайс.

— А ви? — промовив Гант.

— Ми щосили намагаємося триматися одна від одної подалі.

Мабуть, це було єдине розумне рішення, ухвалене Брайс Квінлан. Гант пам’ятав, з якою злобою Сабіна два роки тому в кімнаті спостереження дивилася крізь шпигунське дзеркало на Брайс, і не сумнівався, що Сабіна просто чекала, поки мине достатньо часу, щоб раптова і передчасна смерть Квінлан вважалася волею випадку.

Брайс повернулася до свого стола, обходячи янголів стороною. Треба віддати їй належне — її хода лишилася неквапливою і твердою. Навіть не глянувши на них, вона взяла телефон.

— Ми зачекаємо надворі, — запропонував Ісая. Гант відкрив рота, щоб заперечити, але Ісая кинув на нього застережливий погляд.

Гаразд. Вони з Квінлан можуть перекинутися черговою парочкою ущипливих слів і пізніше.

Стиснувши слухавку побілілими пальцями, Брайс рахувала гудки. Один. Другий. А потім:

— Доброго ранку, Брайс.

Її серце шалено калатало, віддаючи у руки, ноги і живіт.

— До нас прийшли двоє легіонерів, — вона важко ковтнула. — Командир 33-ого і… — шумно видихнувши, додала: —… Умбра Мортіс.

Брайс упізнала Ісаю Тиберіана — він прикрашав випуски вечірніх новин і колонки світських хронік так часто, що ніхто не міг сплутати симпатичного Командира 33-го Легіону з кимось іншим.

Ганта Аталара вона теж упізнала, хоча він ніколи не з являвся на телебаченні. Усі знали, хто такий Гант Аталар. Вона чула про нього ще з дитинства, проведеного у Нідаросі, коли Рендалл ділився своїми спогадами про битви на Панґері й переходив на шепіт, згадуючи Ганта. Умбру Мортіса. Тінь Смерті.

У ті часи янгол працював не на Михея Домітуса і його легіон, а на Архангелицю Сандріель — літав у її 45-му Легіоні. За чутками він займався полюванням на демонів. І ще гіршими справами.

— Навіщо? — прошипіла Джесіба.

Брайс міцніше стиснула слухавку.

— Минулої ночі був убитий Максимус Терціан.

— Вогняний Соласе…

— Так само, як і Даніка зі зграєю.

Брайс прогнала туманні образи, що постали в її уяві, вдихаючи яскравий, заспокійливий аромат м’ятних випарів із розпилювача на її столі. Вона купила цей ідіотський пластмасовий конус через два місяці після загибелі Даніки, вирішивши, що трохи аромотерапії їй не завадить, оскільки у вільні від роботи години, які тягнулися наче цілу вічність, в її голові роїлися думки, з’їдаючи її зсередини. Наприкінці тижня вона купила ще три розпилювача і розставила їх у своїй квартирі.

Брайс важко видихнула:

— Схоже, Філіп Бріґґс не вбивав Даніку.

Два роки якась її частина чіплялася за цю версію — за те, що за наступні кілька днів після вбивства було знайдено достатньо доказів, щоб звинуватити Бріґґса, який бажав Даніці смерті через те, що вона накрила їхнє повстанське лігво. Бріґґс заперечував, але все сходилося: за кілька тижнів до першого арешту, його піймали на купівлі чорної солі, яку використовували для прикликання демонів, і якою він, вочевидь, хотів підживити свою нову жахливу зброю.

Те, що Даніку вбив демон з найнижчого рівня — з Безодні, — для прикликання якого у цей світ була потрібна смертоносна чорна сіль, не могло бути випадковим збігом. Здавалося цілком очевидним, що Бріґґс, звільнившись, дістав чорну сіль, викликав демона і напустив його на Даніку і Зграю Дияволів. Демон напав на солдата 33-го Легіону, який патрулював провулок, і по закінченні справи Бріґґс відправив його назад у Хел. Хоча він ніколи у цьому не зізнавався і не казав навіть, який саме це був демон, факт лишався фактом: після цього тварюку не бачили два роки. Бріґґса запроторили до в’язниці. Справу було закрито.

Два роки Брайс чіплялася за ці факти. Хоча її світ розвалився, відповідальний за це був за ґратами. Навічно. Заслуговуючи на усі жахіття, яких завдавали йому тюремники.

Джесіба шумно видихнула.

— Янголи тебе у чомусь звинуватили?

— Ні, — взагалі-то, не зовсім. — Сюди прямує Губернатор. Знову пауза.

— Щоб тебе допитати?

— Сподіваюся, що ні, — вона б воліла, аби її руки і ноги лишилися на місці. — Він хоче також поговорити і з вами.

— Чи знає Терціан-старший про смерть сина?

— Не знаю.

— Мені треба зробити кілька дзвінків, — сказала Джесіба радше собі. — Поки не прибув Губернатор.

Брайс прекрасно розуміла, для чого: щоб батько Максимуса не примчав до галереї, вимагаючи відповідей і звинувачуючи Брайс у смерті сина. Це був би кошмар.

Вона витерла спітнілі долоні об стегна.

— Губернатор скоро буде.

Раптом почувся слабкий стукіт у залізні двері архіву і шепіт Лехаби:

— Бібі? У тебе все гаразд?

Брайс закрила рукою мікрофон слухавки.

— Повертайся на свій пост, Леле.

— Це були два янголи?

— Так, — зціпивши зуби, відповіла Брайс. — Повертайся вниз. І заспокой Сирінкса.

Лехаба зітхнула — так, що було чутно крізь п’ятнадцять сантиметрів заліза. Але далі вогняна спрайта нічого не сказала, тож або повернулася до архіву, або все ще підслуховувала. Брайс було все одно, аби лиш вони з химерою тримали рота на замку.

— Коли прибуде Михей? — запитала Джесіба.

— За вісім хвилин.

Відьма замислилася.

— Добре.

Брайс не виказала здивування тим, що відьма не стала вимагати для себе більше часу — особливо тоді, коли на шальках терезів була смерть клієнта галереї.

Але навіть Джесіба знала, що з Архангелом краще не жартувати. Або, можливо, вона нарешті відшукала крихту співчуття, бо знову згадалося вбивство Даніки. Тоді вона не виявила анітрохи жалю, наказавши Брайс через два тижні після смерті Даніки повернутися на роботу, пообіцявши, що інакше оберне її на свиню.

— Тобі ж не треба нагадувати, що все має бути надійно замкнене? — сказала Джесіба.

— Я все двічі перевірю, — але Брайс подбала про це ще до того, як янголи ступили на поріг галереї.

— Тоді ти знаєш, що робити, Квінлан, — промовила Джесіба на тлі шелестіння простирадл чи одягу. Двоє чоловічих голосів заперечливо забурчали. Потім зв’язок обірвався.

Видихнувши, Брайс кинулася до справи.

11

Архангел натиснув бронзову кнопку на дверях галереї рівно через сім хвилин.

Вгамовуючи дихання, Брайс вдесяте оглянула галерею, переконуючись, що все стоїть на своїх місцях, на експонатах немає ні пилинки, а вся контрабанда схована внизу.

У ногах відчувалася втома, старий біль у стегні впивався у кістку, але руки не тремтіли. Брайс підійшла до дверей і розчахнула їх.

Архангел мав розкішний вигляд. Страшенно, непристойно розкішний вигляд.

За ним стояли Гант Аталар та Ісая Тиберіан — майже такі ж прекрасні. Ісая вкотре подарував їй улесливу посмішку, яку, вочевидь, вважав чарівною. А Гант… Його темні очі помічали геть усе.

Брайс схилила голову перед Губернатором і відійшла назад, похитуючись на довбаних підборах, що вгрузали у килим.

— Ласкаво просимо, Ваша Милосте. Проходьте, будь ласка.

Карі очі Михея Домітуса пожирали її. Його сила тиснула їй на шкіру, вириваючи повітря з кімнати, з її легень. Наповнюючи простір переплетінням опівнічних бур, сексу і смерті.

— Припускаю, ваша начальниця приєднається до нас по відеозв'язку, — промовив Архангел, заходячи всередину з яскраво освітленої вулиці.

Хел забирай, його голос — шовк, сталь і древне каміння водночас. Імовірно, він міг змусити будь-кого кінчити, просто нашіптуючи на вухо брудні речі.

Та навіть як не рахувати голосу, неможливо було забути те, ким був Михей, те, що випромінював Губернатор кожним рухом, кожним подихом. Наразі різними територіями Республіки правили десять архангелів, усі вони носили титул Губернатора — і підкорювалися лише астері. Магія звичайного янгола, який вважався могутнім, могла знести будівлю. Сила архангела могла зрівняти з землею цілий мегаполіс. Неможливо було передбачити, звідки бралася ця додаткова сила, що відділяла архангела від янгола — іноді вона переходила з роду в рід, про чистоту крові якого дбали астері. А іноді просто вигулькувала у нічим не помітних родинах.

Брайс поганенько знала життєпис Михея — на уроках історії вона не приділяла належної уваги бубонінню вчителя і замість того, щоб слухати, пускала слину, дивлячись на невиправдано прекрасне обличчя перед нею.

— Міс Роґа чекає нашого дзвінка, — спромоглася сказати вона, стараючись дихати не надто голосно, коли Губернатор ВаЛьбари пройшов повз неї. Одна з його сліпучо-білих пір’їнок торкнулася її голої ключиці. Вона би здригнулася — якби не двоє янголів за його спиною.

Ісая лише кивнув до неї, слідуючи за Михеєм до стільців перед столом.

Однак Гант Аталар затримався. Витримавши погляд Брайс, він глянув на її ключицю. Так, ніби пір’їнка залишила на ній слід. Здалося, що витатуйований терновий вінець на його чолі потемнішав.

Так само і запах сексу, який линув від Архангела, здалося, перетворився на гнилий сморід.

Астері й архангели могли легко знайти інший спосіб приборкати силу Упалих, утім, вони поневолили їх за допомогою відьомських заклять, вплетених у магічні татуювання, набиті на їхніх чолах наче довбані корони. І затаврували татуюванням на зап’ястках: «SPQM».

Senatus Populusque Midgard.

Сенат і народ Мідґарда. Справжнісінька безсоромна брехня. Наче Сенат не був маріонетковим керівним органом. Наче астері, чиї гнилі душі перероджувалися з однієї форми в іншу, не були імператорами й імператрицями, які правили всім і всіма цілу вічність.

Брайс викинула цю думку з голови і захлопнула залізні двері за Гантом, ледве не прибивши його сіре пір’я. Його чорні очі застережливо спалахнули.

Вона посміхнулася до нього, передаючи посмішкою все, що не наважилася сказати вголос про свої почуття щодо цієї засідки: «Я стикалася і з гіршими за тебе, Умбро Мортісе. Зиркай і гарчи скільки влізе».

Гант кліпнув — єдина ознака його здивування, але Брайс вже поверталася до свого стола, намагаючись не шкутильгати через біль, який пронизував її ногу. Вона притягла з бібліотеки третій стілець, від чого біль у нозі посилився.

Вона не наважувалася потерти товстий вигнутий шрам на верхній частині стегна, прихований під білою сукнею.

— Чи можу я щось вам запропонувати, Ваша Милосте? Кави? Чаю? Чогось міцнішого? — Вона вже розставила пляшки з газованою водою на маленьких столиках між стільцями.

Архангел зайняв середній стілець. Брайс ввічливо усміхнулася до нього і його погляд наче накрив її важкою шовковою ковдрою.

— Дякую, не треба, — Брайс глянула на Ганта з Ісаєю, які вмостилися на стільцях обабіч Губернатора. — Їм теж, — промовив Михей.

Що ж, прекрасно. Вона обійшла стіл, сунула руку під стільницю і натиснула мідну кнопку, змолившись милосердній Хтоні, щоб її голос лишався спокійним, хоча в її голові постійно вирувала одна й та сама думка: «Бріґґс не вбивав Даніку, Бріґґс не вбивав Даніку, Бріґгс не вбивав Даніку…»

Дерев’яні панелі на стіні за її спиною розійшлися. Екран, який виявся за ними, блимнув і засвітився. Тоді Брайс взяла зі стола телефон і набрала номер.

Бріґґс був монстром, який планував завдати великої шкоди людям і заслуговував на в’язницю, але — його несправедливо звинуватили у вбивстві.

Убивця Даніки досі був на свободі.

Джесіба відповіла після першого ж гудка.

— Екран готовий?

— Чекаємо на вас, — Брайс ввела коди у свій комп’ютер, намагаючись не звертати уваги на Губернатора, який дивився на неї так, наче вона була стейком, а він… тим, хто їв цей стейк. Стейк, що був досі сирии і стогнав. — Я вас підключаю, — повідомила Брайс.

За мить на екрані з’явилася Джесіба Роґа — і вони обидві поклали слухавки.

Готельний номер за спиною чаклунки був оформлений з панґерською пишністю: панельні білі стіни з позолоченою ліпниною, плюшеві кремові килими, блідо-рожеві шовкові портьєри і дубове ліжко з балдахіном, на якому вистачало місця для неї і двох чоловіків, голоси яких Брайс чула, коли дзвонила хазяйці уперше.

Джесіба відривалася по повній, так само як і гарувала, об'їжджаючи величезну територію у пошуках чергових експонатів для галереї, або відвідуючи різноманітні археологічні розкопки, або підбиваючи клинці до можновладних клієнтів, які володіли цінними витворами мистецтва.

Попри те що на збори у Джесіби було менше десяти хвилин і більшу частину цього часу вона витратила на якісь дуже важливі дзвінки, вона була у бездоганній синій сукні, що спадала вільними складками, крізь спокусливі вирізи якої проглядалося апетитне жіноче тіло, а її вуха і шию прикрашали річкові перли. Її коротко підстрижене попелясте волосся — коротше з боків і довше на маківці — сяяло у світлі золотих ламп першосвітла. Така собі елегантна недбалість. А її обличчя…

Її обличчя було юним і мудрим водночас, а вираз на ньому — лагідним, утім, небезпечним. Її світло-сірі очі виблискували магією — спокусливою і смертоносною.

Брайс так і не наважувалася спитати Джесібу, чому вона багато століть тому дезертирувала з клану відьом, чому приєдналася до Дому Полум’я і Тіні та його правителя, Підземного Короля, — і які його накази виконувала. Тепер вона називала себе чаклункою. У жодному разі не відьмою.

— Добрий ранок, Михею, — м’яко промовила Джесіба. Приємний, роззброювальний голос, порівняно з голосами інших представників Дому Полум’я і Тіні — рипучим хрипом женців і вкрадливим тембром вампірів.

— Джесібо, — промуркотів Михей.

Джесіба легко усміхнулася до нього, ніби вже тисячу разів чула подібне муркотіння від тисячі інших чоловіків.

— Рада бачити ваше чарівне обличчя, однак хотіла би знати, чому ви скликали цю зустріч. Хіба що справа Даніки була лише приводом поговорити з красунею Брайс.

Справа Даніки. Брайс зберігала невимушений вираз обличчя, відчуваючи, що за нею уважно спостерігає Гант. Наче він міг почути, як калатає її серце, міг відчути запах її спітнілих долонь.

Але у відповідь вона лише кинула на нього знуджений погляд.

Михей відкинувся на спинку стільця, схрестивши довгі ноги, і, навіть не глянувши на Брайс, сказав:

— Хоча ваша помічниця справді спокуслива, ми маємо обговорити важливі справи.

Брайс проігнорувала відверті нотки вседозволеності у голосі Михея і його чуттєвий тембр. «Спокуслива» — наче вона якийсь десерт на тарілці. Вона звикла до цього, але… ох уже ці кляті ванірські чоловіки.

Джесіба з витонченою елегантністю махнула рукою, аби Михей продовжував, і її сріблясті нігті блиснули у світлі готельної лампи.

— Припускаю, мої тріарії вже повідомили міс Квінлан про вчорашнє вбивство, — плавно промовив Михей, — деталі якого повністю збігаються з убивством Даніки Фендир і Зграї Дияволів, вчиненого два роки тому.

Брайс лишалася нерухомою, не дозволяючи собі відчувати. Вона непомітно вдихнула заспокійливі м’ятні пари з розпилювача біля неї.

Михей вів далі:

— Чого вони не сказали, то це того, що між цими вбивствами є й інший зв’язок.

Янголи, які сиділи обабіч Губернатора, майже невідчутно напружилися. Було очевидно, що вони теж уперше про це чули.

— Справді? — спитала Джесіба. — І я маю заплатити за цю інформацію?

Повітря галереї затріскотіло від колосальної холодної сили, але обличчя Архангела лишилося непроникливим.

— Я ділюся цією інформацією для того, щоб ми могли об’єднати зусилля.

Джесіба театрально звела світлу брову.

— Щоби що?

— Щоби Брайс Квінлан знайшла справжнього вбивцю, певна річ, — відповів Михей.

12

Брайс застигла, мов смерть, — вона була така незворушна, що Гант замислився, чи розуміє вона, що цим видає себе. Тобто, не своє нервування, а своє походження — лише фейрі могли так завмирати.

Її начальниця, чаклунка з юним обличчям, зітхнула.

— То ваші легіонери з 33-го настільки некомпетентні, що вам справді необхідна допомога моєї помічниці? — Попри її приємний голос, запитання прозвучало доволі різко. — Хоча, гадаю, я вже знаю відповідь, якщо ви помилково засудили Філіпа Бріґґса.

Почувши її відверто викличну заяву, Гант не наважився усміхнутися. Небагатьом безкарно миналися розмови у такому тоні з Михеєм Домітусом, а тим паче з іншими архангелами.

Гант уважно подивився на чотирьохсотлітню чаклунку на екрані. До нього доходили різноманітні чутки: що Джесіба корилася лише Підземному Королю, що перетворювала людей, на звичайних тварин, якщо ті її розсерджували, що колись вона була відьмою, яка покинула свій клан із досі невідомих нікому причин. Найімовірніше, з не дуже хороших причин, якщо вона приєдналася до Дому Полум’я і Тіні.

— Я нічого про це не знаю, — видихнула Брайс. — І про те, кому потрібно було вбивати Терціана, — теж.

Погляд Джесіби на екрані став пронизливіший.

— Хай там як, але ти моя помічниця. Ти не працюєш на 33-й. Михей піджав губи. Гант приготувався до найгіршого.

— Я запросив вас на цю зустріч, Джесібо, з увічливості, — його карі очі вороже звузилися. — Справді, усе виглядає так, що Філіпа Бріґґса несправедливо засуджено. Але факт залишається фактом: Даніка Фендир зі Зграєю Дияволів затримали його у лабораторії, повній беззаперечних доказів того, що він збирався підірвати невинних у нічному клубі «Білий Ворон». І хоча спочатку його звільнили завдяки лазівці у законодавстві, за останні два роки було знайдено достатньо доказів його ранніх злочинів, щоб засудити його і за них. Таким чином, він залишиться за ґратами і відбуватиме покарання за свої попередні злочини як лідер нині неактивної секти Кереса й учасник більшого повстання людей.

Здалося, що Квінлан, відчувши полегшення, обм’якла.

Але Михей продовжив:

— Утім, це означає, що містом досі розгулює небезпечний убивця, здатний викликати смертоносного демона. Заради розваги чи помсти — ми не знаємо. Я визнаю, що мій 33-й Легіон і Допоміжні сили міста вичерпали свої можливості. Але трохи більш ніж за місяць відбудеться Саміт. І дехто з учасників побачить у цих убивствах доказ того, що я не контролюю своє місто, не кажучи вже про всю територію, і спробує використати це проти мене.

Певна річ, ішлося не про затримання безжального вбивці. Ні, це був чистісінький піар.

Хоча до Саміту було ще далеко, Гант та інші тріарії ще кілька тижнів тому розпочали підготовку підрозділів 33-го до помпезної показухи і маячні, якими супроводжувалася зустріч вальбарських владних сил, що відбувалася раз на десять років. Прибудуть правителі різних територій Республіки, які висловлюватимуть своє незадоволення, і, можливо, у якості гостей, — кілька владних придурків з-за Хальдренського моря.

Гант іще не бував на Самітах у Вальбарі, але побував на безлічі Самітів на Панґері, де всі правителі вдавали, ніби мали якусь подобу свободи волі. Зустрічі на вищому рівні зазвичай, по суті, були тижнем суперечок могутніх ванірів, доки архангел, що головував, не встановлював правила і власноруч творив закон. Гант не сумнівався, що Михей поводитиметься інакше. Ісая вже мав такий досвід і попередив його, що Архангел обожнює на Самітах хизуватися своєю військовою міццю — дивитися на наземний і повітряний парад виряджених в імперські регалії легіонерів 33-го.

Гант уже начистив свій нагрудник. Але від думки про те, що доведеться надягати парадні обладунки з сімома зірками герба астері на серці, йому хотілося блювати.

Джесіба роздивлялася свої сріблясті нігті.

— На цьому Саміті буде щось цікаве?

Здавалося, Михея зачепив зневажливий тон Джесіби.

— Буде офіційно визнано нову королеву відьом, — відповів він.

— Я чула, що Гекаба померла, — геть беземоційно промовила чаклунка. Ні натяку на горе чи радощі. Лише констатація факту.

Але Квінлан напружилася, наче хотіла крикнути їм, щоб вони повернулися до вбивства.

— А ще астері відправляють Сандріель зі звітом Сенату щодо конфлікту повстанців, — додав Михей.

Усі думки вивітрилися з голови Ганта. Навіть зазвичай холоднокровний Ісая заціпенів.

Сюди прибуде Сандріель.

Михей вів далі:

— Сандріель прибуде до Коміціуму наступного тижня і, на прохання астері, буде моєю гостею до початку Саміту.

Місяць. Це трикляте чудовисько пробуде у місті цілий місяць.

Джесіба з бентежливою грацією схилила голову набік. Хоч вона і не належала до женців, але рухалася точнісінько як вони.

— І чим моя помічниця може допомогти у пошуках убивці?

Гант заштовхав почуття на дно серця, від яких воно кипіло, тремтіло і завмирало водночас, глибше й глибше, доки вони не перетворилися на ще одну хвилю у чорній, розбурханій ямі у глибині його душі. Він змусив себе зосередитися на розмові. А не на психопатці, яка прямувала до міста.

Михей втупився поглядом у Брайс, яка зблідла настільки, що веснянки на її переніссі стали схожі на бризки крові.

— Наразі міс Квінлан — єдиний живий свідок, який бачив демона, викликаного вбивцею.

— А як же той янгол у провулку? — наважилася спитати Брайс.

Обличчя Михея не змінилося.

— Він нічого не пам’ятає про напад. Той був раптовий, — перш ніж Брайс встигла втрутитися, він додав: — Враховуючи делікатний характер цієї справи, зараз я готовий, як то кажуть, мислити нестандартно і шукати допомоги у розкритті цих убивств, поки вони не стали справжньою проблемою.

Це означало, що Архангелу потрібно було гарно виглядати перед сильними світу цього. Перед Сандріель, яка доповість про все астері та їхньому маріонетковому Сенату.

На волі розгулює убивця, здатний прикликати демона, який убиває ванірів з такою ж легкістю, як людей? О, про таку халепу Сандріель з радістю розповість астері. Особливо якщо це коштуватиме Михею його посади. І якщо вона сама її обійме. Що таке північно-західний квадрант Панґери, порівняно з усією Вальбарою? А якщо Михей втратить усе, його раби — Гант, Ісая, Юстиніан і багато інших — дістануться тому, хто успадкує титул Губернатора.

Сандріель нізащо не виконає умови угоди, укладеної між Михеєм і Гантом.

Архангел розвернувся до Ганта, жорстко скрививши губи.

— Можеш здогадатися, Аталаре, кого Сандріель візьме з собою, — Гант заціпенів. — Поллукс також із радістю відзвітує про свої висновки.

Гант щосили намагався контролювати дихання і зберігати безпристрасний вираз обличчя.

Поллукс Антоній. Командир тріаріїв Сандріель. Усі називали його «Молот». Такий же жорстокий і безжальний, як Сандріель. А ще цілковитий шмат лайна.

Джесіба прочистила горло.

— То ви досі не знаєте, який саме це був демон? — Вона відкинулася на спинку крісла, невдоволено піджавши повні губи.

— Ні, — процідив Михей крізь зуби.

Це була правда. Навіть Гант не зміг його ідентифікувати, а він же з таким завзяттям убив стільки демонів, що загубив їм лік. Демонів було до греця, різних за видом і рівнем інтелекту, починаючи від тварюк, схожих на котячо-собачих гібридів до людиноподібних принців-перевертнів, які правили сімома територіями Хела, кожна з яких була темнішою за попередню: Лощина, Западина, Каньйон, Ущелина, Провалля, Прірва і, найгірша з них, — Безодня.

Утім, навіть без конкретної ідентифікації, враховуючи його швидкість і те, що він накоїв, цей демон напевне був із глибин Безодні, можливо, ручною тварюкою самого Пожирача Зірок. Тільки в глибинах Безодні могло з’явитися щось подібне — потвора, яка ніколи не бачила світла і ніколи його не потребувала.

Але для Ганта це не мало значення. Чи був демон звиклий до світла, чи ні — завдяки своїм особливим здібностям він усе одно перетворить того на шмат підсмаженого м’яса. Швидкий удар блискавки — і демон або дремене геть, підібгавши хвоста, або корчитиметься від болю.

Бурю думок у голові Ганта пронизав голос Квінлан:

— Ви казали, що між минулими і нинішнім вбивствами є й інший зв’язок. Окрім… манери.

Михей глянув на неї. Треба віддати їй належне: Квінлан не опустила очей.

— Максимус Терціан і Даніка Фендир були друзями.

— Даніка не знала Терціана, — насупивши брови, промовила Брайс.

Михей зітхнув, звівши погляд до стелі, обшитої дерев’яними панелями.

— Припускаю, вона чимало про що вам не розповідала.

— Якби вона дружила з Максимусом Терціаном, я би знала, — палко випалила Брайс.

У повітрі галереї зарокотала магія Михея.

— Обережніше, міс Квінлан.

Ніхто не смів розмовляти з Архангелом у такому тоні, принаймні не той, чиї сили майже дорівнювали нулю. Цього було достатньо, щоб Гант відклав візит Сандріель на потім і зосередився на розмові.

— Існує також той факт, що ви знали і Даніку, і Максимуса Терціана, — вів далі Михей. — Що ви були у нічному клубі «Білий Ворон» обидва вечора, у які сталися вбивства. Такий збіг достатньо… цікавий.

Джесіба випросталася.

— Ви підозрюєте Брайс?

— Ще ні, — холодно відповів Михей. — Але усе можливо.

Пальці Квінлан стиснулися у кулак, кісточки побіліли — вона явно стримувалася, щоб не плюнути Архангелу в обличчя. Утім, вона вирішила натомість змінити тему.

— А що з розслідуванням убивств решти Зграї Дияволів? Чи міг хтось із них бути мішенню?

— Ці версії вже було розглянуто і відхилено. У центрі нашої уваги лишається тільки Даніка.

— Ви справді вважаєте, що я зможу знайти щось, чого не змогли знайти Допоміжні сили і 33-й? — напружено спитала Брайс. — Чому б не попросити астері прислати сюди когось на зразок Лані?

Питання хвилею прокотилося по галереї. Безумовно, Квінлан була не така дурна, щоб хотіти цього. Джесіба застережливо глянула на свою помічницю.

Михей, якого не зворушила згадка про Лідію Сервос, найсумнозвіснішу контррозвідницю — і зломницю — Республіки, відповів:

— Як я вже сказав, я не хочу, щоби звістка про ці… події вийшла за стіни мого міста.

Гант знав, чого не договорив Михей: перевертниця, яка перекидалася на самицю оленя, була у складі тріаріїв Сандріель, але попри це, підпорядковувалася безпосередньо астері й була коханкою Поллукса.

Молот і Лань — руйначі полів битв і нищителі ворогів Республіки. Гант кілька разів бачив Лань у фортеці Сандріель і завжди намагався триматися якнайдалі, насторожений непроникливим поглядом її золотих очей. Лідія була така ж гарна, як і безжальна у погоні за шпигунами повстанців. Ідеальна пара для Поллукса. Єдиною, хто підходив Поллуксу більше за Лань, була Гарпія, але Гант намагався зайвий раз не згадувати про заступницю командира тріаріїв Сандріель. Він придушив страх, що все наростав.

Михей вів далі:

— За даними статистики, злочинності Даніка, імовірно, знала свого вбивцю, — знову багатозначна пауза, від якої Квінлан наїжачилася. — І попри те, що вона могла багато про що вам не розповідати, ви лишаєтеся тією, хто знав Даніку Фендир краще за всіх. Я впевнений, що ви зможете надати нам ексклюзивну інформацію.

Джесіба нахилилася до екрана у своєму розкішному готельному номері — втілення грації і стриманої сили.

— Гаразд, Губернаторе. Припустимо, ви забираєте у мене Брайс, щоб розібратися у цій справі. Я би хотіла отримати компенсацію.

Михей усміхнувся різкою, пронизливою посмішкою, яку Гант уже бачив — після неї Архангел зазвичай насилав буревій і розносив недругів дощенту.

— Незважаючи на вашу прихильність Підземному Королю і заступництво, яке, на вашу думку, ви від нього отримуєте, ви лишаєтеся громадянкою Республіки.

І підкорюєтеся мені. Додавати цього не було потреби.

Джесіба лише промовила:

— Гадаю, ви прекрасно розбираєтеся в місцевому законодавстві, Губернаторе. Стаття п’ятдесят сьома: якщо урядовець потребує послуг стороннього підрядника, він має сплатити…

— Гаразд. Надішлете мені рахунок, — крила Архангела зашелестіли, зрадливо виказуючи його нетерплячість, але його голос був приязний, принаймні коли він розвернувся до Квінлан: — У мене скінчилися варіанти, а невдовзі скінчиться й час. Якщо хтось і може покроково відтворити дії Даніки в її останні дні життя і дізнатися, хто її вбив, — то це ви. Ви — єдиний зв’язок між жертвами, — Брайс лише здивовано вирячилася на нього. — Також я вважаю, що ваше посада тут, у галереї, надає вам доступ до осіб, які, ймовірно, не мають бажання спілкуватися з 33-м Легіоном чи Допоміжними силами. Ісая Тиберіан звітуватиме мені про всі ваші успіхи й уважно стежитиме за цим розслідуванням, — карі очі Михея оцінювально глянули на Ганта, ніби помічаючи кожен напружений м’яз його тіла і паніку, що потекла його жилами через звістку про прибуття Сандріель. — Гант Аталар — досвідчений мисливець на демонів. Він охоронятиме вас, поки ви шукатимете тих, хто стоїть за всім цим.

Очі Брайс звузилися, але Гант не наважився нічого сказати, аби не видати своє незадоволення — і полегшення.

Принаймні у нього буде привід не з’являтися у Коміціумі, поки там будуть Сандріель із Поллуксом. Але бути, по суті, нянькою і не мати змоги працювати над поверненням свого боргу…

— Чудово, — сказала Джесіба і перевела погляд на свою помічницю. — Брайс?

Брайс, бурштинові очі якої були сповнені холодного вогню, тихо промовила:

— Я знайду їх, — вона подивилася прямо на Архангела. — А потім я хочу, щоб ви стерли їх з лиця цієї довбаної планети.

Так, у Квінлан були яйця. Вона була дурна і зухвала, зате смілива. Утім, завдяки такому поєднанню якостей вона, найімовірніше, помре раніше, ніж здійснить Занурення.

Михей усміхнувся, наче теж це розумів.

— Що робити з убивцею, вирішуватиме наша судова система, — ухильна бюрократична відмовка; хоча у повітрі галереї зарокотала магія Архангела, ніби обіцяючи Квінлан, що він зробить так, як вона хоче.

— Добре, — пробурмотіла Брайс.

Джесіба Роґа насуплено глянула на свою помічницю, помітивши, що обличчя тієї досі палає холодним вогнем.

— Постарайся не померти, Брайс. Не хочу мати клопоту з навчанням когось новенького.

Відеотрансляція обірвалася.

Брайс підвелася на своїх абсурдно високих підборах. Обходячи стіл, вона перекинула шовкову червону копицю волосся через плече, і виткі кінчики легенько торкнулися виразного вигину її задниці.

Михей теж підвівся, ковзнувши поглядом по Брайс, ніби й він помітив цю виняткову деталь.

— На цьому закінчимо, — промовив він, не звертаючись ні до кого конкретно.

Сукня Брайс була така обтисла, що Гант побачив, як напружилися м’язи її стегон, коли вона потягнула на себе залізні двері, відчиняючи їх для Архангела. Вона ледь помітно скривилася — але лише на мить.

Командир 33-го і Архангел чекали надворі, коли Гант підійшов до Брайс. Вона лише посміхнулася йому чарівною, улесливою посмішкою і почала зачиняти за ним двері, перш ніж він встиг вийти на запилену вулицю. Гант сунув ногу між дверима й одвірком, і захисні заклинання затріскотіли й зашипіли на його шкірі, ніби намагаючись обійти перешкоду. Бурштинові очі Брайс спалахнули.

— Що?

Гант різко усміхнувся до неї.

— Складіть сьогодні список підозрюваних. Усіх, хто міг бажати смерті Даніці та її зграї, — якщо Даніка знала вбивцю, то, ймовірно, і Брайс теж. — А ще список того, де Даніка бувала і чим займалася протягом останніх днів свого життя.

Брайс лише знову посміхнулася, ніби не чула ні слова з того, що він сказав. А потім натиснула якусь кнопку біля дверей — і захисні заклинання почали пекти, наче кислотою…

Гант відскочив назад, його блискавки спалахнули, готові для захисту від ворога, якого не було.

Двері зачинилися. Брайс промуркотіла у переговорний пристрій:

— Я вам зателефоную. А доти не турбуйте мене.

«Хай Урд милує», — подумав Гант.

13

За якусь мить, стоячи на даху галереї, Гант дивився, як промені пізнього ранкового сонця золотили білосніжні крила Михея і змушували світитися золоті пасма волосся Архангела, поки той розглядав обмуроване місто, що розкинулося внизу. Ісая мовчки стояв поруч.

Гант своєю чергою оглянув дах, з пласкої поверхні якого виступала лише апаратура і двері, що вели вниз до галереї.

Крила Михея зашелестіли — єдина ознака того, що зараз він заговорить.

— Час грає проти нас.

Гант лише спитав:

— Ви справді вважаєте, що Квінлан зможе знайти того, хто стоїть за всім цим? — У його інтонації відчувався мізерний рівень віри у дівчисько.

Михей схилив голову набік. Древній смертоносний хижак, що оцінює свою здобич.

— Я вважаю, що це питання вимагає від нас використання будь-якої зброї з нашого арсеналу, хай якою нестандартною вона б не була.

Зітхнувши, він знову глянув на місто.

Місяцеград був збудований на зразок древніх прибережних міст навколо Раґанського моря і був майже точною їхньої копією: стіни з піщаника, посушливий клімат, оливкові гаї і невеличкі ферми, що тягнулися вздовж далеких пагорбів на півночі від міста, навіть величний храм богині-покровительки у самісінькому центрі. Але на відміну від тих міст, Місяцеграду дозволялося видозмінюватися: вулична мережа була впорядкованою, а не звивалася клубком, а у самому серці ЦДР, наче списи, височіли сучасні будівлі, значно перевершуючи суворі панґерські обмеження висоти.

За це був відповідальний Михей — він сприймав місто як данину традиціям, але і як місце для майбутнього процвітання. Він навіть підтримав назву Місто Півмісяця замість Місяцеграда.

Новатор, як його називали. Взірець терпимості.

Гант часто питав себе, як воно було б — вирвати йому горлянку. Він стільки разів про це міркував, що вже загубив лік. Думав про те, щоб розпанахати своєю блискавкою це гарне обличчя, цю ідеальну маску, за якою приховувався жорстокий, вимогливий виродок.

Можливо, це було несправедливо. Михей народився володарем, ніколи не знав іншого життя, окрім як у ролі представника вищих владних сил цієї планети. Майже бог, який не звик, щоб його авторитет ставили під сумнів, і придушував будь-які загрози своїй владі.

Повстання на чолі з такою ж Архангелицею і трьома тисячами воїнів було саме такою загрозою. Хоча тепер майже всі його тріарії складалися з Упалих янголів. Вочевидь, він дав їм другий шанс. Гант не міг збагнути, навіщо Михею було виявляти таке милосердя.

— Сабіна, без сумніву, вже залучила до цієї справи своїх людей і заявиться до мене в офіс, щоб висловити, що саме вона думає про прокол із Бріґґсом, — сказав Михей і кинув крижаний погляд на янголів. — Я хочу, щоб убивцю знайшли ми, а не вовки.

— Живого чи мертвого? — холоднокровно спитав Гант.

— Бажано живого. Але можна й мертвого, аби не розгулював на волі.

— А це розслідування зарахується до моєї квоти? — наважився спитати Гант. — На нього можуть піти кілька місяців.

Ісая напружився. Але кутики губ Михея вигнулися вгору. Він витримав довгу паузу, Гант не наважувався навіть кліпнути.

Тоді Михей промовив:

— Як тобі така мотивація, Аталаре: ти швидко розкриваєш цю справу — до початку Саміту — і я зменшую твій борг до десяти.

Здалося, що сам вітер затихнув.

— Ще десяти завдань? — ледве спромігся спитати Гант.

Це було просто неможливо. У Михея не було причин узагалі щось йому пропонувати. Не тоді, коли Гант корився лише одному його слову.

— Ще десяти завдань, — промовив Михей так, наче він цими словами щойно не висадив у повітря усе Гантове життя.

Це могла бути облудна угода. Михей міг розтягнути ці десять завдань на десятиліття, але ж… Вогняний Соласе!

— Нікому про це не розповідай, Аталаре, — додав Архангел. Ісая ж такого попередження не отримав, і це достатньо свідчило про те, наскільки Михей довіряв командиру своїх тріаріїв.

— Гаразд, — якомога спокійніше промовив Гант.

Однак погляд Михея зробився нещадним. Він зміряв Ганта оком з голови до ніг. Потім опустив погляд на галерею під їхніми ногами. І на помічницю власниці всередині.

— Тримай свій хрін у штанях, а руки при собі, — гаркнув Михей. — Або надовго позбудешся і того, й іншого.

Звісно, Гант відростить собі і член, і руки. Кожен безсмертний, який здійснив Занурення, міг відростити собі майже все, якщо тільки йому не відтяли голову або не завдали серйозного каліцтва укупі з розривом артерій і кровотечою, але… відновлення буде болісне. Повільне. Та й бути скопцем, навіть кілька місяців, не входило до його списку першочергових справ.

Хай там як, потрахушки з помічницею-напівкровкою були найменшим з його пріоритетів, оскільки до потенційної свободи лишалося всього десять убивств.

Ісая кивнув за них двох:

— Ми діятимемо професійно.

Михей розвернувся у бік ЦДР, оцінюючи річковий вітерець, і його крила смикнулися.

— Зустрінемося у моєму офісі за годину, — сказав він Ісаї.

Ісая низько вклонився Архангелу — панґерські викрутаси, від яких у Ганта волосся на потилиці ставало дибки. Він був вимушений так вклонятися, бо знав, що в інакшому випадку йому вирвуть пір’я або ж спалять чи пошматують. Ті перші десятиліття після Падіння були безжальні.

Крила, почеплені на стіні у тронній залі астері, були цьому доказом.

Але Ісая завжди знав, як грати в їхні ігри, як зносити їхні протоколи та ієрархії. Як вдягатися як вони, трапезувати як вони і трахатися як вони. Завдяки цьому Упалий янгол піднявся до звання командира. Нікого не здивує, якщо на наступній Раді Губернаторів з астері після зимового сонцестояння Михей запропонує прибрати з чола Ісаї витатуюваний вінець.

І не треба ніяких убивств, різанини і катувань.

Навіть не глянувши на них, Михей злетів у небо. За лічені секунди він зробився білою цяткою у блакитних просторах.

Ісая шумно видихнув, насуплено дивлячись на шпилі п’яти веж Коміціуму — корони зі скла і сталі, що височіла у самому серці ЦДР.

— Гадаєш, тут є підступ? — спитав друга Гант.

— Він не плете інтриг, — на відміну від Сандріель і більшості інших архангелів. — Він каже те, що думає. Напевно, він у відчаї, якщо пропонує тобі таке.

— Я йому належу. Його слово для мене закон.

— Мабуть, із наближенням Сандріель він зрозумів, що вигідніше, якщо ти будеш… вірним.

— Знову кажу: я — раб.

— Тоді хрін його знає, Ганте. Можливо, він просто виявив великодушність, — Ісая знову похитав головою. — Не сумнівайся у руці, яку подає тобі Урд.

— Знаю, — видихнув Гант. Мабуть, частка істини була в усіх припущеннях.

— Думаєш, ти зможеш знайти того, хто стоїть за всім цим? — запитально вигнув брову Ісая.

— У мене немає вибору.

Особливо тепер, коли було укладено нову угоду з Михеєм. Гант відчув смак сухого вітру, впіввуха прислухаючись до його скрипучої пісні у священних кипарисах, що вишикувалися уздовж вулиці внизу, — тисячі дерев висаджували на честь богині-покровительки міста.

— Ти його знайдеш, — сказав Ісая. — Знаю, що знайдеш.

— Якщо викину з голови думки про приїзд Сандріель, — Гант видихнув, запустивши руки у волосся. — Не можу повірити, що вона прибуде сюди. З тим шматом лайна Поллуксом.

— Ти ж розумієш, що Михей щойно кинув тобі ще одну велику кістку, доручивши захищати Квінлан замість того, щоб тримати тебе коло себе у Коміціумі під час візиту Сандріель? — обережно спитав Ісая.

Гант це розумів. Розумів, що Михей добре знав про його почуття до Сандріель і Поллукса, але все одно пустив очі під лоба.

— Як скажеш. Хочеш — сурми на всі боки про те, який Михей розпрекрасний, але не забувай, що цей виродок зустрічатиме її з розкритими обіймами.

— Вона їде на Саміт за наказом астері, — заперечив Ісая. — Для них це стандартна практика — відправляти одного з архангелів на подібні зустрічі у якості свого представника. Минулого разу це був Губернатор Ефраїм. Михей і його зустрічав з розкритими обіймами.

— Факт лишається фактом: вона пробуде тут цілий місяць, — сказав Гант. — У тому триклятому комплексі, — він махнув у бік п’яти веж Коміціуму. — Місяцеград не в її стилі. Тут немає чим розважитися.

Оскільки більшість Упалих були або розкидані по всьому світу, або мертві, для Сандріель найкращою розвагою було прогулюватися підземними в’язницями свого замку, вщерть набитими людськими повстанцями, й обирати одного, двох чи одразу трьох із них. Арена у центрі її міста призначалася виключно для отримання задоволення від знищення цих в’язнів у різні способи. Бої до смерті, публічні тортури, нацьковування на них Нижчих і диких тварин… Її винахідливість не знала меж. Гант усе це бачив і все це витримав.

Оскільки наразі конфлікт на Панґері набирав обертів, ті підземелля, безперечно, були переповнені, а Сандріель і Поллукс насолоджувалися ріками болю, які лилися з тієї арени.

Від цієї думки Гант завмер.

— Поллукс становить страшенну загрозу для цього міста, — промовив він. Молот був відомий своєю пристрастю до різанини і тортур.

— З Поллуксом розберуться. Михей знає, що він за персонаж — і чим займається. Можливо, астері й наказали йому радо зустріти Сандріель, але він не дозволить їй розв’язати Поллуксу руки, — Ісая замовк. Його погляд став віддаленим, наче він щось обдумував. — Але я можу вивести тебе з гри на час перебування Сандріель — на весь час.

Гант запитально звів брову.

— Якщо ти про обіцянку Михея позбавити мене члена, то я пас. Ісая тихо засміявся.

— Михей наказав тобі провести розслідування разом із Квінлан. Цей наказ робить тебе дуже, дуже зайнятим. Особливо якщо він хоче захистити Брайс.

Гант мляво усміхнувся.

— Таким зайнятим, що у мене не буде часу таскатися по Коміціуму.

— Таким зайнятим, що ти стирчатимеш на даху навпроти будинку Квінлан і стежитимеш за нею.

— Я спав і в гірших умовах, — як і Ісая. — І це гарне прикриття, щоб стежити за Квінлан не лише заради її охорони.

Ісая насупився.

— Ти справді її підозрюєш?

— Я цього не виключаю, — сказав Гант, знизуючи плечима. — І Михей також. Тож поки вона не доведе зворотне, вона лишається у моєму списку підозрюваних. — Цікаво, хто був у її списку?

Ісая лише кивнув у відповідь і Гант запитав:

— Ти ж не скажеш Михею, що я стежитиму за нею цілодобово?

— Скажу, якщо він помітить, що ти не ночуєш у казармі. Але до того: менше знає — міцніше спить.

— Дякую.

Це слово не входило до повсякденного лексикону Ганта — не в розмові з тими, хто з крилами, але зараз він казав щиро. Ісая завжди був найкращим із них — найкращим із Упалих і всіх легіонерів, з якими Гант колись служив. З такими навичками і білосніжними крилами Ісая мав би бути в Астерійській Гвардії, але, як і Гант, він походив із самих низів. До елітного приватного легіону астері брали лише високородних, нехтуючи такими хорошими солдатами, як Ісая.

Гант зі своїми сірими крилами і звичайним походженням, навіть попри магію блискавок, взагалі не мав шансів на успіх. Те, що його запросили до елітного 18-го Легіону Шахари вже було достатнім привілеєм. Він майже одразу покохав її за те, що вона побачила, чого він вартий — і Ісая також. У 18-му всі були такі: Шахара обирала солдат не за статусом, а за навичками. За їхньою істинною цінністю.

Ісая махнув у бік ЦДР і Коміціуму в його центрі:

— Забери з казарми свої речі. Мені треба декуди навідатися перед зустріччю з Михеєм, — Гант запитально подивився на нього, й Ісая скривився. — Треба завітати до Принца Рунна, щоб підтвердити алібі Квінлан.

Цей візит на хрін не впав ні Ганту, ні Ісаї, але протокол є протокол.

— Хочеш, я піду з тобою? — запитав Гант. Це було найменше, що він міг запропонувати.

Кутик рота Ісаї вигнувся.

— Враховуючи, що востаннє, коли ви опинилися разом в одному приміщенні, ти зламав Данаану носа, я відмовлюся.

Мудре рішення.

— Він на це заслужив, — процідив Гант.

На щастя, ця подія — інцидент, як назвала її Наомі, — потішила Михея. Не кожного дня вони надирали фейцям дупи, тож навіть Губернатор потайки зловтішався поразкою Принца у сутичці, що сталася минулого року під час святкування Дня весняного рівнодення. За це він нагородив Ганта цілим тижнем відпустки. Тимчасове відсторонення, як заявив тоді Михей — але до пари з цим відстороненням ішов чек на кругленьку суму і зменшення його боргу на три смерті.

— Я зателефоную пізніше — розкажеш, як справи, — промовив Ісая.

— Щасти тобі.

Ісая обдарував його втомленою, вимученою посмішкою — єдиний натяк на важку одноманітну роботу, яку він виконував усі ці роки з двома рабськими татуюваннями, — і вирушив на пошуки Рунна Данаана, Кронпринца вальбарських фейрі.

Брайс пройшлася виставковою залою, зашипіла від болю в нозі й скинула свої туфлі з такою силою, що одна з них вдарилася об стіну, і стародавня ваза на полиці затряслася.

— Коли приб’єш яйця Ганта Аталара до стіни, зроби послугу — надійшли мені фото, — промовив холодний голос за її спиною.

Брайс глянула на екран, який знову ожив, — і чаклунку, яка досі сиділа на своєму місці.

— Джесібо, ви справді хочете у це встряти?

Чаклунка по-королівські невимушено відкинулася на спинку позолоченого крісла.

— Стара добра помста вже не спокушає?

— Я гадки не маю, хто міг бажати Даніці та зграї смерті. Взагалі.

Усе здавалося логічним, коли вважалося, що це Бріґґс викликав демона-вбивцю: того дня його звільнили, Даніка була знервована і засмучена, а потім вона померла. Але якщо це не Бріґґс, плюс убито Максимуса Терціана… Брайс не знала, з чого почати.

Але вона це зробить. Знайде вбивцю, ким би він не був. Почасти для того, щоб Михей Домітус узяв назад свої слова про те, що вона може бути фігуранткою цієї справи, але… Брайс скрипнула зубами. Вона знайде того, хто це зробив, і змусить його жалкувати про те, що взагалі народився.

Намагаючись не кульгати, Брайс підійшла до стола і вмостилася на краю.

— Певно, Губернатор у відчаї, — і несповна розуму, якщо звернувся по допомогу до неї.

— Мені байдуже до планів Губернатора, — промовила Джесіба. — Грай у мстивого детектива скільки влізе, Брайс, але не забувай, що у тебе є робота. Зустрічі з клієнтами не мають відійти на другий план.

— Знаю, — Брайс пожувала щоку зсередини. — Якщо той, хто стоїть за цими вбивствами, досить сильний, щоб викликати для брудної роботи такого демона, то я теж, імовірно, помру, — вкрай імовірно, враховуючи те, що вона ще не вирішила, коли їй виконувати Занурення і чи виконувати його взагалі.

Блискучі сірі очі чаклунки ковзнули по її обличчі.

— Тоді тримай коло себе Аталара.

Брайс розсердилася. Наче вона якась маленька дівчинка, що потребує захисту великого сильного воїна.

Навіть якщо так почасти і було. Тобто, здебільшого так і було. Абсолютно точно так і було, якщо того демона знову прикличуть.

Але… справді, треба скласти список підозрюваних. І ще одне завдання: скласти список останніх місць, у яких була Даніка… Від цієї думки Брайс напружилася всім тілом.

Вона може прийняти захист Аталара, але не збирається полегшувати життя цьому самовдоволеному придурку.

Задзвонив телефон Джесіби, і та глянула на екран.

— Терціан-старший, — сказала чаклунка, кинувши на Брайс застережливий погляд. — Якщо я почну втрачати гроші через твої ігри у детектива з Умброю Мортісом — оберну тебе на черепаху. — Вона піднесла телефон до вуха, і відеотрансляція обірвалася.

Брайс шумно видихнула і натиснула кнопку, ховаючи екран за панелями в стіні.

Тиша галереї обвилася навколо неї, вгризаючись у кістки.

Лехаба, здавалося, уперше не підслухувала. Стугонливу тишу не переривав ні стукіт у залізні двері, ні шепіт крихітної, невиліковно допитливої вогняної спрайти.

Брайс поставила лікоть на прохолодну поверхню стола і сперлася чолом на долоню.

Даніка ніколи не казала, що знайома з Максимусом Терціаном. Вони ніколи не говорили про нього — ні разу. І це все, з чого вона мала почати?

Якщо не Бріґґс прикликав того демона, то вбивство Даніки та зграї втрачало всякий сенс. Чому демон обрав їхню квартиру, якщо вона була на третьому поверсі в будинку, в якому начебто велося відеоспостереження? Убивство було умисне. Даніка і вовки, а також Терціан, були мішенями, а зв’язок Брайс з останнім був жахливим збігом обставин.

Брайс покрутила свій амулет на золотому ланцюжку, смикаючи його сюди-туди.

Пізніше. Вона подумає про це ввечері, тому що… Вона глянула на годинник. От зараза.

За сорок п’ять хвилин у неї була зустріч із черговим клієнтом, а це означало, що їй доведеться продиратися крізь купу документів на придбану вчора свадґардську дерев’яну скульптуру.

Або, можливо, їй слід попрацювати над своїм резюме, яке вона зберігала на своєму комп’ютері у секретній теці з обманною назвою «Постачальники паперу. Таблиці».

Джесіба, яка повісила на неї відповідальність за все, починаючи з поповнення запасів туалетного паперу до замовлення паперу для принтера, ніколи б не відкрила цієї теки. Вона ніколи б не побачила, що серед реальних документів, що їх туди накидала Брайс, була одна тека — «Рахунки за канцтовари. Березень», — в якій замість таблиці містився супровідний лист, резюме і напівзаповнені анкети на вакансії у десяти різних місцях.

Деякі були без шансів на успіх. «Помічник куратора Художнього музею Міста Півмісяця». Наче вона зможе отримати цю роботу, не маючи ступеня ні з мистецтва, ні з історії. Особливо тоді, коли більшість музеїв вважали, що такі місця, як галерея «Грифон», повинні бути заборонені.

Інша вакансія — «Особистий помічник міс Крутої Юристки» — та сама хрінь. Інша обстановка, інша начальниця, але така ж паршива рутина.

Але ці вакансії були для неї виходом. Так, їй доведеться знайти якийсь спосіб домовитися з Джесібою щодо своїх боргів, та й від самої згадки про те, що вона хоче піти, чаклунка могла обернути її на якусь повзучу гадину, але… Довбатися з заявками, без кінця правити своє резюме — від цього їй кращало. Іноді.

Але якщо вбивця Даніки знову заявив про себе, якщо перебування на цій безперспективній роботі може допомогти… Тоді ці резюме — лише марнування часу.

У темному екрані її телефона слабко відбилося світло ламп з-під високої стелі.

Зітхнувши ще раз, Брайс ввела пароль і зайшла у розділ повідомлень.

«Ти про це не пошкодуєш. У мене було багато часу подумати про те, чим я тебе балуватиму. Про всі розваги, які на нас чекають».

Вона могла повторити повідомлення Коннора напам’ять, але читати їх було ще більш боляче. Так боляче, що вони відбивалися у кожній її клітинці й темних залишках її душі. Тому вона завжди їх читала.

«Іди розважайся. Побачимося через пару днів».

Білий екран опікав їй очі.

«Напиши, коли безпечно дістанешся додому».

Вона закрила повідомлення. Але не наважилася відкрити голосову пошту. Зазвичай для цього їй потрібно було опинитися у щомісячній емоційній згубній вирві. Щоб прослухати голосові повідомлення. Щоб знову почути смішливий голос Даніки.

Брайс глибоко вдихнула і видихнула, ще раз і ще.

Вона знайде того, хто стоїть за цими вбивствами. Заради Даніки, заради Зграї Дияволів — вона це зробить. Зробить будь-що.

Брайс знову розблокувала телефон і почала набирати групове повідомлення для Юніпер і Ф’юрі. Не те щоб Ф’юрі колись відповідала — ні, це була двостороння переписка між нею і Юніпер. Вона набрала половину повідомлення: «Філіп Бріґґс не вбивав Даніку. Вбивства відновились, і я…» — а тоді видалила. Михей наказав тримати язика за зубами, а якщо її телефон зламають… Вона не ризикуватиме, щоб її не зняли з цієї справи.

Ф’юрі вже напевно було про це відомо. Це вона — так звана подруга — не вийшла з нею на зв’язок… Брайс відігнала цю думку. Вона розповість про все Юніпер особисто при зустрічі. Якщо Михей мав слушність і між нею та вибором жертв існував якийсь зв’язок, вона не могла залишити Юніпер у невіданні. Не могла втратити ще одну близьку душу.

Брайс глянула на запечатані залізні двері. Потерла ногу, що нила, й підвелася.

І рушила вниз у супроводі тиші.

14

Рунн Данаан стояв перед високими дубовими дверима батьківського кабінету і, збираючись із силами, намагався заспокоїти дихання.

Це ніяк не було повязано з тим, що він щойно пробіг тридцять кварталів — від свого неофіційного офісу над забігайлівкою на Старій Площі до батьківської розлогої мармурової вілли у самісінькому центрі П’яти Троянд. Рунн видихнув і постукав.

Він знав, що без дозволу краще не заявлятися.

— Заходь, — холодний чоловічий голос пронизав двері й самого Рунна. Але той надійно приховав шалений стукіт свого серця і прослизнув до кімнати, зачинивши за собою двері.

Особистий кабінет Короля Осені був просторіший за більшість будинків на цілу сім’ю. Біля кожної стіни, підіймаючись на висоту двох поверхів, стояли книжкові полиці, ущерть наповнені фоліантами й артефактами — старими й новими, магічними і звичайними. Прямокутний простір розділявся навпіл золотистим балконом, на який можна було піднятися гвинтовими сходами спереду і ззаду, а важкі оксамитові портьєри зараз блокували ранкове світло, що лилося у високі вікна, які виходили на внутрішній двір вілли.

Увагу Рунна привернув орерій у дальньому кінці кабінету: робоча модель планетної системи, яка включала у себе сім планет, їхні супутники і сонце, і була зроблена з чистого золота.

У дитинстві Рунн зачаровувався орерієм. Тоді він іще був достатньо простодушним — не вірив, що батькові насправді було на нього начхати, — і годинами спостерігав за тим, як той займався якимись спостереженнями й розрахунками і записував їх у свої чорні шкіряні блокноти. Рунн лише раз спитав його, що саме він шукає.

«Закономірності», — тільки й відповів тоді батько.

Король Осені сидів за одним із чотирьох масивних робочих столів, однаково завалених книжками та безліччю скляних і металевих приладів для дослідів із тими довбаними закономірностями. Рунн проминув один зі столів, де у скляній сфері, встановленій над пальником — який батько, найімовірніше, створив сам, — булькала переливчаста рідина, випускаючи клуби фіолетового диму.

— Мені слід одягти захисний костюм? — спитав Рунн, прямуючи до стола, за яким батько вдивлявся у призму близько тридцяти сантиметрів завдовжки, поміщену в якийсь хитромудрий срібний пристрій.

— Викладай свою справу, Принце, — коротко сказав батько, наближаючи бурштинове око до окуляру на вершині призми.

Рунн утримався від коментаря про те, що б сказали платники податків цього міста, якби дізналися, як один із сімох Правителів проводить свої дні. Шістка нижчих призначалася Михеєм, а не обиралася демократичним шляхом. Проводилися численні ради у межах інших рад, покликані створити у населення ілюзію контролю, але основні положення були прості: містом правив Губернатор, а решта Правителів — власними районами під його керівництвом. Окрім того, 33-й Легіон підпорядковувався безпосередньо Губернатору, а Допоміжні сили — Правителям Міста, ділячись на підрозділи відповідно до районів і рас тих, хто у них служив. А ось далі картина була не дуже ясна: вовки заявляли, що командування Допоміжними силами належало зграям перевертнів, а фейрі натомість наполягали, що ця честь належить їм. Це ускладнювало розподіл — і виконання — обов’язків.

Рунн уже п’ятнадцять років очолював фейський підрозділ Допоміжних сил. Його батько віддав наказ — і він скорився. У нього не було іншого вибору. Добре, що все своє життя він готувався стати умілим, смертельно небезпечним вбивцею.

Не те, щоб від цього йому було якось особливо радісно.

— Відбувається якась чортівня, — промовив Рунн, зупинившись по інший бік стола. — До мене щойно навідався Ісая Тиберіан. Минулої ночі було вбито Максимуса Терціана точнісінько у такий же спосіб, як було вбито Даніку та її зграю.

Його батько підкрутив якийсь циферблат на пристрої з призмою.

— Мені доповіли про це ще зранку. Виявляється, Філіп Бріґґс їх не вбивав.

Рунн завмер.

— І коли ти збирався мені про це розповісти?

Батько підвів погляд від вигадливого пристрою.

— Хіба я маю звітувати перед тобою, Принце?

Ні, звісно, цей покидьок не мав перед ним звітувати, якщо не зважати на його титул. Хоча їхні сили були майже на одному рівні, фактом лишалося те, що Рунн, попри свій статус Зоренародженого і володаря Зоряного Меча, завжди трішечки не дотягуватиме до свого батька. Відтоді, як п’ятдесят років тому він пройшов своє Випробування і здійснив Занурення, Рунн так і не вирішив, чи ця невдала спроба стати могутнішим за батька була порятунком, чи радше прокляттям. З одного боку, якби він перевершив батька, то умови гри змінилися б на його користь. З іншого боку, тоді за ним міцно би закріпився статус його суперника.

З огляду на те, що батько робив зі своїми суперниками, краще було серед них не опинятися.

— Ця інформація вкрай важлива. Я вже повідомив Флінна і Деклана, щоб вони посилили патрулювання у П’яти Трояндах. Ми пильнуватимемо кожну вулицю.

— То навіщо мені було тобі про це казати, якщо ти й так упорався?

Його батькові було майже п’ятсот років, більшу частину з яких він носив золоту корону Короля Осені, і весь цей час він був ще тим гівнюком. А ще у нього досі не виявлялися ознаки старіння — не так, як це відбувалося у фейрі, які поступово жовкли, наче випрана забагато разів сорочка, і розчинялися у смерті.

Тож це триватиме ще кілька століть. Рунн гратиме роль принца. Стукатиме у двері й чекатиме дозволу ввійти. Схилятиме коліна і коритиметься.

Рунн був одним приблизно з десятка фейських Принців на всій планеті Мідґард — і з більшістю він познайомився за ці кілька десятиліть. Але з-поміж них лише він був Зоренародженим. З-поміж усіх фейрі.

Як і Рунн, інші принці служили самозакоханим, марнославним королям, призначеним Правителями міських округів чи ділянок дикої місцевості на різноманітних територіях планети. Деякі з них століттями чекали на свій престол, відлічуючи кожне десятиліття, наче звичайні місяці.

Це викликало у нього огиду. Завжди. Вкупі з тим фактом, що все, що він мав, оплачував покидьок, який сидів перед ним: офіс над забігайлівкою, віллу в П’яти Трояндах, прикрашену безцінним антикваріатом, що його подарував йому батько після Випробування, на якому він здобув Зоряний Меч. Рунн ніколи не зупинявся на віллі. Натомість він обрав жити в будинку поблизу Старої Площі, який ділив з двома найкращими друзями.

І який також був куплений за батьківські гроші.

Офіційно гроші надходили з «зарплатні», яку Рунн отримував за те, що очолював фейський підрозділ Допоміжних сил міста. Але чинності цьому чеку надавав підпис його батька.

Король Осені підняв пристрій із призмою.

— Командир 33-го сказав щось суттєве?

О, їхня зустріч з Тиберіаном була за крок від катастрофи.

Спершу Тиберіан допитувався про те, де вчора вночі перебувала Брайс, і Рунн ледве стримався, щоб не врізати янголу, байдуже, був він Командиром 33-го чи ні. Потім у нього вистачило нахабства спитати, де був сам Рунн.

Рунн вирішив не казати Тиберіану, що бажання відгамселити Максимуса Терціана за те, що той схопив Брайс за руку, було дуже спокусливим.

Вона би відкусила йому за це голову. До того ж вона сама змогла постояти за себе, вберігши Рунна від політичного кошмару кровної помсти, яка розпалилася б між їхніми двома Домами. Не лише між Домами Неба і Подиху та Полум’я і Тіні, а й між Данаанами і Терціанами. А отже, між усіма фейрі та вампірами Вальбари і Панґери. А з фейрі у питанні вендети краще було не жартувати. Як і з вампірами.

— Ні, — відповів Рунн. — Хоча Максимус Терціан помер через кілька годин після ділової зустрічі з Брайс.

Його батько відклав призму, скрививши губи.

— Я ж казав тобі попередити це дівчисько, щоб не висовувалася.

«Це дівчисько». Брайс завжди була для їхнього батька «цим дівчиськом» або просто «дівчиськом». Рунн не чув, щоб за останні дванадцять років — після її першого й останнього візиту на цю віллу — батько хоч раз назвав її на ім’я.

Після того візиту все змінилося. Брайс уперше приїхала сюди грайливою тринадцятирічною дівчинкою, готовою нарешті зустрітися зі своїм батьком і його народом. Зустрітися з Рунном, який був заінтригований появою єдинокровної сестри, після того як понад шістдесят років був єдиною дитиною.

Король Осені наполягав на тому, щоб візит був таємний — не кажучи вголос очевидного: доки Провидиця не прошепоче твоє майбутнє. Те, що сталося потім, стало справжньою катастрофою не лише для Брайс, але й для Рунна. У нього досі щеміло у грудях, коли він згадував, як вона покидала віллу в сльозах гніву, відмовляючись навіть озирнутися. Ставлення батька до Брайс відкрило Рунну очі на справжню натуру Короля Осені… і той холоднокровний покидьок завжди про це пам’ятав.

Упродовж наступних трьох років Рунн часто навідував Брайс у будинку її батьків. Вона була світлою плямою у його житті — найсвітлішою, якщо бути чесним. До тієї ідіотської, ганебної сварки, коли вони полаялися настільки, що Брайс досі не могла його терпіти. Рунн її не звинувачував — він сам наговорив такого, про що одразу ж пошкодував.

— Брайс зустрілася з Максимусом раніше, ніж я попередив її про належну поведінку, — промовив Рунн. — Я прибув, коли вона вже збиралася, — отримавши дзвінок від Різо Серґатто і почувши серйозний голос зазвичай веселого перевертня-метелика, він помчав у «Білий Ворон», навіть не поміркувавши про мудрість цього рішення. — За словами Тиберіана, я — її алібі: я сказав йому, що провів її додому, лишався з нею і пішов пізніше за зазначений час смерті Терціана.

Обличчя батька не видало жодної емоції.

— І все ж той факт, що дівчисько було в клубі у ніч обох убивств і спілкувалося з жертвами за кілька годин до їхньої смерті, є не дуже втішним.

— Брайс не має ніякого стосунку до вбивств, — напружено промовив Рунн. — Попри гівняне алібі, Губернатор, напевно, теж так вважає, оскільки Тиберіан присягався, що тепер її охороняє 33-й Легіон.

Цей жест із боку янголів викликав би захоплення, якби всі вони не були зарозумілими придурками. На щастя, цього разу до Рунна завітав не найбільший крилатий нахаба.

— У цього дівчиська завжди був приголомшливий талант опинятися не в тому місці.

Рунн стримав гнів, який завібрував у ньому, магія тіні намагалася сховати його, закрити від сторонніх очей. Це була ще одна причина, з якої батько його недолюблював: окрім обдарувань Зоренародженого, переважна частина магії Рунна була властива роду його матері: фейцям, які правили Аваленом — північним островом, оповитим туманом. Священним серцем світу фейрі. Батько перетворив би Авален на попіл, якби міг. Те, що Рунн не вмів прикликати полум’ям, як батько, як більшість вальбарських фейрі; те, що він натомість володів аваленськими вміннями — лише частину з яких він відкрито виявляв — прикликати тіні й проходити крізь них, було для батька образою, якої не можна було вибачити.

Між батьком і сином запанувала тиша, яку переривало лише металеве цокання орерія на іншому боці кімнати, де планети поволі рухалися по своїх орбітах.

Батько взяв призму і підніс її до першосвітла, що мерехтіло в одній з трьох кришталевих люстр.

— Тиберіан сказав, що Губернатор хоче, аби ці вбивства трималися у таємниці, але я прошу твого дозволу попередити свою матір, — протягнув Рунн, з силою витискаючи кожне слово. Я прошу твого дозволу.

Його батько махнув рукою.

— Дозволяю. Вона дослухається до попередження.

Як вона і робила все своє життя — слухалася всіх.

Вона послухається і зачаїться, і без сумніву, радо погодиться на додаткову охорону своєї вілли, що була розташована за квартал від вілли Рунна, доки усе не владнається. Можливо, він сьогодні навіть залишиться ночувати у неї.

Мати Рунна не була королевою — не була навіть дружиною чи парою. Ні, його мила добра мати була обрана з однією метою — народження потомства. Після кількох століть правління Король Осені вирішив, що хоче мати спадкоємця. Будучи донькою знатного шляхетного дому, який дезертирував з королівського двору Авалена, вона з радістю виконала свій обов’язок, вдячна за наданий їй довічний привілей. За всі свої сімдесят п’ять років Рунн ніколи не чув від неї жодного лихого слова про батька. Про життя, до якого її призвали.

Навіть коли у батька почався той таємний і злощасний роман з Ембер, мати не ревнувала. У нього було чимало жінок і до неї, і після неї. Утім, жодну з них не було офіційно обрано, як її — для продовження королівського роду. А коли з’явилася Брайс, ті кілька разів, коли його мати бачилася з нею, вона ставилася до неї по-доброму. Навіть з любов’ю.

Рунн до кінця не розумів, чи захоплювався він матір’ю, яка жодного разу не поставила під сумнів своє життя у золотій клітці, чи це з ним було щось не те, якщо його таке життя обурювало.

Можливо, він ніколи не зрозуміє матір, однак це не применшувало його величезної гордості за те, що він пішов у неї та успадкував уміння її роду. За те, що магія тіні відрізняла його від покидька перед ним, і була постійним приємним нагадуванням про те, що він не повинен перетворитися на владного придурка. Хоча більшість родичів з Авалену були не набагато кращі. Особливо двоюрідні брати і сестри.

— Можливо, тобі слід самому зателефонувати їй і попередити, — промовив Рунн. — Вона оцінить твою турботу.

— У мене інші справи, — стримано відповів батько. Рунна завжди дивувало те, яким холодним був його батько, попри полум’я, що палало у його жилах. — Ти можеш сам її повідомити. І надалі утримайся від коментарів про те, як мені будувати стосунки з твоєю матір’ю.

— У вас немає стосунків. Ти запліднив її, як кобилу, і відправив на вигін.

По кімнаті заіскрили жаринки.

— Завдяки цьому заплідненню ти опинився при непоганому виграші, Зоренароджений.

Рунн не наважився вимовити слова, які намагалися зірватися з його вуст: «Хоча мій довбаний титул забезпечив тобі ще більший вплив в імперії та серед твоїх друзяк-королів, тебе це досі дратує, еге ж? Дратує, що твій син, а не ти дістав Зоряний Меч із Печери Принців у темному серці Авалена. Що твій син, а не ти стояв серед давно померлих Зоренароджених Принців, що сплять у своїх саркофагах, і був визнаний гідним витягти меч із піхов. Скільки разів замолоду ти намагався оголити меч? Скільки дослідів ти провів у цьому самому кабінеті, намагаючись знайти спосіб заволодіти ним, не будучи обраним?»

Батько поманив його пальцем:

— Мені потрібен твій дар.

— Навіщо? — Його здібності Зоренародженого були всього лиш іскоркою зоряного світла на долоні. Значно цікавішим даром була магія тіні. Коли Рунн пересувався у тінях містом, його не могли виявити навіть температурні датчики високотехнологічних камер.

Батько підняв призму.

— Спрямуй крізь неї промінь свого зоряного світла, — не чекаючи відповіді, він знову припав оком до хитромудрого металевого окуляра на вершині призми.

Зазвичай, щоб прикликати зоряне світло, Рунну потрібно було добряче зосередитися, через що потім у нього кілька годин боліла голова, але… Він був настільки заінтригований, що вирішив спробувати.

Приклавши вказівного пальця до кристала призми, Рунн заплющив очі й зосередився на диханні, дозволяючи металевому цоканню орерія вести його все глибше й глибше, до чорної ями всередині нього, повз клекітний колодязь тіней до невеличкої порожнини під ними. Там, згорнувшись калачиком, наче тваринка у сплячці, лежало одненьке зернятко райдужного світла.

Рунн обережно зачерпнув зернятко уявною долонею і, розбудивши його цим рухом, помалу почав піднімати нагору, ніби несучи у жменях воду. Сила, яка пронизувала його, нетерпляче тремтіла — тепла, прекрасна і ледь не єдина частина його самого, яка йому подобалася.

Рунн розплющив очі й побачив, що зоряне світло танцює на кінчику його пальця, переломлюючись крізь призму.

Батько підкрутив кілька циферблатів на пристрої, вільною рукою записуючи щось у блокнот.

Зоряне світло ослабло і почало розчинятися у повітрі.

— Ще хвилинку, — наказав король.

Рунн зціпив зуби, ніби це могло втримати зоряне світло від зникнення.

Ще одне клацання циферблату і ще один запис древньою твердою рукою. Древня Мова фейрі — батько все записував напівзабутою мовою, якою розмовляв їхній народ, коли вперше опинився на Мідґарді, пройшовши крізь Північний Розлом.

Зоряне світло затремтіло, спалахнуло і зникло. Король Осені роздратовано забурчав, але Рунн не чув цього, бо його голова страшенно тріщала.

Трохи отямившись, Рунн побачив, що батько закінчив із нотатками.

— Що ти взагалі робиш із цією штукою?

— Вивчаю, як світло рухається по світу. Чи можна йому надати певної форми.

— Хіба у нашому університеті немає вчених, які займаються подібною лабудою?

— Їхні інтереси не збігаються з моїми, — батько уважно оглянув Рунна і зненацька промовив: Настав час подумати про підхожу партію для майбутнього шлюбу.

— Твого? — закліпав очима Рунн.

— Не корч із себе дурня, — батько захлопнув блокнот і відкинувся на спинку крісла. — Ти в боргу перед нашим родом і зобов’язаний дати спадкоємця — і розширити наші зв’язки з союзниками. Провидиця проголосила, що ти будеш чесним і справедливим королем. А це — перший крок у цьому напрямку.

Усі фейці та фейки у віці тринадцяти років відвідували міську Провидицю. Це був один із двох Великих Ритуалів вступу в доросле життя: спершу Провидиця, а потім — через кілька років або десятиліть — Випробування.

Від згадки про той перший Ритуал, багато в чому гірший за його жахливе Випробування, у Рунна стиснуло шлунок.

— Я не одружуватимусь.

— Шлюб — це політична угода. Забезпеч спадкоємця, а потім знову трахайся з ким хочеш.

— Я не одружуватимусь, — загарчав Рунн. — Точно не задля вигоди.

— Ти зробиш те, що тобі накажуть.

— Здуріти, але ж ти не одружений.

— Мені не потрібні були союзники.

— А зараз потрібні?

— За морем точиться війна, раптом ти не знав. З кожним днем вона стає запеклішою і цілком може дійти і до нас. Я не планую вступати у війну, не маючи підтримки.

Пульс Рунна зашкалював. Він витріщився на батька. Той говорив абсолютно серйозно.

— Ти плануєш одружити мене заради надійних союзників у війні? — спромігся спитати Рунн. — Але ж ми союзники астері, чи не так?

— Так. Але війна — перехідний період, коли розклад сил може легко змінитися. Ми повинні продемонструвати свою важливість і вплив.

Рунн замислився над цими словами.

— Ти говориш про шлюб із кимось не з раси фейрі, — напевно, у батька справді були причини непокоїтися, якщо він розглядав такий рідкісний варіант.

— Місяць тому померла королева Гекаба. Новою королевою відьом Вальбари було проголошено її доньку Гіпаксію.

Рунн бачив це у новинах. Гіпаксія Енадор була молода — не більше двадцяти шести років. Не існувало жодних її знімків, оскільки мати тримала її за сімома замками у своїй гірський фортеці.

— Наступного місяця на Саміті астері офіційно визнають її вступ на престол, — вів далі батько. — Невдовзі після цього я пов’яжу її з народом фейрі.

— Ти забуваєш про те, що в Гіпаксії є право голосу. Вона цілком може просто тебе висміяти.

— Мої шпигуни доповідають, що Гіпаксія зважить на давню дружбу її матері з нами — до того ж вона буде доволі збентежена своєю новою роллю правительки і прийме руку дружби, яку ми їй подамо.

У Рунна з’явилося стійке відчуття, що він потрапив у павутину, і Король Осені затягує його у самісінькій її центр.

— Я не одружуватимуся з нею.

— Ти Кронпринц вальбарських фейрі. У тебе немає вибору, — холодне обличчя батька стало настільки схоже на обличчя Брайс, що Рунн відвернувся, не маючи сили це витримати. Дивовижно, що ніхто досі не розгадав їхню таємницю. — Місячний Ріг досі не знайдено.

Рунн розвернувся до батька.

— І що? Як одне пов’язано з іншим?

— Я хочу, щоб ти його знайшов.

Рунн глянув на батькові блокноти, на призму.

— Він зник два роки тому.

— А тепер я зацікавлений у тому, щоб його знайти. Від початку Ріг належав фейрі. Суспільний інтерес до його повернення згаснув; зараз саме час знайти його.

Батько постукав пальцем по столу. Щось його сердило. Рунн пригадав, що саме бачив у батьковому розкладі вранці, коли нашвидку проглядав його на правах очільника фейського підрозділу Допоміжних сил: зустрічі з чванливою фейською знаттю, тренування з особистою гвардією і…

— Я так розумію, вранішня зустріч з Михеєм минула вдало.

Батькове мовчання підтвердило його підозри. Король Осені втупився у Рунна своїми бурштиновими очима, оцінюючи його поставу, вираз обличчя — усе. Рунн знав, що батька йому не переграти, але той лише сказав:

— Михей хотів обговорити питання зміцнення оборони нашого міста, якщо заморський конфлікт перекинеться до нас. Він чітко дав зрозуміти, що фейрі… вже не такі, як колись.

Рунн напружився.

— Фейські підрозділи Допоміжних сил у такій же хорошій формі, як і вовки.

— Ідеться не про нашу фізичну силу, а радше про нашу силу як народу, — батьків голос сходив огидою. — Фейрі вже давно згасають — з кожним поколінням наша магія слабшає, наче розбавлене водою вино, — він насуплено глянув на Рунна. — Перший Зоренароджений Принц спалахом свого зоряного світла міг засліпити ворога. А ти ледве здатен прикликати секундну іскорку.

Рунн зціпив зуби.

— Губернатор зачепив тебе за живе. То й що?

— Він образив нашу силу, — батькове волосся палало вогнем, червоні пасма наче розплавилися. — Сказав, що спершу ми відмовилися від Рога, а потім його загубили.

— Ріг украли з Храму Богині Місяця. Ми його не загубили, хай йому грець, — Рунн мало що знав про Ріг і не переймався, коли два роки тому той зник.

— Ми дозволили використовувати священний артефакт нашого народу як дешеву приманку для туристів, — відрізав батько. — І я хочу, щоб ти знову його знайшов.

Щоб він міг ткнути ним Михею перед очі.

Дріб’язковий скиглій. У цьому й був весь батько.

— Ріг не має магічної сили, — нагадав йому Рунн.

— Це символ — а символи завжди матимуть власну силу, — батькове волосся запалало ще яскравіше.

Рунн приглушив бажання зіщулитися, напружившись усім тілом від спогаду про те, як вогненна рука короля обхопила його руку, просмалюючи наскрізь плоть. Ніякі тіні ніколи не могли сховати його від такого.

— Знайди Ріг, Рунне. Якщо війна підійде до цих берегів, нашому народу він знадобиться не тільки як святиня.

Бурштинові батькові очі зблиснули. Було ще дещо, про що король йому не говорив.

Рунну спадала на думку лише одна причина такого батькового роздратування: Михей знову запропонував батькові, щоб Рунн замінив його на посту Правителя П’яти Троянд. Чутки про це ширилися роками, і Рунн не сумнівався в тому, що Архангел був досить розумний, щоб збагнути, наскільки це розгніває Короля Осені. Враховуючи наближення Саміту, Михей розумів, що розлютити фейського короля згадкою про згасання його сили, було гарним способом упевнитися, чи досі фейські підрозділи Допоміжних сил у належній формі, незалежно від того, буде війна чи ні.

Рунн прогнав ці думки і спитав:

— А чому б тобі самому не пошукати Ріг?

Батько видихнув через довгий тонкий ніс, і полум’я у ньому перетворився на тлійні жаринки. Кивком голови він вказав на долоню Рунна, у якій той нещодавно тримав зоряне світло.

— Я шукав. Два роки, — Рунн закліпав, але батько продовжив: — Початково Ріг належав Пелію, першому Зоренародженому Принцу. Ти дізнаєшся, що подібне притягує подібне — тільки пошук зможе відкрити тобі те, що приховано від інших.

Зараз Рунн не спромагався читати нічого, крім новин і звітів Допоміжних сил. А перспектива пропадати над древніми фоліантами, сподіваючись, що щось із написаного впаде йому у вічі, коли на волі розгулює убивця…

— У нас будуть великі неприємності з Губернатором, якщо ми заберемо Ріг собі.

— То тримай язика за зубами, Принце, — батько знову розгорнув свій блокнот. Розмову було закінчено.

Так, усе це було звичайною спробою потішити своє політичне самолюбство. Михей уколов батька, образивши його силу, — і тепер батько покаже йому, яке місце насправді займають фейрі.

Рунн скрипнув зубами. Йому потрібно випити. Щось збіса міцне.

Він рушив до дверей. У голові каламутилося, біль від прикликання зоряного світла клубочився з кожним словом, кинутим йому.

«Я ж казав тобі попередити це дівчисько, щоб не висовувалася». «Знайди Ріг».

«Подібне притягує подібне».

«Майбутній шлюб».

«Забезпеч спадкоємця».

«Ти в боргу перед нашим родом».

Рунн захлопнув за собою двері. Лише дійшовши до середини коридору, він розсміявся різким, хрипким сміхом. Принаймні цей покидьок досі не знає, що він збрехав про те, що багато десятиліть тому йому сказала Провидиця.

З кожним кроком далі від батькової вілли Рунн усе чіткіше чув замогильний голос Провидиці, яка шепотіла передбачення, дивлячись на дим, поки Рунн тремтів у її тьмяному мармуровому покої: «Королівський рід закінчиться на тобі, Принце».

15

Сирінкс шкрябав лапою вікно, приплющивши зморщену морду до шибки. Останні десять хвилин він безугавно шипів, і Брайс, яка саме розвалилася на плюшевих подушках кутового дивана і збиралася подивитися своє улюблене вечірнє реаліті-шоу, що виходило по вівторках, нарешті розвернулася подивитися, що ж так розхвилювало тварину.

Трохи більша за тер’єра химера фиркала і шкрябала лапою шибку панорамного вікна. Призахідне сонце обарвлювало його жорстке золотисте хутро. Довгий хвіст із темною китицею на кінці, як у лева, колихався сюди-туди. Висячі вушка були прищулені до круглої пухнастої голови, складки шкіри і довша шерсть на масивній шиї — не зовсім грива — тремтіли від його гарчання, а здоровезні лапи, які закінчувалися подібними на пташині кігтями, зараз…

— Припини! Ти подряпаєш скло!

Сирінкс озирнувся через кругле м’язисте плече — його сплющена морда була більш за все подібна до собачої — і заскалив темні очі. Брайс сердито глянула на нього у відповідь.

Решта дня була довгою, дивною і виснажливою, особливо після отриманого повідомлення від Юніпер. Фавна писала, що Ф’юрі попередила її про невинуватість Бріґґса і нове вбивство, і радила Брайс бути обережною. Навряд чи подруги знали про її участь у пошуку вбивці чи про янгола, якому доручили працювати разом із нею, але це зачепило Брайс за живе — трохи, але тим не менш. Зачепило те, що Ф’юрі не знайшла часу зв’язатися з нею особисто. І те, що навіть Юніпер зробила це через повідомлення, а не сам-на-сам.

Брайс передчувала, що завтрашній день буде таким же виснажливим — якщо не гірше. Тому вступати у боротьбу характерів з тринадцятикілограмовою химерою ніяк не збігалося з її уявленням про таку необхідну розрядку.

— Ти ж щойно погуляв, — нагадала вона Сирінксу. — І двічі повечеряв.

Сирінкс гмикнув і знову шкрябнув шибку.

— Поганець! — просичала Брайс. Упівсили, звісно, але принаймні намагаючись зобразити владний тон.

У їхніх стосунках з маленьким звіром вони обидва вдавали, що вона має над ним яку-не-яку владу.

Застогнавши, Брайс знехотя витягла себе з кубельця з подушок і потьопала по паркету і килиму до вікна. Унизу вулицею поволі тягнулися автівки, стомлені мешканці передмістя, які працювали допізна, поверталися додому, а завсідники ресторанів неквапливо прогулювалися руч об руч дорогою до вишуканих закладів, розташованих уздовж річки у кінці кварталу. Вечірнє сонце над ними барвило небо червоним, золотим і рожевим кольорами, м’який весняний вітерець гойдав пальми й кипариси, а… А на даху навпроти сидів крилатий чоловік. І дивився просто на неї.

Брайс упізнала ці сірі крила, темне волосся до плечей і самі широкі плечі.

Охорона, як сказав Михей.

Брехня. У неї було стійке відчуття, що, попри її алібі, Губернатор все одно їй не довіряв.

Брайс посміхнулася Ганту Аталару сліпучою посмішкою і запнула важкі штори.

Сирінкс, який опинився у шторах, заскавчав і виплутався зі складок. Товстенька химера шалено виляла хвостом, і Брайс стала руки в боки.

— Сподобалося побачене?

Сирінкс завив, вищирившись на всі свої гострі зуби, потрюхикав до дивана і завалився на теплі подушки, нагріті Брайс. Справжнє втілення відчаю.

За мить розпочалося реаліті-шоу. Й одразу задзвенів телефон на журнальному столику.

Номер був невідомий, але Брайс не здивувалася, коли, плюхнувшись на подушки, узяла слухавку і почула у ній бурчання Ганта:

— Відкрий штори. Я хочу подивитися шоу.

Брайс сперлася босими ногами об стіл.

— Не знала, що янголи не гидують дивитися недолугі передачі.

— Я радше подивився би матч із сонцеболу, який іде зараз, але обійдуся тим, що є.

Думка про те, що Умбра Мортіс дивиться романтичні шоу, була настільки сміховинною, що Брайс поставила ефір на паузу. Зате тепер зможе перемотати рекламу.

— Що ти робиш на даху, Аталаре?

— Те, що мені наказали.

Хай милують її боги.

— Те, що ти мене захищаєш, не дає тобі права втручатися у моє особисте життя, — вона визнавала, що доручити йому охороняти її було мудрим рішенням, але вона не повинна була дозволяти порушувати власні кордони.

— Інші з тобою не погодилися би, — Брайс розтулила рота, але він її обірвав: — У мене є наказ. Я не можу його не послухатися.

У неї стиснуло шлунок. Так, Гант Аталар, безсумнівно, не міг не послухатися свого наказу.

Цього не міг жоден раб, ким би він не був — ваніром чи людиною. Тож вона натомість спитала:

— І звідки у тебе цей номер?

— Він був у твоєму досьє.

Брайс постукала ногою по столу.

— Ти ходив до Принца Рунна? — Вона би віддала золоту марку за те, щоб побачити протистояння її брата й особистого асасина Михея.

— Не я. Ісая, — буркнув Гант. Брайс посміхнулася. — Це стандартний протокол.

— То навіть після того, як ваш бос доручив мені знайти вбивцю, ви все одно відчули потребу перевірити моє алібі?

— Не я пишу довбані правила, Квінлан.

— Гм-м.

— Відкрий штори.

— Ні, дякую.

— Або ти могла би запросити мене до себе і полегшити мені роботу.

— Однозначно ні.

— Чому?

— Тому що ти так само прекрасно можеш виконувати свою роботу з того даху.

Здавлений сміх Ганта пройняв її до самих кісток.

— Нам було наказано докопатися до суті цих убивств. Тож, як не прикро це тобі казати, крихітко, нам доведеться дуже тісно зблизитися.

Від того, як він сказав «крихітко» — принизливим, поблажливо-зверхнім тоном, — Брайс скрипнула зубами.

Вона підвелася, під пильним поглядом Сирінкса протьопала до панорамного вікна і, трохи відсунувши штори, побачила янгола, який стояв на даху навпроти, приклавши телефон до вуха і дещо розставивши крила, ніби балансуючи на вітру.

— Не сумніваюся, що ти тішишся своєю роллю дамського захисника, але це мені доручили очолити справу. А ти всього лиш напохваті.

Навіть звідси їй було видно, як янгол закотив очі.

— Може, пропустимо цю ієрархічну маячню?

Сирінкс тицьнув носом у литки Брайс, а тоді сунув морду поміж її ноги і задивився на янгола.

— Що це в тебе за домашня тваринка така?

— Химера.

— Схоже, дорогий.

— Він такий.

— Квартира у тебе теж не з дешевих. Напевно, та чаклунка добре тобі платить.

— Так і є, — це була і правда, і брехня водночас.

Він махнув крилами.

— Тепер у тебе є мій номер. Дзвони, якщо щось піде не так, якщо відчуєш щось не те чи якщо тобі щось знадобиться.

— Наприклад, піца?

Вона чітко побачила середній палець, який Гант підняв над головою. І справді Тінь Смерті.

Брайс промуркотіла:

— З такими крилами з тебе вийшов би хороший кур’єр, — насправді янголи Місяцеграда ніколи не опускалися до такої роботи. Ніколи.

— Не закривай кляті штори, Квінлан, — він натиснув «відбій».

Вона лише глузливо помахала йому. А тоді щільно запнула штори.

Щойно Брайс плюхнулася на диван, на її телефон надійшло повідомлення:

«Твоя квартира охороняється захисними заклинаннями?»

Вона пустила очі під лоба і написала: «Я що, схожа на ідіотку?»

Гант швидко відповів:

«У місті відбувається якась чортівня, проти якої ти отримала першокласний захист — однак ти псуєш мені нерви своїми довбаними кордонами. Гадаю, це вичерпна відповідь щодо твоїх розумових здібностей».

Насупившись, Брайс настрочила відповідь:

«Лети у сраку, будь ласка».

Не встигнувши поміркувати про те, наскільки розумним було відправляти таке Умбрі Мортісу, вона натиснула «Надіслати».

Він нічого не відповів. З самовдоволеною посмішкою Брайс узяла пульт.

Від глухого удару у вікно вона ледь не вистрибнула з власної шкіри, а Сирінкс стрімголов рвонув до штор, завиваючи на все горло.

Брайс зіскочила з дивану і почала несамовито розсувати штори, гадаючи, чим він міг жбурнути в її шибку…

Просто за вікном завис Упалий янгол і сердито дивився на неї.

Брайс відмовлялася відступати, хоча серце шалено калатало у грудях. Єдине, що вона зробила, — це відчинила навстіж вікно, і вітер від його могутніх крил розтріпав її волосся.

— Чого тобі?

Він навіть не змигнув своїми темними очима. Вражаюче — єдине слово, що спадало на думку Брайс, яка дивилася на його гарне обличчя з виразними рисами і гострими вилицями.

— Ти можеш або полегшити це розслідування, або ускладнити його.

— Я не…

— Годі, — темне волосся Ганта розмаювалося на вітру. Шелест і змахи його крил заглушали звуки дорожнього руху — і людей та ванірів, які, задерши голови, зараз витріщалися на нього. — Ти не цінуєш того, що за тобою наглядають, що з тобою панькаються і все таке, — він схрестив на грудях свої мускулясті руки. — Нам обом не дали права голосу в цій домовленості. Тож замість того, щоб марнувати час на суперечки щодо особистих кордонів, чому б тобі не скласти список підозрюваних і даних про переміщення Даніки?

— А чому б тобі не припинити казати мені, як я маю розпоряджатися своїм часом?

Брайс могла заприсягтися, що відчула присмак ефіру, коли Гант загарчав:

— Я буду з тобою відвертий.

— Чудесненько.

Його ніздрі роздулися.

— Я зроблю все можливе, щоб розкрити цю справу. Навіть якщо це означає прив’язати тебе до довбаного стільця, поки ти не складеш ці списки.

Вона самовдоволено посміхнулася.

— О, бондаж. Прекрасно.

Очі Ганта потемніли.

— Не. Жартуй. Зі. Мною.

— Так, так, ти ж Умбра Мортіс.

Він блиснув зубами.

— Мені начхати, як ти мене зватимеш, Квінлан, поки ти робитимеш те, що тобі кажуть.

Довбаний альфа-козел.

— Можеш занудствувати скільки хочеш. Безсмертя — це купа часу, — вона стала руки в боки, не зважаючи на те, що Сирінкс, який танцював і підстрибував біля її ніг, зводив нанівець її палку промову.

Відірвавши погляд від Брайс, янгол здивовано глянув на її улюбленця. Сирінкс привітно виляв хвостом. Гант пирхнув, ніби мимоволі:

— Ти розумний хлопчик, так? — Янгол зневажливо зиркнув на Брайс. — Схоже, розумніший за свою хазяйку.

Ну просто король альфа-козлів.

Але задоволений Сирінкс гордовито надувся. І в Брайс з’явилося дурне, непереборне бажання сховати Сирінкса від Ганта, від усіх і всього. Він належав їй і нікому більше, і вона була не в захваті від думки про те, що хтось вдирався до їхньої маленької бульбашки…

Гант знову звів на неї погляд.

— У тебе є якась зброя? — Суто чоловічий блиск у його очах казав їй про те, що він навряд чи так вважав.

— Потривожиш мене ще раз — і дізнаєшся, — солодко протягнула вона і захлопнула вікно перед його носом.

Гант роздумував, скільки клопоту він отримає, якщо кине Брайс Квінлан у Істрос.

Після такого ранку, як сьогодні, будь-яке покарання від Михея чи обернення Джесібою Роґою на свиню починало здаватися цілком того вартим.

Спершись на ліхтарний стовп, Гант до болю зціпив щелепи. На його обличчя падали краплі мряки, яка затягнула небо над містом. О цій годині вузькі вулички Старої Площі заповнювалися мешканцями передмістя: хтось прямував на роботу до численних магазинів і галерей, хтось поспішав до шпилів ЦДР за майже кілометр на захід, — але всі вони помічали його крила й вираз обличчя і обминали його десятою дорогою.

Гант не звертав на них уваги. Він перевірив час на телефоні. Чверть на дев’яту. Він досить довго чекав, щоб подзвонити. Набравши номер, він приклав телефон до вуха і почав рахувати гудки: один, два…

— Будь ласка, скажи, що Брайс жива, — почувся у слухавці захеканий голос Ісаї, з якого Гант зрозумів, що той або тренувався у казарменій спортзалі, або насолоджувався компанією свого хлопця.

— Наразі — так.

Почувся електронний писк, ніби Ісая зменшував швидкість бігової доріжки.

— Мені потрібно знати, чому ти так скоро телефонуєш? — Пауза. — Чого ти на Вулиці Самсона?

Хоча Ісая, найімовірніше, відстежив його місцеперебування за маячком на його телефоні, Гант насуплено глянув у бік найближчої видимої камери. Ймовірно, камери були сховані у кипарисах і пальмах, що росли вздовж тротуарів, чи були замасковані під голівки розприскувачів, що стирчали з вогкої трави квітників, або були вбудовані у залізні ліхтарні стовпи, як-от той, на який спирався Гант.

Хтось завжди спостерігав. У цьому довбаному місті, на континенті й усьому світі хтось завжди спостерігав. Камери, надійно захищені закляттями, були буквально бомбостійкими. Навіть якщо смертельна магія сірчистих ракет Астерійської Гвардії перетворить це місто на руїни, камери продовжуватимуть запис.

— Ти знав, — промовив Гант, трохи знизивши голос, поки вулицю перетинала зграйка перепелів — напевно, якесь сімейство крихітних перевертнів, — що химери можуть зламувати замки, відчиняти двері та стрибати з одного місця на інше з такою легкістю, ніби це просто перейти у сусідню кімнату?

— Ні?.. — віддихуючись, відповів Ісая.

Вочевидь, Квінлан теж не знала, якщо заморочилася з вольєром для своєї звірючки. Хоча вольєр, мабуть, був радше для того, щоб забезпечити химері особистий комфортний простір — який люди, наприклад, влаштовують своїм собакам, — оскільки тварина нізащо би не сиділа там без цілої низки накладених чар.

У Нижчих — клас ванірів, до якого належала химера, — було чимало подібних цікавих простеньких магічних здібностей. Почасти тому за них правили таку високу ціну на ринку. І тому, навіть через тисячі років, Сенат і астері відкидали будь-які спроби змінити закони, що таврували Нижчих як власність, якою можна було торгувати. Нижчі надто небезпечні, стверджували вони, — нездатні розуміти закони, з магічними силами, які можуть бути нищівними, якщо їх не контролювати за допомогою різноманітних стримувальних заклинань і насичених магією татуювань.

І вкрай прибуткові, особливо для владних сил, родини яких наживалися на цій торгівлі.

Тож вони так і лишалися Нижчими.

Гант по черзі підібгав сірі крила. Краплі мряки стікали з пір’я, наче кришталеві намистинки.

— Це вже справжній кошмар.

Ісая кашлянув:

— Ти стежив за Квінлан усього одну ніч.

— Десять годин, якщо бути точним. Аж поки на світанку просто біля мене не з’явилася її химера. Їй здалося, що я задрімав, тож вона вкусила мене за дупу — і вмить зникла, повернувшись до квартири. Тоді ж зі спальні вийшла Квінлан, розсунула штори і побачила, як я хапаюся за дупу, наче якийсь придурок. Ти знаєш, які гострі в химери зуби?

— Ні, — Гант міг поклястися, що почув посмішку в голосі Ісаї.

— Коли я підлетів, аби порозумітися, вона врубила музику і нахабно мене ігнорувала, — квартиру Брайс оточувало чимало чарів, які могли захистити від цілого воїнства янголів, тому Гант навіть не намагався проникнути всередину крізь вікно, оскільки за ніч випробував на собі їх усі. Тож йому не лишалося нічого іншого, як свердлити її поглядом крізь скло — і повернутися на дах лише після того, як вона вийшла зі спальні у самому чорному спортивному бюстгальтері і трусиках. Дивлячись йому вслід, вона усміхнулася не інакше як котячою усмішкою. — Більше я її не бачив, поки вона не вийшла на пробіжку. На прощання вона виставила мені середній палець.

— То ти прийшов на Вулицю Самсона похандрити? Що за терміновість?

— А та, бовдуре, що я можу вбити її раніше, ніж ми знайдемо справжнього вбивцю, — для Ганта багато чого було поставлено на карту.

— Ти просто бісишся, що вона не тремтить від страху перед тобою і не підлещується.

— Наче мені потрібні зараз чиїсь довбані лестощі…

— А де Квінлан зараз?

— На манікюрі.

З паузи, яка зависла на тому кінці, здавалося, що Ісая от-от вибухне сміхом.

— Ось чому ти приперся на Вулицю Самсона ще до дев’ятої ранку. — І витріщаюся у вікно манікюрного салону, наче клятий сталкер. Те, що Квінлан не поспішала шукати вбивцю, дратувало Ганта так само, як і поведінка нахабної дівиці. І його підозри були цілком зрозумілі: він не знав, як або чому Брайс могла вбити Даніку, її зграю і Терціана, але вона була пов’язана з ними всіма. У ніч убивств вона відвідувала одне й те ж місце. Вона щось знала — або щось зробила.

— Я кладу слухавку, — от падлюка. Гант знав, що Ісая на тому кінці дроту зараз усміхався. — Ти протистояв ворожим арміям, пережив арену Сандріель і виступав сам-на-сам з Архангелами, — фиркнув від сміху Тиберіан. — Порівняно з цим, тобі точно не так складно буде дати раду зі звичайною тусовщицею.

Зв’язок обірвався.

Гант стиснув зуби. Крізь скляну вітрину салону він прекрасно міг бачити Брайс, яка сиділа за одним із мармурових столиків, простягнувши руки до гарненької дракійки з червонувато-золотистою лускою, яка наносила черговий шар лаку на її нігті. Скільки ще цих шарів їй потрібно?

О цій годині у салоні було лише кілька клієнток, нігті, кігті й пазурі яких підпилювалися, фарбувалися і зазнавали ще Хел знає яких метаморфоз, але всі їхні власниці витріщалися у вікно. На нього.

Він уже заробив сердитий погляд рецепціоністки з лазуровим волоссям — перевертниці, яка перекидалася на сокола, — але вона не наважувалася вийти і попросити його припинити нервувати її клієнток і піти.

А Брайс сиділа, відверто ігноруючи його і весело теревенячи з майстринею, яка займалася її нігтями.

Коли Брайс вийшла з дому, Гант за лічені секунди здійнявся у небо. Він летів позаду неї, прекрасно усвідомлюючи, що подорожні, які вранці поспішали на роботу, знімуть його на відео, якщо він приземлиться біля неї посеред вулиці та схопить її за горлянку.

Брайс пробігла приблизно п’ятнадцять кварталів. Вона зупинилася біля манікюрного салону заледве спітніла — її обтислий тренувальний костюм був вологий від мряки — і застережливо зиркнула на нього, аби він лишався на вулиці.

Це було годину тому. Цілу годину її нігті різали, пиляли й обточували так, що сама Лань здригнулася би. Справжні тортури.

П’ять хвилин. У Квінлан було ще п’ять довбаних хвилин, а потім він витягне її звідти. Напевно, Михей схибнувся — це було єдиним поясненням того, що він звернувся до неї по допомогу, особливо зважаючи на те, що у неї в пріоритеті були нігті, а не розкриття вбивства її друзів.

Гант не розумів, чого це стало для нього несподіванкою. Після всього, що він бачив, після всіх, кого він зустрічав і зносив, подібне безглуздя вже давно повинно було перестати його турбувати.

Такі, як Квінлан звикли, що з їхньою зовнішністю і фігурою перед ними безперешкодно відчинялися усі двері. Так, життя напівкровки мало певні недоліки — і багацько, якщо чесно говорити про ситуацію у світі. Але Квінлан справлялася. Справді прекрасно справлялася, і її квартира була одним із доказів цього.

Дракійка відставила флакончик і клацнула своїми кігтистими пальцями над нігтями Брайс. Спалахнули чари, і кінський хвіст Брайс ворухнувся, наче обвіяний сухим вітром.

Як і у вальбарських фейрі, магія дракі схилялася до полум’я і вітру. Утім, у північних широтах Панґери він зустрічав дракійців і фейців, які вміли прикликати воду, дощ і туман — базова магія природних стихій. Але навіть серед найбільш відлюдних представників цих рас ніхто не володів блискавкою. Гант знав це, бо шукав — замолоду відчайдушно шукав когось, хто міг би навчити його контролювати свою силу. Зрештою йому довелося навчитися цього самому.

Брайс оглянула свої нігті й усміхнулася. А потім обійняла дракійку. Обійняла, хай йому грець. Наче та була героїнею війни, яка здійснила бісів подвиг.

Дивно, що Гант не стер зуби до пеньків, поки Брайс нарешті підійшла до дверей, махнувши на прощання усміхненій рецепціоністці за стійкою, яка вручила їй запасну парасолю — мабуть, позичила на випадок дощу.

Скляні двері відчинилися, і Брайс нарешті зустрілася поглядом із Гантом.

— Ти, бляха, знущаєшся? — вибухнув він.

Вона відкрила парасольку, мало не вибивши йому око.

— Тобі що, немає більше чим зайнятися?

— Ти змусила мене чекати під дощем.

— Ти здоровий, сильний чоловік. Від мжички тобі лиха не буде.

Гант рушив із нею у крок.

— Я сказав тобі скласти два списки. А не йти у клятий салон краси.

Вона зупинилася на перехресті, чекаючи, доки проповзуть автівки, застряглі у щільному заторі, і вирівнялася на весь зріст. Звісно, їй було ще далеко до нього і вона все одно задирала голову, але якось їй вдавалося при цьому дивитися на нього зверхньо.

— Якщо ти так добре знаєшся на розслідуваннях, то чому б тобі самому не зайнятися цією справою і не звільнити мене від клопоту?

— Ти отримала наказ від Губернатора, — ці слова прозвучали абсурдно навіть для нього. Брайс перетнула вулицю і він рушив за нею. — І я думаю, що в тебе є особисті мотиви з’ясувати, хто стоїть за цими убивствами.

— Не треба ніяких припущень щодо моїх мотивів, — вона обминула калюжу чи то дощової води, чи то сечі. Враховуючи, що це була Стара Площа, сказати напевно було неможливо.

Він ледве стримався, щоб не штовхнути її в ту калюжу.

— У тебе зі мною якісь проблеми?

— Мені до тебе байдуже, тож які проблеми?

— Аналогічно.

Тепер її очі й справді спалахнули, ніби пломеніючи далеким вогнем. Вона уважно оглянула його з ніг до голови і чомусь — казна-чому — він відчув себе дрібним гномом.

Гант мовчав, доки вони нарешті не звернули на її вулицю, а тоді прогримів:

— Ти маєш скласти список підозрюваних і список місць, де Даніка побувала за останній тиждень свого життя.

Брайс роздивлялася свої нігті, пофарбовані у якийсь відтінок, що переходив від рожевого до барвінкового на кінчиках. Наче сутінкове небо.

— Ніхто не любить причеп, Аталаре.

Вони дійшли до аркового скляного входу до її будинку — у формі риб’ячого плавця, як уночі з’ясував Гант, — і двері розчинилися. Змахнувши кінським хвостиком, Брайс весело промовила:

— Бувай.

— Дехто може помітити, що ти оце клеїш дурня, Квінлан, і подумає, що ти намагаєшся перешкодити офіційному розслідуванню, — протягнув Гант. Якщо він не міг змусити її працювати над цією справою, то, можливо, міг її налякати.

Особливо правдою: з неї ще не були зняті підозри. До цього було ще далеко.

Її очі знову сердито спалахнули, і — прокляття — йому це сподобалося. Тож Гант лише додав, скрививши рота у слабкій усмішці:

— Краще поквапся. Ти ж не хочеш спізнитися на роботу.

Похід до манікюрного салону виявився виправданим у різних аспектах, але, мабуть, найбільшим плюсом стало те, що вона вивела з себе Аталара.

— Не розумію, чому б тобі не впустити янгола? — хандрила Лехаба, влізши на стару пенькову свічку. — Він такий гарнюній.

Брайс, яка сиділа у надрах бібліотеки галереї за столом із розкладеною численною клієнтською документацією, скоса глянула на полум’яну жіночу фігурку.

— Не ляпни воском на документи, Леле.

Вогняна спрайта незадоволено забуркотіла, але все одно плюхнулася дупцею на ґніт свічки. Краплі воску покотилися по боках, копиця її жовтого волосся замерехтіла над головою — наче вона й справді була пломенем з пухкими жіночими формами.

— Він же просто сидить собі на даху — в таку понуру погоду. Нехай би відпочив тут, на диванчику. Сирінкс каже, що янгол може розчесати його хутро, якщо йому нічим зайнятися.

Брайс зітхнула, звівши погляд до розмальованої стелі — на якій дбайливо було відтворене нічне небо. Величезна золота люстра, яка висіла по центру приміщення, була стилізована під сонце, що вибухає, а світильники навколо неї ідеально відображали розміщення семи планет.

— Янголу, — промовила вона, похмуро глянувши на Сирінкса, який дрімав на зеленому оксамитовому дивані, — сюди не можна.

Лехаба сумно зітхнула.

— Колись хазяйка замінить мене на якогось розпусного старигана, і ти пошкодуєш, що відмовляла на мої прохання.

— Колись якийсь розпусний стариган нарешті змусить тебе робити свою роботу і стерегти книжки, і ти пошкодуєш, що марнувала свій відносно вільний час на скиглення.

На столі зашипів віск. Брайс крутнула головою.

Лехаба лежала животом на свічці, одна її рука безвольно звисала. Звисала у небезпечній близькості до документів, над якими Брайс горбатилася останні три години.

— Не смій.

Лехаба розвернула руку, і стало видно татуювання на її вогненній плоті. За словами Лехаби, його зробили одразу після її народження. SPQM. Ці літери набивали на тілі всім духам — вогняним, водяним чи земним, без різниці. Покарання за те, що вони двісті років тому приєдналися до повстання янголів, насмілившись протестувати проти свого статусу перегринів. Статусу Нижчих. Астері зайшли ще далі за рабство і тортури, якими покарали янголів. Після повстання вони постановили, що усіх спрайтів — не лише тих, хто приєднався до Шахари і її легіону, — буде поневолено і вигнано з Дому Неба і Подиху. І що всі їхні нащадки також будуть вигнанцями і рабами. Навіки.

Це був один із найбільш вражаюче паршивих випадків в історії Республіки.

Лехаба зітхнула:

— Викупи мене у Джесіби. Тоді я зможу жити у твоїй квартирі й у тебе завжди буде тепла їжа і вода у ванній.

Брайс знала, що Лехаба була здатна на значно більше. Технічно магія вогняного духа перевершувала чари Брайс. Але таке ж можна було сказати і про більшість нелюдських рас. Та навіть попри те, що Лехаба була могутніша за Брайс, її сили все одно були жаринкою, порівняно з полум’ям фейрі. З полум’ям її батька.

Брайс відклала клієнтські папери убік.

— Це не так просто, Леле.

— Сирінкс казав, що тобі самотньо. Я могла би піднімати тобі настрій.

У відповідь химера перекотилася на спину, висолопивши язика, і захропіла.

— По-перше, у моєму будинку заборонено тримати вогняних духів. Чи водяних. Це справжній страховий кошмар. По-друге, недостатньо просто попросити Джесібу. Вона цілком може позбутися тебе тому, що я прошу тебе продати.

Лехаба підперла кругленьке підборіддя долонею і впустила чергову краплю воску небезпечно близько до документів.

— Вона віддала тобі Сирі.

Хтоно, даруй їй терпіння.

— Вона дозволила мені купити Сирінкса, тому що у моєму житті була повна срака і мені було хріново, а Сирінкс їй набрид і вона намагалася його продати.

— Тому що Даніка померла, — тихо сказала вогняна спрайта.

Брайс на секунду заплющила очі, а тоді промовила:

— Так.

— Не треба так лаятися, Бібі.

— Тоді янгол тобі точно не сподобається.

— Він вів мій народ у битву. До того ж він — представник мого Дому. Я заслуговую на зустріч із ним.

— Наскільки я пам’ятаю, та битва скінчилася доволі кепсько, і через це спрайтів вигнали з Дому Неба і Подиху.

Лехаба сіла, схрестивши ноги.

— Влада не може забрати належність до Дому своїм наказом. Наше вигнання сталося лише на словах.

Це була правда. Але Брайс все одно сказала:

— Усе, що кажуть астері і Сенат, — закон.

Лехаба впродовж кількох десятиліть була хранителькою бібліотеки у галереї. За логікою наказати вогняному духу стерегти бібліотеку було невдалою ідеєю, але коли третина тутешніх книжок так і поривалася втекти, когось вбити чи з’їсти — у довільному порядку — живий пломінь, який тримав їх у шорах, був вартий цього ризику. Навіть попри свою нескінченну балаканину.

На антресолях щось гупнуло. Наче книжка сама собою зіскочила з полиці.

Набувши темно-синього кольору, Лехаба засичала у той бік. Почувся шепіт паперу й шкіряною палітурки, і книга-мандрівниця повернулася на своє місце.

Брайс посміхнулася, аж раптом задзвонив робочий телефон. Одного погляду на екран було достатньо, аби вона потягнулася до телефона, прошипівши до спрайти:

— Негайно повертайся на своє місце.

Лехаба ледве встигла дістатися скляного купола, у якому вона несла свою вогняну вахту, пильнуючи бродячі бібліотечні книжки, коли Брайс відповіла:

— Добрий день, хазяйко.

— Є успіхи?

— Розслідування триває. Як там на Панґері?

Джесіба проігнорувала її запитання і натомість сказала:

— О другій годині прийде клієнт. Будь готова. І досить потурати балаканині Лехаби. У неї є робота, — зв’язок обірвався.

Брайс підвелася з-за стола, за яким працювала весь ранок. Дубові панелі бібліотеки під галереєю виглядали старими, але були нашпиговані найновішими технологіями і найкращими заклинаннями, які тільки можна було купити. Не кажучи вже про вбивчу акустичну систему, якою Брайс частенько користувалася, коли Джесіба перебувала по той бік Хальдренського моря.

Не те щоб вона тут танцювала — більше ні. Нині музика здебільшого допомагала їй не збожеволіти від монотонного гудіння ламп першосвітла. Або заглушала монологи Лехаби.

Уздовж стін вишикувалися книжкові полиці, перериваючись лише дюжиною маленьких акваріумів і тераріумів з прерізними дрібними тваринками: ящірками, зміями, черепахами й усілякими гризунами. Брайс часто замислювалася, чи були все це люди, які колись розізлили Джесібу. Жодне з них не виявляло хоч якихось ознак свідомості, що було ще жахливіше, якщо чутки про спосіб відплати чаклунки були правдою. Вона не лише перетворила їх на тварин, але й позбавила спогадів про їхні минулі життя.

Звісно ж, Лехаба усім їм дала імена, одне смішніше за інше. Геконів у найближчому до Брайс акваріумі звали Мускатний Горішок та Імбир. Лехаба стверджувала, що вони були сестрами. А чорно-білу змію у тераріумі на антресолі — Міс Маківка.

Утім, Лехаба ніколи не називала мешканців найбільшого акваріума — того, величезного, на всю стіну бібліотеки, за скляними стінами якого виднілася похмура гладінь води. На щастя, зараз цей акваріум був порожній.

Минулого року Брайс на прохання Лехаби спробувала вмовити Джесібу купити парочку райдужних вугрів, щоб їхнє мерехтливе переливчасте світло прикрасило похмуру синяву. Джесіба відмовила і натомість купила ручного кельпі, який постійно пердолив скляну стінку акваріума з грацією обкуреного студента.

Брайс подбала про те, щоб спекатися малого збоченця, і його дуже швидко вручили клієнту як подарунок.

Брайс зібралася з силами перед майбутньою роботою. Вона приготувалася не до паперової рутини чи зустрічей з клієнтами — а до того, що чекало на неї сьогодні ввечері. Помагайте їй боги, коли Аталар про це пронюхає.

Але думка про його вираз обличчя, коли він зрозуміє, що вона замислила… Так, це буде приємно.

Якщо вона виживе.

16

Корінь радості, який Рунн викурив десять хвилин тому з Флінном, виявився забійнішим, ніж казав його друг.

Рунн лежав на своєму ліжку у фейських навушниках, спеціально виготовлених для загострених вух. Він заплющив очі й віддався музиці: гупання басів і наростання й шипіння звуків синтезатора понесли його кудись далеко-далеко.

Взутою ногою він відстукував розмірений ритм, а переплетені на животі пальці відбивали барабанний дріб, повторюючи кожну ноту мелодії, що підіймалася все вище й вище. З кожним подихом його відносило все далі від свідомості, наче його власний розум висмикнули на добру пару метрів із місця, де він зазвичай перебував, наче капітан за штурвалом корабля.

Рунн танув у глибокій релаксації, його кістки і кров перетворювалися на рідке золото. Кожна нота пульсувала у ньому, а всі дратівні, різкі слова і гнів витікали з нього, зісковзуючи з ліжка, наче змії.

Рунн подумки посилав ці відчуття, які поволі покидали його, до бісової матері. Він прекрасно розумів, що затягнувся Флінновим косяком кореня радості через те, що годинами роздумував над паршивими наказами свого батька.

Нехай би той покидьок провалився у Хел.

Корінь радості обвив розум Рунна м’якими, лагідними руками і потягнув його до мерехтливого озерця.

Рунн вільно тонув у ньому, надто обм’яклий, щоб щось робити, окрім як віддаватися музиці, яка накривала його з головою. Його тіло поволі потопало у матраці, доки він зрештою не провалився у нього, опинившись серед тіней і зоряного світла. Струнна партія пісні витала над головою золотими нитками, що виблискували звуком. Чи досі він рухав своїм тілом? Повіки були надто важкі, щоб підняти їх і поглянути, чи це так.

Кімнату наповнив аромат бузку і мускатного горіха. Жінка, фейка…

Якщо це одна з дівуль, які розважалися внизу, заявилася до його кімнати, сподіваючись осідлати Принца фейрі й добряче попітніти, то на неї чекало велике розчарування. Зараз він був не у формі для перепихону. Принаймні для такого, який буде чогось вартий.

Його повіки були неймовірно важкі. Треба розплющити очі. Де ж його бісова здатність контролювати власне тіло? Навіть його тіні відплили геть — надто далеко, щоб їх прикликати.

Аромат посилився. Він знав цей запах. Знав так само добре, як і…

Рунн підірвався, розплющив очі й побачив сестру, яка стояла біля підніжжя ліжка.

Губи Брайс ворушилися, очі кольору віскі були повні стриманого здивування, але він не чув жодного її слова, жоднісінького…

О. Точно. Навушники. Оглушлива музика.

Несамовито кліпаючи і скрегочучи зубами, опираючись наркотику, який намагався затягнути його назад, униз, усе нижче й нижче, Рунн зняв навушники і натиснув паузу на своєму телефоні.

— Що?

Брайс стояла, спершись на його облуплений дерев’яний комод. Принаймні вона була нормально вдягнена — нарешті, — хоча її розмальовані джинси і кремовий светр лишали небагато простору для фантазії.

— Я сказала, що в тебе полопаються барабанні перетинки, якщо ти слухатимеш музику на такій гучності.

У Рунна паморочилося у голові, і він, примружившись, закліпав, дивлячись на ореоли зоряного світла, яке танцювало над головою сестри і в неї під ногами. Він знову кліпнув, відганяючи аури, які затуманювали його зір, і вони зникли. Кліпнув ще раз — і вони з’явилися знову.

— Це не галюцинації, — пирхнула Брайс. — Це справді я.

Його рот був за тисячу кілометрів звідси, але він спромігся спитати:

— Хто тебе впустив?

Деклан і Флінн були внизу, разом із пів дюжиною їхніх кращих воїнів. Кількох із них він би і на квартал не підпустив до своєї сестри.

Проігнорувавши його запитання, Брайс насуплено глянула у куток кімнати. На купу брудної білизни і Зоряний меч, який він закинув на неї зверху. Меч теж мерехтів зоряним світлом. Рунн міг заприсягтися, що клятий клинок співав. Він струсив головою, ніби намагаючись прочистити вуха, коли Брайс промовила:

— Мені треба з тобою поговорити.

Востаннє Брайс приходила сюди, коли їй було шістнадцять, і Рунн протягом кількох годин завчасно прибирав кімнату — і весь будинок, — ховаючи усі бонги і пляшки спиртного, жіночу нижню білизну, яку ніколи не повертав власницям, усі сліди й запахи сексу, наркотиків і всіляких дурощів, якими вони тут займалися.

Тоді, під час свого останнього візиту, вона стояла на цьому ж місці. Стояла, поки вони кричали одне на одного.

Минуле і теперішнє змазувалося, обриси Брайс поперемінно звужувалися і розширялися, її доросле обличчя зливалося з підлітковим, м’якішими рисами, світло її бурштинових очей то теплішало, то холоднішало, і перед очима в Рунна усе попливло, виблискуючи зоряним світлом, зоряним світлом, зоряним світлом…

— Хай йому Хел, — пробурмотіла Брайс і рушила до дверей. — Ти просто жалюгідний.

— Ти куди? — спромігся спитати він.

— Принесу тобі води, — вона прочинила навстіж двері. — Не можу говорити з тобою у такому стані.

Тоді йому спало на думку, що, напевно, це було щось важливе, якщо вона не лише прийшла сюди, але й хоче, щоб він зосередився. І що хоча досі існувала ймовірність того, що це була галюцинація, він не дозволить їй спуститися у кубло розпусти без супроводу.

На хитких ногах, які, здавалося, були кілометрів із десять завдовжки і важили пів тонни кожна, він рушив за нею. Тьмяне світло коридору приховувало більшість різноманітних плям на білій фарбі — усе завдяки численним вечіркам, що їх вони з друзями влаштовували впродовж п’ятдесяти років співмешкання. Власне, у цьому будинку вони жили двадцять років — і переїхали лише тому, що їхній перший будинок буквально почав розвалюватися. Утім, якщо чесно, цей будинок протримається ще не більше двох років.

Брайс уже була на середині парадних гвинтових сходів. Першосвітло кришталевої люстри відбивалося від її червоного волосся у мерехтливому ореолі. Як це він не помічав, що люстра перекосилася? Напевно після того, як Деклан застрибнув на неї з билець сходів і гойдався, потягуючи віскі з пляшки. За якусь мить він упав, надто п’яний, щоб триматися.

Якби Король Осені знав, які безпутства кояться у цьому будинку, ні він, ні хтось інший з Правителів Міста не дозволили б їм очолювати фейський підрозділ Допоміжних сил. А Михей нізащо більше не пропонував би йому посісти батьківське місце у раді.

Але дозволяв собі набиратися Рунн лише у вихідні. Під час чергувань чи викликів — ніколи.

Брайс ступила на потерту дубову підлогу першого поверху, обходячи стіл для бірпонґу, який займав більшу частину вестибюля. На його заплямованій фанерній поверхні валялися кілька паперових стаканчиків. Стільницю розмалював Флінн, і всі, вочевидь, вважали це висококласним витвором мистецтва: здоровезна голова фейця пожирала янгола з руками й ногами, лише його обтріпані крила виднілися у стиснутих щелепах. Поки Рунн спускався сходами, малюнок, здавалося, брижився, і він міг поклястися, що намальоване око фейця йому підморгнуло.

Так, води. Йому потрібно випити води.

Брайс рушила через вітальню, де музика гупала так гучно, що в Рунна забрязкали зуби, відбиваючись у черепі.

Коли він увійшов за нею, Брайс уже проходила повз більярдний стіл, який стояв у дальньому кінці довгої, схожої на печеру кімнати. Навколо столу стояли кілька воїнів Допоміжних сил із жінками, захоплені грою.

На чолі столу — в кріслі й з гарненькою дріадою на колінах — сидів Трістан Флінн, син лорда Готорна. Скляний погляд його карих очей був точнісінько як і в Рунна. Флінн криво усміхнувся до Брайс, яка прямувала в його бік. Зазвичай одного погляду Трістана Флінна було достатньо, щоб жінки стрибали йому на коліна, як-от ця лісова німфа, або — якщо погляд був сердитіший — щоб вороги одразу кидалися навтьоки.

Чарівний мов Хел і смертельно небезпечний. Ця фраза мала би бути девізом родини Фліннів.

Брайс не зупинилася і проминула його, байдужа до його класичної фейської вроди і неабияких м’язів, лише вимогливо кинула через плече:

— Якою хрінню ти його накачав?

Флінн нахилився вперед, звільняючи своє коротке каштанове волосся від довгих пальців дріади.

— Звідки ти знаєш, що це був я?

Брайс прямувала до кухні у задній частині кімнати, яку з вітальнею з’єднувала арка.

— Бо ти такий же обдовбаний, як і він.

Деклан Еммет, який лежав на модульному дивані в іншому кутку вітальні з ноутбуком на колінах і дуже зацікавленим дракійцем, що, мало не розвалившись на ньому, гладив пазуристими пальцями його темно-руде волосся, гукнув:

— Привіт, Брайс. Чим ми заслужили таку честь?

Брайс тицьнула великим пальцем через плече, вказуючи на Рунна.

— Зайшла провідати Обраного. А як твоя високотехнологічна обдирайлівка, Деку?

Зазвичай Деклан Еммет не любив, коли хтось принижував його прибуткову кар’єру, яку він побудував, зламуючи сайти Республіки, а потім стягуючи з них немислимі суми грошей за розкриття їхніх критичних недоліків, але зараз він вишкірився:

— Досі гребу марки лопатою.

— Молодець, — промовила Брайс, зникаючи з очей на кухні.

Тепер уже кілька воїнів Допоміжних сил дивилися на кухню з явним інтересом в очах. Флінн тихо загарчав:

— Вам до неї зась, придурки.

Цього було достатньо. Не знадобилася навіть хльостка лоза земної магії Флінна — рідкісної серед схильних до вогню вальбарських фейрі. Воїни одразу повернулися до гри в більярд. Рунн вдячно глянув на друга і рушив за Брайс…

Але вона вже стояла в арці з пляшкою води в руках.

— Твій холодильник ще гірший, ніж мій, — промовила вона, сунувши йому пляшку, і знову повернулася до вітальні. Поки Рунн потягував воду маленькими ковтками, з акустичної системи на задньому плані полилися перші ноти пісні, завили гітари, і Брайс, заслухавшись, схилила голову набік.

Фейський імпульс — потяг і любов до музики. Можливо, єдина сторона її спадщини, проти якої вона не заперечувала. Рунн пам’ятав, як Брайс підліткою показувала йому свої танцювальні па. Вона завжди виглядала неймовірно щасливою. Йому так і не випала нагода спитати, чому вона припинила танцювати.

Рунн зітхнув, щосили намагаючись зосередитися, і спитав сестру:

— Чого ти прийшла?

Вона зупинилася біля модульного дивана.

— Я ж сказала: мені треба з тобою поговорити.

Рунн зберіг невимушений вираз обличчя. Він не міг пригадати, коли вона востаннє спромагалася його знайти.

— Хіба твоїй кузині потрібен привід, щоб потеревенити з нами? — спитав Флінн, пробурмотівши щось на витончене вушко дріаді, від чого вона рушила до більярдного столу, де на неї чекала трійця подруг, вихиляючи вузькими стегнами як нагадування про те, що він втратить, якщо чекатиме занадто довго. — Вона знає, що ми — найчарівніші чоловіки у місті, — манірно протягнув Флінн.

Ніхто з друзів Рунна не здогадувався про їхню таємницю — чи принаймні не висловлював жодних підозр. Флінн підвівся зі свого крісла, і Брайс перекинула волосся через плече:

— У мене є цікавіші справи…

— …ніж зависати з фейськими невдахами, — закінчив за неї Флінн, прямуючи до вбудованого бару біля дальньої стінки. — Так, так. Ти це вже сто разів казала. Але тільки поглянь: ти тут, зависаєш з нами у нашій скромній обителі.

Незважаючи на свою безтурботну поведінку, Флінн колись успадкує батьківській титул: лорд Готорн. Це означало, що впродовж кількох останніх десятиліть Флінн робив усе можливе, щоб забути про цей дрібний факт — і про століття відповідальності, які цей факт потягне за собою. Він налив собі склянку, потім другу і простягнув її Брайс:

— Випий, гарнюне.

Рунн закотив очі. Але… була майже північ, Брайс була в їхньому будинку на одній з найнебезпечніших вулиць Старої Площі, а по місту розгулював убивця. Тож він прошипів:

— Тобі наказали залягти на дно…

Вона махнула рукою, не торкаючись віскі, яке тримала у другій.

— Надворі мій імперський ескорт. Відлякає усіх, тож не хвилюйся.

Обидва його друга завмерли. Дракієць сприйняв це як запрошення забратися подалі і попрямував до більярдного столу, а Деклан повернув голову і подивився на Брайс. Рунн лише спитав:

— Хто?

Брайс легенько усміхнулася і спитала, збовтуючи віскі у склянці: — Невже цей будинок справді личить Обраному?

Губи Флінна смикнулися. Рунн застережливо зиркнув на нього, чекаючи, що той зараз почне розводитися про його статус Зоренародженого. За межами батьківської вілли і двору цей статус приносив Рунну лише постійні глузування друзів.

— Викладай, Брайс, — витиснув з себе Рунн. Найімовірніше, вона прийшла сюди, просто щоб побісити його.

Утім, вона відповіла не одразу. Ні, Брайс байдуже обводила пальцем коло на подушці, геть не помічаючи трьох фейських воїнів, які стежили за кожним її рухом. Трістан і Деклан були найкращими друзями Рунна, відколи він себе пам’ятав, і завжди прикривали його, не ставлячи жодних запитань. Те, що вони були прекрасно підготовленими і вмілими воїнами, було тут ні до чого, хоча вони рятували одне одного частіше, ніж Рунн міг порахувати. Спільне проходження Випробувань лише зміцнило їхній зв’язок.

Саме Випробування різнилося залежно від того, хто його проходив: для когось воно могло бути чимсь простим — на кшталт подоланням хвороби чи особистих проблем. Комусь потрібно було вбити змія чи демона. Що вищим за статусом був випробуванець, то складнішим було Випробування.

Рунн саме вчився володіти тінями у своїх ненависних родичів на Авалені, і двоє друзів були на острові разом із ним, коли вони всі втрьох пройшли Випробування, ледь не загинувши у процесі. Його кульмінацією стало те, що Рунн увійшов до оповитої туманом Печери Принців і вийшов звідти з Зоряним Мечем — і врятував їх усіх.

А коли через кілька тижнів він здійснив Занурення, його Якорем був Флінн, який першим пройшов цей обряд.

— Що відбувається? — загримів глибокий голос Деклана, перекриваючи музику і балачки.

На мить гоноровість Брайс зникла. Вона глянула на них: на їхній повсякденний одяг, на місця, де, як вона знала, вони ховали зброю навіть у власному домі, на їхні чорні чоботи із заправленими у них ножами. Потім перевела очі на Рунна.

— Я знаю цей погляд, — простогнав Флінн. — Він означає, що ти не хочеш, щоб ми чули.

— Ага, — відповіла Брайс, не зводячи з Рунна очей.

Деклан захлопнув ноутбук.

— Ти справді збираєшся вдавати з себе загадкову задаваку?

Вона по черзі поглянула на Деклана і Флінна, які були нерозлучні від самого народження.

— У вас двох придурків найдовші язики у місті.

— А я думав, тобі подобається мій язик, — підморгнув Флінн.

— Помрій, лордику, — самовдоволено усміхнулася Брайс.

Деклан захихотів, і Флінн у відповідь штовхнув його ліктем, а Брайс віддала йому склянку віскі.

Рунн відхлебнув води, прагнучи прояснити голову.

— Досить точити ляси, — гаркнув він і потягнув Брайс назад до своєї кімнати, дорогою відчуваючи, що його знову може накрити.

Зайшовши до спальні, він зайняв місце біля ліжка.

— Ну?

Брайс сперлася на двері, всіяні дірками від різноманітних ножів, у метанні яких Рунн вправлявся знічев’я.

— Мені потрібно, щоб ти розказав мені, чи чув щось про те, що замислила Королева Змій.

Це не на добре.

— Навіщо?

— Тому що мені потрібно з нею поговорити.

— Ти геть здуріла?

Знову ця дратівна посмішка.

— Максимус Терціан був убитий на її території. Чи є у розвідки Допоміжних сил якісь дані про її переміщення тієї ночі?

— Це тебе твоя начальниця напоумила? — Таке було цілком у стилі Роґи.

— Можливо. Тобі щось відомо? — Вона знову схилила голову набік, і водоспад її шовковистого волосся — такого ж, як і в батька, — забрижів.

— Так. Терціана вбили… так само, як Даніку та її зграю.

Усмішка начисто зникла з її обличчя.

— Це зробив не Філіп Бріґґс. Я хочу знати, чим займалася Королева Змій тієї ночі. Якщо Допоміжним силам щось відомо про її дії.

Рунн похитав головою.

— Навіщо ти у це вплутуєшся?

— Тому що мене попросили.

— Не лізь у цю справу. Скажи своїй начальниці не втручатися. Це компетенція Губернатора.

— Губернатор і доручив мені знайти вбивцю. Він вважає мене сполучною ланкою між цими вбивствами.

Чудово. Просто прекрасно. Ісая Тиберіан забув згадати про цей нюанс.

— Ти говорила з Губернатором.

— Просто відповідай на запитання. Чи відомо щось Допоміжним силам про місцеперебування Королеви Змій у ніч вбивства Терціана?

Рунн шумно видихнув.

— Ні. Я чув, що вона забрала своїх людей з вулиць. Щось її налякало. Але більше я нічого не знаю. Та навіть якби й знав, що в Королеви Змій є алібі, то тобі не сказав би. Не вплутуйся у це. Я зателефоную Губернатору і скажу, що ти покінчила з роллю його особистого детектива.

На її обличчі промайнув крижаний погляд — як у їхнього батька. Погляд, який давав зрозуміти, що під цією холодною зовнішністю вирує дика, люта буря. А сила і сп’яніння від володіння нею і в батька, і в доньки полягали не у самій силі, а у контролі над собою і цими імпульсами.

Навколишній світ бачив його сестру безрозсудною і нестриманою — але Рунн знав, що вона була хазяйкою своєї долі, ще до того, як познайомився з нею. Брайс була саме з тих людей, які, націлившись на бажане, не дозволять нічому стати на своєму шляху. Якщо вона хотіла спати аби з ким — вона це робила. Якщо хотіла тусуватися три дні поспіль — вона це робила. Якщо хотіла піймати вбивцю Даніки…

— Я знайду того, хто за цим стоїть, — промовила вона з тихою люттю. — А якщо спробуєш мені завадити — я перетворю твоє життя на справжній Хел.

— Демон, якого використовує вбивця, смертельно небезпечний, — він бачив фотографії з місця злочину. Від думки про те, що Брайс врятували лічені хвилини та її п’яні дурощі, у нього досі стискало шлунок. — Король Осені наказав тобі залягти на дно до Саміту — а ти робиш геть навпаки, Брайс.

— Що ж, тепер це частина моєї роботи. Джесіба дала згоду. Я не могла відмовитися, чи не так?

Так. Ніхто не міг відмовити тій чаклунці.

Рунн сунув руки у задні кишені джинсів.

— Бона колись розповідала тобі щось про Місячний Ріг?

Брайс здивовано звела брови через зміну теми розмови, але враховуючи сферу діяльності Джесіби Роґи, сестра могла щось знати.

— Два роки тому вона наказала мені знайти його, — обачливо промовила Брайс. — Але пошуки зайшли у глухий кут. А що?

— Нічого, — він поглянув на невеличкий золотий амулет на шиї сестри. Принаймні Джесіба дала їй достатній захист. До того ж дорогий захист — і потужний. Архезійські амулети коштували недешево, особливо зважаючи на те, що у світі їх лишилося всього кілька екземплярів. Він кивнув до амулета: — Не знімай його.

Брайс закотила очі.

— Невже всі у цьому місті вважають мене дурепою?

— Я серйозно. Окрім тієї хріні, якою ти займаєшся по роботі, якщо ти шукатимеш когось, достатньо сильного для того, щоб прикликати такого демона, не знімай намиста, — принаймні він нагадав їй поводитися розважливо.

Брайс у відповідь лише відчинила двері.

— Якщо почуєш щось про Королеву Змій — подзвони.

Рунн напружився, серце шалено закалатало.

— Не смій її провокувати.

— Бувай, Рунне.

Він був у такому відчаї, що сказав:

— Я проведу тебе до…

— Бувай.

Потім вона спустилася вниз, бісячим жестом махнула на прощання Деклану та Флінну і чванливо вийшла надвір.

Друзі допитливо подивилися на Рунна, який стояв на сходовому майданчику другого поверху. Деклан затримав склянку з віскі біля рота.

Рунн полічив до десяти, щоб не зламати навпіл перший-ліпший предмет, а тоді перестрибнув через поруччя, приземлившись із такою силою, що потерті дубові дошки здригнулися.

Він радше відчув, ніж побачив, як його друзі, вгледівши лють на його обличчі, стали позаду нього, відкинувши склянки з питвом і тримаючи руки у межах досяжності прихованої зброї. Рунн рвонув уперед і вилетів з дверей у прохолодну ніч.

Саме вчасно, щоб побачити, як Брайс із самовдоволеним виглядом переходила вулицю. Прямуючи до довбаного Ганта Аталара.

— Хай йому Хел, — видихнув Деклан, зупинившись біля Рунна на ґанку.

Умбра Мортіс, здавалося, був розлючений. Він стояв, схрестивши руки на грудях і трохи розвівши крила, але Брайс, навіть не глянувши на нього, пройшла повз. Це змусило Аталара повільно розвернутися й опустити руки, які повисли вздовж тіла, так ніби такого ігнору він не отримував за все своє довге й жалюгідне життя.

Цього було достатньо, щоб повернути Рунну бажання вбивати.

Він збіг із ґанку і, перетнувши галявину перед будинком, вийшов на дорогу, виставивши руку перед автівкою, яка різко зупинилася, заверещавши гальмами. Його рука, стиснувшись у кулак, врізалася у капот, утворивши вм’ятину.

Водій розважливо промовчав.

Рунн — із Декланом і Флінном за спиною — пройшов між двома припаркованими седанами, коли Гант повернувся, аби подивитися, що там за метушня.

Очі Умбри Мортіса спалахнули розумінням, яке швидко змінилося слабкою усмішкою.

— Принце.

— Якого біса ти тут робиш?

Гант кивнув у бік Брайс, яка вже зникла у кінці вулиці:

— Охороняю.

— Дідька лисого ти за нею стежитимеш, — про це Ісая Тиберіан теж не згадав.

Гант знизав плечима.

— Не мені вирішувати, — він обвів поглядом Деклана та Флінна, і німб на його чолі, здавалося, потемнішав. Кутики його рота витягнулися вгору, а в очах кольору оніксу блиснув мовчазний виклик.

Від сили, яка збиралася навколо Флінна, задвигтіла земля під тротуаром. А срана посмішка Ганта стала ще ширшою.

— Перекажи Губернатору, щоб призначив на цю справу когось іншого, — промовив Рунн.

Гант вишкірився.

— Без варіантів. Особливо коли згодиться мій досвід.

Така зарозумілість збісила Рунна. Звісно, Аталар був одним із найвправніших мисливців на демонів, але трясця, навіть той-таки Тиберіан був би кращим варіантом за Умбру Мортіса.

Рік тому Командиру 33-го вистачило розуму не встрявати між ними, коли Рунн кинувся на Аталара, вдосталь наслухавшись його єхидних коментарів щодо розкішної вечірки на честь Дня весняного рівнодення, яку Михей влаштовував кожного березня. Він зламав Аталару кілька ребер, але покидьок зумів заїхати йому кулаком по обличчі та зламати носа, заливши кров’ю мармурову підлогу танцювальної зали пентхауса Коміціуму. Вони були не настільки розлючені, щоб вивільнити свої сили посеред переповненої зали, а ось кулаки з цим впоралися просто прекрасно.

Рунн прикинув, скільки проблем він матиме, якщо знову вдарить особистого асасина Губернатора. Можливо, достатньо, щоб Гіпаксія Енадор відмовилася від ідеї вийти за нього заміж.

— Ти з’ясував, що за демон це зробив? — вимогливо спитав Рунн.

— Той, що їсть на сніданок маленьких принців, — промуркотів Гант.

Рунн вищирився.

— Стули пельку, куцокрилий.

Над пальцями янгола затанцювала блискавка.

— Певно, легко язиком молоти, коли батько тебе спонсорує, — Гант вказав на білий будинок. — Він і його тобі купив?

На зустріч Аталаровій блискавці, яка обплітала його стиснуті кулаки, піднялися магічні тіні Рунна, від чого припарковані за ним автівки затремтіли. У своїх родичів на Авалені він навчився надавати тіням твердої форми — хльоскати ними, як батогами, використовувати їх як щит і завдавати ними болісних страждань. Фізичних і психічних.

Але змішувати магію і наркотики було поганою ідеєю. Що ж, тоді в хід знову йдуть кулаки. Вистачить лише одного удару, просто у писок Аталару…

— Зараз не час і не місце, — загарчав Деклан.

Він мав рацію. Навіть Аталар, здається, згадав про оторопілих перехожих, які подіставали телефони і записували їх на відео. І про червоноволосу жіночу фігуру, яка вже наближалася до кінця кварталу.

— Бувайте, недоумки, — самовдоволено всміхнувся Гант і рушив за Брайс. Блискавка шугнула по тротуару за ним.

— Не здумай пускати її до Королеви Змій, — гаркнув Рунн у спину янголу.

Аталар озирнувся через плече, підібгавши сірі крила. Його здивоване кліпання підказало Рунну, що він не знав про плани Брайс. По тілу Рунна пробігли приємні мурашки. Але Аталар рушив вулицею далі, повз перехожих, які притискалися до будинків, намагаючись триматися від нього якнайдалі. Погляд воїна був зосереджений на незахищеній шиї Брайс.

Флінн струсив головою, наче мокрий пес.

— Щиро кажучи, я не впевнений, що це була не галюцинація.

— Якби ж, — пробурмотів Рунн. Йому хотілося викурити ще пригорщу кореня радості, щоб якось заспокоїтися після такого. Але якщо Гант Аталар наглядав за Брайс… Рунн чув немало чуток про те, що Гант робив зі своїми ворогами, і знав, що той, хоча і був першорядним придурком, ставав безжальним, упертим і вкрай жорстоким, коли справа доходила до усунення загрози.

Гант нізащо не ослухається наказу і захищатиме її. Що б не трапилося.

Рунн пильно вдивлявся їм услід. Брайс пришвидшилася — Гант підлаштувався під її темп. Вона вповільнилася — він зробив те саме. Вона відтісняла його вправо, все напористіше — з узбіччя на зустрічну смугу, — і він мало не потрапив під машину: водій різко звернув, і янгол відскочив на тротуар.

Рунну навіть захотілося простежити за ними, щоб подивися на боротьбу характерів.

— Мені треба випити, — пробурмотів Деклан. Флінн його підтримав, і парочка попрямувала назад до будинку, залишивши Рунна одного на вулиці.

Чи було випадковим збігом те, що вбивства відновилися у той самий час, коли батько наказав йому знайти Ріг, який зник за тиждень до загибелі Даніки?

Це було… дивно. Наче сама Урд шепотіла, підштовхуючи їх усіх.

Рунн збирався дізнатися чому. Почавши з пошуку того злощасного Рога.

17

Брайс саме виштовхнула Ганта на зустрічну смугу, коли він спитав:

— Ти поясниш мені, чому я мушу всю ніч волочитися за тобою, як той пес?

Брайс сунула руку до кишені джинсів і вийняла папірець, а тоді мовчки простягла його Ганту.

Він нахмурив брови.

— Що це?

— Мій список підозрюваних, — відповіла вона, дозволивши йому лише мигцем глянути на імена, і знову сховала папірець до кишені.

— Коли ти його склала?

— Учора ввечері, на дивані, — солодко промовила вона.

М’яз на його підборідді нервово смикнувся.

— І коли ти збиралася мені про це сказати?

— Після того, як ти провів цілий день, вважаючи мене безмозкою дурепою, яку більше цікавив манікюр, ніж вирішення цієї справи.

— Але ж ти зробила манікюр.

Вона помахала перед його носом гарненькими градієнтними нігтями. З виразу його обличчя здалося, що він був готовий їх відгризти.

— Знаєш, що ще я робила вчора ввечері? — Його мовчання у відповідь було надзвичайно приємним. — Шукала інформацію про Максимуса Терціана. Тому що, попри слова Губернатора, Даніка ніяк не могла бути з ним знайома. І знаєш що? Я не помилялася. А знаєш, звідки я знаю, що не помилялася?

— Рятуй мене Хтоно, — пробурмотів Гант.

— Бо я знайшла його профіль на «Іскрі».

— На сайті знайомств?

— На сайті знайомств. Виявляється, навіть страшні вампіри шукають кохання — у глибині душі. І на сайті було вказано, що Максимус був у стосунках. Що, вочевидь, не заважало йому клеїтися до мене, але це справи не стосується. Тож я пошукала ще. І знайшла його дівчину.

— Трясця.

— Хіба у 33-му немає людей, які б мали цим займатися? — Гант промовчав, і вона широко усміхнулася: — Вгадай, де працює подружка Терціана?

Очі янгола спалахнули, і він процідив:

— У манікюрному салоні на Вулиці Самсона.

— А тепер вгадай, хто робив мені манікюр і розводився про жахливу втрату свого багатенького хлопця?

Він провів рукою по своєму волоссі з таким недовірливим виглядом, що вона захихотіла.

— Досить клятих запитань, Квінлан, — гаркнув він. — Просто розказуй мені все.

Вона оглянула свої розкішні нові нігті.

— Подружці Терціана нічого не відомо про те, хто міг бажати йому смерті. Вона сказала, що її поверхово допитали представники 33-го, але на цьому все. Тож я сказала їй, що теж втратила дорогу мені людину, — Брайс намагалася говорити спокійно, коли в пам’яті зблиснули кадри закривавленої квартири. — Вона спитала кого, і я розповіла. Вона була вкрай вражена, коли я спитала, чи товаришував Терціан із Данікою, і сказала, що ні. Сказала, що коли б так, то вона знала би, бо Даніка була досить відомою і Максимус вихвалявся б їхньою дружбою. Утім, у них була спільна знайома — Королева Змій. Якій вона щонеділі робить манікюр.

— Даніка знала Королеву Змій?

Брайс підняла вгору список підозрюваних.

— Служба Даніки у Допоміжних силах робила її другом чи ворогом багатьох людей. Зокрема Королеви Змій.

Гант зблід.

— Ти справді вважаєш, що Даніку вбила Королева Змій?

— Тіло Терціана знайшли на кордоні її території. Рунн сказав, що того вечора вона забрала своїх людей з вулиць. І ніхто не знає, якими силами вона володіє. Вона могла прикликати того демона.

— Це збіса серйозне звинувачення.

— Саме тому нам потрібно добряче промацати її. Це поки що наша єдина зачіпка.

Гант похитав головою.

— Гаразд. Я можу це організувати. Але щоб зв’язатися з нею, треба використовувати правильні канали. Може пройти кілька днів чи тижнів, перш ніж вона зволить зустрітися з нами. А може, й довше, якщо відчує, що ми під неї копаємо.

З такими, як Королева Змій, навіть закон ставав гнучкий.

Брайс пирхнула:

— Не будь таким завзятим прибічником правил.

— Правила потрібні для того, щоб ми лишилися живі. Або ми дотримуємося правил, або взагалі залишаємо цю затію.

— Гаразд, — махнула рукою Брайс.

М’яз на його підборідді знову смикнувся.

— А що з Рунном? Ти щойно втягнула свого кузена у нашу справу.

— Мій кузен, — натягнуто промовила вона, — не встоїть перед бажанням розповісти своєму батькові, що до імперського розслідування притягнули представницю фейської раси. Варто буде зауважити те, як він відреагує і з ким контактуватиме.

— Що… ти вважаєш, що це міг зробити Король Осені?

— Ні. Але того вечора, коли вбили Максимуса, Рунн отримав наказ попередити мене, щоб я уникала неприємностей, — можливо, старому покидьку теж щось відомо. Я би порадила вашим людям постежити за ним. Подивитися, що він робить і куди ходить.

— О боги, — видихнув Гант, проминаючи витріщених перехожих, — ти хочеш, щоб я приставив «хвіст» до Короля Осені, так ніби це не порушення десятка різних законів?

— Михей казав робити все необхідне.

— Король Осені мае право вільно вбивати кожного, хто ось так за ним шпигує.

— Тоді варто сказати вашим шпигунам, щоб вони робили це потайки.

Гант ляснув крилами.

— Більше ніяких ігор. Якщо щось дізнаєшся — одразу розповідай мені.

— Я збиралася все тобі розказати ще вранці, коли вийшла з манікюрного салону, — вона стала руки в боки. — Але ти мені нахамив.

— Усе одно, Квінлан. Більше так не роби. Перш ніж щось розпочати, ти про це кажеш мені.

— Мені вже набридло, що ти постійно говориш мені, що можна робити, а що заборонено.

— Усе одно, — знову промовив він. Брайс пустила очі під лоба, але вони вже дійшли до її будинку. Вони обоє вирішили не прощатися, і Гант злетів у небо, прямуючи до сусіднього даху, вже з телефоном біля вуха.

Залишившись сама, Брайс піднялася на ліфті на свій поверх, обдумуючи все у тиші. Те, що вона говорила Ганту, вона говорила серйозно — вона не вважала, що її батько стоїть за смертю Даніки і зграї. Утім, вона майже не сумнівалася, що інших він убивав. І що зробив би все, аби втримати корону.

Батьків титул «Король Осені» був лише титулом ввічливості на додачу до його посади Правителя Міста — як і для всіх сімох фейських королів. Жодне королівство по-справжньому їм не належало. Навіть Авален — зелений острів, яким правив Король Оленів, — досі схилявся перед Республікою.

Фейрі співіснували з Республікою з моменту її заснування, підкорюючись її законам, але загалом лишилися незалежними і зберегли свої древні титули королів, принців та їм подібних. Їх досі всі поважали — і боялися. Не так, як янголів, з їхньою руйнівною, жахливою магією бурі і неба, — але фейці могли заподіяти неабиякого болю: висмоктати повітря з ваших легень, заморозити вас чи спалити зсередини. Одному Соласу було відомо, який Хел могли влаштувати Рунн зі своїми друзями, якщо їх спровокувати.

Але Брайс не збиралася сьогодні влаштовувати Хел. Вона хотіла тихенько прослизнути до його мідґардського аналога.

Саме тому вона зачекала тридцять хвилин, а потім сунула ножа за халяву своїх чорних шкіряних ботильйонів і сховала ще одну потужнішу зброю за поясом темних джинсів, прикривши її шкіряною курткою. Вона залишила світло й телевізор увімкненими, частково запнула штори, щоб загородити Ганту вид на її вхідні двері, і вийшла з квартири.

Прослизнувши сходами у задній частині будинку до невеличкого провулка, де був прикутий її скутер, Брайс різко видихнула і, набравшись сміливості, одягнула шолом.

Відчепивши скутер кольору слонової кістки — модель «Заграва 3500» — від ліхтарного стовпа, вона вивела його на бруковану вулицю. Інші скутери, велорикші й мотоцикли стояли у заторі, тож вона дочекалася, доки вони промчать уперед, і поринула в потік, дивлячись на світ крізь забрало шолома.

Її мати й досі скаржилася щодо скутера, благаючи доньку не сідати за кермо, доки вона не здійснить Занурення, але Рендалл завжди твердив, що Брайс дає собі раду. Звісно, вона ніколи не розповідала їм про численні оказії, пов’язані з цим скутером, але… її мати була звичайною смертною. Брайс не треба було віднімати їй ще більше років життя.

Вона їхала однією з головних магістралей міста, гублячись у ритмі лавірування поміж автівок і обминання пішоходів. Світ розпливався сумішшю золотого світла і глибоких тіней, над головою світився неон, і все це підкреслювали спалахи і мерехтіння вуличної магії. Навіть невеличкі мости через численні притоки Істрос, що їх перетинала Брайс, були всіяні блискучими вогниками, які танцювали на темних брижах унизу. Сріблисте сяйво заповнювало високе нічне небо над Головною Вулицею, підсвічуючи повільні хмари, на яких пили-гуляли малахими. Блідий посвіт переривався самотнім червоним блискотінням величезної вивіски «Реднер Індастріз» на хмарочосі компанії у самому центрі району.

О цій порі перехожих на вулицях ЦДР було небагато, і Брайс намагалася якнайшвидше проскочити через вуличні каньйони між висотками. Вона зрозуміла, що опинилася на М’ясному Ринку, — не з назви якоїсь вулиці чи покажчика, а з темряви навколо.

У небі над скупченими низькими цегляними будинками, не було ні вогника. Тіні тут ставали постійними, ховаючись у провулках і під автівками, а вуличні ліхтарі були здебільшого розбиті й ніколи не лагодилися.

Брайс проїхала вузенькою вуличкою, де з кількох пом’ятих вантажівок витягали коробки з колючими зеленими фруктами і ящики з ракоподібними створіннями, які, здавалося, чудово усвідомлювали свій полон і смерть, що наближалася у вигляді каструлі з окропом на одному з продуктових прилавків.

Брайс намагалася не зустрічатися поглядом з їхніми чорними банькатими оченятами, які благально дивилися на неї крізь дерев’яні ґрати. Вона припаркувалася за якийсь метр чи два від непримітного складу, зняла шолом і стала чекати.

Продавці і покупці однаково витріщалися на неї, гадаючи, що саме вона виставляє на продаж: товари чи себе. У підземних лабіринтах, висічених глибоко в череві Мідґарда, було цілих три різних поверхи лише для любителів тілесних утіх. Переважно з людьми, переважно з живими, хоча вона чула про деякі місця, що спеціалізувалися на задоволені різних смаків. За гроші можна було задовольнити будь-який фетиш; будь-яке огидне бажання тут не було табуйоване. Напівкровки високо цінувалися: вони зцілювалися швидше й краще за чистокровних людей. Така собі вигідніша довгострокова інвестиція. А поодиноких ванірів поневолювали і зв’язували такою кількістю заклинань, що не лишали їм жодної надії врятуватися. Придбати кілька годин із ними могли дозволити собі лише найзаможніші.

Брайс глянула на годинник на приладовій панелі скутера. Схрестивши руки на грудях, вона сперлася на чорне шкіряне сидіння.

Умбра Мортіс каменем упав на землю, від чого бруківка затріщала і порепалася колами.

Його погляд палав, і на очах усіх присутніх, які перелякано зіщулилися, він сказав:

— Я тебе зараз вб’ю.

18

Гант кинувся до Брайс, переступаючи через уламки бруківки, розбитої після його приземлення. Він відчув її бузково-мускатний запах у повітрі тієї ж миті, коли вона вийшла з задніх дверей свого будинку, а коли дізнався, куди саме вона їде на цьому клятому скутері…

Брайс вистачило нахабства відсунути рукав шкіряної куртки, насуплено глянути на свій голий зап’ясток, ніби дивлячись на уявний годинник, і сказати:

— Ти спізнився на дві хвилини.

Він зараз її задушить. Хтось мав це зробити ще Хел зна-коли.

Брайс усміхнулася так, наче казала: «Ану ж спробуй», — і неквапливо рушила до нього, залишивши шолом і скутер позаду.

Неймовірно. Ней-мо-вір-но, хай йому грець.

Гант прогарчав:

— Коли ми повернемося, цього скутера тут уже не буде.

Брайс манірно закліпала віями, розпушуючи волосся після шолома.

— Добре, що ти так ефектно з’явився. Тепер ніхто не наважиться його торкнутися, побачивши, що мій зловісний супутник — сам Умбра Мортіс.

Очевидці й справді зіщулилися під його поглядом, а деякі відступили за штабелі вивантажених ящиків, коли Брайс попрямувала до одних із відчинених дверей, що вели до лабіринту підземних сполучених складів, з яких складалися цілі квартали цього району.

Навіть Михей не розміщав тут своїх легіонерів. М’ясний Ринок мав власні закони і методи забезпечення їхнього виконання.

— Я ж казав, що ми маємо дотримуватися протоколів, якщо хочемо зустрітися з Королевою Змій… — вимучено промовив Гант.

— Я тут не для того, щоб зустрітися з Королевою Змій.

— Що? — Королева Змій правила М’ясним Ринком з незапам’ятних часів. Гант, як і всі янголи — чи то цивільні, чи то легіонери, — узяв за правило триматися якнайдалі від перевертниці-плазунки, чия зміїна подоба за чутками викликала справжній жах. Перш ніж Брайс встигла відповісти, Гант сказав: — Я вже втомився від твоїх вибриків, Квінлан.

Брайс вишкірилася і гнівно зашкварчала:

— Ну вибач, якщо твоє крихке его не має сили впоратися з тим, що я знаю, що роблю.

Гант відкрив рота і одразу закрив. Гаразд, сьогодні він її недооцінив, але ж вона не давала йому ані найменшого натяку на те, що хоча б віддалено зацікавлена у цьому розслідуванні. Здавалося, що вона лише намагалася йому перешкодити.

Не кажучи більше ні слова, Брайс зайшла у відчинені двері й попрямувала на склад.

Служити у 33-му — чи будь-якому іншому легіоні — було все одно, що повісити мішень собі на спину, і Гант, слідуючи за нею, перевірив, чи на місці його зброя, прихована у майстерно сконструйованих піхвах його костюма.

Сморід тіл і диму вкривав його обличчя мастким шаром, і Гант щільно підібгав крила. Страх, який він вселяв людям на вулицях міста, не мав жодного значення тут, на ринку, переповненому старезними ятками, продавцями і продуктовими прилавками, довколишнім димом, присмаком крові та їдким запахом магії, що роз’їдав його ніздрі. А над усім цим, біля дальньої стіни величезного приміщення височіло мозаїчне панно, яке привезли з древнього панґерського храму, відреставрували і з любов’ю відтворили до найменших дрібниць, попри його жахливе зображення: Смерть у плащі з каптуром, з вишкіреним скелетним обличчям, косою в одній руці і пісковим годинником в іншій. Над головою були слова, викладені прадавньою мовою Республіки:

Memento Mori.

Пам'ятай, що помреш. Ці слова мали бути запрошенням до веселощів, закликом проживати кожну мить так, наче вона була остання, наче завтра могло не настати, навіть для ванірів, що старіють дуже повільно. Пам'ятай, що помреш, і насолоджуйся всім, що пропонує світ. Пам'ятай, що помреш, і вся ця незаконна чортівня не матиме жодного значення. Пам'ятай, що помреш, тож кого хвилює, скільки людей постраждає від твоїх дій?

Брайс промчала повз зображення, її волосся, яке колихалося на ходу, сяяло, немов яскравий рубін. Вогні освітлювали потерту шкіру її чорної куртки, зробивши виразними слова, написані на спині жіночим барвистим почерком. Гант інстинктивно переклав їх — також із прадавньої мови, наче сама Урд обрала цю мить і явила йому ці дві древні фрази.

За любові усе можливо.

Ця красива фраза у такому місці сприймалася як довбаний жарт. З-за прилавків і тінистих закутків за Квінлан стежили десятки блискучих очей, але їхні власники швидко відводили погляд, помітивши біля неї Ганта.

Він ледве стримувався, щоб не витягти її з цієї діри. Хоча він і хотів розкрити цю справу, після чого між ним і його свободою залишатимуться всього десять чудових убивств, прийти сюди було колосальним ризиком. Яка користь від його свободи, якщо він закінчить на смітнику за одним із цих товарних складів?

Можливо, цього вона і хотіла. Заманити його сюди, на М’ясний ринок, і вбити. Це здавалося малоймовірним, але Гант все ж одним оком стежив за Брайс.

Вона знала це місце. Знала кількох продавців, судячи з кивків, якими вони обмінялися. Гант зауважував кожного: механіка, який спеціалізувався на вигадливих дрібних механізмах; торговця екзотичними фруктами; жінку з совиним обличчям, яка продавала сувої і книги у палітурках, зроблених з бозна-чого, але точно не з коров’ячої шкіри.

— Механік допомагає мені визначити автентичність артефактів, — пробубоніла Брайс, поки вони пробиралися далі крізь паркий і чадний ринок. І як вона помітила, що він споглядає? — А продавчині фруктів навесні й восени поставляють партії дуріана — улюблених ласощів Сирінкса. Смердить на весь дім, але він буквально шаліє за цими плодами, — вона обійшла помийний бак, майже по вінця наповнений використаними тарілками, кістками і брудними серветками, і піднялася хиткими сходами на проміжний поверх, що тягнувся по обидва боки над складом, де розташовувалося хтозна-скільки дверей на відстані десь із метр одні від одних.

— А книжки? — не втримався і спитав Гант. Брайс, здавалося, радше рахувала двері, ніж дивилася на номери на них. Двері були без номерів, усвідомив він.

— Про книжки, — промовила Брайс, — розповім іншим разом.

Вона зупинилася біля жовтувато-зелених дверей — щербатих і вкритих глибокими ум’ятинами. Гант принюхався, намагаючись визначити, що за ними приховується. Нічого, наскільки він зміг відчути. Він непомітно підготувався і підніс руки ближче до своєї зброї.

Не спромігшись постукати, Брайс відчинила двері, за якими мерехтіли свічки і… пахнуло якимось розчином. Соляним розчином. Від диму впереміш зі ще чимось сушило очі.

Брайс попрямувала вузьким коридором до відкритої трухлявої вітальні. Насупившись, Гант зачинив двері й рушив за нею, підібгавши крила, щоб не торкнутися сальних напівзруйнованих стін. Якщо Квінлан загине, пропозиція Михея втратить силу.

Сяйво свічок — білих і кольору слонової кістки — замерехтіло, коли Брайс ступила на зношений зелений килим, і Гант ледве стримався, щоб не скривитися від огиди. До однієї стіни був підсунутий протиснений, подертий диван, біля іншої стояло брудне шкіряне крісло, з якого вивалювалася набивка, а по всій кімнаті на столах, стосах книжок і поламаних стільцях стояли банки, миски і чашки, повні солі.

Біла сіль, чорна сіль, сіра сіль — прерізної зернистості: від порошку і пластівців до великих, грубих шматків. Солі для захисту від темних сил. Проти демонів. Багато-хто з ванірів будував свої будинки, закладаючи по кутках у фундамент соляні плити. Подейкували, що підвалини кришталевого палацу астері були суцільним пластом солі та що його збудували на місці її природного родовища.

Хай йому всячина. Він ніколи не бачив такого різноманіття. Тим часом Брайс вдивлялася у темний коридор ліворуч, де у тінях виднілися обриси трьох дверей, і Гант засичав:

— Поясни мені, будь ласка…

— Тримай своє сичання і закочування очей при собі, — відрізала вона і гукнула у морок: — Я прийшла купити, а не по гроші.

Одні з дверей прочинилися, і до них пошкутильгав блідий темноволосий сатир. Його волохаті ноги приховували штани, маленькі вигнуті ріжки таїлися під кепкою, але його видавав цокіт копит.

Зростом сатир ледве сягав грудей Брайс, його зморщене, скорчене тіло було вдвічі менше за тих биків, які на очах Ганта розривали людей на шматки на полі бою. Та й з якими він сам стикався на арені Сандріель. Вузькі зіниці Гулястих, як у цапа, очей сатира розширилися.

Від страху — і не перед ним, раптом усвідомив Гант.

Брайс занурила пальці у свинцеву миску з рожевою сіллю, узяла дрібку і впустила крупинки, які зі слабким, глухим тріском попадали назад до миски.

— Мені потрібна обсидіанова сіль.

Сатир засовався, тихо цокаючи копитами і потираючи бліду волохату шию.

— Таким не торгую.

Брайс слабко усміхнулася.

— Та невже? — Вона підійшла до іншої миски і поворушила чорну сіль, змелену у дрібний порошок. — Цільнопородна обсидіанова сіль вищого сорту. Сім фунтів і сім унцій. Зараз.

Сатир ковтнув.

— Це незаконно.

— Ти цитуєш девіз М’ясного Ринку чи намагаєшся сказати мені, що у тебе чомусь немає того, що мені потрібно?

Гант обвів кімнату очима. Біла сіль призначалася для очищення, рожева — для захисту, сіра — для заклинань, червона… він забув, для чого була ця клята червона сіль. Але обсидіанова… От лайно.

Завдяки багатовіковим тренуванням не виказувати шоку, його обличчя лишилося невимушеним. Чорну сіль використовували для прикликання демонів напрямки — минаючи Північний Розлом — або для різноманітних темних чар. А сіль, чорніша за чорну, як-от обсидіанова… Вона могла прикликати щось серйозніше.

Хел був відділений від них часом і простором, але досі був доступний через подвійні запечатані портали на північному і південному полюсах — Північний і Південний Розломи відповідно. Або через недоумків, які намагалися прикликати демонів за допомогою солі різної сили.

Гант завжди вважав усе це мерзенною хрінню. Але у використанні солі була принаймні одна перевага: можна було прикликати лише одного демона за раз. Утім, якщо справа йшла навперекіс, заклинатель міг загинути. А демон — застрягти у Мідґарді, голодний.

Ось чому ці потвори взагалі існували у їхньому світі: більшість з них винищили ще після тих давніх воєн між царствами, але час від часу демони виривалися на свободу. І розмножувалися — як правило, насильницьким шляхом.

Результатом цих жахливих союзів були демонакі. Більшість тих, які блукали вулицями міста, були слабшими, вбогішими подобами й гібридами чистокровних демонів Хела. Багато з них були ізгоями — не з власної вини, а лише через свою генетику, і зазвичай старанно працювали, щоб інтегруватися до Республіки. Але оскаженілий чистокровний демон найнижчого рівня, який вирвався з Хела, міг застопорити ціле місто. І вже кілька століть Гант займався тим, що вистежував їх і вбивав.

Виходить, цей сатир мав бути крупним дилером, якщо торгував обсидіановою сіллю.

Брайс зробила крок до сатира. Той позадкував. Її очі сяяли хижою забавкою — однозначний прояв її фейської половини. Зараз вона суттєво відрізнялася від тусовщиці, яка переймалася своїм манікюром.

Гант напружився. Вона ж не може бути настільки дурною? Показувати йому, що знає, як можна легко дістати ту саму сіль, яку, ймовірно, використали для прикликання демона, який убив Терціана і Даніку? На її рахунок у списку підозрюваних, який Гант тримав у голові, додався ще один пункт.

Брайс знизала плечем.

— Я могла би покликати твою королеву. Подивимося, що вона на це скаже.

— Ти… ти не того рангу, щоб викликати її.

— Так, — погодилася Брайс, — не того. Але закладаюся: якщо я спущуся на головний поверх і почну кликати Королеву Змій, вона виповзе з вашої бійцівської ями подивитися, хто зчиняє галас.

Вогняний Соласе, вона що, серйозно?

На лобі сатира виступив піт.

— Обсидіанова сіль надто небезпечна. Сумління не дозволяє мені її продавати.

— А ти казав це, коли продавав її Філіпу Бріґґсу для його бомб? — промуркотіла Брайс.

Гант завмер, а сатир збліднув як полотно. Він глянув на янгола, зауваживши татуювання на його чолі і зброю.

— Не розумію, про що ти. Я… слідчі мене перевіряли і відпустили. Я ніколи нічого не продавав Бріґґсу.

— Упевнена, він заплатив тобі готівкою, щоби приховати грошовий слід, — сказала Брайс і позіхнула: — Послухай, я втомлена й голодна, і не налаштована грати в цю гру. Назви свою ціну, і я піду собі.

Сатир зиркнув на неї, і його цапині очі блиснули.

— П’ятдесят тисяч золотих марок.

Гант ледь не вилаявся, а Брайс усміхнулася.

— Знаєш, моя начальниця якось заплатила п’ятдесят тисяч, щоб подивитися, як зграя хортів Хела розриває на шматки сатира. Вона казала, що це була найкраща хвилина її нещасного життя.

— Сорок п’ять.

— Не марнуй мій час на безглузді пропозиції.

— Менше тридцятки не погоджуся. Це ж купа обсидіану.

— Десять.

Сума у десять тисяч золотих марок усе одно була непомірна. Але й солі, які використовувалися для прикликання демонів, були надзвичайно дорогі. Скільки демонів, викликаних таким чином, знищив Гант? Скільки розчленованих тіл він бачив, коли ритуали йшли не за планом? Чи за планом, коли напад був цілеспрямований?

Брайс дістала телефон і підняла його вгору.

— Через п’ять хвилин я маю подзвонити Джесібі й сказати, що обсидіанова сіль у мене. А через шість хвилин, якщо я цього не зроблю, у двері постукають. І прийдуть вони не по мене.

Гант щиро не розумів, чи блефує Квінлан, чи ні. Найімовірніше, вона йому б і не сказала — вона могла отримати наказ від своєї хазяйки, поки він сидів на даху. Якщо Джесіба Роґа була замішана у цій обсидіановій чортівні — або для власних потреб, або від імені Підземного Короля… Можливо, Брайс не скоювала вбивство, а радше сприяла його вчиненню.

— Чотири хвилини, — промовила Брайс.

Крапля поту стекла по скроні сатира і зникла у його густій бороді. Запала тиша.

Попри підозри, у Ганта зростало відчуття того, що це його призначення стане або веселою пригодою, або обернеться нічним кошмаром. Утім, якщо це приведе його до кінцевої мети, обидва варіанта його влаштовували.

Брайс всілася на прогниле бильце крісла і почала набирати повідомлення на телефоні, ніби звичайна знуджена дівчина, яка уникає спілкування.

Сатир розвернувся до Ганта.

— Ви — Умбра Мортіс, — він голосно ковтнув. — Ви один із тріаріїв. Ви захищаєте нас — ви служите Губернатору.

Перш ніж Гант устиг щось сказати, Брайс підняла телефон і показала йому світлину двох товстеньких опецькуватих цуценят.

— Поглянь, кого оце взяв собі мій кузен, — сказала вона йому. — Оцього звати Осіріс, а цього праворуч — Сет, — не встиг Гант відповісти, як вона опустила телефон і її пальці знову забігали по клавіатурі.

Але вона глянула на Ганта з-під густих вій, ніби кажучи: «Будь ласка, підіграй».

Тож Гант підіграв.

— Милі песики, — сказав він.

Сатир страдницьки застогнав. Брайс підняла голову. Водоспад її червоного волосся вилискував у срібному сяйві екрана.

— Я думала, ти вже побіг по сіль. Раджу тобі поквапитися, враховуючи, що у тебе лишилося… — вона глянула на телефон —…ого. Дев’яносто секунд.

Вона відкрила щось схоже на гілку повідомлень і почала щось набирати.

— Д-двадцять тисяч, — прошепотів сатир.

Брайс виставила вказівний палець угору.

— Я відповідаю своєму кузену. Дві секундочки.

Сатир так тремтів, що Ганту стало майже ніяково. Майже, коли раптом…

— Десять, десять, щоб тебе! Десять!

Брайс усміхнулася.

— Не треба кричати, — промуркотіла вона, натискаючи кнопку виклику.

— Слухаю? — відповіла чаклунка після першого ж гудка.

— Відкличте своїх собак.

Хрипкий жіночій смішок.

— Готово.

Брайс опустила телефон.

— Ну і?

Стукаючи копитами по зношеній підлозі, сатир кинувся у кінець кімнати й за мить дістав згорток, який тхнув пліснявою і землею. Брайс звела брову.

— Поклади до сумки.

— У мене немає… — Брайс глянула на сатира і той знайшов сумку. Брудну багаторазову продуктову сумку — але все ж краще, ніж нести сіль відкрито.

Брайс зважила товар у руках.

— Тут на дві унції більше.

— Сім фунтів і сім унцій! Як ти і просила! Тут усе заточено під сімку.

Сім — священне число. Або нечестиве — залежно від того, хто йому поклоняється. Сім астері, сім пагорбів їхнього Вічного Міста, сім районів і сім Брам у Місті Півмісяця; сім планет і сім кіл Хела, кожен темніший за попередній, а також сім принців, які ними правлять.

Брайс схилила голову набік.

— Якщо я перевірю і виявиться, що це не так…

— Так! — скрикнув сатир. — Хай йому Хел, усе так!

Брайс натиснула кілька кнопок на своєму телефоні.

— Десять тисяч переведені на твій рахунок.

Вона рушила геть. Гант пішов слідом, лишивши позаду сатира, який чи то кипів, чи то тремтів.

Самовдоволено усміхаючись собі під ніс, Брайс відчинила двері, і Гант уже збирався починати засипати її запитаннями, коли вона завмерла. І тоді він теж побачив, хто стояв за дверима.

Висока жінка зі шкірою місячного відтінку була вдягнена у золотий комбінезон, смарагдові сережки-кільця звисали нижче за її чорне волосся, підстрижене під короткий боб. Її повні губи були нафарбовані фіолетовою помадою, такою темною, що вони здавалися майже чорними, а дивовижні зелені очі… По самих очах Гант її і впізнав.

Людиноподібні, але не людські. Повністю зелені, помережані прожилками нефриту і золота, з вузькими зіницями, які зараз, у тьмяному складовому світлі, були ледь помітні. Очі змії.

Або Королеви Змій.

19

Брайс закинула полотняну сумку на плече, роздивляючись Королеву Змій.

— Милий костюмчик.

Жінка усміхнулася, показавши білосніжні зуби — і трохи довші й тонші ікла.

— Милий охоронець.

Брайс знизала плечима, поки перевертниця обводила своїми зміїними очима Ганта з ніг до голови.

— Трохи недалекий, але встигає опинитися у потрібну мить у потрібному місці.

Гант напружився. Але фіолетові губи жінки вигнулися в кривій посмішці.

— Ніколи не чула, щоб Ганта Аталара так описували, але впевнена, що генерал це оцінить.

Почувши своє майже забуте звання, Гант стиснув зуби. Так, Королева Змій, найімовірніше, застала часи Падіння і, цілком можливо, знала Ганта не як тріарія 33-го чи Тінь Смерті, а як генерала Ганта Аталара, Головнокомандувача усіх легіонів Архангелиці Шахари.

А Брайс уже два дні морочила йому голову. Вона озирнулася і побачила, що Гант оцінювально роздивляється Королеву Змій і чотирьох фейців обабіч неї. Перебіжчики з двору її батька — наймані вбивці, навчені володіти не лише зброєю, а й різноманітними отрутами — особливою фішкою королеви.

Жоден з них не виказав, що знає Брайс.

Королева Змій схилила голову набік, колихнувши чорним шовком гостро підстриженого волосся. Унизу на ринку сновигав натовп, не знаючи, що їхня правителька вшанувала їх своєю присутністю.

— Схоже, ти робила покупки.

Брайс злегка знизала плечима.

— Полювання на знижки — це моє хобі. А ваше царство — найкраще місце для цього.

— Я думала, твоя начальниця платить тобі достатньо, щоб тобі не доводилося економити. І користуватися сіллю.

Брайс змусила себе усміхнутися і втримати рівне серцебиття, прекрасно розуміючи, що жінка могла помітити її хвилювання. Могла відчути страх. І, мабуть, те, яка саме сіль лежить у сумці, що висить у неї на плечі.

— Те, що я достатньо заробляю, не означає, що мене можна обдирати.

Королева Змій перевела погляд із неї на Ганта.

— Чула, вас двох бачать разом по всьому місту.

— Це секретна інформація, — загарчав Гант.

Королева Змій вигнула доглянуту чорну брову, і її маленька родимка просто під зовнішнім краєм ока поповзла вгору. Блиснувши золотим манікюром, вона сунула руку в кишеню комбінезона і вийняла запальничку у формі аспіда, який нападає, інкрустовану рубінами. За мить у її фіолетових губах з’явилася сигарета, і Брайс із Гантом мовчки дивилися — а охоронці стежили за кожним їхнім рухом, — як вона запалила сигарету і затягнулася. Випустивши темними губами струмінь диму, вона промовила:

— Останнім часом стає все цікавіше.

Брайс розвернулася до виходу.

— Ага. Ходімо, Ганте.

Один із охоронців заступив їй дорогу — два метри фейської грації і м’язів.

Брайс різко зупинилася. Гант ледь не врізався у неї — його гарчання було першим і останнім попередженням фейцю.

Але охоронець лише дивився на свою королеву відсутнім і відданим поглядом. Мабуть, під дією отрути, яку вона виділяла і роздавала своєму найближчому оточенню.

Брайс озирнулася і глянула на Королеву Змій, яка досі стояла, спершись на поруччя, і курила сигарету.

— Вдалий час для справ, — зауважила королева, коли ключові гравці збираються на Саміт. Стільки владних еліт, і всі зі своїми… інтересами.

Гант стояв досить близько до Брайс, і вона спиною відчула дрож, яка пробігла по його могутньому тілу, і — вона могла заприсягтися — поколювання його блискавки. Але він нічого не сказав.

Королева Змій лише вказала на прохід за нею, блиснувши золотими нігтями.

— До мого кабінету, якщо ваша ласка.

— Ні, — промовив Гант. — Ми йдемо.

Брайс ступила до королеви.

— Ведіть, Ваша Величносте.

І королева повела. Гант, який ішов поруч, палав гнівом, але Брайс не зводила очей з лискучого бобу жінки попереду, який погойдувався з боку в бік. Охоронці трималися за кілька кроків позаду — на відстані, яка здалася Ганту безпечною, і він прошепотів:

— Це жахлива ідея.

— Уранці ти розводився про те, що я не роблю нічого путнього, — прошепотіла у відповідь Брайс, проходячи за Королевою Змій в арку і спускаючись чорним ходом. Знизу почулося ревіння і підбадьорливі вигуки натовпу. — А тепер, коли я щось таки роблю, ти знову скиглиш? — Вона пирхнула. — Опануй себе, Аталаре.

Він знову стиснув зуби, але глянув на її сумку, обтяжену брилою солі.

— Ти купила сіль, бо знала, що це приверне її увагу.

— Ти казав, що може минути кілька тижнів, поки ми зустрінемося з нею. Я вирішила обійти всю цю дипломатичну маячню, — вона поплескала по сумці, і сіль озвалася глухим звуком.

— Цицьки Хтони, — пробурмотів він, хитаючи головою. Вони спустилися сходами на поверх нижче, де від бетонних стін луною відбивалося ревіння з бійцівської ями, що була позаду них у кінці коридору. Але Королева Змій плавно рушила вперед, минаючи численні іржаві металеві двері, доки не зупинилася біля одних, так само непримітних, і навіть не озираючись, до них прослизнула. Брайс не стрималася і самовдоволено посміхнулася.

— Не шкірся так, — просичав Гант. — Ми можемо і не вийти звідси живими, — це правда. — Запитання ставитиму я.

— Ні.

Вони сердито глянули одне на одного, і Брайс могла поклястися, що його очі й справді метали блискавиці. Але вони вже дійшли до дверей, які вели до…

Брайс очікувала, що за цими дверима приховується пишна розкіш, як у галереї «Грифон»: позолочені дзеркала, оксамитові дивани, шовкові портьєри і різьблений дубовий стіл, стародавній, як і це місто.

А не цей… безлад. Кабінет виявився ненабагато кращим, ніж комора у забігайлівці. Більшу частину тісного приміщення займав пом’ятий металевий стіл, за ним стояло подряпане фіолетове крісло, зі спинки якого стирчали жмути набивки, а блідо-зелена фарба облущилася зі стін у кількох місцях. Не кажучи вже про мокру пляму на стелі, яка у першосвітлі люмінесцентних ламп, що монотонно гуділи угорі, виглядала ще гірше. Біля однієї стіни стояв відкритий стелаж, набитий казна-чим: від тек із документами до ящиків зі спиртним і використаної зброї; біля протилежної височіли штабелі картонних коробок.

Мигцем глянувши на Ганта, Брайс зрозуміла, що він думає про те саме: Королева Змій, хазяйка підземного світу, грізна майстриня-отруйниця і правителька М’ясного Ринку називає цю діру кабінетом?

Жінка всілася у крісло і, склавши руки у замок, поклала їх на купу паперів, розкиданих на столі. Перед нею кам’яною брилою стояв комп’ютер, застарілий років на двадцять, а на ньому розташувалася маленька статуетка Богині Місяця, лук якої був спрямований в обличчя королеви.

Хтось із охоронців зачинив двері, через що Гант опустив руку до стегна, але Брайс уже вмостилася на одному з дешевих алюмінієвих стільців.

— Місце не таке вишукане, як у твоєї хазяйки, — сказала Королева Змій, помітивши спантеличений вираз Брайс, — але для моїх справ — у самий раз.

Брайс не стала сперечатися про те, що кабінет був далеко не підхожим для перевертниці, яка перекидалася на платинову кобру, чия луската шкіра мерехтіла опаловим блиском — і чия сила за чутками була… інакшою. Це були якісь особливі чари, які поєднувалися з її отрутою, якась дивна і древня сила.

Гант сів поруч, розвернувши стілець спинкою вперед, щоб не зачепитися крилами. Ревіння з бійцівської ями проривалося крізь бетонну підлогу під їхніми ногами.

Королева Змій запалила ще одну сигарету.

— Ви прийшли, щоб спитати про Даніку Фендир.

Обличчя Брайс лишилося незворушне. До честі Аталара, його — теж.

— Ми намагаємося отримати чіткішу картину всіх подій, — обачно промовив Гант.

Дивовижні очі королеви звузилися від задоволення.

— Ну звісно, якщо ти так це називаєш, — вона випустила цівку диму. — Утім, я звільню тебе від необхідності підбирати слова. Даніка була для мене загрозою, і більшою мірою, ніж ви, ймовірно, собі уявляєте. Але вона була розумна. У нас були робочі взаємини, — жінка знову затягнулася. — Упевнена, Аталар мене у цьому підтримає, — манірно протягнула вона, і Гант застережливо зиркнув на неї. — Іноді, щоб розрулити якусь справу, Допоміжним силам міста і 33-му доводиться співпрацювати з тими з нас, хто живе у тіні.

— А Максимус Терціан? — спитав Гант. — Його вбили на кордоні твоєї території.

— Максимус Терціан був розбещеним сучим сином, але я не настільки дурна, щоб ось так заводити сварку з його батьком. Навіщо мені цей геморой?

— Хто його вбив? — спитала Брайс. — Я чула, що ви прибрали своїх людей з вулиць. Вам щось відомо.

— Звичайний запобіжний захід, — вона провела язиком по нижніх зубах. — Ми, змії, відчуваємо на смак, коли має статися якась халепа. Це наче заряд у повітрі. Я й зараз відчуваю його присмак — по всьому місті.

Повітря затріщало блискавками Ганта.

— І вам не спало на думку когось попередити?

— Своїх я попередила. Поки халепа обминає мої володіння, мені байдуже до того, що коїться в решті районів Місяцеграда.

— Дуже благородно з вашого боку, — промовив Гант.

— Як ви думаєте, хто вбив Терціана? — знову спитала Брайс.

Королева Змій знизала плечима.

— Чесно? Це М’ясний Ринок. Лайно трапляється. Мабуть, він прийшов сюди по наркотики і за це поплатився.

— Які наркотики? — спитала Брайс, але Гант втрутився: — У токсикологічному звіті сказано, що в його організмі не було ніяких наркотиків.

— Тоді нічим не можу вам допомогти, — сказала перевертниця. — Я так само роблю припущення, як і ви.

Брайс вирішила не питати про записи з відеокамер, оскільки 33-й уже певно їх переглянув, і не раз.

Королева Змій дістала щось із шухляди і кинула на стіл. Флешку.

— Моє алібі у ніч вбивства Терціана, а також у дні перед і у ніч вбивства Даніки та її зграї.

Брайс не торкнулася металевої флешки, завбільшки з тюбик губної помади.

Губи королеви знову вигнулися у кривій посмішці.

— У ніч убивства Терціана я була у спа-салоні. А щодо Даніки і Зграї Дияволів — мій колега на честь Занурення своєї доньки влаштував вечірку, яка перетворилася на три дні… ну, самі побачите.

— На цій флешці запис вашої триденної оргії? — вимогливо спитав Гант.

— Якщо він тебе збудить, неодмінно дай мені знати, — вона знову затягнулася сигаретою і перевела погляд своїх зелених очей на його коліна. — Чула, що ти ще той жеребець, коли робиш паузу у своїх похмурих роздумах.

Ну звісно. Гант вищирився, блиснувши зубами, тож Брайс сказала:

— Залишимо оргії і постільні подвиги Ганта. На вашому ринку торгують сіллю, — вона поплескала по сумці, яка лежала у неї на колінах.

Королева Змій відірвала погляд від Ганта, який досі безмовно вищирявся, і різко відповіла Брайс:

— Я не користуюся тим, що продаю. Хоча не думаю, що ти керуєшся такими ж правилами у своїй модній галереї, — вона підморгнула. — Коли набридне повзати перед цією чаклункою — приходь до мене. У мене є цілий табун клієнтів, які повзатимуть перед тобою. І платитимуть за це.

Брайс відчула теплу долоню Ганта на своєму плечі.

— Вона не продається.

Брайс скинула його руку і застережливо зиркнула на нього. А Королева Змій відповіла:

— Усі продаються, Генерале. Треба лише знати ціну, — вона випустила дим через ніздрі, наче дракон, який вивергнув полум’я. — Дай мені пару днів, Аталаре, і я дізнаюся твою.

Гант усміхнувся вбивчо чарівною усмішкою.

— Мабуть, я вже дізнався вашу.

Королева Змій усміхнулася.

— Дуже на це сподіваюся, — вона загасила сигарету і глянула на Брайс. — Ось тобі професійна порада для вашого розслідуваннячка, — від її холодної насмішки Брайс напружилася. — Шукай там, де болить найбільше. Відповіді завжди там.

— Дякую за науку, — процідила Брайс.

Перевертниця лише клацнула пальцями з золотим манікюром. Двері кабінету відчинилися, і всередину зазирнули упоєні отрутою охоронці.

— Вони закінчили, — сказала Королева Змій, вмикаючи свій древній комп’ютер. — Простежте, щоб вони вибралися назовні.

І не нишпорили довкола.

Брайс звалила на плече сумку з сіллю, а Гант схопив флешку і поклав її в кишеню.

Охоронцю вистачило розуму відійти, коли Гант підштовхнув Брайс до дверей. Вона встигла зробити три кроки, коли Королева Змій промовила:

— Не варто недооцінювати обсидіанову сіль, Квінлан. Вона може притягнути найжахливішу нечисть Хела.

Поза спиною Брайс пробіг холод. Але вона лише підняла руку і махнула через плече, виходячи у коридор.

— Що ж, принаймні розважуся, еге ж?

Вони благополучно покинули М’ясний Ринок, дякуючи п’яти довбаним богам — і особливо самій Урд. Гант до кінця не розумів, як їм вдалося піти від Королеви Змій не нашпигованими отруйними кулями, але… Він насуплено глянув на свою червоноволосу супутницю, яка оглядала свій білий скутер. Той був цілий і неушкоджений. Навіть шолом не чіпали.

— Я їй вірю, — сказав Гант. Він нізащо не дивитиметься відео на тій флешці й відправить її одразу Вікторії. — Не думаю, що вона причетна до цього всього.

А ось Квінлан і Роґа… Він ще не викреслив їх зі свого списку підозрюваних.

Брайс сунула шолом під пахву.

— Погоджуюся.

— Отже, ми знову повернулися до початку.

Він ледь не почав нервово походжати сюди-туди, уявляючи, що кількість його вбивств для Михея знову обчислюється тисячами.

— Ні, — заперечила Брайс. Це не так, — вона поклала сумку з сіллю до кофра скутера. — Королева сказала шукати відповіді там, де болить найбільше.

— Вона просто верзла всіляку дурню, щоб поглумитися з нас.

— Можливо, — сказала Брайс, надягаючи шолом, і піднявши забрало, глянула своїми бурштиновими очима. — Але можливо, вона мимоволі виявилася права. Завтра… — Вона на мить заплющила очі. — Завтра мені треба буде над дечим подумати. У галереї — інакше Джесіба зчинить істерику.

Гант був достатньо заінтригований, тож спитав:

— Гадаєш, знайшла зачіпку?

— Ще ні. А от загальний напрям — так. Усе ж краще, ніж нічого.

— А для чого обсидіанова сіль? — кивнув він у бік кофра. — Вона ж напевно придбала її не просто так. Хоч він і молився богам, щоб у неї вистачило розуму нею не користуватися.

— Приправлятиму бургери, — прісно відповіла Брайс.

Гаразд. Він на це купиться.

— Але на які гроші ти змогла її купити? — Він сумнівався, що на її банківському рахунку просто так лежало десять тисяч золотих марок.

Брайс застібнула шкіряну куртку.

— З рахунку Джесіби. Вона більше витрачає на косметику на місяць, тож навряд чи помітить.

Гант не знав, як на це відповісти, тож лише зціпив зуби й обвів її очима, коли вона вмостилася у сідло.

— Знаєш, це ідіотське рішення — ганяти по дорогах, поки ти не здійснила Занурення. Навіть на скутері.

— Дякую, матусю.

— Тобі слід сісти на автобус.

Вона лише видала хрипкий смішок і помчала у ніч.

20

Шукай там, де болить найбільше.

Брайс утрималася від того, щоб сказати Аталару, наскільки точною була підказка Королеви Змій. Вона вже віддала йому свій список підозрюваних — але про другий список він не питав.

Тож ось що вона вирішила зробити: скласти перелік усіх переміщень Даніки за останній тиждень її життя. Але щойно вона закінчила з підготовкою галереї до робочого дня і спустилася до бібліотеки, щоб скласти список… її занудило.

Тож натомість вона увімкнула ноутбук і почала переглядати своє листування з Максимусом Терціаном за півтора місяця. Можливо, вона знайде у ній якийсь зв’язок — чи принаймні натяк на його плани на той злощасний вечір.

Утім, з кожним прочитаним професійним, сухим імейлом, у намертво заварені двері її свідомості скреблися спогади з останніх днів життя Даніки. Наче загрозливі привиди, вони сичали й шепотіли, і вона намагалася їх ігнорувати, намагалася зосередитися на листах Терціана, але…

Лехаба відірвала погляд від планшета, на якому дивилася свій улюблений серіал про ванірів, розвалившись на крихітному диванчику — його колись віддала їй Брайс, діставши зі свого дитячого лялькового будиночка. Її скляний купол стояв позаду, на стосі книжок, а над ним схилялися квітки фіолетової орхідеї.

— Ти могла би впустити янгола сюди і працювати з ним разом над тим, що, вочевидь, тобі так важко дається.

Брайс закотила очі.

— У тебе до Аталара якийсь нездоровий інтерес.

— Хіба ти не бачила, який він? — зітхнула Лехаба.

— Враховуючи те, що він живе на сусідньому даху, — так, бачила.

Лехаба поставила на паузу серіал і відкинулася на спинку крихітного диванчика.

— Він… чарівний.

— Ага, поки рота не відкриє, — Брайс закрила імейл, який читала, — один із сотні в їхній переписці з Терціаном і перший, в якому він дозволив собі легкий флірт.

— Гант такий гарний що міг би зніматися у цьому серіалі, — Лехаба граційно вказала пальцем ноги на планшет.

— На жаль, не думаю, що з вашою з Аталаром різницею у розмірах у вас щось могло би вийти у ліжку. Ти навіть не зможеш обхопити своїми рученятами його член.

Лехаба соромливо пхикнула, випустивши клуби диму, і замахала своїми крихітними руками, розганяючи його.

— Бібі!

Брайс захихотіла, а тоді вказала на планшет.

— Це ж не я залипаю у серіал, який, по суті, просто порнуха з сюжетом. Як він там називається? «Страхи і трахи?».

Лехаба почервоніла.

— Він називається не так, і ти це знаєш! Це художній серіал. Вони займаються любов’ю. Вони не… — вогняна спрайта поперхнулася.

— Трахаються? — сухо закінчила Брайс.

— Атож, — строго кивнула Лехаба.

Брайс засміялася, дозволяючи сміху прогнати рій привидів минулого, і спрайта, попри свою соромливість, теж захихотіла.

— Сумніваюся, що Гант Аталар — із тих, хто займається любов’ю.

Лехаба закрила обличчя долонями, загудівши від сорому.

Щоб помучити її ще трохи, Брайс додала:

— Він радше обіпре тебе об стіл і…

Задзвонив телефон.

Брайс звела погляд до стелі, думаючи, чи міг їх якось почути Аталар, але… ні. Це було ще гірше.

— Добрий день, Джесібо, — відповіла вона на дзвінок, жестом наказуючи Лехабі повернутися на вахту на випадок, якщо чаклунка спостерігала за ними крізь камери бібліотеки.

— Привіт, Брайс. Рада бачити, що Лехаба працює не покладаючи рук.

Лехаба швидко вимкнула планшет і спробувала якнайкраще вдати, що пильнує книжки.

— У неї ранкова перерва. На одну вона має право, — сказала Брайс. Лехаба кинула на неї вдячний погляд, що пронизував до кісток. Джесіба ж лише почала перераховувати свої численні розпорядження.

За пів години Брайс сиділа за столом у виставковій залі й дивилася на зачинені вхідні двері галереї. Цокання годинника заповнювало собою залу, невблаганно нагадуючи про кожну втрачену секунду. Кожну секунду часу, упродовж якого вбивця Даніки і зграї бродив вулицями міста, поки вона сиділа тут, займаючись довбаною документацією.

Годі витримати. Утім, від думки про те, щоб відчинити двері тим болісним спогадам…

Вона знала, що пошкодує про це. Знала, що це величезна дурість. Та все ж вирішила набрати номер телефону, перш ніж встигне у ньому засумніватися.

— Що сталося? — Голос Ганта був різкий і вже стурбований.

— Чому ти думаєш, що щось сталося?

— Тому що ти ніколи раніше мені не дзвонила, Квінлан.

Це була дурість — страшенна дурість. Вона відкашлялася, намагаючись придумати якесь виправдання, типу замовлення їжі на ланч, коли він спитав:

— Ти щось знайшла?

Заради Даніки, заради Зграї Дияволів, вона зможе це зробити.

І зробить. Зараз не час для гордості.

— Мені потрібно, щоб ти… допоміг мені де з чим.

— З чим? — 3 цими словами хтось гупнув у двері. Брайс знала що це він, навіть не перевіряючи зображення зовнішньої камери.

Вона відчинила двері й зустрілася лицем до лиця з Гантом, який стояв, розвівши крила, і пахнув кедром після дощу.

— Знову морочитимеш мені голову про те, що мені не можна всередину, чи, може, пропустимо ці байки? — іронічно запитав Гант.

— Та заходь уже, — Брайс залишила його у дверях і повернулася до свого стола. Тоді висунула нижню шухляду, дістала багаторазову пляшку і відпила просто з неї.

Гант зачинив за собою двері.

— Чи не зарано для випивки?

Вона промовчала і, зробивши ще один ковток, опустилася на стілець.

Він зміряв її поглядом.

— То ти скажеш мені, у чому справа?

З-за залізних дверей бібліотеки почувся ввічливий, але наполегливий стукіт. Гант різко зімкнув крила і повернув голову в бік важких металевих дверей.

Атріум виставкової зали знову наповнився стукотом.

— Бібі, — скрушно промовила Лехаба з-за дверей. — Бібі, у тебе все гаразд?

Брайс закотила очі. Хтоно, даруй їй терпіння.

— Хто там? — надто невимушено спитав Гант.

Стукіт пролунав утретє.

— Бібі? Бібі, будь ласка, скажи, що ти в порядку.

— Усе гаразд, — гукнула Брайс. — Повертайся вниз і займися роботою.

— Я хочу побачити тебе на власні очі, — сказала Лехаба точнісінько як стурбована тітонька. — Доти я не зможу зосередитися на роботі.

Гант насупив брови — хоча його губи вигнулися в усмішці.

— По-перше, перебільшення для неї — це свого роду мистецтво, — сказала йому Брайс.

— О, Бібі, іноді ти буваєш така жорстока…

— По-друге, лише небагатьом дозволено спускатися вниз, тож якщо ти доповіси про це Михею — нам кінець.

— Обіцяю, — насторожено промовив Гант. — Хоча Михей може розв’язати мені язика, якщо наполягатиме.

— Тоді не давай йому приводу для цікавості, — вона поставила пляшку на стіл і раптом виявила, що її ноги були на диво тверді.

Гант досі височів над нею. Жахливий терновий вінець, витатуюваний на його чолі, здавалося, висмоктував з зали усе світло.

Але Гант потер підборіддя.

— Багато чого там, унизу — контрабанда, еге ж?

— Ти ж певно вже зрозумів, що більшість із цього добра — контрабанда. Деякі з цих книжок і сувоїв — останні відомі примірники, які збереглися, — вона стиснула губи, а тоді тихо додала: — Багато людей постраждало і загинуло, щоб зберегти те, що зараз у бібліотеці унизу.

Більше вона і не могла сказати. Вона не могла прочитати переважну кількість книжок, оскільки вони були написані або мертвими мовами, або настільки майстерним шифром, що розшифрувати їх могли лише висококласні лінгвісти чи історики. Але минулого року вона нарешті дізналася, чим ті книги були. Знала, що астері й Сенат накажуть їх знищити. І що вже знищили усі інші примірники. У бібліотеці були також і звичайні книги, які Джесіба купляла здебільшого для себе — можливо, навіть для Підземного Короля. Але ті, котрі охороняла Лехаба… за них могли вбити. І вбивали.

— Я ні слова не скажу, — кивнув Гант.

Брайс зміряла його очима, а тоді розвернулася до залізних дверей.

— Вважай це подарунком на день народження, Леле, — пробурмотіла вона крізь метал.

Зітхнувши, залізні двері відчинилися, виявляючи сходи, встелені зеленим килимом, що вели вниз до бібліотеки. Гант ледь не врізався у Брайс, коли між ними виринула Лехаба, сяючи яскравим вогником, і промуркотіла:

— Привіт.

Янгол роздивився вогняну спрайту, яка зависла сантиметрів за тридцять від його обличчя. Завбільшки вона була з долоню Брайс, а над її крихітною голівкою звивалася копиця полум’яного волосся.

— Ну хіба ж ти не красуня, — промовив Гант низьким і м’яким голосом, від якого усі інстинкти Брайс різко прокинулися і випросталися.

Лехаба зажеврілася ще сильніше, обхопивши себе пухкими рученятами і схилила голову набік.

Брайс отямилася від враження, яке справив на неї голос Ганта. — Припини вдавати з себе скромницю.

Лехаба палко зиркнула на Брайс, але Гант підніс до неї палець, запрошуючи сісти.

— Ходімо?

Лехаба почервоніла, зробившись ледь не рубіновою, але підлетіла до його пошрамованого пальця і всілася, сором’язливо усміхаючись до янгола.

— Він дуже милий, Бібі, — зауважила вона, поки Брайс спускалася сходами вниз, де вже замиготіла сонцеподібна люстра. — Не розумію, чого ти стільки скаржишся на нього.

Брайс сердито озирнулася до вогняної спрайти. Але Лехаба зачарованими телячими очима дивилася на янгола. Гант криво усміхнувся Брайс, спускаючись за нею в саме серце бібліотеки.

Вона швидко відвернулася.

Можливо, Лехаба мала рацію щодо його зовнішності — він справді нічого.

Брайс відчувала кожен крок униз, кожен шелест крил Ганта, який ішов одразу за нею. Вона усвідомлювала, що повітря навколо наповнювалося його подихом, його силою і волею.

Окрім Джесіби, Сирінкса і Лехаби, разом з нею тут, унизу, була лише Даніка.

Сирінкс, який саме прокинувся од сну, побачив, що у них гість, — і постукав маленьким лев’ячим хвостиком по оксамитовому дивану.

— Сирі каже, що ти можеш його почухати, — сказала Лехаба Ганту.

— Гант зайнятий, — промовила Брайс, прямуючи до стола, на якому вона залишила розгорнуту книгу.

— То Сирі вміє говорити?

— З її слів, уміє, — пробурмотіла Брайс, шукаючи очима… так, вона поклала список на столик Лехаби. Вона рушила до нього, вгрузаючи високими підборами у килим.

— Тут, певно, тисячі книжок, — сказав Гант, оглядаючи височезні стелажі.

— О так, — погодилася Лехаба. — Але половина з них — це приватна колекція Джесіби. Деякі книги датуються ще…

Брайс застережливо кахикнула.

Лехаба показала їй язика і змовницьки зашепотіла до Ганта:

— Бібі дратується, бо не може скласти свій список.

— Я дратуюся, тому що зголодніла, а ти весь ранок наче скалка У дупі.

Лехаба поспішно злетіла з пальця Ганта до свого столика, де плюхнулася на ляльковий диванчик і сказала янголу, який, здавалося, не знав, чи хмуритися йому, чи сміятися:

— Бібі вдає з себе злюку, але насправді вона добра душа. Вона викупила Сирі, тому що Джесіба збиралася подарувати його одному клієнту — якомусь воєначальнику з Фаркаанських гір…

— Лехабо…

— Це правда.

Гант оглянув розмаїття тераріумів і рептилій у них, а тоді вдивився у порожні води величезного акваріума.

— Я думав, що він — якась вишукана домашня тваринка.

— О, так і є, — сказала Лехаба. — Сирінкса забрали від матері ще дитинчам, а потім десять років продавали по всьому світу. Потім Сирі придбала собі Джесіба, а потім його викупила Брайс — тобто, купила йому волю. У неї навіть відповідний документ є. Більше його ніхто не зможе купити, — спрайта вказала на химеру. — Зараз цього не видно, коли він ось так лежить, але на передній правій лапі у нього є тавро звільнення. Офіційний знак і все таке.

Гант відірвав погляд від похмурих вод акваріума і глянув на Брайс.

Вона схрестила руки на грудях.

— Що? Це ж було твоє припущення.

Його очі блиснули. Хтозна, що це означало.

Утім, вона намагалася не дивитися на його зап’ясток — на літери «SPQM», витаврувані на ньому. Цікаво, чи він теж опирався бажанню глянути на нього; чи розраховував колись теж отримати тавро звільнення.

Але до нього заговорила Лехаба:

— А скільки потрібно, щоб викупити тебе, Аті?

— Леле, це нечемно, — вклинилася Брайс. — І не називай його Аті. Вогняна спрайта випустила клубок диму.

— Ми з ним з одного Дому, й обоє раби. Моя прабабуся билася у його 18-му Легіоні під час їхнього повстання. Я маю право спитати.

При згадці про повстання обличчя Ганта зробилося кам’яним, але він підійшов до дивана, дозволив Сирінксу обнюхати його пальці, а тоді почухав звіра за оксамитовими вушками. Сирінкс тихенько загурчав від задоволення, а його лев’ячий хвіст обм’якнув.

Від побаченого у Брайс защеміло у грудях, і вона спробувала заглушити це відчуття.

Гант шелеснув крилами.

— Мене продали Михею за вісімдесят п’ять мільйонів золотих марок.

Чіпляючись підборами за килим, Брайс підійшла до столика Лехаби і схопила її планшет. Спрайта знову підлетіла до янгола.

— Я коштую дев’яносто тисяч золотих марок, — зізналася Лехаба. — А Сирі — двісті тридцять три тисячі.

Гант зиркнув на Брайс.

— Ти стільки заплатила?

Брайс сіла за робочий стіл і вказала на сусідній стілець поряд.

Янгол слухняно підійшов — нарешті.

— Я отримала знижку для працівників — п’ятнадцять відсотків. І ми уклали угоду.

Назвімо це так.

Але Лехаба заявила:

— Джесіба забирає частину платні з кожної зарплати.

Брайс загарчала, стримуючи бажання придушити спрайту подушкою.

— Бібі виплачуватиме борг, доки їй не виповниться триста років. Хіба що вона відмовиться здійснити Занурення. Тоді вона просто не доживе до закінчення виплат.

Гант опустився на стілець, і його крило легенько зачепило руку Брайс. М’якіше за оксамит, ніжніше за шовк. Він різко підібгав крило, наче цей контакт був для нього нестерпний.

— Але навіщо?

— Тому що той воєначальник мордував би його, щоб зробити з нього бойового звіра, а Сирінкс — мій друг, і мені остогиділо втрачати друзів.

— Я думав, що в тебе купа грошей.

— Аж ніяк, — промовила вона, розділяючи склади.

Гант насупився.

— Але твоя квартира…

— Це квартира Даніки, — відповіла Брайс, не маючи сили підвести на нього очі. — Вона купила її, щоби вкласти кудись гроші. Власницями записані ми обидві. До смерті Даніки я навіть не знала про існування цієї квартири. І я продала би її, але у квартирі наворочена система безпеки і першокласні захисні заклинання…

— Я розумію, — промовив Гант, і вона здригнулася від доброти у його очах. Від жалю в його погляді.

Даніка загинула, і вона лишилася сама, і… Брайс перехопило подих.

Після смерті Даніки вона відмовилася відвідувати психолога. Протягом року мати записувала її на прийом за прийомом, але Брайс на жоден не прийшла. Вона купила собі ароматерапевтичний розпилювач, прочитала книжки про дихальні техніки та й по всьому.

Вона знала, що варто сходити. Психотерапія допомагала багатьом — рятувала безліч життів. Юніпер відвідувала психотерапевта ще з підліткового віку і розповідала всім охочим про те, як це прекрасно і життєво важливо.

Але Брайс не пішла — не тому, що не вірила, що не вийде. Ні, вона знала, що вийде, що психотерапія допоможе і, ймовірно, покращить її самопочуття. Або принаймні надасть необхідні для цього засоби.

Саме тому вона і не пішла.

З того, як Гант дивився на неї, Брайс здалося, що він це знає — що розуміє, чому вона так протяжно видихнула.

Шукай там, де болить найбільше.

Мерзотниця. Пішла ця Королева Змій у Хел разом зі своїми порадами.

Вона увімкнула планшет Лехаби. На екрані з’явилися вовк і вампірка. Парочка стогнала, переплітаючись голими тілами.

Брайс засміялася.

— І ти покинула дивитися оце, щоб прийти і набридати мені, Леле?

Атмосфера в кімнаті розрядилася, наче печаль Брайс дала тріщину, коли та побачила, як вовк натягує вампірку, що несамовито стогнала.

Лехаба знову почервоніла, ставши рубінового кольору.

— Я хотіла зустрітися з Аті, — пробурмотіла вона, прокрадаючись назад на свій диванчик.

Гант мимоволі хихикнув.

— Ти дивишся «Страхи і трахи»?

Лехаба різко підвелася.

— Він називається не так! Брайс, це ти підмовила його так сказати?

Брайс закусила губу, щоб не засміятися, і натомість схопила ноутбук, виводячи на екран свою переписку з Терціаном.

— Ні, я тут ні до чого.

Гант насторожено-здивовано вигнув брову.

— Я подрімаю з Сирі, — оголосила Лехаба усім присутнім. Одразу після її слів на антресолях гупнуло щось важке.

Рука Ганта потягнула до стегна — імовірно, до схованої там зброї, — але Лехаба прошипіла у бік поруччя:

— Не смійте порушити мій сон.

Бібліотека наповнилася шурхотом, наче щось важке поповзло, а тоді знову гупнуло і зашелестіло. Звуки лунали не з тераріуму Міс Маківки.

— Не дозволяй книгам умовити себе забрати їх додому, — сказала Ганту Лехаба.

Він легко усміхнувся спрайті:

— Ти чудово справляєшся з тим, щоб цього не сталося.

Лехаба просяяла і згорнулася клубком біля Сирінкса. Відчувши її тепло, химера задоволена замуркотіла.

— Книги зроблять усе, щоб вибратися звідси: пролізуть до твоєї сумки, кишені, навіть збіжать сходами. Вони відчайдушно прагнуть знову повернутися у світ, — Лехаба махнула в бік дальніх полиць за їхніми спинами, де книга-втікачка приземлилася на сходи. — Місце! — просичала спрайта.

Гант опустив руку до стегна, на якому висів ніж, коли книга, яку наче підняли якісь невидимі руки, підпливла до полиці й знову стала на своє місце, роздратовано загудівши й спалахнувши золотим світлом.

Лехаба щось застережливо прошкварчала у бік книги, а тоді обгорнулася хвостом Сирінкса, наче хутряною шаллю.

Брайс похитала головою, але краем ока побачила, що Гант тепер пильно дивиться на неї. Не так, як зазвичай витріщалися на неї інші чоловіки. Він спитав:

— А навіщо усі ці тваринки в акваріумах?

— Це колишні коханці й суперники Джесіби, — прошепотіла Лехаба з-під своєї хутряної ковдри.

Крила Ганта зашелестіли.

— До мене доходили такі чутки.

— Я ніколи не бачила, щоб вона перетворювала когось на тварину, — сказала Брайс, — але намагаюся зберігати з нею хороші взаємини. Зовсім не хочеться перетворитися на свиню, якщо Джесіба розізлиться на мене за провалену угоду.

Кутики губ Ганта смикнулися вгору, ніби завмерши чи то від подиву, чи то від жаху.

Лехаба відкрила рота, вочевидь, щоб розповісти янголу, які імена вона дала мешканцям бібліотеки, але Брайс перебила її, сказавши Ганту:

— Я покликала тебе тому, що почала складати список місць, де Даніка була в останні дні свого життя, — вона поплескала по аркушу, на якому вже почала писати.

— Справді? — Він не зводив темних очей з її обличчя.

Брайс відкашлялася.

— Це, гм, важко, — зізналася вона. — Змусити себе згадати. Я подумала… можливо, ти міг би мене попитати? Допомогти викликати… потік спогадів.

— Що ж, гаразд.

Знову запала тиша. Брайс чекала, що зараз він нагадає їй про те, що час грає проти них, що в нього є робота, що вона не повинна бути такою тюхтійкою, і таке інше.

Але Гант роздивлявся книги, акваріуми, двері до ванної кімнати у кінці бібліотеки, лампи вгорі, замасковані під зірки, намальовані на стелі. А потім, замість того щоб спитати про Даніку, поцікавився:

— Ти вивчала античне мистецтво в університеті?

— Так, пройшла кілька курсів. Мені подобалося дізнаватися про минувшину. Моєю спеціалізацією була класична література. А в дитинстві я вивчала Древню Мову фейрі, — додала вона.

Брайс вивчалася самотужки, охоплена раптовим бажанням дізнатися більше про свою спадщину. Через рік, їдучи в гості до дому свого батька — уперше в житті, — вона сподівалася вразити його своїм знанням Древньої Мови фейрі. Але після того, як на зустрічі усе полетіло шкереберть, вона відмовилася її вивчати. Дитячий вчинок, але їй було все одно.

Принаймні знання найдревнішої з мов фейрі допомагало їй у роботі з тими небагатьма фейськими старожитностями, які не зберігалися у пишних скарбницях її народу.

Гант знову оглянув приміщення.

— Як ти отримала цю роботу?

— Після закінчення університету я нікуди не могла влаштуватися. Музеї мене не брали через брак досвіду, а інші художні галереї у місті належали збоченцям, які дивилися на мене… як на шматок м’яса, — його очі потемніли, і вона змусила себе не звертати уваги на лють, яку помітила у них. Лють через неї. — Але моя подруга Ф’юрі… — Почувши це ім’я, Гант злегка напружився — вочевидь, він знав репутацію її подруги. — Так от, колись вони з Джесібою разом працювали на Панґері. І коли Джесіба сказала, що їй потрібна нова помічниця, Ф’юрі буквально запхала моє резюме їй у горлянку, — Брайс пирхнула, згадавши ці події. — Джесіба запропонувала мені роботу, бо не хотіла наймати якусь манірну білоручку. Робота надто брудна, та й клієнти сумнівні, їй був потрібен хтось комунікабельний з мінімальним знанням стародавнього мистецтва. Ось так усе й сталося.

Гант задумався, а тоді спитав:

— Які в тебе справи з Ф’юрі Акстар?

— Вона на Панґері. Робить те, що вміє найкраще, — це була не зовсім відповідь.

— Акстар колись розповідала тобі, чим вона там займається?

— Ні. І такий стан речей мене цілком влаштовує. Батько багато розповідав мені про те, як там, на війні. Мені неприємно уявляти те, що Ф’юрі бачить і з чим стикається.

Кров, бруд і смерть, наука проти магії, машини проти ванірів, хімічні бомби і бомби першосвітла, кулі та ікла.

Служба в армії була обов’язковою для всіх, хто належав до класу перегринів, окрім Нижчих: усі люди мали відслужити в армії три роки. Рендалл ніколи цього не казав, але Брайс завжди знала, що роки, проведені на фронті, залишили глибокі шрами не лише на його тілі, але й на душі. З примусу вбивати собі подібних — нелегке завдання. Але астері погрожували: той, хто відмовлятиметься, заплатить за це своїм життям. А потім життям своїх рідних. Тих, хто вижив, робили рабами, а на їхніх зап’ястках навічно набивали ті ж літери, що спотворювали й шкіру Ганта.

— Чи може бути, що вбивця Даніки міг бути пов’язаний з…

— Ні, — прогарчала Брайс. Нехай зараз їхні стосунки з Ф’юрі були геть зіпсовані, але вона це знала. — У Ф’юрі з Данікою були різні вороги. Щойно Бріґґс опинився за ґратами, Ф’юрі зникла з мого життя. — Відтоді Брайс її не бачила.

Намагаючись змінити тему, вона спитала:

— Скільки тобі років?

— Двісті тридцять три.

Подумки щось підрахувавши, вона нахмурилася.

— То під час повстання ти був зовсім молодий? І вже командував легіоном? — Невдале повстання янголів відбулося двісті років тому, він був неймовірно юним — за ванірськими стандартами, — щоб його очолювати.

— Мої здібності зробили мене безцінним для людей, — він підняв долоню, і його пальці обвила блискавка. — Надто добре вмів убивати, — Брайс буркнула на знак згоди. Гант пильно подивився на неї: — Ти колись убивала?

— Так.

Його очі спалахнули здивуванням. Але Брайс не збиралася вдаватися у подробиці того, що сталося з Данікою на останньому курсі інституту, коли вони обидві опинилися у лікарні. У Брайс була скалічена рука, а викрадений мотоцикл перетворився на купу металобрухту.

З іншого кінця бібліотеки озвалася Лехаба:

— Бібі, не будь такою таємничою! Я стільки років хочу про це дізнатися, Аті, але вона ніколи не розповідає мені нічого пристойного…

— Припини, Лехабо, — Брайс охопили спогади про ту подорож. Усміхнене обличчя Даніки на сусідньому лікарняному ліжку. Те, як Торн ніс Даніку сходами їхнього гуртожитку, коли вони повернулися додому, попри її протести. Як зграя тиждень клопоталася біля них. Як одного разу Наталі з Зельдою повиганяли хлопців, щоб вони могли влаштувати дівочий кіновечір. Але все це не могло зрівнятися з тим, що змінилося між ними з Данікою під час тієї поїздки. Остання перешкода впала, і відкрилася правда.

Я люблю тебе, Брайс. Мені дуже шкода.

Заплющ очі, Даніко.

У її грудях розкрилася жахлива, зяюча рана.

Лехаба досі буркотіла, але Гант спостерігав за обличчям Брайс.

— У тебе лишився якийсь приємний спогад з останнього тижня життя Даніки? — спитав він.

Кров вирувала по всьому її тілу.

— Я… у мене їх багато.

— Обери один, і ми з нього розпочнемо.

— Це так ти змушуєш свідків говорити?

Він відкинувся на спинку стільця, зручно вмостивши крила. — Так ми з тобою почнемо складати список.

Вона підвела очі, оцінюючи його пильний погляд, його впевненість, яку він, здавалося, випромінював, і важко ковтнула.

— Татуювання у мене на спині — того тижня ми з нею одночасно зробили тату. Одного вечора ми страшенно нализалися, і я була така п’яна, що навіть не знала, що вона мені обрала, доки не минуло похмілля.

Його губи смикнулися.

— Сподіваюся, це принаймні було щось хороше.

У Брайс защеміло у грудях, але вона усміхнулася.

— Так, хороше.

Гант нахилився вперед і постукав пальцем по аркушу.

— Запиши це.

Брайс записала.

— Що Даніка робила того дня, перш ніж ви зробили татуювання? — спитав він.

Його голос був спокійний, але він стежив за кожним її рухом. Ніби щось зчитував, оцінюючи те, чого вона не бачила.

Щоб уникнути цього надто проникливого погляду, Брайс узяла ручку і почала записувати спогад за спогадом з останнього тижня життя Даніки: дурне бажання, загадане біля Брами Старої Площі, піца, яку вони з Данікою їли біля прилавка магазину, потягуючи пиво й теревенячи про все на світі. Перукарня, де Брайс гортала бульварні журнали, поки Даніці підфарбовували її фіолетові, сині й рожеві пасма. Продуктова крамниця двома кварталами нижче, де вони з Торном знайшли Даніку, яка запихалася чипсами, за які ще не заплатила, — потім вони ще довго її дражнили. Університетська спортивна арена, де вони з Данікою хтиво поглядали на гарячих хлопців з команди Ітана під час тренування з сонцеболу, жартома обираючи собі кавалерів… Вона все писала і писала, доки на неї знову не почали тиснути стіни.

Її коліно зрадницьки смикнулося під столом.

— Гадаю, на сьогодні вистачить.

Глянувши на список, Гант відкрив рота — аж тут дзенькнув її телефон.

Дякуючи Урд за вчасне втручання, Брайс глянула на повідомлення на екрані й насупилася. Вочевидь, вираз її обличчя заінтригував Ганта, і він зазирнув їй через плече.

Повідомлення від Рунна: «Зустрічаємосяу Храмі Богині Місяця через тридцять хвилин».

— Думаєш, це пов’язано з учорашніми подіями? — спитав Гант.

Брайс не відповіла і написала: «Навіщо?»

«Це одне з небагатьох місць у місті, де немає камер», — відповів Рунн.

— Цікаво, — пробурмотіла вона. — Як гадаєш, попередити його, що ти будеш зі мною?

Усмішка Ганта була втіленням лукавства.

— Нізащо.

Не стримавшись, Брайс вишкірилася у відповідь.

21

Спершись на одну з мармурових колон внутрішнього святилища Храму Богині Місяця, Рунн Данаан чекав на свою сестру.

Туристи, клацаючи фотокамерами проходили повз нього, але ніхто не помічав його присутності — завдяки тіньовій завісі, якою він себе огорнув.

Кімната була довгою, з високою стелею. Це було необхідно, щоб розмістити статую, яка сиділа на троні у дальньому кінці святилища.

Дев’ятиметрова статуя Богині Місяця, що сиділа на різьбленому золотому троні, була дбайливо відтворена у мерехтливому місячному камені. Її кучері, зібрані у високу зачіску, прикрашала срібна тіара у формі повного місяця, який тримали два півмісяця. Біля її ніг, узутих у сандалії, лежали вовки-близнюки, злісний погляд яких відбивав бажання будь-якого паломника підійти ближче. На спинці трону висів лук із чистого золота і сагайдак, повний срібних стріл. Складки її мантії спадали додолу, прикриваючи тонкі пальці, що лежали на колінах.

І вовки, і фейрі вважали Богиню Місяця своєю покровителькою — тисячоліття тому навіть воювали за її прихильність. Але тоді як зв’язок вовків з нею у вигляді двох вирізьблених сіроманців був очевидним, символ фейського зв’язку був відсутній уже два роки. Можливо, Король Осені мав рацію, коли казав про повернення слави народу фейрі. Не з зарозумілих, єхидних мотивів, як у його батька, але… відсутність фейської спадщини на статуї діяла Рунну на нерви.

У внутрішньому дворику за дверима святилища зашурхотіли кроки, супроводжувані захопленим шепотом і клацанням фотоапаратів.

— Сам внутрішній двір створений на зразок такого ж дворика у Вічному Місті, — почувся голос жінки-гіда, за якою до храму, наче вивід каченят, прослідувала чергова група туристів.

А у кінці групи — винно-червона шевелюра.

І надто впізнавана пара сірих крил.

Рунн скрипнув зубами, продовжуючи ховатися у тіні. Принаймні вона прийшла.

Група туристів зупинилася посеред внутрішнього святилища. Блиски їхніх фотокамер були наче спалахи блискавки Аталара у темряві. Поки всі розосереджувалися, гідеса голосно заговорила:

— А ось і вона, друзі: статуя самої Богині Місяця. Скульптуру покровительки Місяцеграда було вирізьблено з цільної брили мармуру зі знаменитих Каліпрійських Кар’єрів біля ріки Мелантос на Півночі. Цей храм став першою будівлею, спорудженою після заснування міста п’ятсот років тому. Розташування міста було обране саме завдяки тому, як вигиналося русло ріки Істрос. Чи може хтось сказати, на щось схожий цей вигин?

— На півмісяць! — вигукнув хтось, і слова, відбившись луною від мармурових колон, пройшли крізь дим, що клубочився з чаші з пахощами, встановленої між вовками біля ніг богині.

Рунн побачив, що Брайс із Гантом роззираються, шукаючи його, і на мить відсунув тіньову завісу, щоб вони його помітили. Але це їх не вразило: обличчя Брайс лишилося невимушеним, а Аталар лише усміхнувся.

Неймовірно, хай йому Хел.

Оскільки всі туристи були зосереджені на гідесі, ніхто не помітив, як незвична парочка відійшла від групи. Рунн стримував завісу, поки Брайс із Гантом не наблизилися, — а тоді наказав тіням охопити і їх.

— Хитромудрий трюк, — тільки й сказав Гант.

Брайс промовчала. Рунн намагався не згадувати, як сестра захоплювалася щоразу, коли він демонстрував їй поєднання своїх тіней і зоряного світла — дві половини його магічної сили працювали як одне ціле.

— Я кликав тебе. Не його, — промовив Рунн.

Брайс узяла Аталара під руку. Виглядала ця парочка кумедно: Брайс була у своїй вишуканій робочій сукні й на підборах, а янгол — у своєму чорному бойовому костюмі.

— На жаль для тебе, тепер ми нерозлийвода. Найкращі друзі.

— Найкращі, — підтакнув Гант, продовжуючи вишкірюватися. Богиня Місяця пристрелить його. Добром це не скінчиться.

Брайс кивнула у бік туристів, які пленталися за гідесою по храму:

— Може, тут камер і немає, але у них є.

— Вони зосереджені на екскурсії, — сказав Рунн. — А на тлі їхнього шуму наша розмова лишиться непоміченою. — Тіньова завіса приховувала його від сторонніх очей, але пропускала звук.

Крізь тонкі брижі у тінях було видно молоду пару, яка обходила статую. Вони без кінця фотографували і не помічали темніший згусток тіней у дальньому кутку. Але Рунн замовк, і Брайс із Аталаром зробили те саме.

Поки вони чекали, доки парочка пройде далі, гідеса продовжувала розповідь:

— За хвилину ми детальніше зануримося в архітектурні чудеса внутрішнього святилища, але спершу зверніть увагу на статую. Сагайдак, певна річ, зроблений з чистого золота, а стріли — срібні, з діамантовим вістрям.

Хтось захоплено присвиснув.

— Саме так, — погодилася гідеса. — Їх пожертвував Архангел Михей, який є меценатом і інвестором різних благодійних організацій, фондів та інноваційних компаній. На жаль, — продовжила вона, — два роки тому з храму було викрадено третій зі скарбів Богині Місяця. Чи може хтось сказати, що саме?

— Ріг, — озвався хтось. — Про це було у всіх новинах.

— Жахлива крадіжка. Цьому артефакту важко знайти заміну. Парочка рушила далі, і Рунн опустив руки.

— Гаразд, Данаане. Ближче до справи. Чому ти покликав Брайс?

Рунн вказав на туристів, які фотографували руку богині. Зокрема пальці, зігнуті у порожній хватці, які раніше тримали тріснутий мисливський ріг зі слонової кістки.

— Тому що Король Осені наказав мені знайти Місячний Ріг. Аталар схилив голову набік, але Брайс пирхнула.

— То ось чого ти вчора питав про нього?

Їх знову перервали слова гідеси, яка рушила у кінець святилища:

— Прошу за мною. Ми отримали спеціальний дозвіл подивитися на кімнату, у якій до жертвоприношення підготовлюють оленя, якого спалять на честь Богині Місяця.

Крізь густу завісу тіней Брайс змогла розгледіти невеличкі двері у стіні.

Коли усі туристи покинули святилище, Гант, прищурившись, спитав:

— А що це взагалі таке, цей Ріг?

— Рябої кобили сон, — пробурмотіла Брайс. — Ти справді притягнув мене сюди для цього? Щоб я що — допомогла тобі вразити татуся?

Загарчавши, Рунн дістав телефон і, переконавшись, що тіньова завіса навколо них надійно тримається, відкрив теку зі світлинами, які він вчора ввечері зробив у Фейських Архівах.

Але перш ніж показати їх, він сказав Аталару:

— Місячний Ріг був зброєю, якою під час Перших Воєн володів Пелій, перший Зоренароджений Принц. Фейці викували його на своїй рідній землі, назвали на честь богині свого нового світу, і за допомогою нього боролися з ордами демонів після того, як здійснили Перехід. Ріг належав Пелію до самої його смерті, — Рун приклав руку до своїх грудей. — Моєму предку— чия сила тече у моїх жилах. Не знаю, як саме діяв Ріг, як Пелій поєднував його зі своєю магією, але Ріг завдавав демонічним принцам чимало неприємностей і вони робили все можливе, щоб забрати його.

Рунн простягнув телефон, і фотографія ілюмінованого рукопису яскраво осяяла захисну завісу густих тіней. Зображення різьбленого рога, піднесеного до губ фейця у шоломі, за тисячу років не змінилося і лишилося у первозданному вигляді. Над фігурою воїна сяяла восьмикутна зірка — емблема Зоренароджених.

Брайс завмерла. Це було властиво фейрі — цілковито завмирати, як олень у лісі.

— Для того щоб знайти Ріг, Пожирач Зірок створив нове жахіття, поєднавши кров Пелія, яку йому вдалося пролити, вразивши Принца на полі бою, з власним огидним єством, — продовжив Рунн. — Світло і темрява зіштовхнулися, і їхнє протистояння породило звіра, — Рунн провів пальцем по екрану телефона, і з’явилася наступна світлина. Причина, з якої він покликав Брайс — з якої пішов на цю авантюру.

Побачивши недоладне бліде тіло і прозорі вищирені зуби у роззявленій пащі, Брайс відсахнулася.

— Ти впізнаєш його, — тихо промовив Рунн.

Брайс струсила головою, ніби намагаючись повернутися до реальності, і мимовільно потерла стегно.

— Це демон, який тоді напав на янгола у провулку.

Гант різко глянув на неї:

— І на тебе теж?

Брайс ствердно кивнула.

— Що це за демон?

— Він живе у найтемніших глибинах Безодні, — відповів Рунн. — Настільки непроглядних, що Пожирач Зірок назвав його кристалосом — за кришталево-прозорі ікла і кров.

— Ніколи про нього не чув, — промовив Аталар.

Брайс уважно роздивлялася малюнок.

— Але… у матеріалах по Рогу, які я досліджувала, не було й згадки про довбаного демона, — вона поглянула на Рунна. — І два роки тому ніхто не зміг зіставити одне з другим?

— Гадаю, на те, щоб це зробити, і пішло два роки, — обережно промовив Рунн. — Цей манускрипт зберігався у глибинах Фейських Архівів, разом з секретними матеріалами, які б ти ніяк не змогла підняти. Триклята книга написана Древньою Мовою фейрі, — і на переклад у нього пішла майже вся ніч. Дався взнаки затяжний дурман від кореня радості.

Брайс насупила брови.

— Але Ріг було зламано — по суті, він став непридатним, так?

— Так, — погодився Рунн. — Під час останньої битви епохи Перших Воєн принц Пелій і Принц Безодні зійшлися один з одним. Вони билися цілих три дні, доки Пожирач Зірок не завдав смертельного удару. Але Пелій встиг прикликати усю силу Рога і загнав Принца Безодні разом з його братією і їхніми арміями назад у Хел. Він назавжди запечатав Північний Розлом — тож тепер уся нечисть потрапляє у наш світ або крізь маленькі тріщини у Розломі, або завдяки незаконним ритуалам із сіллю.

Аталар нахмурився.

— То ти хочеш сказати, що смертельний артефакт, для полювання на який Принц Безодні буквально створив нову породу демонів, просто був собі тут? У цьому храмі? І ніхто ні з цього світу, ні з Хелу не намагався викрасти його до того вимкнення першосвітла? Чому?

Брайс відповіла на недовірливий погляд Ганта:

— Коли Пелій запечатав Північний Розлом, Ріг тріснув навпіл. Його силу було втрачено. Фейрі й астері роками намагалися відновити його за допомогою магії, заклять та іншої лабуди, але марно. Йому було відведене почесне місце в Астерійських Архівах, але коли через кілька тисячоліть вони заснували Місяцеград, то передали його у Храм Богині Місяця.

Рунн похитав головою.

— Те, що народ фейрі дозволив віддати артефакт, свідчить про те, що вони знехтували його цінністю, — навіть мій батько забув про його значимість.

Доки його не вкрали і Король Осені не вбив собі в голову, що Ріг може стати об’єднувальним символом влади під час можливої війни.

— Я думала, що це просто репліка Рога, поки Джесіба не наказала мені його шукати, — додала Брайс і розвернулася до Рунна. — То ти вважаєш, що хтось викликав цього демона, щоб знайти Ріг? Але навіщо, якщо Ріг втратив колишню силу? І як це пояснює хоча б одну зі смертей? Думаєш, жертви якось… контактували з Рогом, і це привело кристалоса просто до них? — Не чекаючи на відповідь, вона додала: — І до цього ця дворічна перерва?

— Можливо, вбивця зачекав, доки галас трохи вщухне, і поновив пошуки, — замислено припустив Гант.

— У мене такі ж здогадки, — зізнався Рунн. — Те, що демон з’явився одразу після зникнення Рога, не схоже на звичайний збіг. Знову почалися вбивства, які…

— …можуть означати, що хтось знову полює на Ріг, — похмуро закінчила Брайс.

— Те, що кристалос у Місяцеграді, свідчить про те, що Ріг досі у межах міста, — сказав Гант.

Брайс пронизливо подивилася на Рунна.

— Чого це раптом Ріг знадобився Королю Осені?

— Можеш вважати це гордістю, — обережно підбираючи слова, відповів Рунн. — Він хоче повернути його народу фейрі. І щоб я знайшов його, не привертаючи загальної уваги.

— Але чому він наказав саме тобі шукати Ріг?

Тіньова завіса навколо них забрижила.

— Тому що у Ріг вплетена сила Принца Пелія — сила Зоренародженого. Яка й у моїй крові. Батько вважає, що я маю якийсь надприродний дар, який дозволить мені знайти Ріг. Коли я вчора передивлявся матеріали в Архівах, ця книга… просто покликала мене, — зізнався він.

— Буквально? — здивовано звівши брови, спитала Брайс?

— Це було наче якесь… мерехтіння, — відповів Рунн. — Не знаю, як сказати. Я просто був там кілька годин, а тоді відчув цю книгу, а коли побачив ілюстрацію Рога… Це було те, що треба. І мій переклад це підтвердив.

— Отже, кристалос може відстежувати Ріг, — сказала Брайс, блиснувши очима. — Але й ти теж.

Аталар криво усміхнувся, вловивши думку Брайс.

— Ми знайдемо демона, знайдемо того, хто його викликав. А якщо у нас буде Ріг…

— Кристалос явиться до нас, — скривився Рунн.

Брайс озирнулася на статую з порожніми руками.

— І тобі, Рунне, краще поквапитися.

Гант стояв біля входу у Храм Богині Місяця, спершись на колону і тримаючи біля вуха телефон. Він залишив Квінлан усередині з її кузеном, бо мав зробити один дзвінок, перш ніж вони почнуть діяти. Він міг подзвонити і з храму, але щойно відкрив список контактів, як отримав від Брайс в’їдливе зауваження щодо мобільних телефонів у священних місцях.

Помилуй його Хтона. Він вирішив промовчати й не влаштовувати сцен на публіці і вийшов через обсаджений кипарисами внутрішній дворик на парадні сходи.

З розкішної вілли, яка стояла за храмом, на полуденне прибирання вийшло п’ятеро послушниць з мітлами й шлангами, щоб помити сходи і кам’яні плити за ними.

Ганту хотілося сказати молодицям, що це — непотрібний клопіт. Враховуючи мряку, яка знову вкрила місто, шланги явно були зайві.

У телефоні чулися одноманітні гудки.

— Візьми слухавку, сучий ти сину, — скриплячи зубами пробурмотів Гант.

Темношкіра послушниця — чорноволоса, у білих шатах, років не більше дванадцяти — пройшла повз янгола, притискаючи мітлу до грудей і витріщаючись на нього. Ганта пересмикнуло усередині від усвідомлення того, що зараз він видається дівчині втіленням гніву, і він розслабив обличчя.

Фейка продовжувала дивитися на нього. Золотий серпик місяця на тонкому ланцюжку, що звисав на її чоло, виблискував у сірому світлі дня. Зростаючий місяць — доки вона не стане повноправною жрицею після досягнення зрілості й не змінить півмісяць на місяць уповні. А коли її безсмертне тіло почне старішати і в’янути, разом з цим ітиме до завершення і її місячний цикл — і вона знову змінить талісман, цього разу на спадаючий півмісяць.

В усіх жриць були власні причини пропонувати себе Богині Місяця, з яких вони залишали своє життя за межами храму і приймали вічну непорочність богині. Як вона не мала ні чоловіка, ні коханця, так і вони не матимуть.

Обітниця безшлюб’я завжди здавалася Ганту нудною. Доки його розбите після Шахари серце не закрилося для інших жінок.

Він спробував якомога приязніше всміхнутися до боязкої послушниці. На його подив, фейка сором’язливо усміхнулася у відповідь. Смілива дівчинка.

Юстиніан Гелос відповів після шостого гудка:

— Як тобі няньчиться?

Гант випростався,

— Не треба так зловтішатися.

Юстиніан засміявся.

— Не думаєш, що Михей просто вирішив тебе так покарати?

За останні два дні Гант часто розмірковував над цим питанням. На іншому боці порожньої вулиці у сірому світлі дня виблискували пальми у м’якій вологій траві Парку Провидиці. Туман, що клубився над річкою, вкривав купольну оніксову будівлю Храму Провидиці.

Навіть опівдні Парк Провидиці був майже порожній, як не рахувати згорблених дрімотних фігур сповнених розпачем ванірів і людей, які блукали стежками і скверами, чекаючи своєї Черги увійти до наповнених пахощами коридорів.

А якщо відповіді, яких вони шукали, не були тим, на що вони очікували… Що ж, білокам’яний храм, на сходах якого зараз стояв Гант, міг запропонувати їм певну розраду.

Гант озирнувся до тьмяного нутра храму, що виднілося за височенними бронзовими дверима. У першосвітлі низки мерехтливих жаровень він ледве зміг розрізнити блиск червоного волосся, яке, наче рідкий метал, сяяло у тихій напівтемряві внутрішнього святилища, поки Брайс щось жваво пояснювала Рунну.

— Ні, — нарешті відповів Гант. — Не думаю, що це завдання було покаранням. У Михея не було вибору, і він знав, що я створив би більше проблем, якби стояв на варті біля Сандріель.

І Поллукса.

Він не став казати про угоду, яку уклав з Михеєм. Юстиніан мав такий самий витатуйований вінець, і Михей ніколи не виявляв до нього особливого інтересу, хоча у піхотних загонах 33-го наймолодший з тріаріїв тішився популярністю. Якщо Юстиніан теж уклав якусь угоду, щоб заслужити свободу, то ніколи про неї не згадував.

— Так, — видихнув Юстиніан, — тут обстановка стає дедалі напруженішою. Усі місця собі не знаходять, а вона ще навіть не приїхала. Краще лишайся там, де ти є.

Повз сходи храму прошкутильгав феєць зі скляним поглядом, добре роздивившись того, хто стояв на вході, — і поплентався через вулицю до Парку Провидиці й до купольної будівлі у його центрі. Чергова заблукана душа, яка шукає відповідей у диму і шепотінні.

— У цьому я не впевнений, — сказав Гант. — Мені треба, щоб ти дещо перевірив — інформацію про одного древнього демона. Кристалоса. Просто пошукай у базі даних — можливо, щось і спливе, — він попросив би Вікі, але вона вже була зайнята перевіркою алібі Королеви Змій і передивлялася надані нею відеозаписи.

— Я цим займуся, — сказав Юстиніан. — Як будуть якісь результати — напишу. Бажаю удачі, — додав він.

— Вона мені знадобиться, — зізнався Гант. З сотні довбаних причин.

— Хоча тобі вже пощастило, що в Тебе така гарненька партнерка, — лукаво додав Юстиніан.

— Мені треба йти.

— Знаєш, за найдовші страждання медалей не дають, — наполегливо промовив Юстиніан і його голос набув нетипової для нього серйозності. — Після смерті Шахари минуло два століття, Ганте.

— Як скажеш, — він не хотів про це говорити. Ні з Юстиніаном, ні з будь-ким.

— Те, що ти досі тримаєшся за неї, викликає захоплення, але будьмо реалістами…

Гант поклав слухавку. І замислився, чи не розбити йому телефон об колону.

Але він мав подзвонити Ісаї ти Михею щодо Рога. Прокляття. Коли два роки тому Ріг зник, головні інспектори 33-го і Допоміжних сил прочесали цей храм. І нічого не знайшли. А оскільки камери у стінах храму були заборонені, не було жодної зачіпки щодо того, хто міг його викрасти. Усі стверджували, що це було не що інше, як дурна витівка.

Схоже, що всі, окрім Короля Осені.

Тоді Гант не звернув особливої уваги на крадіжку Рога, і в дитинстві, звісно ж, пропустив повз вуха усе про Перші Війни на уроках історії. А після вбивства Даніки та Зграї Дияволів у них були важливіші турботи.

Він не знав, що було гірше: те, що Ріг, імовірно, був найважливішим елементом цієї справи, чи те, що тепер йому доведеться працювати пліч-о-пліч з Рунном Данааном, щоб його знайти.

22

Брайс зачекала, поки мускуляста спина і прекрасні крила Ганта зникнуть за воротами внутрішнього святилища, і накинулася на Рунна.

— Це зробив Король Осені?

Сині очі Рунна блиснули у тіньовому кублі, чи як там звалася ця його довбана захисна завіса.

— Ні. Він монстр у багатьох аспектах, але Даніку він не вбивав.

Минулого вечора Брайс дійшла такого ж висновку, але спитала:

— Чого ти такий упевнений? Ти гадки не маєш, які в нього довгострокові плани.

Рунн схрестив руки на грудях.

— Навіщо просити мене знайти Ріг, якщо це він прикликає кристалоса?

— Два мисливця краще за одного? — Її серце шалено калатало у грудях.

— Він не має стосунку до вбивств. Він лише намагається скористатися ситуацією — повернути фейрі колишню славу. Ти знаєш, як він любить обманюватися подібною маячнею.

Брайс провела пальцями крізь стіну тіней. Темрява огорнула її шкіру, наче туманом.

— Він знає про нашу зустріч?

— Ні.

Вона витримала пильний погляд брата.

— Тоді… — Брайс намагалася підібрати слова. — Тоді чого ти паришся?

— Бо хочу допомогти тобі. Бо вся ця хрінь наражає на небезпеку все місто.

— Як це в дусі Обраного.

Між ними запала тиша, така напружена, що наче тремтіла у повітрі.

— Те, що ми працюватимемо разом, не означає, що між нами щось зміниться, — випалила Брайс. — Ти знайдеш Ріг, а я — того, хто стоїть за цими вбивствами. Кінець історії.

— Гаразд, — промовив Рунн, холодно дивлячись на неї. — Я і не чекав, що ти вирішиш послухатися мене.

— Навіщо мені тебе слухатися? — прошипіла вона. — Я ж лише шльондра-напівкровка, чи не так?

Рунн застиг, вкрившись рум’янцем.

— Ти знаєш, що то була дурна сварка і я не це хотів сказати…

— Ні, саме це, — зі злістю кинула вона і різко розвернулася. — Ти можеш вдягатися як бунтар, який протестує проти татусевих правил, але глибоко в душі ти нічим не кращий за решту фейських бовдурів, які цілують твою Обрану дупу.

Рунн загарчав, але Брайс не стала чекати і, пройшовши крізь тіньову завісу й блимаючи очима від зустрічного потоку світла, попрямувала до дверей, біля яких стояв Гант.

— Ходімо, — промовила вона. Їй було все одно, чи почув янгол щось із їхньої з братом розмови.

Гант на мить затримався і вдивився мерехтливими чорними очима у затінений куток кімнати, в якому так званий кузен Брайс знову загорнувся у темряву. Але, на щастя, наздогнавши її, янгол нічого не сказав, і вона теж ішла далі мовчки.

Брайс практично побігла назад до галереї. Почасти для того, щоби знову почати дослідження матеріалів по Рогу, але також через шквал повідомлень від Джесіби. Хазяйка хотіла знати, де її носить, чи досі їй потрібна ця робота і на кого вона хоче бути перетвореною — на пацюка чи голуба. А останнім був наказ негайно повернутися і зустріти клієнта.

Через п’ять хвилин після того, як Брайс дісталася до галереї, прийшов розлючений клієнт Джесіби, перевертень-леопард — гівнюк, який вважав, що має право мацати своїми лапами її за дупу, — і придбав невеличку статую Соласа і Хтони у вигляді сонця з чоловічими рисами, яке ховало обличчя між двома пагорбами жіночих грудей. Священне зображення було відоме просто як «Обійми». Навіть її мати носила його спрощений символ — срібний кулон у вигляді кола поверх двох трикутників. Але Брайс завжди вважала «Обійми» банальним кліше у будь-яких інтерпретаціях. За тридцять хвилин і дві різкі відмови на його огидні натяки на продовження Брайс нарешті знову залишилася сама.

Але за ті години, які вона провела у базі даних галереї у пошуках інформації про Місячний Ріг, вона не знайшла нічого, крім того, що вже знала, і того, що вранці розповів їй брат. Навіть Лехаба, неперевершена королева пліток, нічого не знала про Ріг.

Оскільки Рунн вирішив повернутися до Фейського Архіву, щоб перевірити, чи не допоможуть його здібності Зоренародженого знайти ще якусь інформацію, Брайс припустила, що їй лишається лише чекати новин від нього.

Гант повернувся на варту на дах, вочевидь, щоб зателефонувати своєму босу — чи кого там вдавав із себе Михей — та Ісаї стосовно Рога. Він навіть не намагався спуститися до бібліотеки, наче відчуваючи, що їй потрібно побути самій.

Шукай там, де болить найбільше. Відповіді завжди там.

Раптом Брайс усвідомила, що дивиться на незакінчений список, який почала складати вранці.

Нехай вона не може знайти потрібну інформацію про Ріг, але, можливо, зможе з’ясувати, яким чином до цього всього причетна Даніка.

Її руки тремтіли, але вона змусила себе закінчити список місць, в яких побувала Даніка перед смертю — тих, про які їй було відомо.

На той час, коли сонце вже почало заходити за обрій і Сирінкс був готовий рушати додому, Брайс була готова продати те, що лишилося від її душі, Женцю, аби тільки опинитися у своему затишному ліжку. День був довгий і важкий, потрібно було обміркувати купу нової інформації — і список, який вона лишила у шухляді стола.

Певно, день видався важким і для Аталара, оскільки додому він супроводжував Брайс і Сирінкса з неба, не кажучи їй ні слова.

О восьмій вона вже вляглася у ліжко і навіть не пам’ятала, як заснула.

23

Уранці Брайс сиділа за столом у виставковій залі галереї, втупившись у список останніх місць перебування Даніки, коли задзвонив її телефон.

— Угода з леопардом минула успішно, — сказала вона Джесібі замість вітання. Уся документація була готова годину тому.

— Мені треба, щоб ти піднялася до мого кабінету і надіслала мені файл з мого комп’ютера.

Брайс закотила очі, ледве стримуючись, щоб не з єхидствувати «Нема за що», — і спитала:

— Хіба ви не можете переглянути його віддалено?

— Я навмисне не викладала його у загальний доступ.

Шумно дихаючи носом, Брайс підвелася і, попри слабке пульсування болю в нозі, підійшла до невеличких дверей у стіні біля стола. Приклавши долоню до металевої панелі, вона зняла захисні чари, і двері відчинилися. За ними були вузькі встелені килимом сходи, що вели нагору.

— Коли я щось тобі наказую, Брайс, ти це робиш. Без зайвих запитань.

— Так, Джесібо, — пробурмотіла Брайс, підіймаючись сходами. Після вчорашніх ухилянь від загребистих лап леопарда хвора нога нагадувала про себе.

— Ти хочеш стати хробаком, Брайс? — вкрадливо спитала Джесіба, і її голос став моторошно схожий на рипучий хрип Женців. Добре, що чаклунка не була однією з них, — хоча Брайс знала, що її хазяйка частенько має з ними справу у Домі Полум’я і Тіні. Дякувати богам, ніхто з них ще не заходив до галереї. — Хочеш бути жуком-гнойовиком чи багатоніжкою?

— Краще бабкою.

Брайс увійшла до невеличкого розкішного кабінету. Одна стіна була суцільно скляною, зроблена з повністю звуконепроникного матеріалу, і виходила на галерею поверхом нижче.

— Будь обережна зі своїми бажаннями, — вела далі Джесіба. — Якщо я перетворю тебе на комаху, ти швидко прикусиш свій гострий язичок. Ти взагалі не зможеш говорити.

Брайс підрахувала різницю в часі між Місяцеградом і західним узбережжям Панґери і зрозуміла, що Джесіба, ймовірно, щойно повернулася з обіду.

— Міцна штука, це панґерське червоне вино, еге ж?

Вона наблизилася до дерев’яного стола, й угорі спалахнуло першосвітло. Низка світильників підсвічувала розібрану гвинтівку, яка висіла на стіні за столом. Знищувачка Богів сяяла так само яскраво, як того дня, коли її створили. Брайс могла поклястися, що відполіровані золото і сталь відлунювали слабким виттям — наче легендарна смертельна зброя досі дзвеніла після пострілу.

Від того, що гвинтівка висіла у кабінеті хазяйки, Брайс було не по собі, хоча Джесіба і розібрала її на чотири частини та повісила над столом, наче витвір мистецтва. Гвинтівку можна було легко зібрати, але її розібраний вигляд заспокоював клієнтів чаклунки, водночас нагадуючи їм, що головною тут була вона.

Брайс знала, що Джесіба ніколи не розповідала клієнтам про п’ятнадцятисантиметрову кулю з гравіруванням у сейфі за картиною на правій стіні. Чаклунка лише раз показала її Брайс, дозволивши прочитати вигравірувані на ній слова: «Memento Моrі».

Ті самі слова, що й на мозаїчному панно на М’ясному Ринку.

Це здавалося мелодраматичним, але якась частина Брайс захоплювалася рідкісними кулею і гвинтівкою, яких було всього кілька на весь Мідґард.

Брайс увімкнула комп’ютер Джесіби і, вислухавши численні інструкції хазяйки, надіслала їй потрібний файл. Спускаючись сходами назад до галереї, вона спитала начальницю:

— Ви не чули нічого нового про Місячний Ріг?

Довга, замислена пауза.

— Це якось пов’язано з твоїм розслідуванням?

— Можливо.

Низький, холодний голос Джесіби був втіленням Дому, якому вона служила:

— Я нічого не чула.

І чаклунка поклала слухавку. Скриплячи зубами, Брайс повернулася до свого столу у виставковій залі.

Її роздуми перервав шепіт Лехаби з-за залізних дверей:

— Тепер мені можна побачитися з Аті?

— Ні, Леле.

Сьогодні янгол теж тримав дистанцію. Чудово.

Шукай там, де болить найбільше.

У неї був готовий список місць, у яких Даніка побувала перед смертю. На жаль, Брайс знала, що їй потрібно зробити далі. Знала це, ще коли прокинулася вранці. Телефон, який вона досі тримала в руці, задзвонив, і Брайс приготувалася вислуховувати бурчання Джесіби про те, що вона налажала з файлом, але це дзвонив Гант.

— Слухаю, — промовила вона замість привітання.

— Сталося ще одне вбивство, — його голос був напружений — холодний.

Вона ледь не впустила телефон.

— Хто?..

— У мене ще не вся інформація, але вбивство сталося за десять кварталів звідси — поблизу Брами на Старій Площі.

Її серце калатало так швидко, що вона ледве змогла перевести подих і спитати:

— Є свідки?

— Ні. Але нам треба туди пройтися.

У неї затремтіли руки.

— Я зайнята, — збрехала вона.

Пауза.

— Я не жартую, Квінлан.

Hi. Hi, вона не зможе, не зможе знову це витримати, знову це побачити…

Брайс змусила себе дихати, практично всотуючи ніздрями пари перцевої м’яти з розпилювача.

— Зараз прийде клієнт…

Він гахнув кулаком у двері галереї, визначаючи її долю.

— Ми йдемо.

Брайс була така напружена, що її ледь усю не трусило, коли вони з Гантом підійшли до магічних екранів, що перекривали провулок за кілька кварталів від Брами Старої Площі.

Вона намагалася дихати, випробовуючи усі техніки, про які читала й чула, щоб приборкати свій страх і це нудотне відчуття у шлунку. Але усе було марно.

У провулку товпилися янголи, фейці й перевертні. Деякі з них говорили по телефону чи по рації.

— Останки знайшов бігун, — сказав Гант, проходячи крізь натовп, який розступався, пропускаючи його. Вони вважають, що вбивство сталося вночі. 33-й досі працює над встановленням особи, — обережно додав він, — але, судячи з одягу, схоже, це послушниця з Храму Богині Місяця. Ісая вже опитує жриць храму, чи не зник у них хтось.

Усі звуки злилися у гучний гул. Вона вже не пам’ятала, як сюди дійшла.

Гант обійшов магічний екран, який закривав місце злочину від сторонніх, глянув на те, що за ним лежало, і вилаявся. Тоді різко розвернувся до неї, немов усвідомивши, у що знову її втягнув, але було запізно.

Цегляна стіна будівлі була забризкана кров’ю. На потрісканій бруківці провулка зібралися криваві калюжі. Стінки сміттєбака теж були заляпані кров’ю. А біля цього сміттєбака лежали шматки червоної плоті, наче хтось викинув їх з відра. Поруч із місивом лежали подерті шати.

Гучний гул у вухах Брайс перетворився на ревіння. Її всім тілом повело назад.

Даніка, яка завиває від сміху, Коннор, який їй підморгує, Бронсон, Зак і Зельда, Наталі й Торн, які істерично регочуть…

А потім — лише червона плоть. Усі вони, усе, чим вони були і чим була вона поруч із ними, перетворилося на самі лише купи кривавого місива.

Зникло, зникло, зникло…

Чиясь рука стиснула її плече. Але не Аталара. Ні. Гант із кам’яним обличчям стояв на місці.

Брайс здригнулася, коли Рунн сказав їй на вухо:

— Тобі не треба це бачити.

Ще одне вбивство. Ще один труп. Через два роки.

Медвідьма з чарівною паличкою в руках, яка гуділа першосвітлом, навіть опустилася навколішки перед тілом, намагаючись зібрати докупи частини трупа — дівчинки.

Рунн потягнув Брайс геть, до магічного екрана і свіжого повітря за ним…

Рух її розворушив. Гул у вухах припинився.

Вона вирвалася з його хватки, не хвилюючись про те, що їх хтось може побачити, про те, що він, як очільник фейського підрозділу Допоміжних сил, має право тут бути.

— Забери від мене свої граблі.

Рунн стиснув губи, але глянув через її плече до Ганта.

— Ти недоумок.

Очі янгола зблиснули.

— Дорогою сюди я попередив її про те, що вона побачить. Я не уявляв, який це буде жах, — з ноткою жалю додав він.

Він попереджав її? Тоді вона була така замислена, що ледве слухала Ганта. Така пригальмована, наче нанюхалася світлошукача.

— Вона доросла жінка, — вів далі Гант. — Їй не потрібно, щоб ти вирішував, з чим вона може впоратися, — він кивнув у бік виходу з провулка. — Хіба ти не повинен збирати матеріали? Якщо ти нам знадобишся, ми зателефонуємо, принцику.

— Пішов ти, — огризнувся Рунн, і в його волосі завирували пасма тіней. Тепер це стало помітно й іншим. — Тобі не здається, що те, що послушницю вбили одразу після нашого походу до храму, — не просто збіг?

Брайс не могла втямити їхні слова. Жодного слова.

Вона розвернулася в інший бік і рушила подалі від юрби слідчих.

— Брайс… — гукнув її Рунн.

— Залиш мене в спокої, — тихо промовила вона, простуючи геть. Не треба було дозволяти Аталару притягувати її сюди, не треба було на це дивитися, не треба було примушувати себе згадувати.

Колись вона пішла би одразу до балетної студії. І танцювала би, доки світ знову не набув би сенсу. Танці завжди були її гаванню, її способом зрозуміти світ. Вона ходила до студії щоразу, коли у неї видавався гівняний день.

Минуло два роки, відколи вона востаннє переступала поріг студії. Вона повикидала увесь свій танцювальний одяг і взуття. Свої сумки для тренування. Та, що була у квартирі, все одно була забризкана кров’ю — Даніки, Коннора і Торна, як і одяг у спальні, а на другій сумці, яка висіла біля дверей, була кров Зельди і Бронсона. Криваві візерунки, схожі на…

Вона відчула запах дощу — це Гант наздогнав її. Він теж там був. Ще один спогад з тієї ночі.

— Привіт, — промовив Гант.

«Привіт», — сказав він їй тоді, наче вічність тому. Вона була розвалиною, привидом, а потім з’явився він, опустився перед нею навколішки і, глянувши непроникними темними очима, сказав: «Привіт».

Вона не розповідала йому, що пам’ятає ту ніч у кімнаті для допитів. І їй точно не хотілося розповідати про це зараз.

Якщо їй доведеться заговорити з кимось, то вона просто вибухне. Якщо їй доведеться зараз зробити щось — будь-що, — то вона просто потоне у примітивному фейському гніві та…

Її очі почав застилати туман, м’язи болісно судомило, пальці зігнулися, наче вона подумки когось розривала…

— Пройдися — і все мине, — пробурмотів Гант.

— Дай мені спокій, Аталаре, — вона не могла дивитися на нього. Не витримувала присутності ні його, ні брата, нікого. Якщо послушницю вбили через те, що вони приходили до храму, — або як попередження, або тому, що дівчинка могла побачити щось пов’язане з Рогом, — якщо вони випадково занапастили бідолашну… Її ноги рухалися все швидше і швидше. Гант не відставав ні на крок.

Вона не плакатиме. Не впаде безформною купою на розі вулиці, захлинаючись сльозами. Не кричатиме, не блюватиме, ні…

Проминувши ще один квартал, Гант невимушено сказав:

— Я був там, тієї ночі.

Брайс мовчки йшла далі, її підбори крок за кроком поглинали тротуар.

— Як ти пережила напад кристалоса? — спитав Гант.

Безумовно, він щойно побачив тіло і тепер не розумів, як вона, жалюгідна напівкровка, вціліла, коли цього не зміг повнокровний ванір?

— Я не пережила, — пробурмотіла вона, перетинаючи вулицю й обходячи автівку, яка простоювала на перехресті. Він утік.

— Але кристалос розіпнув Михея на землі, розпоров його груди…

Вона ледь не перечепилася через бордюр і, різко розвернувшись, витріщилася на нього:

— Це був Михей?

24

Тієї ночі вона врятувала Михея Домітуса.

Не якогось випадкового легіонера, а самого, хай йому Хел, Архангела. Не дивно, що оператор служби порятунку кинувся діяти, щойно відстежив номер, з якого вона тоді дзвонила.

Усвідомлення цього хвилею прокотилося крізь неї, змінюючи і прояснюючи її туманні спогади.

— Тоді, у провулку, я врятувала життя Губернатору.

Скривившись, Гант повільно кивнув.

— Чому це тримали у таємниці? — Її голос став різкішим.

Гант зачекав, доки промине група туристів, і відповів:

— Заради його блага. Якби пройшли чутки, що Губернатору надрали дупу, це виставило б його у поганому світлі.

— Особливо враховуючи те, що його врятувала напівкровка?

— Ніхто з наших ніколи не використовує це слово — ти ж це знаєш? Але так. Ми справді подумали, як би це виглядало: двадцятитрирічна фейка, яка не здійснила Занурення, рятує Архангела, який не зміг урятуватися сам.

Кров зашуміла у вухах Брайс.

— Але чому не сказали мені? Я обшукала усі лікарні, щоб дізнатися, чи він живий, — власне, навіть більше. Вона допитувалася у медпрацівників про стан здоров’я постраждалого, але від неї або відмахувалися, або ігнорували, або просили піти.

— Знаю, — промовив Гант, вдивляючись у її обличчя. — Вирішили, що розумніше буде тримати це у таємниці. Особливо враховуючи те, що твій телефон одразу зламали…

— То мене збиралися вічно тримати у невіданні…

— А ти хотіла медаль чи що? Парад на твою честь?

Вона зупинилася так різко, що Гант із несподіванки розвів крила, теж пригальмовуючи.

— Пішов ти. Що я хотіла… — вона намагалася вгамувати дихання — різке, рване, яке засліплювало її, накочуючись болісними хвилями. — Що я хотіла, — прошипіла вона, рушивши далі, поки Гант мовчки дивився на неї, — то це дізнатися, чи змогла тієї ночі змінити щось на краще. Я думала, що ви кинули його в Істрос — якогось рядового легіонера, який не заслуговував на Відплиття.

Гант похитав головою.

— Послухай, я розумію, що ми вчинили паскудно. І мені прикро, чуєш? Вибач за все, Квінлан. За те, що не сказали тобі, і за те, що ти у моєму списку підозрюваних, і за…

— У якому списку? — просичала вона. Перед очима все залило червоним, і вона вищирилася. — Після всього цього, — розлючено промовила Брайс, — ти вважаєш мене бісовою підозрюваною? — Останні слова вона прокричала, і лише сила волі втримала її від того, щоб кинутися на нього і пошматувати його обличчя.

Гант підняв руки у захисному жесті.

— Я… прокляття, Брайс. Я не це хотів сказати. Послухай… я мав розглянути ситуацію з кожного боку, врахувати кожний можливий варіант, але тепер я знаю… Соласе, коли я побачив твоє обличчя тоді у провулку, я зрозумів, що ти нізащо не могла бути вбивцею і…

— Забирайся геть з моїх очей.

Він обвів її пильним поглядом, а тоді розкрив крила. Брайс не зрушила з місця і стояла, продовжуючи вищирятися на нього. Повів вітру від його крил скуйовдив її волосся, обдавши обличчя запахом кедра і дощу, і янгол злетів у небо.

Шукай там, де болить найбільше.

До біса Королеву Змій. До біса усе це.

Брайс кинулася бігти — упевненим швидким темпом, попри крихкі балетки, в які вона перевзулася у галереї. Не кудись чи від чогось, а просто… бігти. Просто рух під глухі удари її кроків об тротуар і важке ритмічне дихання.

Брайс усе бігла й бігла, доки не зник гул у вухах, не розвіявся туман перед очима, і зрештою вибралася з кипучого лабіринту свого розуму. Не танці, звісно, але теж непогано.

Брайс бігла, доки її тіло буквально не заблагало зупинитися. Доки не задзвенів її телефон, і вона не замислилася, чи це не сама Урд простягнула їй свою золоту руку. Віддихуючись, вона відповіла на дзвінок.

Через кілька хвилин Брайс уповільнилася і, наблизившись до «Білого Ворона», зупинилася перед нішею у стіні біля службового входу. Краплі поту котилися по її шиї на сукню, всотуючись у зелену тканину. Вона знову дістала телефон.

Але дзвонити Ганту не стала. Він її не займав, але вона знала, що він був угорі.

На тротуар упало кілька крапель дощу. Вона щиро сподівалася, що Аталара поливатиме усеньку ніч.

Її пальці завмерли на екрані телефона, і вона зітхнула, знаючи, що не слід цього робити.

Але зробила. Стоячи там, у тій самій ніші, з якої вона надсилала останні повідомлення Даніці, вона відкрила їхнє листування. В очах запекло.

Вона гортала повідомлення, пропускаючи всі їхні радісні слова і дружні підколи, і зупинилася на світлині, яку Даніка надіслала того вечора: вона зі зграєю на матчі з сонцеболу, у формі університетської команди. На задньому плані Брайс могла розрізнити гравців на полі — і плечисту фігуру Ітана серед них.

Але її погляд ковзнув на обличчя Даніки. На широку усмішку, яку вона знала як свою.

Я люблю тебе, Брайс. Давні спогади з того травневого дня на їхньому випускному курсі виринули і потягнули її до себе.

Розпечена дорога впиналася у коліна Брайс крізь її порвані джинси, подряпані руки тремтіли, коли вона за наказом завела їх за голову. Одну руку наче ножем пронизував гострий біль. Зламана. Але молодики все одно змусили її тримати руки за головою.

Крадений мотоцикл лежав купою металобрухту на пильному шосе, за шість метрів від нього на холостому ходу стояла фура без прикметних знаків. В оливковому гаю за гірською дорогою лежала закинута гвинтівка, що випала з рук Брайс, коли сталася аварія, через яку вони опинилися у цій халепі. Аварія, під час якої Даніка захистила Брайс, обхопивши її і закривши своїм тілом та прийнявши на себе удар об шкарубкий асфальт.

Даніка стояла метри за три від неї, так само завівши руки за голову. Її численні садна кровоточили, просочуючи одяг. Як же так сталося? Чому все пішло навперекіс?

— Де грьобані патрони? — крикнув чоловік з фури до своїх спільників, стискаючи в руці незаряджений пістолет — на щастя, неочікувано незаряджений пістолет.

Даніка вдивлялася в обличчя Брайс широко розплющеними карамельними очима. Печаль, біль, страх, жаль — усе це читалося в її погляді.

— Я люблю тебе, Брайс, — сльози котилися по її обличчі. — І мені дуже шкода.

Вона ніколи раніше не казала цих слів. Ніколи. Останні три роки Брайс дражнила подругу за це, але Даніка категорично відмовлялася їх говорити.

Увагу Брайс привернув якийсь рух ліворуч. У кабіні фури знайшли патрони. Але вона продовжувала дивитися на Даніку. На її прекрасне люте обличчя.

Вона опустила погляд, ніби змирившись. Над обрієм з’явилися перші сонячні промені.

Покидьок, який отримав свої патрони, почав заряджати пістолет, і Брайс прошепотіла:

— Заплющ очі, Даніко.

Брайс кліпнула. Мерехтливі спогади змінилися фотографією, досі відкритою на телефоні. Даніка і Зграя Дияволів — такі щасливі, молоді й живі.

За кілька годин до смерті.

Почалася злива, і вгорі зашелестіли крила, нагадуючи їй про присутність Аталара. Але вона навіть не глянула на нього і зайшла у двері клубу.

25

Гант розумів, що облажався. І що сидітиме по вуха у лайні — якщо Михей довідається, що він розкрив правду про ту ніч.

Гант сумнівався, що Квінлан кудись дзвонитиме з цього приводу — або чаклунці, або до офісу Михея, — але вирішив подбати про те, щоб цього не сталося. Можливо, він підкупить її новенькою парою туфель, або сумочкою, або ще якоюсь цяцькою, досить привабливою, щоб тримати язика за зубами. Одна помилка, один хибний крок… Він не мав ілюзій щодо того, як відреагує Михей.

Він не заважав Квінлан бігти містом і лише відстежував її шлях зі Старої Площі до темного пустища Асфоделевих Луків, а тоді до ЦДР і назад до Старої Площі.

Гант летів над нею, слухаючи симфонію автомобільних гудків, гупання басів і шепоту свіжого квітневого вітру в пальмах і кипарисах. Вулицями ширяли відьми на мітлах, деякі так низько, що ледь не зачіпали дахи автівок. Цим вони геть відрізнялися від янголів — і зокрема Ганта, — які завжди трималися високо над будівлями. Відьмам наче хотілося бути частиною вуличної метушні, якої янголи зі свого боку уникали.

Поки він стежив за Квінлан, подзвонив Юстиніан з інформацією про кристалоса, яка, по факту, виявилася діркою від бублика — кілька міфів, які збігалися з тим, що їм уже було відомо. Через п’ять хвилин після нього зателефонувала Вікі: алібі Королеви Змій підтвердилося.

Потім подзвонив Ісая і підтвердив, що жертвою у провулку справді стала зникла послушниця. Гант знав, що Данаан мав рацію у своїх підозрах: те, що вони вчора були у храмі й говорили про Ріг і демона, який убив Даніку і Зграю Дияволів, а сьогодні від кігтів кристалоса померла послушниця, не було звичайним збігом.

Юна фейка. Підлітка. Від думки про це його шлунок обпекло кислотою.

Не треба було приводити Квінлан на місце злочину. Не треба було тягнути її туди, але він був настільки засліплений клятим бажанням швидше розкрити цю справу, що не надав значення її ваганням.

Він усе зрозумів, лише коли побачив, як Брайс дивиться на безформну криваву масу. Коли побачив, як вона зблідла мов смерть. Її німотність була ознакою не спокою, ні. Це був шок. Травма. Жах. І на це її прирік саме він.

Він облажався, і Рунн справедливо на нього визвірився, але… прокляття.

Одного погляду на мертвотно-бліде обличчя Квінлан виявилося достатньо, щоб зрозуміти, що це не вона стоїть за цими вбивствами і навіть віддалено до них не причетна. І що він був ще тим мудаком, бо взагалі міг таке подумати. Ще й сказав їй, що вона у його списку підозрюваних.

Гант потер обличчя. Шкода, що поруч із ним зараз немає Шахари. Упродовж п’яти років, які він служив у її 18-му Легіоні, вона завжди дозволяла йому ділитися своїми стратегіями й ідеями, завжди вислуховувала і ставила запитання. Сперечалася з ним так, як ніхто інший.

Через годину, коли почався дощ, у Ганта була готова ціла промова. Навряд чи Квінлан захоче її слухати чи зізнаватися йому у своїх сьогоднішніх відчуттях, але він завинив їй і мав вибачитися. За ці століття рабства і війни він втратив чимало своїх принципів і засад, але йому подобалося думати, що елементарної порядності він не загубив. Принаймні поки що.

Утім, він не знав, чи залишаться у нього хоч якісь рештки людяності після двох із лишком тисяч убивств, які чекали на нього у тому разі, якщо він не зможе розкрити цю справу. Не знав, чи заслуговуватиме на свободу особа, якою він після цього стане. Не хотів про це думати.

Але потім Брайс подзвонили — їй подзвонили, не вона, дякувати богам, — і вона на ходу відповіла. Гант був зависоко і нічого не чув, тож лише спостерігав, як вона знову змінює маршрути, прямуючи — як він зрозумів через десять хвилин — на Вулицю Лучників.

Дощ саме посилився, коли вона зупинилася біля «Білого Ворона» і кілька хвилин втуплювалася у телефон. Але попри свій орлиний зір, він не зміг роздивитися, чим саме вона займається. Тож він лише спостерігав за нею з сусіднього даху та впродовж п’яти хвилин, певно, разів десять поглядав на свій телефон, наче жалюгідний невдаха, сподіваючись, що вона надішле йому повідомлення.

А потім, коли дощ перейшов у зливу, вона сховала телефон, пройшла повз викидайл, помахавши їм рукою, і зникла у «Білому Вороні», навіть не глянувши вгору.

Гант спустився на землю, і люди й ваніри, які стояли на тротуарі, сахаючись, розступилися. Але у викидайла — напіввовка-напівдемонака — вистачило нахабства заступити йому шлях.

— Черга праворуч, — прогримів він.

— Я з Брайс, — відповів Гант.

— Лайно собаче. Черга праворуч, — сказав другий викидайло.

Черга, попри ранню годину, вже сягала кінця кварталу.

— Я у справах легіону, — промовив Гант, шукаючи свій жетон. Де ж він у біса є…

Двері відчинилися, і з них визирнула шикарна фейка-офіціантка.

— Круціусе, Різо каже впустити його.

Перший викидайло лише свердлив Ганта поглядом.

— Іншим разом, — самовдоволено усміхнувся Гант і рушив за офіціанткою усередину.

Перетнувши засклений внутрішній дворик, вони рушили сходами до напіврозвалених колон, що підсвічувалися фіолетовим світлом, і запахи сексу, випивки й поту, які вдарили йому у ніс, змусили усі його інстинкти посилитися з запаморочливою швидкістю.

Він ніколи не ходив до цього клубу — завжди відправляв Ісаю або когось іншого. Здебільшого тому, що знав, що це місце не поступалося палацам і заміськім віллам панґерських архангелів, де бенкети перетворювалися на кількаденні оргії. У той самий час, як за кілька кроків від цих вілл голодували вбогі — і люди, і ваніри порпалися у купах сміття, шукаючи, чим нагодувати своїх дітей. Він добре знав свою вдачу, знав, що може його спровокувати, тож тримався від таких місць подалі.

Проминаючи відвідувачів клубу, він чув їхні перешіптування, але не зводив очей із Брайс, яка вже сиділа у закапелку між двох різьблених колон, потягуючи зі склянки щось прозоре — горілку або джин. Що саме, він не зміг розрізнити, оскільки повітря у клубі було наповнене силою-силенною прерізних запахів.

Брайс зробила ковток і, помітивши його, глянула з-за обідка склянки.

— А ти як сюди потрапив?

— Це громадське місце, хіба ні?

Брайс нічого не відповіла. Гант зітхнув і вже збирався присісти й вибачитися за сьогоднішнє, коли відчув аромат жасмину, ванілі й…

— Вибачте, сер… ой. Гм.

Раптом він усвідомив, що перед ним гарненька фавна, вдягнена у білу майку і доволі коротку спідницю, яка дозволяла власниці демонструвати довгі смугасті ноги й елегантні копитця. З кучерявого волосся, зібраного у пучок, виглядали акуратні вигнуті ріжки, а її коричнева шкіра, ніби присипана золотим пилом, мерехтіла у клубних вогнях. Боги, вона була красунею.

Юніпер Андромеда, подруга Брайс з балетної студії. Її досьє він теж читав. Танцівниця перевела погляд з Ганта на Брайс.

— Я… сподіваюся, я не заважаю вашій…

— Він уже йде, — сказала Брайс, осушивши свою склянку.

Гант вмостився на дивані.

— Власне, я щойно прийшов, — він простягнув руку фавні. — Приємно познайомитися, я — Гант.

— Я знаю, хто ви, — промовила фавна хрипким голосом.

Потиск руки Юніпер був легкий, але міцний. Брайс знову наповнила склянку прозорою рідиною з карафки і зробила великий ковток.

— Ти вже замовляла їжу? — спитала її Юніпер. — Я після репетиції і вмираю з голоду, — фігура фавни хоч і була худорлявою, проте жилавою, і за її витонченою зовнішністю приховувалася неабияка міць.

Брайс підняла склянку.

— У мене рідка вечеря.

Юніпер насупилася, але спитала Ганта:

— А ви голодні?

— Ще 6 пак.

— Замовляйте що захочете — вони вам це принесуть, — вона підняла руку, підкликаючи офіціантку. — Мені вегетаріанський бургер без сиру, порцію картоплі, підсмаженої на рослинній олії, і два шматочки піци — з рослинним сиром, будь ласка, — вона закусила губу, а тоді пояснила Ганту: — Я не їм продукти тваринного походження.

М’ясні й молочні продукти були фавнам огидні. Молоком вони годували лише немовлят.

— Зрозумів, — відповів Гант. — Не проти, якщо я замовлю щось м’ясне?

Упродовж століть він воював разом із фавнами. Хтось із них не терпів і виду м’яса. Комусь було байдуже. Але завжди слід було спитати.

Юніпер закліпала, але кивнула.

Усміхаючись до офіціантки, він сказав:

— Мені… стейк на кістці й смажену спаржеву квасолю, — чого б і ні? Він глянув на Брайс, яка ковтала своє питво, наче це був протеїновий коктейль.

Вона ще не вечеряла, і хоча вранці він відволікся, коли вона вийшла зі своєї спальні лише у мереживному яскраво-рожевому ліфчику і таких же трусиках, у вікно вітальні він побачив, що вона не поснідала, а оскільки вона не брала ланч із собою на роботу і не замовляла доставку, він міг закластися, що вона й не обідала.

Тож він додав:

— А їй принесіть баранячий кебаб з рисом, смаженим нутом і солоними огірками. Дякую.

Він не раз бачив, як вона виходила на обід, і за запахом чітко визначав, що було в пакетах, з якими вона поверталася. Брайс відкрила рота, але офіціантка вже пішла. Юніпер нервово поглядала на них. Ніби точно знала, що Брайс зараз…

— Може, ще й з ложечки мене погодуєш?

— Що?

— Те, що ти здоровий довбень, не означає, що ти маєш право вирішувати, коли мені їсти, — чи вирішувати, що я не дбаю про своє тіло. У ньому живу я і я знаю, чорт забирай, коли хочу їсти. Тож тримай свої власницькі агресивні нападки при собі.

Крізь гучну музику було чутно, як Юніпер важко ковтнула.

— Тяжкий день на роботі, Брайс?

Брайс знову потягнулася до склянки. Але Гант був швидший: він схопив її за зап’ясток і притиснув руку до стола, перш ніж вона встигла зробити ще ковток.

— Забери від мене свої граблі, — прогарчала вона.

Гант легко усміхнувся.

— Ти стаєш передбачуваною, — її очі спалахнули. — У тебе був важкий день, і ти прийшла втопити його у горілці? — Він пирхнув і, відпустивши її руку, вихопив склянку. Тоді підніс її до губ і, продовжуючи дивитися на неї з-за обідка, промовив — Хоча б скажи, що розбираєшся у… — Він понюхав рідину. Спробував на смак. — Це ж вода.

Її пальці на столі стиснулися у кулаки.

— Я не п’ю.

— Це я запросила Брайс, — втрутилася Юніпер. — Ми давно не бачилися, а у мене пізніше тут зустріч де з ким, тож…

— Чому ти не п’єш? — звернувся Гант до Брайс.

— Ти ж Умбра Мортіс. Сам здогадайся, — Брайс вислизнула з-за столика, змушуючи Юніпер підвестися. — Хоча враховуючи, що ти вважав, що я вбила свою найкращу подругу, мабуть, тобі це не до снаги, — Гант наїжачився, але Брайс заявила: — Я в туалет, — і рушила крізь натовп на древньому танцмайданчику, пробираючись до дверей між двох колон у дальньому кінці зали.

Обличчя Юніпер було напружене.

— Я піду з нею.

І вона пішла, рухаючись швидко і легко. Двоє чоловіків витріщилися на неї, але Юніпер не звернула на них уваги. Вона наздогнала Брайс посередині танцмайданчика і зупинила її, поклавши руку на плече подруги. Юніпер сяйнула усмішкою — яскравою, як навколишні клубні вогні — і почала щось говорити, активно жестикулюючи й вказуючи на їхній закуток і клуб уцілому. Обличчя Брайс лишалося холодним мов камінь. Навіть холоднішим.

Двоє чоловіків рушили до них, але побачивши цей вираз, підійти ближче не наважилися.

— Що ж, якщо вона сердиться на тебе, то мені це тільки на руку, — протяжно промовив чоловічий голос поруч.

Гант не став вдавати приязність.

— Скажи, що ти щось знайшов.

Кронпринц вальбарських фейрі стояв, спершись на стінку закутка, не зводячи яскраво-синіх очей зі своєї кузини. Напевно, він скористався своєю магією тіні, щоб непомітно підкрастися до Ганта.

— Не вгадав. Мені подзвонив власник клубу і повідомив, що вона тут. З місця злочину вона пішла у жахливому стані, тож я захотів переконатися, що з нею все гаразд.

Тут не посперечаєшся. Тож Гант промовчав.

Рунн кивнув до подруг, які нерухомо стояли посеред натовпу, що танцював.

— Знаєш, вона раніше танцювала. Якби могла, то пішла би у балет, як Юніпер.

Гант не знав — ну, не зовсім. Про ці факти побіжно згадувалося у її досьє.

— Чого ж вона покинула?

— Її спитай. Але після смерті Даніки вона взагалі зав’язала з танцями.

— І з випивкою, здається, — Гант глянув на залишену склянку води.

Рунн простежив за його поглядом і якщо й здивувався, то цього не показав.

Гант ковтнув води зі склянки Брайс і похитав головою. Ніяка не тусовщиця — просто дозволяє світу бачити у ній найгірше.

Як, зокрема, бачив і він. Гант повів плечима, і його крила ворухнулися. Він дивився на Брайс на танцмайданчику. Так, він облажався. По повній.

Брайс глянула у бік їхнього столика і, побачивши свого кузена… Рови Хела тепліші за погляд, який вона кинула на Рунна.

Юніпер теж глянула в їхній бік.

Брайс встигла зробити лише один крок до їхнього закутка, коли клуб вибухнув.

26

Щойно Брайс дивилася, як Аталар із Рунном розмовляли. Щойно вона збиралася вчепитися цим обом альфа-козлам у горлянки за їхню довбану опіку, яка душила її навіть здалеку. Щойно вона намагалася не потонути у тягарі, який затягував її у добре знайому чорноту. Ніяка пробіжка не могла звільнити її від нього, не могла дати ковток свіжого повітря.

А наступної миті їй заклало вуха, підлога під ногами провалилася, стеля посипалася, люди кричали, бризкала кров, повітря наповнилося страхом, і вона, розвернувшись, кинулася до Юніпер…

Пронизливий дзвін у вухах ніяк не вщухав.

Світ перехилився набік.

Можливо, тому, що вона лежала на розтрощеній підлозі, вкритій уламками, осколками і шматками тіл.

Але Брайс лишалася на підлозі, схилившись над Юніпер, яка, схоже, кричала…

Пронизливий дзвін не припинявся. Він заглушав усі інші звуки. У роті мідний присмак — кров. Шкіра вкрита штукатуркою.

— Підводься.

Голос Ганта прорізався крізь дзвін, крики і вереск, і його сильні руки обхопили її плечі. Вона спробувала вирватися, тягнучись до Юніпер…

Але біля її подруги вже був Рунн. Він допомагав їй встати, а з його скроні сочилася кров…

Брайс роздивлялася кожен сантиметр тіла подруги: штукатурка, пил, чиясь зелена кров, але подряпин немає, подряпин немає, подряпин немає…

Брайс хитнуло назад, але Гант досі тримав її за плечі.

— Треба вибиратися звідси — негайно, — говорив янгол Рунну, наказуючи йому, наче звичайному рядовому. — Вибухи можуть повторитися.

Юніпер вирвалася з рук Рунна і закричала на Брайс:

— Ти що, зовсім з глузду з’їхала?

Її вуха… у вухах досі дзвеніло, і мабуть, з головою було щось не те, бо вона не могла говорити і, здається, не пам’ятала, як ворушити ногами…

Юніпер замахнулася і врізала їй по щоці, але Брайс не відчула ляпаса. Юніпер несамовито схлипувала, наче її тіло ось-ось розірветься.

— Я здійснила Занурення, Брайс! Два роки тому! А ти — ні! Ти божевільна чи що?

Тепла, міцна рука ковзнула по її животі, піднімаючи її і тримаючи вертикально. Біля її вуха пролунали слова Ганта:

— Юніпер, її контузило. Облиш це.

— Не втручайся! — огризнулася фавна. Але люди досі стогнали й кричали, згори продовжували сипатися уламки. Навколо, наче повалені дерева, лежали колони. І тоді Юніпер, схоже, помітила, зрозуміла…

Її тіло, о боги, її тіло не слухається…

Гант не заперечив, коли Рунн дав їм адресу неподалік і наказав зачекати там на нього. До неї було ближче, ніж до квартири Брайс, але, відверто кажучи, Гант сумнівався, що вона впустила б його — а якщо її шок не мине і він не зможе пройти крізь ті захисні чари… Що ж, Михей повісить його голову на головних воротах Коміціуму, якщо вона помре під його наглядом.

Архангел міг цілком зробити це лише за те, що Гант не відчув наближення нападу.

Квінлан, схоже, не розуміла, що він несе її на руках. Вона виявилася важчою, ніж здавалася, — її засмагла шкіра приховувала більше м’язів, ніж він думав.

Гант знайшов знайомий будинок з білими колонами за кілька кварталів від клубу і відкрив ключем, який дав йому Рунн, зелені двері. Повітря у вестибюлі, схожому на печеру, окрім принцового, було просякнуте ще двома чоловічими запахами.

Увімкнувши світло, Гант побачив парадні сходи, які, судячи з їхнього вигляду, пережили бойові дії, потерту дубову підлогу і загрозливо перекошену кришталеву люстру.

А під нею — стіл для бірпонґу, розписаний з надзвичайною майстерністю: здоровезна голова фейця пожирала янгола з руками й ногами.

Не звертаючи уваги на відвертий плювок у бік його раси, Гант рушив до вітальні, що була розташована ліворуч від входу. Біля дальньої стіни довгої кімнати стояв заплямований модульний диван і Гант, посадивши на нього Брайс, поспішив до такого ж потертого бару, вбудованого у стіну в іншому кінці вітальні. Вода — їй потрібна була вода.

Подібних нападів у місті не було вже кілька років — після того, як Бріґґса запроторили за ґрати. Гант відчув силу бомби, коли та хвилею прокотилася по клубу, трощачи колишній храм і його відвідувачів на шматки. Слідчі з’ясують, що саме це була за бомба, але…

Навіть сила його блискавки була недостатньо швидкою, щоб зупинити її. Хоча і вона не допомогла б захиститися від бомби, не тоді, коли було влаштовано засідку, як-от сьогодні. На полях битв він знищив чимало бомб і знав, як перехопити їх своєю силою, як відповісти смертю на смерть, але ж це був не якийсь там далекобійний снаряд, випущений з танка.

Цю бомбу завчасно підклали десь у клубі й підірвали у потрібний момент. Було кілька осіб, здатних вчинити подібне, і першим у списку підозрюваних Ганта… знову був Філіп Бріґґс. Або, як мінімум, його прибічники — сам Бріґґс досі сидів у Адрестійській В’язниці. Але він подумає про це пізніше, коли у голові перестане наморочитися, а в жилах припинять вирувати блискавки, прагнучи знищити ворога.

Гант переключився на дівчину, яка сиділа на дивані, втупившись поглядом у нікуди.

Зелена сукня Брайс була подерта, шкіра — вкрита штукатуркою і чужою кров’ю, а обличчя — блідим, як не рахувати червоної плями на щоці.

З холодильника під барною стійкою Гант дістав пакет з льодом і загорнув його у кухонний рушник. Потім поставив на заляпаний журнальний столик склянку води і простягнув лід Брайс.

— А добряче ж вона приклалася.

Вона повільно звела на нього бурштинові очі, і він побачив у її вухах засохлу кров.

Швидко обшукавши вбогу кухню і шафку у ванній кімнаті, він знайшов ще кілька рушників і аптечку.

Щільно підібгавши крила, щоб не зачепити пивні бляшанки, якими був захаращений столик, Гант став перед Брайс навколішки на зношений сірий килим.

Вона мовчки сиділа, і далі втуплюючись поглядом у порожнечу, поки він вичистив її закривавлені вуха.

Гант не володів медмагією, як-от відьми, але мав достатньо широкий досвід лікування бойових травм, щоб оцінити стан її загострених вух. Для фейського слуху цей вибух був жахливо оглушливий — а людська кров вповільнювала процес зцілення. На щастя, він не знайшов ніяких ознак тривалої кровотечі чи пошкоджень.

Він почав з лівого вуха. А коли закінчив, то помітив, що її коліна були здерті й у ранах стирчали скалки каменю.

— Юніпер має шанс стати примою-балериною, — нарешті прохрипіла Брайс. — Перша фавна за всю історію. Невдовзі починається літній сезон — вона дублерка головних ролей у двох виставах. І у всіх п’ятьох взагалі — солістка. Цей сезон вирішальний для неї. Якщо вона травмувалася, наслідки можуть бути згубні.

— Вона здійснила Занурення, тож швидко одужає, — він дістав з аптечки пінцет.

— Тим не менш.

Вона засичала, коли він почав обережно витягувати скалки металу і каменю з її коліна. У клубі її з силою відкинуло на підлогу. Навіть попри вибух він бачив, що вона зробила.

Вона кинулася до Юніпер, закриваючи її своїм тілом.

— Зараз пектиме, — сказав він, насуплено дивлячись на пляшку цілющого розчину. Недешеве зілля. Дивно, що воно взагалі тут є, враховуючи що принц і його товариші усі здійснили Занурення. — Зате не буде шрамів.

Вона знизала плечима, втупившись у великий темний екран телевізора за його спиною.

Гант залив її рану розчином, і Брайс засмикалася. Тоді він міцно схопив її за литку і тримав, попри її прокльони.

— Я тебе попереджав.

Вона видихнула крізь зціплені зуби. Край її і без того короткої сукні задерся від її рухів, і Гант сказав собі, що подивиться тільки для того, щоб перевірити, чи немає інших пошкоджень, але…

На гладенькому, бентежно ідеальному стегні тягнувся товстий, грубий шрам.

Гант завмер. Вона так його і не звела.

То кожен раз, коли він краєм ока помічав, як вона шкутильгає… Це було не через ті її кляті туфлі. А через це. Через нього. Через його довбаний бойовий інстинкт зашити її, як солдата.

— Коли чоловіки стають навколішки між моїми ногами, Аталаре, — промовила вона, — вони зазвичай не кривляться.

— Що?

Але тієї миті він усвідомив, що її литка досі в його руці, відчув дотик її шовковистої шкіри до його мозолястої долоні. Як і усвідомив те, що й справді стоїть навколішках між її стегнами, схилившись ближче до колін, щоб побачити шрам.

Гант відсахнувся, не в змозі стримати жар, який підбирався до його обличчя, і прибрав руку з її ноги.

— Вибач, — витиснув з себе він.

Веселий блиск у її очах зник, і вона спитала:

— Як думаєш, хто це зробив — у клубі?

На його долоні досі відчувалося тепло її ніжної шкіри.

— Не уявляю.

— Це може бути якось пов’язано з нашим розслідуванням?

Відчуття провини заблисло на її очах вологою поволокою, і він зрозумів, що в її пам’яті промайнуло тіло послушниці.

Гант похитав головою.

— Мабуть, ні. Якби хтось хотів нас зупинити, куля в лоба — певніше рішення, ніж вибух у клубі. Це цілком міг бути якийсь конкурент власника клубу. Або рештки повстанської групи Кереса, які хочуть посіяти безлад у цьому місті.

— Думаєш, війна дійде до нас? — спитала Брайс.

— Дехто з людей цього хоче. Дехто з ванірів — теж. Щоб здихатися людей, як вони кажуть.

— Цією війною вони зруйнували цілі частини Панґери, — пробурмотіла вона. — Я бачила репортажі.

Вона глянула на нього, і в повітрі зависло німе запитання: «Наскільки все було погано?»

— Магія і машини. Завжди небезпечна суміш, — тільки й відповів Гант.

Слова забриніли між ними.

— Я хочу додому, — видихнула Брайс. Знявши куртку, Гант накинув її на плечі Брайс, і вона ледь у ній не потонула. — Хочу змити усе це, — вона вказала на кров на своїй голій шкірі.

— Гаразд.

Але раптом вхідні двері відчинилися. Почулися кроки однієї пари ніг.

Гант розвернувся, дістаючи прихований на стегні пістолет, коли до вітальні увійшов Рунн у супроводі тіней.

— Вам це не сподобається, — промовив принц.

Їй хотілося додому. Хотілося подзвонити Юніпер. Подзвонити мамі й Рендаллу, просто щоб почути їхні голоси. Подзвонити Ф’юрі й дізнатися, що їй відомо, хоч подруга і не відповідала ні на дзвінки, ні на повідомлення. Хотілося подзвонити Джесібі та змусити її дізнатися про те, що сталося у клубі. Але більше за все їй хотілося додому і в душ.

Рунн, з кам’яним обличчям і весь забризканий кров’ю, зупинився у проході.

Гант сховав пістолет до кобури на стегні й сів на диван поруч із Брайс.

Рунн підійшов до раковини і налив собі склянку води просто з крана. Кожний його рух був скутий, а навколо нього шепотілися тіні. Але принц видихнув, і тіні, які створювали напруження, зникли.

Гант збавив її необхідності вимагати від Рунна подробиць.

— Припускаю, це пов’язано з тим, хто підірвав клуб?

Рунн кивнув і глитнув води.

— Усе вказує на людських повстанців, — кров Брайс похолола у жилах. Вони з Гантом перезирнулися. Їхні нещодавні припущення виявилися недалекими від істини. — Бомбу пронесли до клубу, сховавши у партії вина. Якась нова вибухова рідина. На ящику вони залишили візитівку — свій логотип.

— Чи є потенційний зв’язок із Філіпом Бріґґсом? — втрутився Гант.

— Бріґґс досі за ґратами, — відповів Рунн. Ввічливий спосіб описати покарання, якого лідер повстанців зазнавав у руках ванірів у Адрестійській В’язниці.

— Але рештки його кересівської секти — ні, — хрипло промовила Брайс. — Даніка була першою, хто накрила лабораторію Бріґґса. Навіть якщо він її не вбивав, він усе одно відбуває покарання за свої повстанські злочини. Він міг наказати своїм послідовникам влаштувати цей вибух.

Рунн насупився.

— Я думав, що вони розбіглися — приєдналися до інших фракцій або повернулися на Панґеру. Але ось те, що вам не сподобається: поруч із логотипом на ящику стояв фірмовий знак. Мої і твої люди вирішили, що це викривлений півмісяць — посилання на назву міста, — але я переглянув відеозапис камер зі складу до вибуху бомби. Важко розібрати, але це також могло бути зображення вигнутого рога.

— Який стосунок Ріг має до людського повстання? — спитала Брайс. І раптом у неї пересохло у роті. — Зажди. Думаєш, зображення Рога було посланням до нас? Застереженням відмовитися від пошуків Рога? Ніби вбивства послушниці недостатньо?

— Те, що клуб підірвали, коли ми були всередині, не може бути звичайним бігом, — міркував Гант. — Як і той знак на ящику, схожий на Ріг, — тоді, коли ми по вуха загрузли у його пошуках. Перед тим як Даніка накрила Бріґґса, він планував підірвати «Білий Ворон». Відколи він опинився за ґратами, члени секти Кереса не давали про себе знати, але…

— Вони могли повернутися, — наполягала на своєму Брайс. — Продовжити з того, на чому зупинився Бріґґс, або якось отримати від нього вказівки — навіть із в’язниці.

Гант спохмурнів.

— Або за всім цим від початку стояв один із послідовників Бріґґса — підготовка до вибуху, вбивство Даніки, сьогоднішній вибух… Можливо, Бріґґс і не винний, але він може знати винного. Можливо, він когось прикриває, — він дістав свій телефон. — Нам треба з ним поговорити.

— Ти геть здурів? — спитав Рунн.

Гант проігнорував його і набрав номер, підводячись із дивана.

— Він в Адрестійській В’язниці, тож запит можуть обробляти кілька днів, — пояснив він Брайс.

— Чудово, — вона відігнала думку про те, якою саме буде ця зустріч. Фанатизм Бріґґса щодо прав людей тривожив Даніку, і вона рідко хотіла говорити про нього. Арешт Бріґґса і його кересівської секти, яка відгалужувалася від головного повстанського руху Офіон, був тріумфом, визнанням Зграї Дияволів. Але цього все одно виявилося недостатньо, щоб заслужити схвалення Сабіни.

Гант приклав телефон до вуха.

— Привіт, Ісає. Так, я в порядку, — він вийшов у вестибюль, і Брайс провела його поглядом.

— Король Осені знає, що я втягнув тебе у пошуки Рога, — тихо промовив Рунн.

Вона підвела на брата обважнілі очі.

— Сильно він розлютився?

Гірка посмішка Рунна була невтішною.

— Він попередив мене про отруту, яку ти вливатимеш мені у вуха.

— Мабуть, варто сприйняти це за комплімент.

Цього разу Рунн не посміхнувся.

— Він хоче знати, що ти робитимеш із Рогом, якщо він знайдеться.

— У дні матчів питиму з нього замість кухля.

Гант, який зайшов до вітальні, завершивши дзвінок, весело пирхнув.

Рунн лише сказав:

— Він питав серйозно.

— Поверну його у храм, — відповіла Брайс. — Не йому.

Гант знову сів біля Брайс, і Рунн поглянув на них обох.

— Батько сказав, що оскільки я втягнув тебе у небезпечну справу, Брайс, тобі потрібен… цілодобовий охоронець. Який постійно буде поруч. І житиме з тобою. Тож я зголосився.

Кожна частинка її побитого тіла заболіла.

— Через мій довбаний труп.

Гант схрестив руки на грудях.

— Яке діло вашому королю, жива Квінлан чи ні?

Очі Рунна похололи.

— Я спитав те саме. Він сказав, що вона підпадає під його юрисдикцію як напівфейка, і він не хоче розгрібати якісь брудні справи. Дослівно: «Від цього дівчиська самий клопіт».

У кожному слові, яке Рунн вдало передав, Брайс почула батьківські жорстокі нотки. Побачила вираз батька, з яким він їх говорив. Вона часто уявляла, як було би заїхати кулаком у його ідеальне обличчя. Залишити шрам, подібний до того, що красувався на вилиці її матері, — маленький і тоненький, не довший за ніготь, але який нагадував про удар, якого він завдав матері, коли зайшов надто далеко у своїй жахливій люті.

Удар, який змусив Ембер Квінлан утекти — вагітною Брайс.

Виродок. Старий мерзенний виродок.

— То він просто стурбований кошмаром для загалу, яким стане смерть Квінлан напередодні Саміту, — грубо промовив Гант, обличчя якого скривилося від огиди.

— Не роби вигляд, що здивований, — сказав Рунн, а тоді звернувся до Брайс: — Я лише посланець. Подумай, чи мудро робити це приводом для війни з ним.

Вона нізащо не пустить Рунна до своєї квартири, щоб він там нею командував. Особливо з його дружками. Достатньо й того, що їй доводиться працювати разом з ним над цією справою.

О боги, голова буквально розколювалася.

— Гаразд, — розлючено промовила вона. — Він сказав, що мені потрібен охоронець —: але не конкретно ти, так? — Рунн напружено мовчав, і вона продовжила: — Тоді от що я думаю. Натомість зі мною залишається Аталар. Наказ виконано. Задоволений?

— Йому це не сподобається.

Брайс самовдоволено усміхнулася, хоча її кров закипала у жилах.

— Він не сказав, хто саме повинен мене охороняти. Виродку варто бути точнішим у своїх формулюваннях.

Навіть Рунн не міг із цим сперечатися.

Якщо Аталара і шокував вибір Брайс, він цього не показав.

Рунн побачив, як янгол перевів насторожений погляд з нього на сестру.

Прокляття. Невже Аталар нарешті почав складати одне з другим — що вони були пов’язані міцніше, ніж кузени, і що батько Рунна не мав би проявляти до неї такий інтерес?

— Це ти розповів усе своєму татусю? — прошкварчала Брайс до Рунна.

— Ні, — відповів він. Батько загнав його у глухий кут запитаннями про похід до храму одразу після того, як він вибрався зі зруйнованого клубу. Чесно кажучи, враховуючи те, яким розлюченим був Король Осені, було дивом, що Рунн зараз не лежав мертвий у стічній канаві. — У нього своя мережа шпигунів, про яку навіть я не знаю.

Брайс насупилася, але наступної миті, підвівшись з дивана, скривилася від болю. Аталар про всяк випадок простягнув руку, готуючись підтримати її за лікоть.

У Рунна задзижчав телефон, і він дістав його з кишені, щоб прочитати повідомлення, яке вигулькнуло на екрані. І низку наступних, які повилітали за першим.

Деклан написав у їхньому спільному з Флінном чаті: «Що в біса сталося?»

Флінн відповів: «Я у клубі. Сабіна відправила Амелі Рейвенскрофт керувати загонами Допоміжних сил, ті розбирають завали і допомагають пораненим. Рунне, вона сказала, що бачила, як ти пішов. Ти в порядку?»

Рунн відповів, просто щоб вони не дзвонили: «Усе гаразд. Скоро зустрінемося у клубі». Він стиснув телефон у кулаці, коли Брайс попрямувала повз нього до вхідних дверей і жахливої панорами, що відкривалася за ними. Надворі завивали сирени, відкидаючи синьо-червоне світло на дубову підлогу вестибюля.

Але його сестра, потягнувшись до ручки, зупинилася і, розвернувшись, спитала:

— Чого ти взагалі прийшов у «Ворон» перед вибухом?

Попався. Якщо він скаже, що йому зателефонував Різо, якщо зізнається, що стежить за нею, то вона відкусить йому голову. Тому Рунн сказав напівправду:

— Хотів перевірити бібліотеку твоєї хазяйки.

Гант, який теж прямував до виходу, зупинився за крок від Брайс. Рунн із цікавістю спостерігав, як парочка спробувала вдати спантеличення, — справді, вражаюче.

— Яку бібліотеку? — наче сама невинність, перепитала Брайс.

Він міг поклястися, що Аталар стримував усмішку.

— Ту, яка захована під галереєю і про яку всім відомо, — суворо промовив Рунн.

— Уперше про неї чую, — знизавши плечима, сказав Гант.

— Відвали, Аталаре, — Рунн стиснув щелепи так, що вони заболіли.

— Слухай, — сказала Брайс, — я розумію, що ти хочеш до нашого тісного клубу крутих перців, але у нас суворий відбір.

Так, Аталар справді щосили намагався не усміхнутися.

— Я хочу подивитися на тамтешні книжки, — прогарчав Рунн. — Перевірити, чи не знайдеться щось про Ріг, — Брайс замовкла, почувши нотку домінування у голосі брата. Коли справа була серйозна, він міг увімкнути боса.

Хоча Аталар сердито зиркав на нього, Рунн звернувся до сестри:

— Я двічі передивився Фейські Архіви, але… — Він похитав головою. — Я продовжую думати про галерею. Тож, можливо, у ній щось є.

— Я перевіряла, — сказала Брайс. — Про Ріг немає нічого, крім невиразних згадок.

Рунн слабко посміхнувся.

— Отже, ти визнаєш, що бібліотека існує…

Брайс похмуро подивилася на нього. Він знав цей задумливий погляд.

— То що?

Брайс перекинула волосся через брудне й подряпане плече.

— Давай домовимося: ти можеш прийти до галереї та пошукати інформацію про Ріг, і я допоможу чим зможу. Якщо… — Аталар повернув до неї голову, й обурений вираз на його обличчі потішив Рунна. Але Брайс продовжила, кивнувши до телефона у руці брата: — Якщо віддаси Деклана у моє розпорядження.

— Тоді мені доведеться розповісти йому про цю справу. А те, що відомо Деклану, одразу дізнається і Флінн.

— Нехай. Можеш ознайомити їх з нашою ситуацією. Але скажи Деку, що мені потрібні дані про останні переміщення Даніки.

— Не уявляю, звідки він може їх узяти, — зізнався Рунн.

— Вони мають бути у Лігві, — промовив Гант, дивлячись на Брайс із чимсь схожим на захват. — Скажи Еммету, щоб зламав архіви Лігва.

— Гаразд, — кивнув Рунн. — Передам йому пізніше.

Брайс натягнуто посміхнулася:

— Тоді можеш завтра приходити до галереї.

Рунна вразило, що він так легко отримав доступ до бібліотеки, але за мить він опанував себе і сказав:

— Будьте обережні.

Якщо Брайс з Аталаром не помиляються і це справді були повстанці Кереса, які діяли за наказом Бріґґса чи щоби вшанувати свого лідера… почнеться кошмарний політичний безлад. А якщо він має рацію стосовно того символу і це справді був Ріг, якщо цей вибух і вбивство послушниці були цілеспрямованими попередженнями щодо їхніх пошуків… тоді загроза для всіх них щойно стала збіса смертельнішою.

Наостанок Брайс солодко промуркотіла:

— Переказуй своєму татусю вітання — і що він може котитися під три чорти.

Рунн знову зціпив зуби, а Аталар знову вишкірився. Крилатий придурок.

Парочка вийшла у двері, і за мить задзвонив телефон Рунна.

— Що? — відповів він.

Рунн міг поклястися, що почув, як батько напружився, перш ніж протяжливо промовив:

— Це так ти говориш зі своїм королем?

Рунн вирішив не відповідати. Батько продовжив:

— Оскільки ти не можеш припинити розводитися про мої справи, я хотів би прояснити дещо стосовно Рога, — Рунн напружився. — Я не хочу, щоб він дістався янголам.

— Гаразд, — Рунн не став казати, що Ріг не дістанеться нікому. Він повернеться одразу до храму, де перебуватиме під постійною охороною фейрі.

— Не спускай ока з того дівчиська.

— Обох очей.

— Я не жартую, хлопче.

— Я теж, — прогарчав Рунн, щоб батько відчув щирість у його голосі.

Король Осені продовжив:

— Ти, Кронпринц, розкрив таємниці свого короля тому дівчиську й Аталару. Знаєш, за це я маю повне право тебе покарати.

«Уперед, — хотілося сказати йому. — Давай, покарай мене. Зроби мені послугу і заразом забери мій титул. Усе одно королівський рід закінчиться на мені».

Коли Рунн уперше почув ці слова, його знудило. Тоді йому було тринадцять і його, як і всіх фейрі, відправили до Провидиці дізнатися своє майбутнє. Колись цей ритуал передвіщав шлюби і союзи. Зараз його використовували радше для того, щоб дізнатися життєвий шлях дитини та її майбутні досягнення. Для Рунна — і, пізніше, для Брайс — це стало катастрофою.

Рунн благав Провидицю сказати, що вона має на увазі: він загине, не встигнувши зачати спадкоємця? Чи вона натякає на те, що він безплідний? Але Провидиця лише повторила: «Королівський рід закінчиться на тобі, Принце».

Йому не вистачило сміливості сказати королю те, що він дізнався. Тож він, побоюючись розчарування і люті батька, збрехав: «Провидиця сказала, що я буду чесним і справедливим королем».

Батько все одно засмутився, але лише через те, що вигадане пророцтво не віщувало могутнішої долі його сину.

Тому — так. Якщо батько хоче позбавити його титулу, то лише зробить йому послугу. І несамохіть зрештою здійснить те пророцтво.

Одного разу Рунн по-справжньому занепокоївся через значення цього пророцтва — того дня, коли дізнався, що в нього є менша сестричка. Він подумав, що воно передвіщало її передчасну смерть. Але його страхи розвіяв той факт, що вона не була і ніколи не буде визнана членкинею королівського роду. На щастя, Брайс ніколи не питала, чому тоді, у ті далекі роки, коли вони ще були близькі, Рунн не просив їхнього батька публічно визнати її своєю донькою.

Король Осені продовжив:

— На жаль, покарання, на яке ти заслуговуєш, позбавить тебе можливості шукати Ріг.

Навколо Рунна закружляли магічні тіні.

— Тоді залишимо це на наступний раз.

Батько щось прогарчав, але Рунн поклав слухавку.

27

Вулиці були переповнені ванірами, які досі напливали, вирвавшись із хаосу «Білого Ворона». Усі вони хотіли дізнатися, що, Хел забирай, сталося. Легіонери, фейрі та загони Допоміжних сил звели навколо клубу гучливу світлонепроникну магічну стіну, але натовп продовжував сходитися.

Гант глянув на Брайс, яка зі скляним поглядом мовчки йшла поруч. Босоніж, раптом усвідомив він.

І давно вже вона боса? Напевно, взуття загубилося під час вибуху.

Він замислився, чи не запропонувати їй знову понести її на руках — чи, може, підняти її у повітря і долетіти до її квартири, — але вона так міцно обхоплювала себе руками, що він відчув: одне його слово скине її у бездонний вир гніву.

Те, як вона зиркнула на Рунна перед виходом… Добре, що вона не гадюка, яка плюеться отрутою. Обличчя принца розплавило би.

Помагайте їм боги, коли завтра він заявиться до галереї.

Коли вони увійшли до бездоганно чистого вестибюля її будинку, консьєрж зіскочив зі свого місця, питаючи її, чи все з нею гаразд і чи була вона у клубі. Брайс пробурмотіла, що вона в порядку, і перевертень з родини ведмежих хижо обвів Ганта очима. Помітивши цей погляд, вона махнула консьєржу рукою, натискаючи кнопку ліфта, і представила їх: «Ганте, це Маррін, Марріне, це Гант. У найближчому майбутньому він мешкатиме зі мною, на жаль». Потім вона зайшла у ліфт і сперлася на хромоване поруччя, ніби ось-ось упаде…

Двері ліфта почали зачинятися, і Гант протиснувся всередину. Кабіна ліфта була замалою, затісною для його крил, і він підібгав їх, поки вони підіймалися до пентахауса…

Брайс понурила голову, її плечі поникли…

— Чому ти не хочеш здійснити Занурення? — випалив Гант.

Двері ліфта відчинилися, і вона, вийшовши, притулилася до них спиною. Але потім рушила елегантним кремово-синім коридором і зупинилася біля дверей своєї квартири. Тоді Брайс розвернулася до Ганта.

— Ключі залишилися у мене в сумочці.

А сумочка лежала під руїнами клубу.

— У консьєржа є запасні?

Вона угукнула, дивлячись на ліфт, наче на гору, на яку їй треба було піднятися.

Маррін довго морочив Ганту яйця, перевіряючи по відео-зв'язку, чи жива Брайс у коридорі, і питаючи у неї дозволу віддати йому ключі — на що вона підняла великі пальці вгору.

Повернувшись, Гант побачив, що вона сидить біля дверей, злегка розставивши ноги, між якими виднілися її яскраво-рожеві трусики. На щастя, камери у коридорі не показували її під таким кутом, але Гант не сумнівався, що перевертень уважно слідкував за тим, як він допомагає їй підвестися і вручає запасні ключі.

Вона повільно всунула ключ, а тоді приклала долоню до магічної панелі біля дверей, знімаючи захисні чари.

— Я чекала, — пробурмотіла вона, коли замки, клацнувши, відчинилися і в квартирі увімкнулося тьмяне світло. — Ми мали здійснити Занурення разом. За кілька років.

Він зрозумів, кого вона мала на увазі. Причину, з якої вона більше не прикладалася до чарки, не танцювала і, здавалося, не жила своїм життям. Причину, з якої вона зберегла той шрам на гарному гладенькому стегні. Одній Оґенас і всім її священним Містеріям було відомо, як довго карав себе Гант після колосальної поразки у Битві на горі Гермон. Навіть тоді, коли його катували в астерійських темницях, він власноруч карав себе, роздираючи свою душу так, як не зміг би жоден імперський слідчий.

Тож, мабуть, це було дурне запитання, але він випалив, коли вони зайшли до квартири:

— Але навіщо чекати далі?

Опинившись усередині, Гант добряче роззирнувся місцем, яке Квінлан називала домом. Коли він дивився на квартиру крізь вікно, вона здавалася йому просто гарною, але побачивши її зсередини…

Квартира мала вільну концепцію, без зайвих перегородок. Чи то Брайс, чи то Даніка, обставили її, не шкодуючи грошей: у правій третині просторої вітальні стояв білий диван з м’якими подушками, за ним — журнальний столик з переробленої деревини і великий телевізор на різьбленій дубовій консолі. Ліву третину простору займали обідній стіл з матового скла і білі шкіряні стільці, а центральна третина була відведена під кухню: білі шафки, хромована побутова техніка і білі мармурові стільниці. Усе бездоганно чисте, тепле й затишне.

Гант зайняв місце біля кухонного острівця, наче якась валіза, а Брайс потьопала блідим дубовим коридором, щоб випустити Сирінкса, який вив у своєму вольєрі.

На півдорозі вона, не озираючись, промовила:

— Без Даніки… Ми мали здійснити Занурення разом, — повторила вона. — Коннор і Торн мали бути нашими Якорями.

Вибір Якоря під час Занурення був ключовим — і глибоко особистим вибором. Але Гант відкинув спогади про кислолицого держслужбовця, якого призначили йому, оскільки в нього не лишилося ні родичів, ні друзів, які могли б бути його Якорем. Мати померла всього за кілька днів до його Занурення.

Сирінкс, клацаючи кігтями по світлому паркету, кинувся через усю квартиру до Ганта і, завищавши, стрибнув до нього, лижучи йому руки. Брайс, ледве переставляючи ноги, рушила на кухню.

Тиша, яка запала у квартирі, настільки пригнічувала, що він спитав: — Ви з Данікою були коханками?

Два роки тому йому сказали, що вони були подругами, але друзі не тужать одне за одним так, як-от Брайс, яка, здавалося, повністю закрилася від світу. Так, як він тужив за Шахарою.

У відповідь почувся звук корму, що падав у жерстяну миску. Тоді Брайс опустила миску, дзенькнувши нею об підлогу, і Сирінкс, забувши про Ганта, кинувся до неї і почав жадібно й швидко їсти.

Гант розвернувся, стежачи за Брайс, яка обійшла кухонний острівець і, відчинивши величезний металевий холодильник, роздивлялася його вбогий вміст.

— Ні, — відповіла вона рівним і холодним тоном. — Нічого подібного між нами з Данікою не було, — вона міцніше стиснула ручку холодильника, і кісточки її пальців побіліли. — Ми з Коннором… я про Коннора Голстрома. Ми з ним… — вона осіклася. — Усе було складно. Коли Даніка померла, коли усі вони померли… усередині мене згасло світло.

Він пам’ятав подробиці про її стосунки зі старшим із братів Голстромів. Молодшого брата, Ітана, тієї ночі не було у квартирі — і зараз він був першим заступником Амелі Рейвенскрофт, зграя якої стала жалюгідною заміною Зграї Дияволів. Тієї ночі місто також зазнало непоправної втрати.

Гант відкрив рота, щоб сказати Квінлан, що він розуміє. Не лише складність стосунків, але й втрату. Як це — коли вранці прокидаєшся в оточенні друзів і коханої, а під кінець дня всіх їх уже немає в живих. Він розуміє, як втрата гризе кістки, кров і душу. І те, що ніщо не може її заповнити.

Що відмова від алкоголю і наркотиків, від того, що вона любила найбільше — танців, — усе одно не виправить ситуації. Але слова застрягли йому в горлі. Йому не хотілося говорити про це двісті років тому, і точно не вийде поговорити про це зараз.

Десь у квартирі задзвонив стаціонарний телефон, і приємний жіночий голос проворкотів: «Дзвінок з… Дому».

Брайс заплющила очі, ніби збираючись з силами, а тоді попленталася темним коридором, який вів до спальні. За мить пролунав її бадьорий голос, за який вона могла б отримати звання «Найкраща акторка Мідґарда»:

— Привіт, мамо, — матрац під нею заскрипів. — Ні, я не була у клубі. На роботі впустила свій телефон у туалет — так, здохнув з кінцями. Завтра куплю новий. Так, я в порядку. Юніпер теж не було у клубі. З нами все гаразд, — пауза. — Знаю… просто важкий був день на роботі, — знову пауза. — Слухай, я не сама, — різкий смішок. — Не в тому сенсі. Не сподівайся. Я серйозно. Так, я добровільно впустила його до себе. Будь ласка, не дзвони консьєржу. Його ім’я? Я тобі не скажу, — миттєве вагання. — Мамо. Завтра подзвоню. Я не переказуватиму від тебе вітання. Бувай… бувай, мамо. Люблю тебе.

Сирінкс уже доїв і вичікувально дивився на Ганта у мовчазному благанні добавки, виляючи лев’ячим хвостом.

— Ні, — шикнув Гант на химеру, коли Брайс повернулася до вітальні.

— О, — промовила вона, ніби забула, що він тут. — Я йду в душ. Гостьова кімната у твоєму розпорядженні. Користуйся всім, що тобі знадобиться.

— Завтра я злітаю до Коміціуму по свої речі, — Брайс лише важко кивнула, наче її голова важила цілу тонну. — Чому ти збрехала? — Він дозволив їй вирішувати, яку саме брехню вона захоче пояснити.

Квінлан зупинилася, і Сирінкс потрюхикав коридором до її спальні.

— Мама би лише розхвилювалася і приїхала до мене. Ситуація у місті погіршується, і я не хочу, щоб вона тут була. А про тебе не сказала тому, що це теж викликало б запитання. Так простіше.

Простіше не дозволяти собі насолоджуватися життям, простіше тримати всіх на відстані.

Слід від ляпаса Юніпер ніяк не сходив. Простіше закрити подругу своїм тілом від вибуху бомби, ніж ризикувати втратити її.

— Мені потрібно знайти того, хто це зробив, Ганте, — тихо промовила вона.

Він піймав її страдницький, щемливий погляд.

— Знаю.

— Ні, — хрипло відказала вона. — Не знаєш. Мені байдуже, чим керується Михей, — якщо я не знайду винного, це з’їсть мене живцем, — не вбивця чи демон, а біль і горе, які, як він лише почав усвідомлювати, жили у ній. — Мені потрібно знайти того, хто це зробив.

— Знайдемо, — пообіцяв він.

— Звідки ти знаєш? — Вона похитала головою.

— Бо в нас немає іншого вибору. У мене немає іншого вибору, — вона спантеличено глянула на нього, і він, видихнувши, промовив: — Михей запропонував мені угоду.

Її погляд став настороженим.

— Яку угоду?

Гант стиснув щелепи. Вона відкрила йому частинку своєї душі, тож він міг зробити те саме. Особливо враховуючи те, що тепер вони були довбаними співмешканцями.

— Коли я прибув сюди, Михей запропонував мені угоду: якщо я зможу відплатити за всі життя, що їх забрав 18-й Легіон того дня на горі Гермон, то поверну собі свободу. За всі дві тисячі двісті сімнадцять життів. — Він напружився, сподіваючись, що вона зрозуміла те, чого він не хотів говорити.

Брайс пожувала губу.

— Припускаю, «відплатити» означає…

— Так, — витиснув з себе він. — Означає те, що я вмію робити. Смерть за смерть.

— У списку Михея більше двох тисяч ворогів?

Гант хрипко хихотнув.

— Михей — Губернатор усієї Вальбари, і проживе мінімум ще двісті років. Мабуть, до кінця його правління їх буде навіть удвічі більше, — очі Брайс наповнилися жахом, і Гант, сам не розуміючи чого, почав поспішно шукати спосіб її заспокоїти. — Така вже в нас робота. У нього, у мене, — він провів рукою по волоссю. — Послухай, це жахливо, але він принаймні запропонував мені вихід. А коли у місті знову почалися вбивства, він запропонував іншу угоду: знайти вбивцю до Саміта — і він зменшить мій борг до десяти.

Він чекав її осуду, відрази до нього і Михея. Але вона лише схилила голову набік.

— То ось чому ти був такою скалкою в дупі.

— Так, — напружено промовив він. — Але про це Михей наказав мені мовчати. Тож якщо ти хоч словом прохопишся…

— Його пропозицію буде скасовано.

Гант кивнув, вдивляючись у її побите обличчя. Але Брайс мовчала. Тож за мить він спитав:

— Ну?

— Що ну? — Вона знову попрямувала до своєї спальні.

— Хіба ти не скажеш, що я — егоїстичний шматок лайна?

Вона знову зупинилася, і її очі слабко блиснули.

— Навіщо, Аталаре, коли ти щойно сам це сказав?

І раптом він не зміг опанувати себе. Попри те що вона була вся у крові та штукатурці, він обвів її очима. Кожен сантиметр і вигин її тіла. Намагаючись не думати про ті яскраво-рожеві трусики під обтислою зеленою сукнею. Але все ж сказав:

— Вибач, що я вважав тебе підозрюваною. І більше того: вибач, що засуджував тебе. Я думав, що ти звичайна тусовщиця, і поводився як придурок.

— Немає нічого поганого в тому, щоб бути тусовщицею. Не розумію, чого світ вважає інакше, — але вона замислилася над його словами. — Мені так простіше — коли люди думають про мене найгірше. Це дозволяє мені побачити те, ким вони є насправді.

— Хочеш сказати, що справді вважаєш мене придурком? — Кутик його рота вигнувся вгору.

Але її погляд лишався вкрай серйозним.

— Я зустрічалася і мала справу з багатьма придурками, Ганте. Ти до них не належиш.

— Раніше ти говорила інакше.

Вона лише знову продовжила свій шлях до спальні. Тож Гант спитав:

— Хочеш, я організую щось поїсти?

Брайс знову зупинилася. Було схоже, що вона відмовиться, але потім прохрипіла:

— Чизбургер — і порцію картоплі фрі з сиром. І шоколадний мілкшейк.

— Зрозумів, — усміхнувся Гант.

Вишукана гостьова кімната по інший бік кухні була простора і виконана у сірому й кремовому відтінках, підкреслених блідо-рожевим і волошковим кольорами. На щастя, ліжко виявилося достатньо широким для крил Ганта — вочевидь, те купляли спеціально для ваніра. Праворуч від дверей на комоді стояла кривобока синя миска, керамічна, з оббитими краями, а біля неї — кілька фотографій у дорогих рамках.

Гант роздобув вечерю, і Брайс вгризлася у свій чизбургер з такою лютістю, яку він бачив лише серед левів, що збиралися навколо свіжої добичі. Гант кинув Сирінксу, який жалібно скавчав під білим скляним столом, кілька картопляних паличок, оскільки Брайс, певна річ, ділитися не збиралася.

Вони обоє були настільки виснажені, що їли мовчки, а коли Брайс допила свій мілкшейк, то лише зібрала сміття, кинула його у відро і рушила до своєї кімнати. А Гант попрямував до своєї.

Відчувши слабкий запах смертних, Гант припустив, що той належить батькам Брайс, а висунувши шухляди побачив, що деякі з них були повні одягу — легенькі светри, шкарпетки, штани, спортивні костюми… Він пхав носа у чужі справи. Щоправда, це входило до його посадової інструкції, але все одно це було втручання в особисте.

Він засунув шухляди комода і почав роздивлятися фотографії у рамках.

Ембер Квінлан мала приголомшливий вигляд. Не дивно, що той фейський придурок тяжів над нею настільки, що вона від нього втекла. Довге чорне волосся облямовувало обличчя, яке могло би бути на рекламному щиті: веснянкувата шкіра, повні губи і високі вилиці, які робили погляд її темних бездонних очей просто вражаючим.

Викапана Брайс — тільки колір волосся й очей інакший. Поруч з Ембер стояв не менш привабливий смаглявий темноволосий чоловік, обіймаючи її за тонкі плечі й широко усміхаючись фотографу. Гант ледве роздивився напис на срібному армійському жетоні поверх сірої сорочки чоловіка.

Здуріти можна.

То прийомним батьком Брайс був Рендалл Сілаґо? Легендарний снайпер і герой війни? Гант не розумів, як пропустив цей факт у її досьє, хоча, мабуть, два роки тому, він просто побіжно прогортав розділ про її батьків.

Не дивно, що його донька була такою безстрашною. А з ними, праворуч від Ембер, стояла Брайс.

Їй було не більше трьох років. Червоне волосся було високо зібране у дві розсмикані кіски. Ембер дивилася на доньку трохи досадливо, наче Брайс повинна була бути так само чепурно вбрана, як і двоє дорослих. Але дівчинка зухвало дивилася на матір у відповідь, вперши ручки у свої пухкенькі боки і розставивши ноги в очевидній бойовій стійці. З ніг до голови вкрита багнюкою.

Гант хихикнув і глянув на іншу фотографію на комоді.

Це була прекрасна світлина: дві жінки — власне, дівчини — на червоній скелі на вершині пустельної гори сиділи пліч-о-пліч спинами до фотоапарата, дивлячись на піщану місцину, порослу чагарниками, далеко унизу. Однією з них була Брайс — він зрозумів це з водоспаду її червоного волосся. Друга дівчина була у знайомій шкіряній куртці з написом прадавньою мовою Республіки: «За любові усе можливо».

Другою дівчиною була Даніка. І це її куртку зараз носила Брайс.

Інших фотографій Даніки у квартирі не було.

За любові усе можливо. Це був давній вислів, який належав комусь із богів, але Гант не пам’ятав, кому саме. Мабуть, Хтоні — це було в дусі богині-матері. Гант уже давно перестав відвідувати храми і звертати особливу увагу на надто завзятих жриць, які час від часу вигулькували у ранкових ток-шоу. Ніхто з п’ятірки богів жодного разу не допоміг ні йому, ні тим, хто був йому небайдужий. Зокрема Урд частенько кидала його через хрін.

Голова Даніки лежала на плечі Брайс, і її світле волосся, зібране у кінський хвіст, спадало на спину подруги. Брайс була у просторій білій футболці, а на колінах лежала її перев’язана рука. Усе її тіло було у синцях. І — о боги — ліворуч від Даніки лежав меч. Відполірований, він був схований у піхви — але Гант знав, що це за меч.

Сабіна оскаженіла, коли виявилося, що меч зник із квартири, в якій вбили її доньку. Вочевидь, це була якась вовча реліквія. Але ж ось він, лежить біля Брайс і Даніки на пустельній горі.

Сидячи на тій червоній скелі й дивлячись згори на навколишній світ, вони скидалися на двох солдатів, які щойно пройшли найжахливіші коридори Хела і отримали заслужену відпустку.

Гант відвернувся від світлини і потер татуювання на чолі. Легким рухом він прикликав холодний вітер і щільно запнув важкі сірі портьєри на панорамних вікнах. Потім неквапливо роздягнувся і виявив, що ванна кімната була така ж простора як і гостьова.

Він швидко вимився і, навіть не висохнувши, завалився у ліжко. Останнє, що він бачив, перш ніж його охопив сон, була фотографія Брайс і Даніки, навіки застиглих у миті спокою.

28

Відчувши у кімнаті присутність самця, Гант враз прокинувся й потягнувся до ножа під подушкою. Розплющивши одне око й міцно стискаючи руків’я, він почав пригадувати, де розташовані вікна, проходи і будь-яка потенційна зброя, якою він міг би скористатися…

Але на сусідній подушці він побачив Сирінкса, сплющена мордочка якого вдивлялася йому в обличчя.

Гант застогнав і полегшено видихнув. Химера у відповідь бемкнула його лапою.

Гант відкотився подалі.

— І тобі доброго ранку, — пробурмотів він, оглядаючи кімнату. Вчора ввечері він точно зачиняв двері. Зараз вони були навстіж відчинені. Гант глянув на годинник.

Сьома ранку. Він не помітив, щоб Брайс встала на роботу — не чув, щоб вона снувала по квартирі, як не чув і музики, яку вона полюбляла вмикати.

Щоправда, він не почув, як відчинилися двері й до його кімнати. Він спав мов убитий. Сирінкс поклав голову на плече Ганта і скорботно зітхнув.

Хай Солас милує.

— Чому мені здається, що якщо я нагодую тебе сніданком, це насправді буде для тебе вже вдруге чи втретє за сьогодні?

Круглі очі химери невинно кліпнули.

Не стримавшись, Гант почухав пустотливого маленького звіра за вушками.

У залитій сонцем квартирі поза його кімнатою панувала тиша, сонячне світло нагрівало світлий паркет. Гант виліз із ліжка і натягнув штани. Після вчорашніх подій його сорочка скидалася на ганчірку, тож він залишив її на підлозі і… Прокляття. Телефон. Він схопив його з приліжкового столика і перевірив повідомлення. Нічого нового, жодних пропущених викликів від Михея — дякувати богам.

Він залишив телефон на комоді біля дверей і потьопав до вітальні.

Тихо і порожньо. Якщо Квінлан щойно пішла…

Він кинувся через вітальню до коридору на протилежному боці кімнати. Двері її спальні були прочинені — мабуть, так Сирінкс і вибрався, — а Квінлан…

Міцно спала. Серед купи зім’ятих ковдр, долілиць, обхопивши руками подушку. Майже в такій же позі, в якій вчора у клубі лежала на Юніпер, коли закрила подругу своїм тілом.

Ганту подумалося, що більшість сприйняла би її сіру нічну сорочку, облямовану блідо-рожевим мереживом, з глибоким вирізом на спині, за звичайну майку. Сирінкс протрюхикав повз нього, застрибнув на ліжко і тицьнув носом у її голе плече.

Татуювання на її спині — красиві, вигадливі рядки, написані незнайомою йому абеткою, — підіймалося й опускалося в такт її диханню. Її золотиста шкіра була поцяткована синцями, яких він учора не помітив і які сьогодні вже позеленіли — завдяки фейській крові, яка текла в її жилах.

А він стояв і витріщався на неї. Наче якийсь довбаний збоченець.

Гант розвернувся у проході. Раптом крила стали йому завеликими, а шкіра — надто натягнутою, коли відчинилися вхідні двері. Плавно завівши руку за спину, він стиснув руків’я ножа…

До квартири влетіла Юніпер, з коричневим пакетом, з якого пахнуло шоколадною випічкою, в одній руці й запасною в’язкою ключів у іншій. Помітивши його біля дверей спальні, фавна завмерла і здивовано відкрила рота.

Вона обвела його очима — не так, як це робили деякі жінки, поки не помічали його татуювання. Її погляд казав йому, що вона розуміє, що робить напівголий чоловік у квартирі Брайс о сьомій годині ранку.

Гант відкрив рота, щоб сказати, що все не так, як здається, але Юніпер мовчки пройшла повз нього, цокаючи елегантними копитцями по паркету.

Трусячи пакетом, вона зайшла до спальні, і Сирінкс, ошаленівши, завиляв лев’ячим хвостиком.

— Я принесла шоколадні круасани, тож відривай свою голу дупцю від ліжка і вдягайся, — проспівала Юніпер.

Підвівши голову, Брайс побачила подругу, а потім і Ганта у коридорі. Не потрудившись натягнути край своєї нічної сорочки на бірюзові мереживні трусики, вона примружилася:

— Що?

Юніпер підійшла до ліжка і, схоже, збиралася плюхнутися на нього, але тоді різко глянула на Ганта.

Він напружився.

— Усе не так, як здається.

— Тоді ми хотіли б усамітнитися, — мило всміхнулася йому Юніпер.

Гант рушив на кухню. Кава. Здається, гарна ідея.

Він відчинив шафку і дістав чашки. Їхні голоси все одно долітали до нього.

— Я намагалася додзвонитися, але твій телефон вимкнений — я подумала, що ти, певно, його загубила, — сказала Юніпер.

Зашурхотіли ковдри.

— Ти в порядку?

— У повному. У новинах досі висловлюють здогадки, але вже вважають, що це зробили людські повстанці з Панґери, прагнучи створити проблеми тут, у нас. Є відеозапис із вантажної пристані, на якому видно їхню символіку на ящиках з вином. Вважається, що так бомба і потрапила у клуб.

Отже відучора теорія не змінилася. Але ще належало з’ясувати, чи був вибух насправді пов’язаний з Рогом. Гант нагадав собі дізнатися в Ісаї, як справи з дозволом на зустріч із Бріґґсом, щойно Юніпер піде.

— «Ворон» сильно зруйнований?

Важке зітхання.

— Ага, дуже сильно. Невідомо, коли він знову відкриється. Учора я нарешті зв’язалася з Ф’юрі, і вона сказала, що Різо настільки знавіснів, що призначив винагороду за голову винного.

Нічого дивного. Гант чув, що попри свою веселу вдачу, розлючений перевертень-метелик ставав справжнім звіром.

— Мабуть, через це Ф’юрі повернеться додому, — додала Юніпер. — Ти ж знаєш, що вона не встоїть перед таким викликом.

Вогняний Соласе. Не вистачало ще й Ф’юрі Акстар у цьому безладі. Гант засипав кавові зерна у млинок блискучої хромованої кавоварки, вбудованої у кухонну стіну.

— То вона повернеться додому по винагороду, але не щоб побачитися з нами? — напружено спитала Квінлан.

Юніпер мовчала. А тоді відповіла:

— Ти не одна тієї ночі втратила Даніку, Бі. Усі ми справлялися з цим по-різному. Відповіддю Ф’юрі на біль було втекти.

— Це твій психотерапевт так сказав?

— Я більше через це не сваритимусь.

Знову тиша. Юніпер відкашлялася.

— Бі, вибач мені за те, що я зробила. У тебе синець…

— Усе гаразд.

— Ні, не гаразд.

— Серйозно. Я розумію, я…

Гант увімкнув кавомолку, щоб подруги могли відверто поговорити. Мабуть, він перестарався з часом і зерна перетворилися на порошок, замість гранул, але коли він закінчив, Юніпер уже казала:

— То цей шикарний янгол, який зараз готує тобі каву…

Гант вишкірився до кавоварки. Уже давно, дуже давно його не називали інакше ніж Умбра Мортіс, Клинок Архангелів.

— Ні, ні і ще раз ні, — обірвала її Брайс. — Я виконую для Джесіби секретну роботу, а Ганту доручили мене захищати.

— І ходити напівголим по квартирі — це частина доручення?

— Ти ж знаєш цих ванірських чоловіків. Сплять і бачать, як би похизуватися своїми мускулами.

Гант закотив очі, а Юніпер засміялася.

— Я в шоці, що ти взагалі дозволила йому лишитися, Бі.

— Власне, у мене не було вибору.

— Гм-м-м.

На паркет глухо опустилися босі ноги.

Ти ж знаєш, що він усе чує? Мабуть, так розпушив пір’я, що й у двері не пролізе.

Гант обперся на стільницю, слухаючи гудіння кавоварки, коли у коридор вийшла Брайс.

— Розпушив?

Вона явно проігнорувала подружчине прохання вдягнутися. З кожним кроком блідо-рожевий мереживний край нічної сорочки ковзав по її стегну, злегка підскакуючи й оголюючи товстий грубий шрам на лівій нозі. Побачивши, що він з нею зробив, Гант відчув, як усередині нього все перевернулося.

— Підніми погляд, Аталаре, — протягнула вона, і Гант насупився.

Але одразу за Брайс, легенько цокаючи копитцями по паркету, йшла Юніпер із коричневим пакетом у руках.

— Я просто забігла занести тобі це. У мене репетиція о… — Вона дістала телефон з кишені своїх обтислих чорних легінсів. — От блін. Уже зараз. Бувай, Бі, — вона кинулася назад до дверей, вражаюче влучно закинувши пакет на кухонний стіл.

— Щасти тобі. Подзвони пізніше, — сказала Брайс, збираючись роздивитися примирливе підношення фавни.

Затримавшись у дверях, Юніпер сказала Ганту:

— Роби свою роботу, Умбро Мортісе.

І зникла.

Брайс вмостилася на білому шкіряному стільці за скляним столиком і, діставши шоколадний круасан, зітхнула. Відкусивши шматок, вона застогнала від задоволення.

— А легіонери їдять круасани?

Гант стояв на місці, обпершись об стільницю.

— Ти серйозно питаєш?

Брайс уминала за обидві щоки.

— Чого ти так рано встав?

— Уже майже пів на восьму. Не так уже й рано. Але твоя химера майже всілася мені на обличчя, тож як я міг не встати? І скажи, у кого ще є ключі від цієї квартири?

Вона доїла круасан.

— У моїх батьків, Юніпер і консьєржа. До речі… треба віддати його комплект і зробити собі новий.

— І мені.

Другий круасан був на півдорозі до її рота, але вона його відклала.

— Цього не буде.

Він пильно подивився на неї.

— Ні, буде. І ти зміниш захисні заклинання, щоб я міг отримати доступ…

Вона відкусила круасан.

— Хіба не виснажливо постійно бути альфа-козлом? У вас що, є якийсь довідник? Можливо, таємні групи підтримки?

— Яким козлом?

— Альфа-козлом. Владним і агресивним, — вона махнула рукою на його голий торс. — Знаєш, ви, чоловіки, з найменшого приводу рвете на собі сорочку, ви знаєте два десятки способів убивати людей, жінки аж зі шкури пнуться, щоби бути разом з вами, а коли ви нарешті залізаєте якійсь із них у труси, то перетворюєтеся на божевільних самців, які тільки й прагнуть спаровуватися, забороняючи іншим чоловікам дивитися чи навіть говорити з нею, вирішувати, що і коли вона має їсти, вдягати, коли бачитися з друзями…

— Що ти таке верзеш?

— Ваші хобі — це постійні роздуми, бійки і волання, ви досконало опанували прерізні способи гарчання і ричання, у вас свій гурток крутих хлопців, але щойно один з вас одружується, решта починає сипатися, як кісточки доміно, і помагай вам боги, коли у вас починають народжуватися діти…

Він вихопив у неї круасан. Брайс враз замовкла.

Вона здивовано витріщилася на нього, тоді на круасан, і Гант, підносячи смаколик до рота, подумав, що вона зараз його покусає. Чорт, а смачно ж.

— По-перше, — сказав він, підтягнувши стілець, розвернувши його спинкою вперед і всівшись, широко розставивши ноги, — останнє, що мені хотілося би, — це переспати з тобою, тож усю цю маячню про секс, парування і дітей можна виключити. По-друге, у мене немає друзів, тож найближчим часом не чекай, що я кудись гайну з ними відпочити. По-третє, якщо вже говорити про відсутність одягу… — Він доїв круасан і багатозначно глянув на неї. — Це не я щоранку розгулюю по квартирі у ліфчику й трусах, доки зрештою не вдягнуся.

Він щосили намагався викинути це з голови: як після ранкової пробіжки вона більше години робила зачіску і макіяж у самій лише спідній білизні, якої у неї, схоже, був великий і вражаючий вибір.

Гант подумав, що якби він виглядав так, як вона, то теж би так вичепурювався.

Брайс у відповідь лише сердито глянула на нього — на його рот і руку — і буркнула:

— Це був мій круасан.

Пропищала кавоварка, але він не зрушив з місця.

— Ти зробиш мені новий комплект ключів. І додаси мене на магічну панель. Тому що це частина моєї роботи, а наполегливість не є першою ознакою альфа-козла — це ознака того, що я хочу бути впевненим, що ти не помреш.

— Не треба так лаятися. Ти засмучуєш Сирінкса.

Він нахилився так близько, що помітив золоті цятки в її бурштинових очах.

— Крихітко, ти сама ще та лихослівниця. А судячи з того, як ти себе поводиш, гадаю, альфа-козлом ти назвала не того.

Брайс зашипіла.

— Бачиш? — манірно промовив він. — Як ти там казала? Прерізні способи гарчання і ричання? — Гант махнув рукою. — Ось тобі й маєш.

Вона постукала нігтями кольору сутінкового неба по скляному столику.

— Ніколи більше не їж моїх круасанів. І припини називати мене крихіткою.

Гант самовдоволено посміхнувся і підвівся.

— Мені треба злітати до Коміціуму по речі. А де будеш ти?

Брайс набурмосилася і нічого не сказала.

— Відповідь така: зі мною, — вів далі Гант. — Відтепер куди б ти чи я не збиралися, ми йдемо разом. Зрозуміла?

Вона показала йому середній палець. Але більше не сперечалася.

29

Михей Домітус, може, і був ще тим гівнюком, але він принаймні давав своїм тріаріям вихідні — або рівноцінний відгул пізніше, якщо вони через якесь завдання були змушені під час них працювати.

Джесіба Роґа вихідних не визнавала — воно й не дивно. І оскільки Квінлан сьогодні чекали на роботі, Гант вирішив, що вони навідаються до казарм Коміціуму в обідню перерву, коли більшість людей буде зайнята іншим.

На той час, коли Гант вилетів слідом за Брайс, супроводжуючи її на роботу, завіса густого туману ще не розсіялася. Нової інформації щодо вибуху йому не надходило, не було й згадок про інші напади, схожі на напади кристалоса.

Але Гант усе одно не зводив очей зі своєї червоноволосої підопічної внизу, уважно роздивляючись кожного, хто проходив повз неї. Більшість перехожих, помітивши Сирінкса, що гарцював на повідку, обминали її стороною. Химери були тваринами з мінливим настроєм — могли утнути дрібну магічну витівку чи вкусити. Байдуже, що Сирінкса, здавалося, більше цікавило те, чи зможе він виманити в когось щось поїсти.

Сьогодні Брайс вдягла коротку чорну сукню і зробила стриманіший макіяж — виразніше підкреслила очі, обрала менш яскраву помаду… Обладунки, зрозумів він, дивлячись як Брайс із Сирінксом пробираються крізь натовп містян і туристів, обминаючи автівки, які нетерпляче сигналили, стоячи у звичному заторі на Старій Площі. Одяг, зачіска, макіяж — усе це було її обладунками, подібними до його броні та зброї, що їх він одягав щоранку.

Хіба що під ними він не носив мереживну білизну.

Сам не розуміючи чому, він приземлився на бруківку позаду Брайс. Вона навіть не здригнулася і рішуче прямувала далі у своїх чорних туфлях на височезних підборах. Те, як вона пливла древніми вулицями на таких підборах, не підвертаючи ноги, було збіса вражаюче. Сирінкс приязно фиркнув до Ганта і гордовито потрюхикав далі, наче кінь на параді.

— Твоя начальниця взагалі дає тобі вихідні?

Брайс сьорбнула каву, яку тримала в іншій руці. За день вона випивала просто незліченну кількість кави — мінімум три чашки всотала ще до виходу з квартири.

— По неділях я не працюю, — промовила вона. Прохолодний вітерець зашурхотів у пальмовому листі, і по її загорілих ногах забігали сироти. — Більшість наших клієнтів по буднях зайняті й не можуть прийти у робочий час. А по суботах вони вільні.

— Хоч на свята ти не працюєш?

— На великі — ні, — вона розсіяно побрязкала кулоном у вигляді трьох переплетених кіл, що висів у неї на шиї.

Такий архезійський амулет, напевно, коштував… Вогняний Соласе, він коштував достобіса грошей. Гант подумав про важкі залізні двері до архіву. Мабуть, їхня функція стосовно того, що зберігалося в архіві, була радше не захисною, а ізолювальною.

Він відчував, що Брайс не стане вдаватися у подробиці того, чому для роботи у галереї вона має носити такий амулет, тож натомість спитав:

— Що у тебе трапилося з твоїм кузеном? — Який мав сьогодні вранці заявитися до галереї.

Сирінкс кинувся до білки, яка збігала стовбуром пальми, і Брайс обережно натягнула його повідок.

— Кілька років, коли я була підліткою, ми з Рунном були близькими друзями, а потім сильно посварилися. Після цього я припинила з ним спілкуватися. І відтоді… ну, ти сам бачиш, які у нас зараз стосунки.

— Через що ви посварилися?

Вона затихла, наче роздумуючи, чи слід розповідати йому про це. Угорі клубочився ранковий туман, коли вона зрештою відповіла:

— Спочатку ми погризлися через його батька. Я назвала Короля Осені ще тим шматом лайна і сказала, що Рунн танцює під його дудку. Потім сварка переросла у перелік вад одне одного. Я пішла геть, коли Рунн сказав, що я фліртую з його друзями, наче безсоромна хвойда, і наказав триматися від них подалі.

Гант пригадав, що Рунн казав і гірші речі. У Храмі Богині Місяця він чув, як Брайс нагадала родичу, як той назвав її шльондрою-напівкровкою.

— Я завжди вважав Данаана придурком, та навіть для нього це низько.

— Так і було, — тихо зізналася вона. — Але… відверто кажучи, гадаю, він мене захищав. Власне, через це ми насправді й посварилися. Він поводився як і всякий інший владний фейський засранець. І точнісінько як мій батько.

— Ти підтримуєш із ним зв’язок? — Серед вищої фейської знаті було кількадесят доволі жахливий постатей, які колись могли посадити Ембер Квіндан під замок і змусити тікати.

— Лише коли цього не уникнути. Здається, я ненавиджу його більше за всіх у Мідгарді. Окрім Сабіни, — зітхнувши, вона підняла очі до неба, дивлячись на янголів і відьом, які пролітали над будинками. — А хто найбільша сволота у твоєму списку?

Гант зачекав, доки вони проминуть рептилоподібного ваніра, який набирав повідомлення на своєму телефоні, й відповів, пам’ятаючи про камери, встановлені на будівлях чи сховані у деревах та сміттєбаках:

— Сандріель.

— Он як, — кожен мешканець Мідґарду знав, кому належить це ім’я. — 3 того, що я бачила по телевізору, вона здається… — Брайс скривилася.

— Те, що ти бачила, — це ще квіточки. Реальність удесятеро гірша. Вона — безжальна садистка, — м’яко кажучи. Він додав: — Я був змушений… працювати на неї понад пів століття. До Михея, — він не зміг сказати слово «належати». Він би ніколи не дозволив Сандріель мати над ним таку владу. — Вона і Поллукс, командир її тріаріїв, виводять поняття жорстокості й розправи на новий рівень, — Гант стиснув щелепи, відганяючи просякнуті кров’ю спогади. — Це не ті історії, які можна розповідати на пожвавлених вулицях, — та й узагалі.

Але Брайс пильно подивилася на нього.

— Якщо ти колись захочеш про це поговорити, Аталаре, — я до твоїх послуг.

Вона сказала це ніби між іншим, але на її обличчі він прочитав щирість.

— Навзаєм, — кивнув він.

Вони проминули Браму Старої Площі, біля якої вже вишикувалися у чергу туристи, щоб зробити фото чи торкнутися золотого диска на плиті, радісно віддаючи при цьому краплю своєї сили. Здавалося, ніхто не усвідомлював, що за кілька кварталів звідси було знайдено труп. У тумані, який клубочився угорі, кварцова Брама здавалася якоюсь неземною, ніби висіченою з древньої криги. Жодна веселка не відбивалася на навколишніх будівлях — не за такого туману.

Сирінкс обнюхав сміттєбак, переповнений недоїдками з торгових кіосків навколо площі.

— Ти колись торкався диска, щоб загадати бажання? — спитала Брайс.

Гант похитав головою.

— Я думав, цим бавляться лише діти і туристи.

— Так і є. Але це весело, — вона перекинула волосся через плече, усміхаючись сама собі. — Я загадала бажання, коли мені було тринадцять — коли я вперше приїхала до міста. Рунн узяв мене з собою.

Гант здивовано звів брову.

— І що ти забажала?

— Більші цицьки.

З нього вирвався смішок, відганяючи рештки тіней, викликаних розмовою про Сандріель. Але стримавшись, щоб не глянути на груди Брайс, він сказав:

— Схоже, твоє бажання справдилося, Квінлан.

Звісно, це було применшення. Два великих довбаних применшення у мереживній білизні.

Вона хихотнула.

— Місто Півмісяця: місце, де збуваються мрії.

Не стримавшись, Гант жартівливо штовхнув її ліктем. Вона відмахнулася.

— Що б ти побажав, якби знав, що це справдиться?

Щоб його мати була жива, здорова і щаслива. Щоб Сандріель, Михей і всі архангели й астері померли. Щоб їхня з Михеєм угода скінчилася, а його рабські татуювання і вінець зникли. Щоб жорстка ієрархія малахимів згинула.

Але про це він не міг сказати. Не був готовий говорити з нею про такі речі.

Тож Гант відповів:

— Оскільки я цілком задоволений розміром своїх принад, я побажав би, щоб ти припинила бути скалкою у моїй дупі.

— Придурок, — сказала Брайс та все ж широко усміхнулася, і — щоб йому провалитися — тієї миті нарешті вийшло сонце.

Бібліотеці під галереєю «Грифон» міг позаздрити навіть Король Осені.

Рунн Данаан сидів у самому її серці за велетенським столом, досі не в змозі звикнути до просторого приміщення — і вогняної спрайти, яка кокетливо кліпала очима і розпитувала його, чи не болить весь цей його пірсинг.

По інший бік стола сиділи Брайс з Аталаром — перша набирала щось на ноутбуці, а другий гортав стос древніх фоліантів. Лехаба лежала на якомусь ляльковому диванчику і дивилася на планшеті популярний серіал про ванірів.

— То як, — спитала Брайс, не відриваючи погляду від ноутбука, — ти братимешся до справи чи й далі сидітимеш і витріщатимешся?

Аталар тихо пирхнув від сміху, але промовчав, водячи пальцем по сторінці книги.

Рунн сердито зиркнув на нього.

— А ти що робиш?

— Шукаю інформацію по кристалосу, — відповів Гант, відірвавши темні очі від сторінки. — За десятки років я вбив близько дюжини демонів шостого типу, і хочу перевірити, чи є між ними якась схожість.

— Кристалос — демон шостого типу? — спитав Рунн.

— Припускаю, що так, — промовив Гант, знову опустивши погляд у книгу. — До сьомого типу належать лише принци, а враховуючи те, на що здатна ця потвора, закладаюся: виявиться, що він з шостого типу, — янгол забарабанив пальцями по древній сторінці. — Утім, поки що жодної схожості я не знайшов.

Брайс гмикнула.

— Можливо, ти шукаєш не в тому місці. Можливо… — Вона розвернула ноутбук до Аталара, не припиняючи друкувати. — Ми шукаємо інформацію про істоту, що не з’являлася у цьому світі п’ятнадцять тисяч років. Той факт, що ніхто не зміг її ідентифікувати, свідчить про те, що згадок про неї в історичних книгах майже не лишилося — та й книг збереглося не так і багато. Але… — Вона знову постукала по клавіатурі, і Рунн, вигнувши шию, побачив базу даних, яка вигулькнула на екрані. — Де ми зараз? — спитала вона Аталара.

— У бібліотеці.

— У галереї старожитностей, телепню, — завантажилася сторінка, заповнена зображеннями античних ваз і амфор, мозаїк і статуй. Брайс ввела у пошук «демон + фейрі» і підсунула ноутбук до Ганта. — Можливо, ми зможемо знайти кристалоса на витворах стародавнього мистецтва.

Гант щось буркнув, але Рунн помітив, як захоплено зблиснули його очі, перш ніж янгол почав переглядати сторінки з результатами пошуку.

— Я ніколи раніше не зустрічала принца, — зітхнула Лехаба зі свого диванчика.

— Їхню значимість переоцінюють, — кинув через плече Рунн.

Аталар схвально крекнув.

— А як воно — бути Обраним? — спитала спрайта, підперши вогняну голівку палаючим кулачком.

— Нудно, — зізнався Рунн. — Нічого цікавого, крім меча і кількох дешевих фокусів.

— Можна мені подивитися на Зоряний Меч?

— Я залишив його вдома. Не хотілося мати справу з туристами, які на кожному кроці зупиняють мене і просять сфотографуватися.

— Бідолашний принцик, — награно проворкотіла Брайс.

Гант знову схвально гмикнув, і Рунн огризнувся до нього:

— Хочеш щось сказати, Аталаре?

Янгол відірвав погляд від ноутбука.

— Вона вже все сказала.

Рунн загарчав, але втрутилася Брайс, яка, глянувши на них, спитала:

— Що ви двоє не поділили?

— Ой, розкажіть, — благально промовила Лехаба, поставивши свій серіал на паузу і всідаючись на диванчику.

Гант знову втупився в екран ноутбука.

— Ми натовкли одне одному пики на одній вечірці. Данаан досі злиться.

Брайс тріумфально посміхнулася самовдоволеною посмішкою.

— І чого ж ви побилися?

— Того, що він — зарозумілий придурок, — огризнувся Рунн.

— Навзаєм, — промовив Гант, вигнувши губи у кривій посмішці.

Брайс багатозначно глянула на Лехабу.

— Ці хлопці — постійно міряються причандалами.

Лехаба манірно пхекнула.

— До нас, леді, їм далеко.

Рунн закотив очі й здивовано помітив, що Аталар зробив те саме.

Брайс обвела рукою бібліотеку, заповнену нескінченними полицями.

— Що ж, кузене, — сказала вона, — Вперед. Нехай твої здібності Зоренародженого приведуть тебе до просвітлення.

— Дуже смішно, — промовив він, але рушив до полиць, роздивляючись назви книг. Він зупинився біля численних акваріумів і тераріумів, вбудованих у книжкові шафи, мешканці яких були абсолютно байдужі до його присутності. Рунн не наважився спитати, чи правдиві чутки щодо цих дрібних тваринок, особливо після того, як Лехаба гукнула зі свого місця:

— Черепашку звати Марлін.

Рунн стривожено глянув на сестру, але Брайс щось клацала у своєму телефоні.

За мить із динаміків, прихованих у дерев’яних панелях, зазвучала музика. Рунн прислухався до перших акордів — два високих проникливих жіночих голоса співали під акомпанемент гітари.

— Ти досі слухаєш цей гурт? — У дитинстві Брайс шаленіла за цим фолк-дуетом двох сестер.

— Джозі і Лорел досі пишуть гарну музику, тому і слухаю, — вона знову тицьнула пальцем в екран телефона.

Рунн продовжив ліниво роздивлятися стелажі.

— У тебе завжди був відмінний музичний смак, — він закинув мотузку в бурхливе море, яким були їхні стосунки.

Брайс не підвела очей, але тихо промовила:

— Дякую.

Аталар розважливо промовчав.

Рунн роздивлявся полиці, чекаючи, що його потягне до чогось, окрім сестри, яка за ці кілька днів розмовляла з ним більше, ніж за останні дев’ять років. Назви книжок були написані єдиною мовою, Древньою Мовою фейрі, мовою русалок і ще кількома, яких він не знав.

— Вражаюча колекція.

Рунн потягнувся до синього фоліанта, корінець якого виблискував золотою фольгою. «Слова Богів».

— Не чіпай її, — застерегла Лехаба. — Вона може вкусити.

Рунн відсмикнув руку, коли книга на полиці заворушилася і загуркотіла. Усередині нього піднялися тіні, готуючись ударити, але він наказав їм заспокоїтися.

— Чому книга ворушиться?

— Бо ці книги особливі… — почала Лехаба.

— Досить, Леле, — попередила її Брайс. — Рунне, нічого не торкайся без дозволу.

— Твого дозволу чи книги?

— Усього разом, — сказала вона. І наче у відповідь книга на верхній полиці зашелестіла. Рунн витягнув шию, щоб подивитися, і побачив, як зелений фоліант… сяє. Манить. Його тіні зашепотіли, ніби закликаючи. Що ж, тоді гаразд.

Він умить підтягнув мідну драбину і піднявся нею. Брайс сказала, наче звертаючись до самої бібліотеки: «Не заважай йому», — і він дістав книгу з полиці. Побачивши назву, він закотив очі під лоба. «Великі Романи Народу Фейрі».

Воістину сила Зоренародженого. Сунувши книгу під пахву, він спустився і підійшов до стола.

Глянувши на назву книги, Брайс зареготала.

— Ти впевнений, що твоя сила Зоренародженого — не для пошуку вульгарщини? — Вона гукнула до Лехаби: — Це якраз для тебе!

Лехаба стала малиново-рожевого кольору.

— Бібі, ти жахлива.

— Насолоджуйся, — підморгнув йому Аталар.

— Неодмінно, — огризнувся Рунн, розгортаючи книгу. Та не встиг він почати, як задзижчав його телефон. Рунн вийняв його з задньої кишені й глянув на екран. — Дек дістав потрібну тобі інформацію.

Брайс і Аталар завмерли. Рунн відкрив імейл, але потім його пальці зависнули над кнопкою «Переслати».

— Я, гм… у тебе та сама електронна адреса? — спитав він сестру. — А твоєї у мене взагалі немає, Аталаре.

Гант проторохтів адресу своєї електронної пошти, але Брайс якусь хвилину насуплено дивилася на Рунна, ніби зважуючи, чи хоче вона відкривати ще одні двері до свого життя. Тоді вона зітхнула і відповіла:

— Так, та сама.

— Відправив, — сказав Рунн і відкрив вкладений файл, що його надіслав Деклан.

Файл був повен координат і відповідних назв місць. Повсякденна рутина Даніки як Альфи Зграї Дияволів зводилася до пересування Старою Площею та її околицями, не кажучи вже про її активне особисте життя після заходу сонця. Список охоплював усе, починаючи з квартири, Лігва, офісу Правителів Міста у Коміціумі до тату-салону, бургерної, численних піцерій, барів, концертного майданчика, університетського стадіону, перукарень, спортзали… Прокляття, вона взагалі спала? Список починався за два тижні до смерті Даніки. Судячи з тиші, що запала за столом, Рунн зрозумів, що Брайс із Гантом також передивляються локації. А потім…

Аталар підвів погляд на Брайс, і його темні очі здивовано блищали.

— Даніка не лише чергувала поблизу Храму Богині Місяця, коли було вкрадено Ріг — вона чергувала у храмі протягом двох днів до того, як це сталося, — пробурмотіла вона. — І в ніч вимкнення першосвітла теж.

— Гадаєш, вона бачила злодія, і її вбили, щоб затерти сліди? — спитав Гант.

Невже все було так просто? Рунн змолився, щоб так і виявилося.

Але Брайс похитала головою.

— Якби Даніка побачила крадіжку Рога, то повідомила би про це, — вона знову зітхнула. — Зазвичай Даніка не чергувала у храмі, але Сабіна часто на зло змінювала їй графік. Можливо, на Даніці після чергування залишився запах Рога і демон її вистежив.

— Проглянь список ще раз, — наполегливо промовив Рунн. — Можливо, ти щось пропустила.

Брайс скривила рота — втілення скептицизму — але Гант погодився:

— Краще, ніж нічого.

Брайс підвела очі й пильно подивилася на янгола — довше, ніж це було потрібно.

Нічого хорошого з цього не вийде — з того, що Брайс і Аталар працюють разом. Живуть разом.

Але Рунн припнув язика і почав читати.

— Уже дійшов до пристойних постільних сцен? — ліниво спитала Брайс Рунна, втретє передивляючись список місць перебування Даніки. Вона помітила, що подруга кілька разів була біля лабораторії Філіпа Бріґґса, яка розташована одразу за міською стіною. Зокрема і в ніч облави.

Вона досі пам’ятала, як два роки тому Даніка і Коннор, кульгаючи, повернулися до квартири після арешту Бріґґса і його кересівської групи. Даніка була в порядку, але Коннор заробив розбиту губу і підбите око, які свідчили про те, що щось пішло не за планом. Вони ніколи не розповідали про це, а вона і не питала. Лише всадила Коннора за паршивий кухонний стіл і промила його рани.

Він не зводив очей з її обличчя і губ весь час, поки вона обережно обробляла його губу. Тієї миті вона зрозуміла, що це неминуче — що Коннор втомився чекати. Що п’ять років їхньої дружби та ходіння околясом скінчилися, що тепер усе зміниться і він невдовзі зробить свій крок. Байдуже, що вона зустрічалася з Рідом. Коннор дозволяв їй піклуватися про нього, його очі буквально сяяли, і вона зрозуміла, що час настав.

Коли Рунн не відповів на її глузування, Брайс відірвала погляд від ноутбука. Брат продовжував читати — і, схоже, не чув її.

— Рунне.

Гант, який був зайнятий базою даних галереї, теж перервався.

— Данаане.

Рунн різко підвів голову і закліпав.

— Щось знайшов? — спитала Брайс.

— І так, і ні, — відповів Рунн, відкинувшись на стільці. — Тут тристорінкова розповідь про Принца Пелія і його наречену, Леді Гелену. Але я не знав, що Пелій насправді був головнокомандувачем фейської королеви Теї, коли вони потрапили у наш світ, здійснивши Перехід, — а Гелена була її донькою. Судячи з усього, королева Тея також була Зоренародженою, і її дочка успадкувала таку ж силу. У Теї була й молодша донька з таким самим даром, але згадується тут лише про Леді Гелену, — Рунн відкашлявся і прочитав: — «Гелена, з волоссям кольору ночі, чия золота шкіра променіла зоряним світлом і тінями». Схоже, Пелій на той час був одним з кількох фейців, які володіли силою Зоренароджених.

Брайс кліпнула.

— То й що? Який це має стосунок до Рога?

— Тут написано, що священні предмети призначалися лише для тих фейців, хто мав цю силу. Що Ріг працював лише тоді, коли крізь нього текло зоряне світло, коли він наповнювався силою. Звідси виходить, що магія Зоренароджених, вкупі з усім іншим, може передаватися через священні предмети — оживляючи їх. Мені ніколи не вдавалося зробити нічого подібного, навіть із Зоряним Мечем. Але це пояснює, навіщо Принцу Безодні для створення кристалоса, який полює на Ріг, знадобилася кров Пелія — бо в ній містилася сила. Утім, мені здається, що Рогом міг володіти будь-хто з Зоренароджених.

— Але якщо Принц Безодні здобуде Ріг, то не зможе ним скористатися без допомоги Зоренародженого фейця, який може ним керувати, — сказав Гант і кивнув до Рунна: — Навіть якщо той, хто полює на Ріг, знайде його, йому знадобишся ти.

Рунн замислився.

— Але не забуваймо, що в того, хто прикликав демона, щоб вистежити Ріг — і вбити невинних, — Рога немає. Його викрав хтось інший. Тож ми, по суті, шукаємо двох різних людей: вбивцю і викрадача Рога.

— Так, але Ріг усе одно зламаний, — сказала Брайс.

Рунн постукав пальцем по книзі.

— І зламаний, вочевидь, назавжди. Тут сказано, що коли Ріг тріснув, фейці заявили, що його здатне полагодити лише «світло, яке не є світлом; магія, яка не є магією». По суті, це мудрований спосіб сказати, що немає жодних шансів на те, що Ріг колись знову запрацює.

— Отже, тоді нам потрібно з’ясувати, навіщо це може бути комусь потрібно, — промовив Гант і похмуро глянув на Рунна. — Для чого Ріг потрібен твоєму батькові — для якоїсь піар-компанії про добрі давні часи фейської раси?

Рунн пирхнув, а Брайс слабко усміхнулася. З подібними репліками Аталар ризикував стати одним з її улюбленців.

— Загалом — так, — відповів Рунн. — За його словами, упродовж кількох останніх тисяч років фейрі занепадають. Він стверджує, що наші предки могли спопеляти цілі ліси самою силою думки — тоді як він зараз може спалити щонайбільше якийсь гайок, — Рунн зціпив зуби. — Його зводить з розуму те, що мої сили Обраного — завбільшки з зерня.

Брайс знала, що відсутність у неї магічної сили була однією з причин, з яких батько відчував відразу і до неї.

Доказом того, що вплив фейрі дедалі слабшав.

Вона відчула на собі погляд Ганта, наче янгол вловив гіркоту, що хвилею прокотилася по ній.

— Мій рідний батько ніколи не цікавився мною з тієї ж причини, — сказала вона йому, не розкриваючи усієї правди.

— Особливо після твого візиту до Провидиці, — додав Рунн.

Гант запитально звів брову, але Брайс лише похитала головою і насуплено промовила:

— Це довга історія.

Гант знову глянув на неї уважним поглядом, у якому читалося повне розуміння. Тож Брайс зазирнула до книги в руках Рунна, пробігла очима кілька рядків і підвела погляд на брата.

— Увесь цей розділ про твоїх понтових аваленських родичів. Магія тіні, читання думок… Дивно, що вони ще не проголосили себе Зоренародженими.

— Вони були б не проти, — пробурмотів Рунн. Купка самовдоволених придурків.

Брайс слабко пам’ятала, як брат детально розповідав їй, чому так ставиться до своїх родичів, але спитала:

— А ти не володієш читанням думок?

— Не читанням думок, а думкорозмовою, — буркнув він, — і це не має ніякого стосунку до здібностей Зоренародженого. Чи до нашої справи.

Вочевидь, Гант із ним погоджувався, бо втрутився у їхній діалог:

— А якщо ми спитаємо Провидицю про Ріг? Можливо, вона зможе побачити, навіщо комусь зламана реліквія.

Брайс і Рунн випросталися. Але вона сказала:

— Краще звернутися до містиків.

— Містики — темні і стрьомні, — скривився Гант. — Спершу спробуємо варіант із Провидицею.

— Що ж, я пас, — швидко сказала Брайс.

Очі Ганта потемніли.

— Через те, що сталося під час твого минулого візиту?

— Так, — напружено промовила вона.

— Тоді ти і йди, — втрутився Рунн, звертаючись до Ганта.

Янгол фиркнув від сміху.

— Теж невдалий досвід, Дананне?

Брайс зловила себе на тому, що уважно дивиться на брата. Рунн ніколи не розповідав їй про похід до Провидиці. Але він лише знизав плечима і сказав:

— Ага,

Гант розвів руками.

— Гаразд, придурки. Я піду. Ніколи там не був. Мені це завжди здавалося позерськими прийомчиками.

Але це було не так. Брайс відігнала спогад про золотого сфінкса, який сидів перед отвором у підлозі тьмяно освітленої чорної кімнати, — і як його жіноче обличчя стежило за кожним її рухом.

— Тобі треба записатися заздалегідь, — лише змогла сказати вона.

Запала тиша. Її перервало дзижчання телефона, і Гант, діставши свій, зітхнув.

— Треба відповісти, — сказав він і, не чекаючи на їхню відповідь, збіг бібліотечними сходами нагору. За мить хлопнули вхідні двері галереї.

Пам’ятаючи про Лехабу, яка досі дивилася свій серіал, Рунн тихенько сказав сестрі:

— Мені завжди було начхати на те, який у тебе рівень сили, Брайс. Ти ж це знаєш?

Вона продовжила перегляд місць перебування Даніки.

— Ага, знаю, — тоді запитально звела брову. — А що у тебе сталося з Провидицею?

Його обличчя витягнулося.

— Нічого. Вона сказала мені усе, що хотів почути Король Осені.

— То що… ти засмутився, що твоє передбачення не було таким катастрофічним, як моє?

Рунн підвівся, блиснувши пірсингом у першосвітлі.

— Слухай, у мене після обіду зустріч з Допоміжними силами, до якої мені треба підготуватися, але пізніше побачимося.

— Звісно.

Рунн зупинився, ніби збираючись додати ще щось, але потім рушив до сходів і покинув бібліотеку.

— Твій кузен просто чарівний, — зітхнула Лехаба на диванчику.

— Я думала, твоє єдине справжнє кохання — Аталар, — сказала Брайс.

— Хіба я не можу мати обох?

— Зважаючи на те, як жахливо вони вміють ділитися, думаю, ні для кого з вашої трійці це добром не скінчиться.

На ноутбук надійшов імейл. Оскільки її розтрощений телефон лишився серед уламків «Ворона», Гант написав на електронну пошту: «Бачив, твій кузен пішов. Через п’ять хвилин збираємося до Коміціуму».

Вона відповіла: «Не треба мені наказувати, Аталаре».

«Чотири хвилини, крихітко».

«Я вже казала: не називай мене крихіткою».

«Три хвилини».

Загарчавши, вона підвелася з-за стола, потираючи ногу. Її високі підбори буквально вбивали її, а знаючи Аталара, вона була впевнена, що він змусить її обійти весь комплекс Коміціуму пішки. З іншим взуттям її сукня виглядатиме сміховинно, але, на щастя, у нижній шухляді бібліотечного стола вона зберігала змінний одяг, переважно на випадок, якщо трапиться дощ, здатний зіпсувати її парадне вбрання.

— Це приємно — коли сюди заходять гості, — промовила Лехаба.

У грудях Брайс защеміло, але вона сказала:

— Я скоро повернуся.

30

Тримаючись на невимушеній відстані, Гант крокував поруч із Брайс вестибюлем Коміціуму до ряду ліфтів, які доставляли до казарм 33-го. Інші ліфтові відсіки, розосереджені у заскленому атріумі у центрі комплексу, вели до інших чотирьох веж: одна містила конференц-зали і кабінети Правителів Міста, друга була резиденцією й офіційною приймальнею Михея, третя призначалася для загальної адміністративної дурні, а четверта — для громадських зібрань і публічних заходів. Десятки тисяч душ жили і працювали у стінах Коміціуму, але навіть у метушливому вестибюлі Квінлан якось вдавалося виділятися.

Вона перевзулася у червоні замшеві балетки, вдягнула білу блузку на ґудзиках, яку заправила в обтислі джинси, і зібрала свою шовкову копну у високий кінський хвіст, який зухвало погойдувався у такт її крокам, які анітрохи не відставали від Гантових.

Він приклав долоню до диска на панелі біля дверей ліфта, щоб отримати доступ і піднятися на свій тридцятий поверх. Зазвичай він підлітав до казарменого балкона, де було їхнє місце посадки, на крилах — почасти тому, що так було простіше, а почасти для того, щоб уникнути натовпу проноз, які навіть зараз витріщалися на їхню парочку з різних кутків вестибюля, однозначно гадаючи, чи привів він Квінлан сюди щоб трахнути, чи щоб допитати.

Легіонеру, який розвалився на низенькому диванчику і крадькома зиркав на її задницю, поганенько вдавалося робити це непомітно. Брайс озирнулася через плече — ніби якесь шосте чуття підказало їй, що на неї дивляться, — і всміхнулася солдату.

Легіонер завмер. Брайс прикусила нижню губу і легенько опустила вії.

Гант із силою вдарив кулаком по кнопці ліфта. І хоча легіонер слабко усміхнувся Брайс у відповідь, Гант був упевнений, що покидьок з радістю кинувся б на першу-ліпшу жінку, яка трапилася б йому на шляху. Будучи рядовими піхотинцями, легіонери — навіть із прославленого 33-го — не були вибагливі.

Двері ліфта відчинилися, і з них вийшли легіонери й різні бізнесмени. Ті, хто не мав крил, були обережні, щоб не наступити на чиєсь пір’я, але всі вони намагалися не дивитися Ганту у вічі.

Не те щоб він мав недружелюбний вигляд. Якщо хтось усміхався до нього, він зазвичай намагався усміхнутися у відповідь. Але усі вони чули історії. Усі знали, на кого він працює — кожного з його хазяїнів, — і знали, що саме він для них робить.

Вони почувалися б комфортніше, якби зайшли до ліфта зі зголоднілим тигром.

Тому Гант тримався осторонь, зводячи будь-які можливі контакти до мінімуму. Брайс розвернулася до ліфта, ледь не зачепивши його обличчя своїм кінським хвостом.

— Обережніше, — огризнувся Гант, коли кабіна ліфта зрештою спорожніла і вони зайшли усередину. — Ти мені так очі виколеш.

Брайс байдуже притулилася до дальньої скляної стінки. На щастя, з ними більше ніхто не зайшов. Але Гант був не настільки дурний, щоб подумати, що це сталося випадково.

Дорогою до Коміціуму вони зробили одну зупинку — щоб купити їй телефон на заміну того, який вона втратила у клубі. Брайс навіть виклала кілька додаткових марок за стандартний пакет захисних заклинань.

Магазин із хрому й скла був здебільшого порожній, але Гант не міг не помітити, що багато потенційних покупців, побачивши його крізь вітрину, вирішували триматися подалі. Утім, Брайс, схоже, цього не помітила, і поки вони чекали, коли їй винесуть новий телефон, попросила в Ганта його власний, щоб подивитися, чи немає новин про напад на клуб. Якимсь чином, під кінець вона вже передивлялася його фотографії. Чи радше їхню відсутність.

— На цьому телефоні тридцять шість світлин, — сухо промовила вона.

— То й що? — насупився Гант.

Брайс прогортала мізерну колекцію фото.

— За чотири роки, — саме чотири роки тому він прибув до Місяцеграда, отримав свій перший телефон і відчув смак життя без чудовиська, яке над ним панувало. Брайс відкрила світлину відірваної ноги на закривавленому килимі, і її ледь не знудило. — Що це за хрінь?

— Іноді мене викликають на місце злочину, і мені доводиться робити знімки для доказів.

— Чи хтось із цих людей був частиною вашої угоди з…

— Ні, — відповів він. — Я їх не фотографую.

— На твоєму чотирирічному телефоні тридцять шість світлин і на всіх них розчленовані тіла, — промовила вона. На іншому боці торгової зали хтось ахнув.

Гант заскрипів зубами:

— Давай іще голосніше, Квінлан.

Вона спохмурніла.

— Ти ніколи не робиш інших фотографій?

— Фотографій чого?

— О, ну не знаю — життя? Красивої квітки, смачної страви абощо?

— Який у цьому сенс?

Вона закліпала, а тоді похитала головою.

— Збоченець.

І перш ніж він встиг її зупинити, вона витягнула його телефон перед собою і, широко усміхнувшись, зробила селфі. Потім вона простягнула телефон Ганту.

— Ось. Хоч одне фото не трупа.

Гант закотив очі й сховав телефон до кишені.

Кабіна ліфта гуділа, стрімко піднімаючись нагору. Брайс дивилася, як змінюються цифри поверхів.

— Ти знаєш того легіонера? — невимушено спитала вона.

— Котрого? Того, який пускав слину на траскійський килим, висолопивши язик до підлоги, чи того, хто витріщався на твою дупу, наче чекаючи, що вона ось-ось з ним заговорить?

Вона засміялася.

— Певно, ви всі у цих казармах зголодніли за сексом, якщо поява однієї жінки створює такий ажіотаж. То що — знаєш, як його звати? Того, хто хотів поспілкуватися з моєю дупою.

— Ні. Лише у 33-му нас три тисячі, — він скоса глянув на Брайс, яка продовжувала стежити за зміною поверхів. — Можливо, не варто знайомитися з хлопцем, який, перш ніж привітатися, задивляється на твою дупу.

Вона звела брови, коли ліфт зупинився і двері відчинилися.

— Саме такого хлопця я і шукаю.

Брайс вийшла у простенький коридор і він рушив за нею — усвідомивши, коли вона зупинилася, що це він знає, куди йти, а вона лише вдає, що знає.

Гант повернув ліворуч. Їхні кроки відлунювали від коричневої гранітної кахляної підлоги довгого коридору. Де-не-де кахлі були потріскані і пощерблені — від упущеної зброї, міряння магічними причандаллями і справжніх бійок, — але все одно відполіровані настільки, що Гант бачив їхні з Брайс відображення.

Квінлан дорогою роздивлялася імена на кожних дверях.

— Лише чоловіки, чи жінки теж є?

— Є, — відповів він. — Хоча у 33-му чоловіків більше.

— У тебе є дівчина? Чи хлопець? Хтось, на чию дупу ти витріщаєшся?

Гант похитав головою і, зупинившись перед своїми дверима, відчинив їх, пропускаючи Брайс усередину, намагаючись прогнати відчуття холоду в жилах. Відігнати картину, яка виринула у нього перед очима: Шахара, яка падає на землю, меч Сандріель що пронизує її груди, білі крила обох сестер, які спливають кров’ю. Їхні обличчя — майже дзеркальні відображення одна одної — викривлені криком.

— Я незаконнонароджений, — він зачинив за собою двері, спостерігаючи, як Брайс роздивляється маленьку кімнату. Ліжко було досить широке, щоби вмістилися його крила, але, крім шафи, комода і стола, заваленого книжками, документами і зброєю, більше місця ні для чого не було.

— І що?

— А те, що у моєї матері не було ні грошей, ні знатного походження, щоб це компенсувати. Жінки не вишиковуються до мене в чергу, попри моє янгольське обличчя, — гірко всміхнувшись, він відчинив дешеву соснову шафу і дістав великий речовий мішок. — Колись я мав ту, кого не хвилював мій статус, але все погано скінчилося, — кожне слово обпікало його язик.

Брайс обхопила себе руками, впинаючись нігтями у тонкий шовк блузки. Схоже, вона зрозуміла, кого він мав на увазі. Вона роззирнулася, ніби підбираючи слова, і чомусь вирішила спитати:

— Коли ти здійснив Занурення?

— У двадцять вісім років.

— Чому саме тоді?

— Незадовго до цього померла моя мати, — очі Брайс наповнилися сумом, і він, не в змозі витримати цей погляд, оголив болісну рану й додав: — Я ніяк не міг оговтатися, тож отримав громадського Якоря і здійснив Занурення, Але це нічого не змінило. Байдуже, яку я міг отримати силу: могутню, як в архангела, чи мізерну, як у миші, — татуювання, які зробили мені через п’ять років, підкосили мене у будь-якому випадку.

Він почув, як Брайс провела рукою по ковдрі.

— Ти колись шкодував про повстання янголів?

Гант озирнувся і побачив, що вона сперлася на ліжко.

— Ніхто й ніколи мене про це не питав, — ніхто не наважувався. Але вона витримала його погляд. І Гант зізнався: — Я не знаю, що відчуваю.

Решту він передав поглядом: «І я нізащо не говоритиму про це у цьому місці».

Брайс кивнула. Потім подивилася на стіни — ні картин, ні плакатів.

— Ти не з тих, хто обставляє житло?

Він запхав одяг до речмішка, згадавши, що у її квартирі є пральна машина.

— Михей будь-якої миті може мене продати. Пускати тут коріння — не на добро.

Вона потерла руки, хоча у кімнаті було тепло, навіть задушливо.

— Якби тієї ночі він помер, що було би з тобою? З усіма Упалими і рабами, які йому належать?

— Наші купчі переходять тому, хто його замінить, — він ненавидів кожне слово, що вилітало з його вуст. — Якщо він не назвав наступника, його майно розподіляється між іншими архангелами.

— Які не стали б виконувати умови вашої з ним угоди.

— Однозначно ні, — Гант перейшов до зброї, схованої у шухлядах стола.

Він відчував, як вона спостерігає за кожним його рухом, ніби рахуючи кожен ніж і пістолет, які він діставав.

— Якби ти здобув свободу, що б ти зробив?

Гант перевірив набої, які лежали на столі, і вона підійшла подивитися. Він кинув кілька боєприпасів до сумки. Брайс узяла довгий ніж, наче це була брудна шкарпетка.

— Я чула, що твої блискавки є унікальними серед янголів — навіть архангели не здатні їй випускати.

Він підібгав крила.

— І?

Вона знизала плечима.

— Чому тоді 33-м Легіоном командує Ісая?

Гант забрав у неї ніж і поклав до сумки.

— Тому що я багатьох дратую і роблю те, що хочу.

Так було ще до гори Гермон. Утім, Шахара вбачала у цьому певну силу. І призначила його своїм генералом. Він намагався виправдати честь, яку вона йому виявила, але не зміг.

Брайс змовницьки посміхнулася.

— Нарешті, ми знайшли щось спільне, Аталаре.

Гаразд. Янгол був не такий уже й поганий. Він підлатав її після вибуху без цього характерного чоловічого чванства. І в нього була поважна причина хотіти розкрити цю справу. І він без кінця бісив Рунна.

Коли він закінчив збирати речі, йому подзвонив Ісая і сказав, що їхній запит на зустріч із Бріґґсом схвалили — але знадобиться ще кілька днів, щоб Бріґґса привели до ладу і привезли з Адрестійської В’язниці. Брайс вирішила не думати про те, в якому саме стані зараз перебував Бріґґс.

Єдиною світлою плямою стали новини про те, що Провидиця звільнила для Ганта місце у своєму розкладі й завтра прийме його у першу чергу.

Брайс не зводила з Ганта очей, коли вони знову заходили до ліфта, і її шлунок стиснуло, коли вони стрімко поїхали вниз до центрального вестибюля Коміціуму. Вочевидь, янгол мав привілейований допуск, який дозволяв ліфту не зупинятися на інших поверхах. Мило.

Вона ніколи по-справжньому не стикалася з малахимами, хіба що бачила легіонерів, які патрулювали вулиці, чи їхню багату еліту, яка, наче павичі, бундючно походжала містом. Більшість із них віддавала перевагу відпочинку на дахах будинків у ЦДР. А оскільки шльондрам-напівкровкам вхід туди був заборонений, їй ніколи не випадав шанс відвести одного з янголів до себе додому.

Що ж, тепер вона справді вела одного до себе додому, хоч і не в тому сенсі, який колись собі уявляла, ласо роздивляючись їхні мускулясті тіла. Одного літа вони з Данікою цілих два тижні просиділи під час обідньої перерви на даху, прилеглому до тренувального майданчика легіону. Стояла спека, і янголи тренувалися з голим торсом. І пітніли. Дуже пітніли.

Вони б і далі приходили, якби їх не піймав комендант будинку, який назвав їх збоченками і назавжди закрив доступ на дах.

Кабіна ліфта вповільнилася і зупинилася, від чого шлунок Брайс знову підстрибнув. Двері відчинилися, і їх зустріла стіна легіонерів, які, схоже, втомилися чекати — однак, побачивши Ганта, вони змінили свої вирази на обережно невимушені.

Тінь Смерті. У його кімнаті, поруч зі столом, вона помітила його сумнозвісний шолом. Дякувати богам, він його з собою не взяв.

Вестибюль Коміціуму був ущерть забитий. Сила-силенна крил, витатуйованих вінців і спокусливих мускулястих тіл. Усі як один дивилися у бік вхідних дверей, витягуючи шиї і виглядаючи один з-за одного, але ніхто не зважувався злетіти під скляний купол атріуму…

Гант завмер на краю натовпу, який майже заблокував вихід з ліфтового відсіку. Брайс встигла зробити крок до нього, коли ліфт праворуч від них відчинився і з кабіни вискочив Ісая, який, помітивши Ганта, різко зупинився.

— Я щойно почув…

Від сили, яка забрижила на іншому кінці вестибюля, її ноги підкосилися.

І ніби від цієї сили натовп повалився на землю. Усі стали на коліна і схилили голови.

І тоді їхній трійці відкрився прекрасний вид на Архангелицю, яка стояла у велетенських скляних дверях атріуму, і Михея поруч із нею.

31

Сандріель водночас із Михеєм розвернулася до Ганта, Брайс та Ісаї. Її очі зблиснули — вона впізнала янголів і, геть не звернувши уваги на Брайс, спочатку пильно подивилася на Ісаю, а тоді зупинила погляд на Гантові.

Звісно, Брайс її упізнала. Архангелицю так часто показували по телевізору, що на планеті не лишилося жодного, хто б її не знав.

Гант, який стояв на крок попереду, тремтів, наче оголений дріт під напругою. Вона ніколи його таким не бачила.

— Опускайся, — пробурмотів Ісая і став навколішки.

Гант не ворухнувся. Він не стане, зрозуміла Брайс. Натовп, який і далі стояв на колінах, почав озиратися до них через плече.

— Вона без Поллукса, — знову пробурмотів Ісая. — Ставай на довбане коліно.

Поллукс, Молот. Напружене тіло Ганта трохи розслабилося, але він лишався стояти на місці.

Вигляд у нього був розгублений, застряглий десь між люттю і жахом. На його кінчиках пальців не було й натяку хоча б на слабкі іскри блискавок. Брайс, закинувши свій кінський хвостик за плече, зробила крок до нього і, діставши з кишені свій новісінький телефон, переконалася, що звук був увімкнений на максимум.

Тож усі присутні почули голосне клацання, коли вона сфотографувала двох архангелів, а тоді, розвернувши телефон, зробила селфі з губернаторами на задньому фоні…

Натовп шоковано зашепотів. Брайс схилила голову набік, широко усміхнулася і зробила ще одне фото.

Потім вона розвернулася до Ганта, який досі тремтів, і якомога легковажніше сказала:

— Дякую, що привів мене подивитися на них. Ходімо вже?

Вона взяла Ганта під руку, залишивши його без шансів щось зробити, і розвернувшись разом із ним, зробила ще одне селфі на тлі приголомшеного натовпу й архангелів з кам’яними обличчями, а тоді потягнула його до ліфтів.

Ось чому легіонери так поспішали піднятися нагору. Хотіли звідси втекти.

Мабуть, окрім велетенських скляних дверей, існував й інший вихід. Натовп підвівся.

Брайс натиснула кнопку ліфта, змолившись, щоб їй було дозволено піднятися хоча б на якийсь поверх вежі. Гант досі тремтів. Вона міцно стиснула його руку, постукуючи ногою по кахляній підлозі, коли…

— Прошу пояснень.

Позаду них стояв Михей, закриваючи іншим доступ до ліфтового відсіку.

Гант заплющив очі.

Брайс важко ковтнула і розвернулася, знову ледь не заїхавши Ганту в обличчя своїм кінським хвостом.

— Ну, цей, я почула про вашу особливу гостю і попросила Ганта привести мене сюди, щоб я могла сфоткатися…

— Не брешіть.

Гант розплющив очі й повільно розвернувся до Губернатора.

— Я мав забрати деякі речі й одяг. Ісая дозволив мені взяти її з собою.

Почувши своє ім’я, Командир 33-го проштовхнувся крізь ряд охоронців.

— Це правда, Ваша Милість, — сказав Ісая. — Ганту потрібно було забрати необхідні речі, і він не хотів ризикувати, залишаючи на цей час міс Квінлан саму.

Архангел глянув на Ісаю, тоді на Ганта. А тоді на неї.

Його погляд ковзав її тілом. Її обличчям. Вона знала цей погляд — повільний, вивчальний.

Прикро, що Михей був холоднокровний, як риба на дні гірського озера.

Прикро, що він використовував Ганта як зброю, махаючи його свободою, наче собачим смаколиком.

Прикро, що він часто працював з її батьком над питаннями міста і Дому — прикро, що він нагадував їй її батька.

Страшенно прикро, хай йому грець.

— Було приємно знову побачитися, Ваша Милосте, — сказала Брайс Михею, і тієї миті двері ліфта відчинилися — наче боги дозволили їм ефектно піти.

Вона підштовхнула Ганта всередину і рушила за ним, коли холодна рука міцно стиснула її лікоть. Вона невинно глянула з-під вій на Михея, який зупинив її у дверях ліфта. Ганту, здавалося, перехопило подих.

Наче він чекав, що Губернатор зараз розірве їхню угоду.

Але Михей промуркотів:

— Я хотів би запросити вас на вечерю, Брайс Квінлан.

Вона звільнила лікоть з його хватки і зайшла за Гантом у кабіну ліфта. А коли двері зачинялися, подивилася прямо в обличчя Архангелу Вальбари і сказала:

— Мене це не цікавить.

Гант знав про приїзд Сандріель, але наштовхнутися на неї сьогодні… Якщо навіть Ісая не був у курсі, то, напевно, вона хотіла зробити сюрприз їм усім. Хотіла зненацька захопити Губернатора і легіон та подивитися, який це місце має вигляд до того, як пишна показна церемонія створить враження ще міцнішої оборони і ще бездоннішого багатства. До того, як Михей скличе один зі своїх легіонів, щоб надати їм ще більш вражаючого вигляду.

І пощастило ж їм сьогодні наштовхнутися на неї.

Принаймні з нею не було Поллукса. Поки що.

Ліфт знову злетів угору. Брайс стояла мовчки, обійнявши себе за плечі.

Мене це не цікавить.

Навряд чи Михей Домітус колись чув подібні слова.

Навряд чи Сандріель колись дозволяла себе ось так фотографувати.

Усе, про що він міг думати, поки дивився на Сандріель, — важкість ножа на своєму поясі. Усе, що він відчував, — сморід її арени: кров і лайно, сеча і пісок…

А потім Брайс зробила свій хід. Вдала з себе зухвалу дурноголову тусовщицю — набула образу, в який вони мали повірити, в який він сам колись вірив, — роблячи фотографії і даючи йому шлях до відступу…

Гант приклав долоню до диска біля кнопкової панелі й натиснув на інший поверх, скасовуючи попередній маршрут ліфта.

— Ми можемо вилетіти з посадкового майданчика, — його голос скрипів, наче гравій. Він завжди забував, наскільки схожі Сандріель і Шахара. Вони були не ідентичними близнючками, але колір шкіри і фігура були майже однакові. — Утім, мені доведеться понести тебе на руках.

Брайс обернула свій довгий шовковий кінський хвостик навколо зап’ястка, не помічаючи, що цим жестом оголила золотисту струнку шию.

Мене це не цікавить.

Вона сказала це впевнено. Не насмішкувато, не зловтішно, а… твердо.

Ганту страшно було подумати, як її відмова може вплинути на їхню з Михем угоду — і чи не звинуватить Губернатор у цьому саме його.

— Запасного виходу немає? — спитала Брайс.

— Є, але доведеться знову спускатися вниз.

Він відчув, що всередині неї здіймається вир запитань, тож поки вона не встигла поставити хоч одне з них, він сказав:

— Заступник Сандріель, Поллукс — ще гірший за неї. Коли він прибуде — уникай його за всяку ціну.

Він не наважувався згадувати цілий список жахіть, які Поллукс творив з невинними.

Брайс цокнула язиком.

— Наче наші шляхи колись перетнуться.

Після тієї вистави у вестибюлі — цілком можливо. Але Гант не сказав їй, що Сандріель не гребувала можливістю влаштувати дрібну помсту за зневажливе ставлення до неї та неістотні образи. Не сказав, що Сандріель, найімовірніше, вже ніколи не забуде обличчя Брайс. І, можливо, вже допитується у Михея, хто вона така.

Двері ліфта відчинилися на горішньому поверсі. У тьмяно освітлених коридорах панувала тиша, і Гант повів її лабіринтом спортзали повз численні тренажери. Поміж них пролягала широка доріжка, яка вела просто до скляної стіни з вікон — і посадкового балкона за нею. Не було ніякого поруччя — лише відкритий кам’яний виступ. Брайс завагалася.

— Я ще ніколи нікого не впускав, — запевнив Гант.

Вона боязко вийшла за ним на балкон. Їх пройняло шпарким вітром. Міська вулиця далеко внизу була вщент заповнена допитливими перехожими і фургонами новинних каналів. Над ними ширяли янголи: деякі відверто літали навпрямки, деякі — навколо п’яти шпилів Коміціуму, щоби здаля глянути на Сандріель.

Гант нахилився, просунувши одну руку під коліна Брайс, а іншою обхопивши її за спину, і підняв її. Її запах наповнив усі його чуття, проганяючи рештки спогадів про ту смердючу підземну в’язницю.

— Дякую, — сказав він, дивлячись їй у вічі. — За те, що виручила мене.

Вона знизала плечима, наскільки їй це вдалося у його руках, але здригнулася, коли він підійшов ближче до краю.

— Це було кмітливо, — продовжив він. — Здебільшого абсурдно, але я перед тобою в боргу.

Вона обвила руками Ганта за шию, ледь не душачи його.

— Вчора ти допоміг мені. Ми квити.

Гант не дав їй можливості передумати і, з силою змахнувши крилами й відштовхнувшись, зіскочив з краю балкона. Вона вчепилася у нього, досить сильно, аж до болю, але він міцно тримав її. Речмішок, перекинутий навскіс через плече, незграбно бився об його стегно.

— Ти взагалі дивишся? — спитав він, перегукуючи вітер і різко й швидко злітаючи все вище й вище у бік сусіднього хмарочоса ЦДР.

— Звісно, що ні, — відповіла вона йому у вухо.

Він хихотнув, але тоді вони вирівнялися і помчали над шпилями ЦДР. Праворуч від них виблискувала звивиста ріка Істрос, а за нею вимальовувався оповитий туманом острівець Кістяного Кварталу. Ліворуч він зміг розгледіти лише міський мур, а за ним — просторі землі за Брамою Янголів. Там не було ні будинків, ні будівель, ні доріг. Лише аеродром. А за Брамою праворуч від них — Торговельною Брамою на М’ясному Ринку — широка бліда смуга Західної Дороги впиралася у кряж пагорбів, усіяних кипарисами.

Приємне, красиве місто — посеред приємної красивої місцевості.

На Панґері міста були не більш ніж загонами, в яких ваніри тримали людей — та їхніх дітей, — якими харчувалися. Не дивно, що люди повстали. Не дивно, що вони шматували ту територію своїми хімічними бомбами та машинами.

На саму згадку про тих дітей у нього мороз пішов поза спиною від люті, і він змусив себе знову подивитися на місто. Центральний Діловий Район відділявся від Старої Площі чіткою розмежувальною лінією Патрульного Проспекту. Сонячне світло відбивалося від білого каменю Храму Богині Місяця і, ніби у дзеркальному відображенні прямо навпроти нього, здавалося, поглиналося чорним купольним Храмом Провидиці — його завтрашнім пунктом призначення.

Але погляд Ганта падав за межі Старої Площі, туди, де у серпанку туману виблискував зеленню район П’яти Троянд. У небо височіли кипариси і пальми, які вигравали магічними іскрами. У Місячному Лісі було більше дубів — і менше магічних викрутасів. Інші райони Гант не роздивлявся. У Асфоделевих Луках не було на що дивитися. Хоча порівняно з людськими районами на Панґері, Асфоделеві Луки здавалися розкішним комплексом.

— Чому ти схотіла жити на Старій Площі? — спитав він через кілька хвилин мовчазного польоту під саму лише пісню вітру.

Брайс досі не підводила очей, і Гант почав плавно знижуватися до ділянки Старої Площі, де була розташована її квартира — всього за квартал від Істрос і за кілька кварталів від Брами Серця. Навіть із такої висоти було видно її будинок з прозорого кварцу, який виблискував, наче крижаний спис, спрямований у сіре небо.

— Це центр міста, — відповіла вона, — чому не там?

— Район П’яти Троянд чистіший.

— І повний фейських павичів, які глумляться з напівкровок, — вона виплюнула останнє слово.

— А Місячний Ліс?

— Територія Сабіни? — Вона хрипко хихотнула і, відхилившись, глянула на Ганта. Її розсип веснянок скривився, коли вона наморщилася. — Чесно кажучи, Стара Площа — чи не єдине безпечне місце для такої, як я. До того ж це близько до роботи, плюс великий вибір ресторанів, концертних залів і музеїв. Узагалі можна звідси не виходити.

— Але ти виходиш — носишся по всьому місту під час своїх ранкових пробіжок. Чому ти так часто змінюєш маршрут?

— Весело — і не набридає.

Обриси будинку Брайс стали чіткіші. На даху, більшу частину якого займало місце для вогнища, кілька шезлонгів і гриль, нікого не було. Гант зробив віраж і, повернувшись, плавно приземлився й обережно поставив Брайс на ноги. Вона якусь мить ще потрималася за нього, а потім, віднайшовши рівновагу, відступила.

Гант поправив сумку і рушив до виходу з даху. Відчинивши двері, за якими була осяяна м’яким першосвітлом сходова клітка, він притримав їх для Брайс.

— Те, що ти сказала тоді Михею, — правда?

Вона потьопала сходами вниз, і її кінський хвостик підстрибував на ходу.

— Звісно, правда. Якого Хела мені з ним вечеряти?

— Він Губернатор Вальбари.

— І що? Те, що я врятувала його життя, не означає, що мені судилося бути його дівчиною. Хай там як, це все одно наче трахатися зі статуєю.

Гант вишкірився.

— Заради справедливості, жінки, які були з ним, кажуть інакше. Скривившись, вона відімкнула двері квартири.

— Як я вже казала, мене це не цікавить.

— Ти впевнена, що це не тому, що ти просто уникаєш…

— Бачиш, у цьому і проблема. Схоже, і ти, і решта світу вважаєте, що я існую виключно для того, щоби знайти такого, як він. Що я не можу щиро бути не зацікавленою у цьому, тому що чого б це мені не хотіти мати великого, сильного чоловіка, який мене захищатиме? Звісно, якщо я гарненька і самотня, то тієї ж миті, коли будь-який могутній ванір виявляє зацікавленість, я обовязково скину трусики. Власне, я навіть не жила, доки він не з’явився — ніколи не мала хорошого сексу, ніколи не почувалася живою…

О боги, він розбудив звіра.

— Це твоя болісна тема, розумієш?

Вона пирхнула.

— І ти з легкістю її порушуєш, розумієш?

Гант схрестив руки на грудях. Вона зробила те саме.

І її ідіотський кінський хвостик, здавалося, теж схрестив руки.

— Отже, — процідив Гант, скидаючи сумку з одягом і зброєю, і та глухо вдарилася об підлогу, — ти підеш завтра зі мною до Провидиці, чи як?

— Е ні, Аталаре, — промуркотіла вона, і її слова пробігли по його шкірі, а її усмішка була втіленням лукавства. Гант приготувався до будь-чого, що б зараз не вилетіло з її рота, хоч раптом і усвідомив, що з нетерпінням цього чекає. — Тобі доведеться розбиратися з нею самому.

32

Закинувши речі до квартири Брайс, Гант провів її назад на роботу, де вона, за її словами, хотіла ще раз переглянути дані від Деклана і порівняти їх із власним списком місць перебувань Даніки — і місць скоєних убивств.

Але його самого не вабила ідея знову просидіти наступні кілька годин під землею, тож він натомість вмостився на даху. Йому було потрібне свіже повітря і відкритий простір. Хоча по небу досі пролітали янголи, які покидали місто. Гант вирішив не дивитися у бік Коміціуму, який вимальовувався за його спиною.

Перед самим заходом сонця, з Сирінксом на повідку, Брайс вийшла з галереї з таким же похмурим обличчям, як і в Ганта.

— Нічого? — спитав він, приземлившись на тротуар біля неї.

— Нічого, — підтвердила вона.

— Завтра ще раз переглянемо усе свіжим поглядом, — можливо, було щось, що вони пропускали. Сьогодні видався довгий, жахливий і химерний день, і Гант був більш ніж готовий завалитися на її диван.

— Сьогодні по телевізору важливий матч із сонцеболу. Не проти, якщо я його подивлюся? — якомога невимушеніше спитав він.

Вона скоса глянула на нього і здивовано звела брови.

— Що? — спитав він і мимоволі усміхнувся.

— Просто… це так… по-чоловічому, — вона махнула до нього рукою. — Спорт і тому подібне.

— Жінкам подобається спорт не менше, ніж чоловікам.

Вона закотила очі.

— Просто вболівальник сонцеболу не підходить під мій уявний образ Тіні Смерті.

— Вибач, що розчаровую, — тепер настала його черга звести брову. — А чим, по-твоєму, я займаюся у свій вільний час?

— Не знаю. Я думала, ти клянеш зірки, виношуєш якісь задуми і плануєш помсту всім своїм ворогам.

Вона не знала і половини, але Гант тихенько засміявся.

— Ще раз вибач, що розчаровую.

Вона здивовано примружилася, й останнє денне сонце відбилося в її очах, перетворюючи їх на рідке золото. Гант ледве зміг відвести від неї погляд, щоб продовжити пильнувати навколишні вулиці.

Вони були за квартал від квартири Брайс, коли задзвенів його телефон. Брайс напружилася й одночасно з ним глянула на екран.

Телефон задзвонив удруге. Вони зупинилися серед натовпу перехожих і разом витріщилися на ім’я, яке вигулькнуло на екрані.

— Ти відповіси? — тихо спитала Брайс.

Телефон задзвонив утретє.

Гант знав. Ще не відповівши на дзвінок, він знав, про що йтиметься.

Саме тому він відійшов від Квінлан і, приклавши телефон до вуха, ввічливо промовив:

— Привіт, босе.

— У мене є для тебе робота на вечір, — сказав Михей.

Усередині Ганта все стиснулося.

— Звісно.

— Сподіваюся, я не перериваю ваші веселощі з міс Квінлан.

— Усе гаразд, — напружено промовив Гант.

На тому кінці зависла важка пауза.

— Те, що сталося вранці у вестибюлі, більше не має повторитися. Зрозумів?

— Так, — Ганту важко далося це слово. Але він його сказав — і сказав серйозно, — тому що альтернативою стало би перебування у резиденції Губернатора у Коміціумі. Тому що покарання Сандріель за те, що він відмовився вклонитися, за те, що осоромив її, могло розтягнутися на кілька днів, тижнів чи місяців.

Але Михей зробив йому попередження і дав йому чергове завдання на сьогодні, щоб нагадати, де його місце у цій ієрархії, та й по всьому.

— Гаразд, — сказав Михей. — Файл чекає на тебе у твоїй кімнаті у казармах. — Він зупинився, ніби відчуваючи запитання, що пропалювало Ганта зсередини. — Моя пропозиція досі в силі, Аталаре. Не змушуй мене передумати.

Розмову було закінчено.

Гант до болю стиснув зуби.

Квінлан стурбовано наморщила чоло.

— Усе гаразд?

Гант сунув телефон до кишені.

— Так, — він рушив далі вулицею. — Звичайні справи легіону, — це була правда. Почасти.

Скляні двері будинку Брайс відчинилися. Гант кивнув у бік вестибюля:

— Ти піднімайся. У мене ще є кілька справ. Я зателефоную, якщо дізнаюся дату і час зустрічі з Бріґґсом.

Її бурштинові очі звузилися. Так, вона бачила його наскрізь. Чи радше почула все, чого він не сказав. Знала, що йому наказав зробити Михей.

Але Брайс лише промовила:

— Добре.

Вона розвернулася до входу, але кинула через плече:

— Успіхів.

Він вирішив не відповідати і злетів у небеса, уже з телефоном біля вуха, дзвонячи Юстиніану й просячи його побути кілька годин на варті замість нього. Юстиніан заскиглив, що тоді пропустить матч із сонцеболу, але Гант увімкнув боса і янгол пробурмотів, що буде на сусідньому даху через десять хвилин.

Юстиніан прибув о восьмій. Залишивши свого побратима чергувати, Гант вдихнув курне й сухе повітря, глянув на бірюзову стрічку Істрос ліворуч, і полетів робити те, що вмів найкраще.

— Благаю.

Це завжди було одне й те саме слово. Єдине слово, що його зазвичай вимовляли люди, коли перед ними стояв Умбра Мортіс.

Крізь забризкане кров’ю забрало шолома Гант дивився на зіщуленого чоловіка — перевертня-пуму. Його пазуристі руки, які він тримав піднятими догори, тремтіли.

— Благаю, — схлипнув він.

Кожне слово бідолашного відносило Ганта все далі, доки рука, яку він випростав, не стала максимально далекою, а пістолет, який він націлив у голову чоловіка, — лише шматком металу.

Смерть за смерть.

— Благаю.

Цей чоловік коїв жахливі речі. Невимовні речі. Він заслуговував на це. Заслуговував навіть на гірше.

— Благаю-благаю-благаю…

Гант був лише тінню, відгомоном життям, знаряддям смерті.

Він був ніким і нічим.

— Бла…

Палець Ганта натиснув на спусковий гачок.

Гант повернувся рано. Ну, тобто рано для нього.

На щастя, до казарменої ванної кімнати ніхто не заходив, поки він змивав кров, а потім так довго сидів під пекучими струменями води, що втратив відчуття часу.

Він просидів би й довше, якби не знав, що на нього чекає Юстиніан.

Тож Гант опанував себе й зібрав докупи. Виповз з окропу душової кабіни і вліз у шкуру людини, якою він був, коли його не примушували випускати кулю комусь між очі.

Дорогою назад він зробив кілька зупинок. Але зрештою повернувся і, звільнивши Юстиніана від його обов’язків, відчинив двері її квартири об одинадцятій годині.

Брайс була у своїй кімнаті, двері були зачинені, але з-за них почувся вітальний виск Сирінкса. Вона сердито шикнула на химеру — на доказ того, що вона чула, як він повернувся. Гант змолився, щоб вона не вийшла у коридор. Він усе ще не міг говорити.

Її дверна ручка повернулася. Але Гант уже стояв на порозі своєї кімнати і не наважувався озирнутися, коли вона натягнуто промовила:

— Ти повернувся.

— Ага, — видохнув він.

Навіть через коридор він відчував, що її мучили запитання. Але вона лише тихо сказала:

— Я записала для тебе гру. Якщо ти ще хочеш її подивитися.

Щось нестерпно защеміло у грудях, але Гант не озирнувся.

Він прослизнув до своєї кімнати, пробурмотівши «Добраніч», і зачинив за собою двері.

33

У чорній приймальні Провидиці тхнуло сіркою і паленим м’ясом. Сіркою — через природні гази, що здіймалися з отвору в центрі кімнати, а м’ясом — через купу бичачих кісток, які саме тліли на жертовнику біля дальньої стіни — підношення Оґенас, Хранительці Містерій.

Після того що він зробив учора ввечері, священний храм був останнім місцем, де йому хотілося бути. Останнім місцем, на яке він заслуговував.

Шестиметрові двері зачинилися за Гантом, і він рушив безмовною приймальнею до отвору в підлозі у центрі кімнати і стіни диму за ним. Його очі пекли від різнобарв я їдких запахів, і він прикликав вітер, відганяючи їх від обличчя.

Постать за димною завісою ворухнулася.

— Я все чекала, коли ж Тінь Смерті з’явиться на моєму порозі, — промовив приємний голос. Юний, сповнений світла і радісного подиву — утім, з відтінком древньої жорстокості.

Гант зупинився біля краю отвору, придушуючи бажання зазирнути у нескінченну темряву.

— Я не заберу у тебе багато часу, — сказав він, і кімната, чорна яма і димова завіса поглинули його голос.

— Я дам тобі стільки часу, скільки дарує Оґенас, — дим розсіявся, і Гант, затамувавши подих, дивився на істоту, яка з’явилася з завіси.

Сфінкси були рідкістю — на землі їх жило всього кілька десятків, і всі вони були покликані служити богам. Ніхто не знав, скільки їм років, а ця, що стояла перед ним… Вона була настільки гарна, що Гант забув, як керувати своїм тілом. Золотиста фігура левиці рухалася плавно і граційно, походжаючи по той бік ями і то зникаючи, то виринаючи з туману. Золотисті крила були міцно притиснуті до стрункого тіла і мерехтіли, наче були зроблені з розплавленого металу. А увінчувалося крилате лев’яче тіло… обличчям золотоволосої жінки, бездоганним, як і лице Шахари.

Ніхто не знав її імені. Вона була просто Провидиця. Гант подумав, що вона, можливо, була настільки древня, що забула своє справжнє ім’я.

Провидиця кліпнула до нього великими карими очима, торкнувшись віями своїх світло-коричневих щік.

— Постав своє запитання — і я скажу тобі, що прошепоче мені дим.

Її слова пронизали його до кісток, заманюючи його. Не так, як це могли з ним робити красиві жінки, а радше як робив павук, що заманював муху до своєї павутини.

Мабуть, не дарма Квінлан з Данааном не хотіли сюди йти. Хел, Брайс відмовилася навіть зайти до парку навколо чорного кам’яного храму, вирішивши зачекати з Рунном на лавці неподалік.

— Те, що я казатиму, має конфіденційний характер, ясно? — спитав він.

— Коли говорять боги, я стаю провідником для їхніх слів, — вона влаштувалася на підлозі перед отвором, склавши передні лапи, пазурі на яких виблискували у тьмяному світлі жаровень, що жевріли по обидва боки від них. — Але так — ця розмова залишиться конфіденційною.

Усе це здавалося якоюсь маячнею, але Гант видихнув і, глянувши у великі карі очі, спитав:

— Навіщо комусь потрібен Місячний Ріг?

Він не став питати, хто його викрав, — зі звітів йому було відомо, що два роки тому її вже питали про це і вона відмовилася відповідати.

Провидиця закліпала й зашелестіла крилами, наче від несподіванки, але потім схилилася над ямою і почала вдихати дим, що підіймався з отвору. Минали хвилини, і в Гантовій голові почало пульсувати від розмаїття запахів — особливо від смердючої сірки.

Дим клубочився, приховуючи сфінкса з виду, хоча вона сиділа всього за три метри від нього.

Гант щосили намагався стояти спокійно.

Клуби диму прорізав скрипучий голос:

— Щоб відкрити портал між світами, — Ганта всипало морозом. — Ріг хочуть використати, щоби знову відкрити Північний Розлом. Призначення Рога не лише закривати проходи — але й відкривати їх. Залежно від того, чого хоче його володар.

— Але Ріг зламаний.

— Його можна відновити.

У Ганта ледь не зупинилося серце.

— Як?

Довга, довга пауза. Тоді:

— Інформація прихована. Я не бачу. Ніхто не може побачити.

— Фейські легенди стверджують, що його не можна полагодити.

— То легенди. А це правда. Ріг можна відновити.

— Хто хоче це зробити? — Він мав спитати, хоч це було і безглуздо.

— Ця інформація теж прихована.

— Небагато ж користі.

— Будь вдячний, Володарю Блискавок, що взагалі щось дізнався, — цей голос… цей титул… У Ганта пересохло в роті. — Чи бажаєш дізнатися, що я бачу у твоєму майбутньому, Оріоне Аталаре?

Почувши ім’я, яке дали йому при народженні, він відсахнувся, ніби його вдарили у живіт.

— Ніхто не промовляв це ім’я вже двісті років, — прошепотів він.

— Ім’я, яке дала тобі твоя мати.

— Так, — витиснув з себе він і відчув, як щемить усередині від згадки про материне обличчя і любов, якою завжди сяяли її очі. Любов, якої він геть не заслуговував — а надто коли його не було поруч, щоб захистити її.

— Сказати, що я бачу, Оріоне? — прошепотіла Провидиця.

— Я не впевнений; що хочу знати.

Дим розсіявся настільки, що він побачив її чуттєві губи, вигнуті у жорстокій, наполовину потойбічній посмішці.

— Люди приїжджають з усього Мідґарда, благаючи мене про видіння, а ти не хочеш знати?

Волосся на його потилиці стало дибки.

— Дякую, але ні, — подяка здалася йому мудрим рішенням — мабуть, це могло би умилостивити богиню.

Сфінкс блиснула зубами. Її довгі ікла легко могли шматувати плоть.

— Чи розповідала тобі Брайс Квінлан, що сталося, коли вона дванадцять років тому стояла у цій кімнаті?

Кров застигла у жилах Ганта.

— Це справи Квінлан.

Жорстока посмішка Провидиці не смикнулася.

— І ти не хочеш дізнатися, яке майбутнє я побачила для неї?

— Ні, — Гант говорив щиро. — Це її справи, — повторив він. Усередині нього піднялися блискавки, згуртовуючись проти ворога, якого він не міг убити.

Провидиця кліпнула, повільно махнувши густими віями.

— Ти нагадуєш мені те, що було давно втрачено, — тихо промовила вона. — Я не припускала, що це зможе колись з’явитися знову.

Не встиг Гант наважитися спитати, що це означає, як вона махнула своїм лев’ячим хвостом — збільшеною версією хвоста Сирінкса. Примарний вітер відчинив двері позаду нього, і стало зрозуміло, що розмову закінчено. Але перш ніж сховатися за димовою завісою, Провидиця сказала:

— Зроби собі послугу, Оріоне Аталаре: тримайся якнайдалі від Брайс Квінлан.

34

Хвилини повільно текли одна за одною, поки Брайс із Рунном чекали на Ганта біля Парку Провидиці. А коли він знову з’явився, пильно вдивляючись в її обличчя… Брайс зрозуміла, що справи кепські. Хай що він дізнався від Провидиці.

Гант зачекав, доки вони проминули тихий житловий квартал, що межував із парком, і розповів їм, що Провидиця сказала про Ріг.

Його слова досі витали у яскравому ранковому повітрі, коли Брайс шумно видихнула. Гант, який стояв поруч, зробив те саме, а потім сказав:

— Якщо хтось після стількох років дізнався, як відновити Ріг, то зможе зробити протилежне тому, що зробив Принц Пелій. Він зможе відкрити Північний Розлом. Ось вам і мотив для вбивці прибирати кожного, хто може його викрити.

Рунн провів рукою по виголеному боці голови.

— Як і сталося з тією послушницею — або це було попередження нам, щоб ми трималися подалі від Рога, або їй закрили рота, щоб вона нічого не сказала, якщо вона щось дізналася.

Гант кивнув.

— Ісая розпитав служительок храму — вони сказали, що дівчина була єдиною послушницею на чергуванні у ніч, коли викрали Ріг, і після цього її допитали, але вони стверджують, що вона нічого не знала.

Почуття провини скрутило нутрощі Брайс.

— Можливо, вона була надто налякана, щоб говорити, — сказав Рунн. — А коли з’явилися ми…

— Ті, хто шукають Ріг, не захотіли, щоб ми крутилися поблизу нього, — закінчив Гант. — Вони могли дізнатися, що вона чергувала в ту ніч, і витягнути з неї потрібну інформацію. А потім захотіли впевнитися, що вона більше нікому про це не розповість — впевнитися, що вона замовкне. Назавжди.

Брайс додала смерть дівчинки до списку інших смертей, за які вона відплатить, перш ніж усе це скінчиться. Потім вона сказала:

— Якщо той знак на ящику справді зображував Ріг, можливо, члени руху Офіон — або навіть кересівської секти — шукають Ріг, щоб використати його у своєму повстанні. Щоб відкрити портал у Хел, повернути сюди демонічних принців і, об’єднавшись із ними у своєрідному союзі, звалити астері, — вона здригнулася. — Можуть загинути мільйони. — У відповідь на приголомшене мовчання Ганта і Рунна вона продовжила: — Можливо, Даніка дізналася про їхні плани щодо Рога — і її за це вбили. І послушницю теж.

Гант, чиє обличчя набуло попелястого кольору, потер потилицю.

— Щоб прикликати демона такого рівня їм знадобилася б допомога ваніра, але й це можливо. Деякі ваніри підтримують повстання. Або демона прикликала якась відьма. Можливо, нова королева відьом випробовує свою силу чи щось таке.

— Навряд чи до цього причетна відьма, — трохи напружено промовив Рунн, і рядок сережок у його вусі блиснув на сонці. — Відьми підкоряються астері — вони вірні їм уже тисячі років.

— Але скористатися Рогом може лише Зоренароджений, — сказала Брайс. — Тобто ти, Рунне.

Крила Ганта зашелестіли.

— Тому, можливо, вони шукають спосіб обійти потребу в Зоренародженому.

— Чесно кажучи, — промовив Рунн, — я не впевнений, що можу скористатися Рогом. Принц Пелій володів, по суті, океаном зоряного світла, — його чоло наморщилося від зусиль і на кінчику його пальця з’явився крихітний сяйливий вогник. — А я здатен максимум на це.

— Але ж ти не збираєшся використати Ріг, навіть якщо ми його знайдемо, тож це не має значення, — зауважила Брайс.

Рунн схрестив руки на грудях.

— Якщо хтось зуміє відновити Ріг… Навіть не знаю, як це можливо. Я читав деякі згадки про те, що Ріг мав таку собі чутливість — майже як жива істота. Може, було б доречним застосувати якусь цілющу силу? Медвідьми знаються на такому.

— Вони зцілюють людей, а не предмети, — заперечила Брайс. — А в книзі, яку ти знайшов у бібліотеці, сказано, що Ріг можна полагодити лише світлом, яке не є світлом, і магією, яка не є магією.

— Це легенди, — сказав Гант, — а не правда.

— Все ж варто розглянути цей варіант, — промовив Рунн і замовк, переводячи погляд з Брайс на Ганта, який насторожено дивився на неї краєм ока. Хай що це не означало. — Я пошукаю підхожих медвідьом і зроблю кілька обачних візитів, — додав він.

— Чудово, — сказала Брайс. Побачивши, що брат напружився, вона виправилася: — Хороша ідея.

Хоча більше у цій справі нічого хорошого не було.

Абстрагуючись від звуків на планшеті Лехаби, яка дивилася черговий серіал, Брайс намагалася зосередитися над мапами переміщень Даніки. Намагалася, але марно, оскільки відчула на собі пильні очі Ганта, який сидів по інший бік бібліотечного стола. Усоте лише за цю годину. Вона підвела на нього погляд, і він швидко відвернувся.

— Що?

Він похитав головою і повернувся до пошуків.

— Ти цілий день витріщаєшся на мене, ще й з таким химерним виразом обличчя.

Він забарабанив пальцями по столу, а тоді випалив:

— Не хочеш розказати, чому Провидиця попередила мене триматися від тебе якнайдалі?

Брайс коротко засміялася.

— То ось чого ти здався переляканим, коли вийшов з храму?

— Вона хотіла розповісти мені своє видіння про тебе — схоже, вона має на тебе зуб.

Від цих слів у Брайс мороз пішов поза спиною.

— Якщо вона досі злиться, я її не засуджую.

Гант зблід, але Брайс пояснила:

— У фейській культурі є звичай: коли у дівчат уперше починаються місячні або коли їм виповнюється тринадцять років, вони йдуть до Провидиці. Ці візити дають можливість побачити, якої сили вони набудуть до зрілого віку, щоб їхні батьки могли планувати шлюбні союзи задовго до їхнього Занурення. Хлопці також ходять до Провидиці, коли їм виповнюється тринадцять. У наш час, якщо батьки прогресивні, це для них лише давня традиція, яка дозволяє зрозуміти, яку кар’єру будувати їхнім дітям. Стати солдатами, цілителями чи будь-ким, ким захочуть маленькі фейці, які не можуть дозволити собі байдикувати і цілими днями лежати на дивані та їсти виноград.

— Нехай фейрі та малахими ненавидять одне одного, але у них багато спільного.

Брайс угукнула і продовжила:

— У мене місячні почалися за кілька тижнів до тринадцятиліття. А в моєї мами була… ну, не знаю. Скажімо, криза? Раптовий страх, що вона позбавила мене частини моєї спадщини. Вона зв’язалася з моїм біологічним батьком. За два тижні з’явилися документи, які оголошували мене повноправною громадянкою. Утім, була одна притичина: я мусила визнати своїм Домом Дім Неба і Подиху. Я відмовилася, але мама фактично наполягла на тому, щоб я це зробила. Вона вбачала у цьому своєрідний… захист, не знаю. Вочевидь, вона була настільки переконана в його намірі захистити мене, що запитала, чи не хоче він зустрітися зі мною. Вперше в житті. Та й я зрештою охолола після всієї цієї історії з Домами достатньо, щоб зрозуміти, що теж хочу з ним зустрітися.

Вона замовкла, і Гант усе зрозумів з її мовчання.

— Зустріч минула невдало.

— Ні. Тоді ж я вперше познайомилася з Рунном. Я приїхала сюди на літо, жила у П’яти Трояндах. Зустрілася з Королем Осені, — брехати було легко. — І також зі своїм батьком, — додала вона. — Перші кілька днів усе було не так погано, як боялася моя мати. Мені подобалося те, що я бачила. Навіть коли фейські діти шепотілися, що я — напівкровка, я знала, що це правда. Я ніколи цим не пишалася — тобто, своєю людською половиною.

І я знала, що мене запросив батько, а отже, він, як мінімум, хотів, щоб я була там. Мені було байдуже, що думають інші. До зустрічі з Провидицею.

Гант скривився.

— Передчуваю, нічого хорошого з цього не вийшло.

— Це була катастрофа, — від спогадів про це Брайс важко ковтнула. — Коли Провидиця зазирнула у дим, вона закричала. І вп’ялася кігтями собі в очі, — не було сенсу це приховувати. Про цю подію було відомо у певних колах. — Пізніше я дізналася, що вона осліпла на цілий тиждень.

— Здуріти можна.

Брайс розсміялася.

— Вочевидь, моє майбутнє виявилося настільки поганим.

Але Гант навіть не посміхнувся.

— І що сталося?

— Я повернулася у передпокій. Було тільки й чути, як Провидиця кричить і проклинає мене. До неї кинулися послушниці.

— Я про твого батька.

— Він назвав мене нікчемним ганьбиськом, вибіг крізь вихід для віп-персон, щоб ніхто не дізнався, ким він мені доводиться, і поки я наздоганяла його, сів в автівку й поїхав геть. Повернувшись до його будинку, я знайшла свої валізи на тротуарі.

— Покидьок. І Данаан нічого не сказав йому про те, що його кузину виставили з дому?

— Король заборонив Рунну втручатися, — Брайс роздивлялася свої нігті. — Повір, Рунн намагався опиратися. Але короля було годі вблагати. Тож я викликала таксі й поїхала на вокзал. Рунну вдалося сунути мені в руку гроші на проїзд.

— Твоя мати, напевно, не тямилася від люті.

— О так, — Брайс на мить замовкла, а тоді сказала: — Схоже, Провидиця досі злиться.

Гант слабко усміхнувся.

— Я би вважав це певною відзнакою.

Брайс мимоволі усміхнулася у відповідь.

— Мабуть, ти єдиний, хто так вважає.

Гант знову затримав погляд на її обличчі, і вона зрозуміла, що цього разу це не мало ніякого стосунку до застереження Провидиці.

Брайс відкашлялася.

— То як, щось знайшов?

Зрозумівши її натяк змінити тему, Гант розвернув до неї ноутбук.

— Я кілька днів переглядаю цей довбаний антикваріат — і це все, що я знайшов.

Теракотова амфора, яка була створена майже п’ятнадцять тисяч років тому. На той час від смерті Принца Пелія минуло приблизно століття, але згадки про кристалоса не зникли зі спільної пам’яті народів. Брайс прочитала коротенький каталожний опис і сказала:

— Вона в галереї у Мірсії, — Мірсія була розташована за морем, за три тисячі кілометрів від Місяцеграда. Брайс підтягнула ноутбук до себе і клікнула по зменшеному зображенню файлу, збільшуючи його. — Але цих фотографій має вистачити.

— Нехай я і з’явився раніше за комп’ютери, Квінлан, але я знаю, як ними користуватися.

— Я просто намагаюся вберегти твій імідж крутелика від подальшого руйнування. Ми не можемо допустити, щоб пішли чутки, що Умбра Мортіс — комп’ютерний ботанік.

— Дякую за турботу, — він глянув їй у вічі, і кутик його губ трохи вигнувся.

Брайс піджала пальці у туфлях. Зовсім трошки. А потім вирівнялася.

— Гаразд. Розповідай, на що я дивлюся.

— На гарний знак, — Гант вказав на зображення, відтворене чорною фарбою на теракотовій поверхні амфори, яка, вигорівши, стала помаранчевою: кристалос із відкритою пащею і воїн у шоломі, який пронизує голову демона мечем.

Брайс нахилилася до екрана.

— І чому це гарний знак?

— Тому, що кристалоса можна вбити у старий традиційний спосіб. Наскільки я зрозумів, тут не використовується ні магія, ні особливий артефакт. Лише груба фізична сила.

У Брайс скрутило нутрощі.

— Ця амфора може бути художньою інтерпретацією. Та істота вбила Даніку й Зграю Дияволів і добряче надерла зад Михею. І ти хочеш мені сказати, що якийсь древній воїн убив кристалоса, лише проштрикнувши його голову мечем?

Хоча Лехаба досі дивилася свій серіал, Брайс знала, що вогняна спрайта уважно їх слухає.

— Можливо, тієї ночі на користь кристалоса зіграв елемент несподіванки, — припустив Гант.

Брайс марно намагалася заблокувати спогади, які виринули в її голові: червоні купи плоті, забризкані кров’ю стіни, те, як усередині неї усе зламалося, коли вона стояла і дивилася на те, що лишилося від її друзів.

— Або, можливо, це все бридні художника, який почув пісню біля вогнища, прикрашену побрехеньками, і зробив власну інтерпретацію, — вона почала постукувати ногою під столом, ніби це якось могло заспокоїти її пришвидшене серцебиття.

Гант піймав її погляд, його чорні очі були суворі, проте щирі.

— Гаразд.

Вона чекала, що він тиснутиме на неї і стоятиме на своєму, але Гант лише розвернув ноутбук до себе і примружено вдивися в екран.

— Дивно. Тут написано, що амфора походить із Партосу, — він схилив голову набік. — Я думав, що Партос це міф. Людська казочка.

— Тому що до появи астері люди були мов ті мавпи з палицями?

— Тільки не кажи, що ти віриш у цю конспірологічну маячню про древню бібліотеку в центрі тодішньої людської цивілізації, — Брайс промовчала, і Гант виклично спитав: — Якщо щось подібне справді існувало, то де докази?

Брайс смикнула свій амулет на ланцюжку і кивнула у бік зображення на екрані.

— Цю амфору зробила якась німфа, — сказав Гант, — а не якась міфічна просвітлена людина.

— Можливо, на той час Партос був не повністю стертий з лиця землі.

Гант з-під лоба глянув на Брайс.

— Серйозно, Квінлан? — Коли вона знову промовчала, він кивнув у бік її цифрового планшета. — А як у тебе справи з переміщеннями Даніки?

Перш ніж вона встигла відповісти, задзижчав телефон Ганта, але Брайс, отямлюючись від зображення кристалоса на амфорі, яке нагадувало їй про те, що сталося з Данікою, про те, що від неї лишилося, сказала:

— Я досі виключаю речі, які, ймовірно, не були пов’язані, утім… Справді, єдиним винятком серед усього є той факт, що Даніка була на чергуванні у Храмі Богині Місяця. Іноді вона чергувала у цьому районі, але конкретно у самому храмі — ніколи. І чомусь, за кілька днів до загибелі, її поставили саме туди? До того ж дані свідчать про те, що вона перебувала у храмі, коли було вкрадено Ріг. Послушниця також була там тієї ночі. Усе це має якось поєднуватися.

Гант відклав телефон.

— Можливо, Філіп Бріґґс просвітить нас щодо цього ввечері.

Вона різко звела голову.

— Сьогодні?

Після цих слів Лехаба геть забула про свій серіал.

— Щойно отримав повідомлення від Вікторії. Його перевели з Адрестії. За годину він чекатиме нас у камері під Коміціумом, — Гант обвів очима усі наявні дані. — Буде нелегко.

— Знаю.

Він відкинувся на стільці.

— Бріґґс не підбиратиме слів про Даніку. Ти впевнена, що зможеш вислухати його отруйні промови?

— Впевнена.

— Точно? Тому що щойно ця ваза вибила тебе з колії, а розмова віч-на-віч із цим типом навряд чи буде легшою.

На неї почали тиснути стіни.

— Забирайся, — різко сказала вона. — Те, що ми працюємо разом, не означає, що ти маєш право втручатися в мої особисті справи.

Гант лише обвів її очима. І все зрозумів. Але суворо промовив:

— Через двадцять хвилин я планую вирушати до Коміціуму. Чекатиму тебе надворі.

Брайс провела Ганта до виходу, аби впевнитися, що він не торкнеться до книг і ті не причепляться до нього, а тоді, навіть не дочекавшись, доки він вийде на вулицю, захлопнула залізні двері.

Потім вона припала до дверей і, сповзши на килим, обхопила руками коліна.

Їх не стало — усіх їх. Через того демона, зображеного на древній амфорі. Вони загинули, і тепер у її житті більше не буде вовків. Більше ніяких тусовок у їхній квартирі. Ніяких п’яних дурнуватих танців на розі вулиці, ніякої оглушливої музики о третій ранку, поки їхні сусіди не почнуть погрожувати викликати 33-й.

Більше ніяких друзів, які казатимуть «Я люблю тебе» і справді матимуть це на увазі. До неї підкралися Сирінкс і Леле: химера згорнулася клубочком біля її зігнутих ніг, а вогняна спрайта вляглася животом їй на руку.

— Не звинувачуй Аті. Гадаю, він хоче бути нашим другом.

— Мені начхати на те, чого хоче Гант Аталар.

— Юніпер зайнята балетом, а Ф’юрі з кінцями пропала. Можливо, настав час для нових друзів, Бібі. Ти знову сумна. Як дві зими тому. Однієї миті наче весела, а іншої вже зажурена. Танцями не займаєшся, ні з ким не спілкуєшся, не…

— Припини, Лехабо.

— Гант приємний. І Принц Рунн приємний. А Даніка ніколи не була до мене приязною. Завжди підколювала чи огризалася. Або взагалі мене ігнорувала.

— Стеж за язиком.

Спрайта злізла з руки Брайс і зависла перед її обличчям, склавши ручки на кругленькому животику.

— Ти буваєш така холодна, як жнець, Брайс, — сказала Лехаба й зі свистом чкурнула геть, щоб зупинити товстий фоліант у шкіряній палітурці, який повз сходами нагору.

Брайс важко видихнула, намагаючись заткнути діру в грудях.

Двадцять хвилин, сказав Гант. У неї було двадцять хвилин, перш ніж вирушити на допит Бріґґса. Двадцять хвилин, щоби привести себе до ладу. Чи принаймні прикинутися, що все гаразд.

35

Люмінесцентні труби першосвітла гуділи у білосніжному коридорі, обшитому білими панелями, який тягнувся глибоко під Коміціумом. На тлі блискучих білих кахлів Гант здавався чорно-сірою бурею, яка рішуче сунула до запечатаних металевих дверей у кінці довгого коридору.

Брайс, яка йшла за крок від Ганта, лише спостерігала за ним — за тим, як упевнено він рухався, за тим, як охоронці на вході, навіть не перевіривши його документи, жестом пропустили їх усередину.

Вона і не уявляла, що під п’ятьма сяйливими вежами Коміціуму ховається подібне місце. З камерами. І кімнатами для допитів.

Кімната, в якій вона побувала у ніч загибелі Даніки, була за п’ять кварталів звідси. В установі, в якій діяли за протокольним порядком. Але тут… Вона намагалася не думати про те, для чого було призначене це місце. І про те, які закони тут припиняли діяти, щойно переступаєш поріг.

Відсутність будь-яких запахів, окрім відбілювача, свідчила про те, що коридор відмивали досить часто. А водостоки, які траплялися через кожні кілька кроків, означали…

Ні, вона не хотіла знати, що означали ці водостоки.

Вони дійшли до кімнати без вікон, і Гант приклав долоню до круглого металевого замка ліворуч від дверей. Почулося гудіння і шипіння, і Гант, відштовхнувши плечем двері, зазирнув усередину, а тоді кивнув до Брайс.

Лампи першосвітла гуділи, наче шершні. На що піде її власне першосвітло, ця маленька крапля, яку вилучать після Занурення? Щодо Ганта, то його вибуху світла, сповненого енергії, який він, імовірно, вивергнув під час свого Занурення, вистачило би на підживлення цілого міста.

Вона іноді замислювалася про це: чиє першосвітло живить її телефон, стереосистему чи кавоварку.

«Зараз не час думати про всіляку маячню», — дорікнула сама собі Брайс. Вона зайшла за Гантом до камери і побачила у ній блідого чоловіка.

Перед металевим столом у центрі кімнати — до якого були прикуті кайдани Бріґґса — стояли два стільці. Комбінезон чоловіка був білосніжний, але…

Побачивши його виснажене, худе обличчя, Брайс ледь не здригнулася. Його темне волосся було коротко обстрижене, і хоча на шкірі не було ні синців, ні подряпин, погляд його темно-синіх очей був… порожній і безнадійний.

Бріґґс мовчки дивився, як Брайс із Гантом сідають навпроти нього за стіл. У всіх кутках кімнати блимали червоні вогники камер, і Брайс була впевнена, що хтось підслуховував їх в апаратній по сусідству.

— Ми не заберемо в тебе багато часу, — промовив Гант, ніби теж помітивши цей змучений погляд.

— Час — це все, що у мене зараз є, янголе. До того ж бути тут краще, ніж… там.

Там — це в Адрестійській В’язниці, де вони його тримали. Де з ним творили таке, через що його погляд став такий згаслий і безпорадний.

Брайс відчувала німе прохання Ганта поставити перше запитання і глибоко вдихнула, готуючись наповнити затісну камеру з гучливими лампами першосвітла своїм голосом.

Але Бріґґс спитав першим:

— Який зараз місяць? І день?

Її пройняв жах. Вона нагадала собі, що цей чоловік хотів убити сотні невинних. Навіть якщо виявиться, що він не вбивав Даніку, він планував убити багатьох інших, щоб розпалити масштабнішу війну між людьми і ванірами. Щоб скинути астері. Саме тому він і залишався за ґратами.

— Дванадцяте квітня, — тихо відповів Гант, — 15035 року.

— Минуло лише два роки?

Брайс важко ковтнула, хоч у роті пересохло.

— Ми прийшли спитати тебе про дещо, пов’язане з подіями дворічної давнини. І з нещодавніми теж.

Бріґґс перевів на неї погляд і вдивився в її обличчя.

— Навіщо?

Гант відкинувся на спинку стільця — мовчазна ознака того, що тепер її черга заправляти балом.

— Кілька днів тому було підірвано нічний клуб «Білий Ворон». Враховуючи, що кілька років тому клуб був однією з твоїх головних цілей, докази вказують на те, що знову активізувалася повстанська група Кереса.

— І ви вважаєте, що за цим стою я? — Суворе кутасте обличчя скривилося в гіркій посмішці. — Дівчино, я не знаю, який зараз рік. І ви думаєте, що мені якось вдається підтримувати контакти з зовнішнім світом?

— А як щодо твоїх послідовників? — обережно спитав Гант. — Вони зробили б це на твою честь?

— Який сенс?. — Бріґґс відкинувся на стільці. — Я їх підвів. Підвів наш народ, — він кивнув у бік Брайс. — І підвів таких, як ти, — небажаних.

— Ти ніколи не представляв мої інтереси, — тихо промовила Брайс. — Я щиро зневажаю те, що ти намагався зробити.

Бріґгс засміявся хрипким, надламаним голосом.

— Коли ваніри скажуть тобі, що ти недостатньо хороша для роботи через свою людську кров, коли покидьки, як-от цей, що сидить біля тебе, дивитимуся на тебе лише як на шматок м’яса, який можна трахнути, а потім викинути, коли побачиш, як до твоєї матері — у тебе ж людська мати, еге ж? — ставляться, як до непотребу, — а це завжди так… то ти побачиш, що самовпевненість згасне дуже швидко.

Брайс відмовлялася щось відповідати. Відмовлялася згадувати ті рази, коли бачила, як її мати ігнорували, як з неї насміхалися…

— То ти стверджуєш, що не причетний до цього вибуху, — втрутився Гант.

— Ще раз кажу, — промовив Бріґґс, смикнувши кайдани, — єдині, кого я бачу щодня, — це ті, хто розривають мене на частини, наче труп, а потім, до смерку, зшивають докупи. А їхні медвідьми роблять так, щоб ніхто не підкопався.

Брайс занудило. Навіть Гант важко ковтнув.

— Твої послідовники не могли розглядати можливість підірвати нічний клуб, щоб помститися?

— Помститися кому? — спитав Бріґґс.

— Нам. За розслідування вбивства Даніки Фендир і пошуки Місячного Рога.

Бріґґс заплющив свої сині очі.

— То недоумки з 33-го зрозуміли, що я її не вбивав.

— Офіційно з тебе не знято жодного звинувачення, — різко сказав Гант.

Бріґґс похитав головою, вдивляючись у стіну зліва.

— Про Місячний Ріг мені нічого не відомо, і я впевнений, що кересівським солдатам також, але Даніка Фендир мені подобалася. Навіть коли затримала мене — все одно подобалася.

Гант дивився на змученого, замордованого чоловіка — оболонку, яка лишилася від кремезного чолов’яги, яким він був два роки тому. Те, що з ним творили у в’язниці… Хай милують боги.

Гант міг зробити кілька припущень щодо способу катувань. Він досі прокидався від спогадів про тортури, яким піддавали його самого.

— Що означає, вона тобі подобалася? — кліпаючи, спитала Брайс.

Бріґґс усміхнувся, насолоджуючись подивом Квінлан.

— Вона кілька тижнів обробляла мене і моїх агентів. Ми навіть двічі зустрічалися. Вона сказала мені відмовитися від своїх планів — інакше мене арештують. Тобто, це у першу нашу зустріч. А другого разу вона попередила мене, що має достатньо доказів проти мене і що мусить мене арештувати, але я можу легко відбутися, якщо зізнаюся у своїх намірах і зараз же з ними покінчу. А втретє… Вона привела свою зграю, і на цьому все скінчилося.

Гант стримав емоції, зберігаючи байдужий вираз обличчя.

А от Брайс зблідла мов полотно.

— Даніка була до тебе поблажлива? — вражено спитала вона. Ганту було на диво важко стримуватися, щоб не взяти її за руку. — Намагалася бути, — Бріґґс водив покорченими пальцями по своєму білосніжному комбінезоні. — Вона була справедливою як для ваніра. Думаю, у дечому вона з нами погоджувалася. Не з моїми методами, так, але, гадаю, вона могла стати нашою прибічницею.

Бріґґс знову подивився на Брайс із такою невимушеністю, що в Ганта пір’я стало дибки. Почувши слово «прибічниця», він ледь не загарчав, але стримався і спитав:

— Твої послідовники це знали?

— Так. Думаю, того вечора вона навіть дозволила кільком із них утекти.

Гант шумно видихнув.

— Це неабияке звинувачення проти Лідерки Допоміжних сил.

— Вона померла, хіба ні? Яка тепер різниця?

Брайс здригнулася. Цього разу Гант не стримався і загарчав.

— Даніка не була прибічницею повстанців, — просичала Брайс. Бріґґс згорда глянув на неї.

— На той час ні, — погодився він, — але Даніка могла почати цей шлях. Можливо, вона бачила, як інші ваніри ставляться до її гарненької подружки-напівкровки, і їй це також не подобалося.

Почувши його правильну здогадку щодо їхніх із Данікою стосунків, Брайс здивовано кліпнула, і Бріґґс із розумінням посміхнувся, ймовірно, прочитавши усі емоції на її обличчі.

— Мої послідовники знали, що Даніка була потенційною кандидаткою на вербування, — продовжив він. — Ми обговорювали це — аж до самого нальоту. Але і того вечора Даніка та її зграя повелися з нами справедливо. Ми билися, і навіть спроміглися добряче налупцювати її першому заступнику, — він присвиснув. — Коннору Голстрому.

Брайс завмерла.

— Міцний був парубок, — з жорсткого вигину її губ він, вочевидь, помітив, як вона напружилася, почувши ім’я Коннора. — Голстром був твоїм хлопцем? Шкода.

— Це тебе не стосується.

Її слова були неживі, як і погляд Бріґґса. У Ганта стиснуло груди — від її слів, від порожнечі у її голосі.

— Чому ти не згадував про це, коли тебе арештували вперше? — спитав Гант.

— З якого хріна я став би закладати потенційну прибічницю, такого неймовірно могутнього ваніра, як Даніка Фендир? — пирхнув Бріґґс. — Я міг потрапити сюди… — він обвів рукою камеру, — …але наша справа продовжувалася би. Вона мала продовжуватися, і я знав, що хтось такий, як Даніка, може стати нашою союзницею.

— А чому не згадав про це під час слухання, коли тебе судили за вбивство? — обірвав його Гант.

— На суді? Ти про ту дводенну показуху, яку крутили по телевізору? З тим так званим адвокатом, якого призначив мені Губернатор? — Бріґґс зайшовся сміхом. Ганту довелося нагадати собі, що перед ним — в’язень, який зносить невимовні тортури, а не той, кому можна заїхати кулаком в обличчя. Навіть якщо від його сміху Квінлан засовала на стільці. — Я знав, що вони все одно повісять це вбивство на мене. Знав, що потраплю сюди, навіть якщо скажу правду. Тому на випадок, якщо у Даніки залишилися друзі, які поділяють її думки, я зберігав її таємниці при собі.

— А зараз їх видаєш, — сказала Брайс.

Але Бріґґс нічого на це не відповів. Натомість він роздивлявся вм’ятини на поверхні металевого стола.

— Я казав це два роки тому і скажу ще раз: повстанці Кереса не вбивали Даніку та Зграю Дияволів. Але щодо вибуху в «Білому Вороні» — вони могли би з цим впоратися. І добре, якщо впоралися.

Гант заскрипів зубами. Невже він так само втратив зв’язок із реальністю — тоді, коли послідував за Шахарою? Невже так само був на межі фанатизму, який спонукав його повести янголів 18-го Легіону до гори Гермон? Якби тоді, в останні дні перед битвою, хтось порадив би йому не робити цього, чи став би він узагалі слухати?

У пам’яті спливли туманні спогади: саме це й робив Ісая, намагаючись докричатися до нього у бойовому наметі. Прокляття.

— Чи багато ванірів загинуло від вибуху? — спитав Бріґґс.

Брайс відразливо скривилася.

— Ні, — відповіла вона, підводячись зі стільця. — Жодного.

Вона говорила владним, королівським тоном. Ганту не лишалося нічого, як встати за нею.

Бріґґс цокнув язиком і сказав:

— Шкода.

Гант стиснув кулаки. Він був шалено закоханий у Шахару, у їхню ідею повстання — то чим був кращий за цього чоловіка?

— Дякую, що відповів на наші запитання, — стримано промовила Брайс і, не чекаючи відповіді, поспішила до дверей. Хоч Бріґґс і був прикований до стола, Гант одразу рушив за нею.

Те, що Брайс так швидко закінчила зустріч, дало Ганту зрозуміти, що вона поділяє його думку: Бріґґс справді не вбивав Даніку.

Гант уже був біля відчинених дверей, коли Бріґґс гукнув до нього:

— Ти один із Упалих, еге ж?

Гант зупинився. Бріґґс посміхнувся:

— Моя повага тобі, приятелю, — він обвів Ганта очима з голови до ніг. — У якому підрозділі 18-го ти служив?

Гант промовчав. Але сині очі Бріґґса засяяли.

— Колись ми скинемо цих виродків, брате.

Гант глянув на Брайс, яка швидко крокувала коридором. Здавалося їй було несила дихати одним повітрям із чоловіком, прикутим до стола, ніби їй потрібно було вибратися з цього жахливого місця. Сам же Гант нерідко тут бував і допитував людей — частіше, ніж хотів про це пам’ятати.

А вбивство, яке він скоїв учора ввечері… Воно ніяк не покидало Ганта. Чергову частину боргу перед Михеєм було сплачено, але важкість від скоєного досі гнітила його думки.

Бріґґс досі дивився на нього, чекаючи, що Гант заговорить. Згода, яку б Гант висловив кілька тижнів тому, зараз розчинилася на його язиці.

Ні, він був нічим не кращий за цього чоловіка.

І не знав, до чого це його привело.

— Отже, Бріґґса і його послідовників можна виключити зі списку, — промовила Брайс, сидячи на дивані й підібгавши під себе ноги. Біля неї вже хропів Сирінкс. — Чи, може, ти думаєш, що він брехав?

Гант сидів на іншому кінці дивану і насуплено дивився матч із сонцеболу, який саме розпочався по телевізору.

— Він казав правду. Я мав достатньо справ із… в’язнями, щоб відчувати, коли хтось бреше.

Гант говорив уривчасто. Він був наче на голках, відколи вони вийшли з Коміціуму через непримітні двері, у які власне, і заходили, уникаючи таким чином можливості наштовхнутися на Сандріель.

Він вказав на документи, які Брайс прихопила з галереї, — дані про переміщення Даніки і список підозрюваних:

— Нагадай мені, хто наступний підозрюваний у твоєму списку?

Брайс не відповіла. Вона роздивлялася його профіль: світло екрана телевізора відбивалося від його вилиць, згущуючи тінь під його вольовим підборіддям.

Він і справді був гарненький. І, схоже, справді у хріновому настрої.

— Що сталося?

— Нічого.

— Сказав той, хто так скрипить зубами, що аж мені чутно.

Гант зиркнув на неї і поклав мускулясту руку на спинку дивана. Вони повернулися пів години тому, зупинившись по дорозі біля торгового кіоска і швиденько перехопивши локшини з дамплінґами. Янгол встиг перевдягнутися і зараз був у м’якій сірій футболці, чорних спортивних штанах і білій кепці, розвернутій козирком назад.

Саме кепка спортивної команди з сонцеболу найбільше збивала з пантелику — вона була така звичайна і… хлопчача (якщо можна так сказати), що Брайс останні п’ятнадцять хвилин не могла припинити крадькома зиркати на нього. Завитки його чорного волосся вибивалися з-під кепки, ремінець майже приховував татуювання на його чолі, і Брайс сама не розуміла чому, але все це… страшенно її відволікало.

— Що? — спитав він, помітивши її пильний погляд.

Брайс потягнулася вперед, і її довга коса зісковзнула через плече. Вона схопила телефон янгола з журнального столика, швидко його сфотографувала і переслала копію собі — здебільшого тому, що навряд чи їй повірять, що довбаний Гант Аталар сидів на її дивані у звичайному одязі й кепці задом наперед, дивився телевізор і потягував пиво.

Пані та панове — Тінь Смерті!

— Це починає дратувати, — процідив він.

— Як і твій писок, — солодко промовила вона, кинувши йому телефон.

Гант узяв його, клацнув у відповідь Брайс, а тоді відклав телефон і знову втупився у гру.

Вона зачекала якусь хвилину, а потім сказала:

— Після зустрічі з Бріґґсом ти якийсь замислений.

Гант скривив рота.

— Ну вибач.

— Чому ти вибачаєшся?

Його пальці малювали коло на диванній подушці.

— Просто це розбудило у мені химерні спогади. Про те, як… як допоміг Шахарі очолити повстання.

Брайс замислилася, згадуючи кожне жахливе слово і репліку, що прозвучали у камері під Коміціумом.

Ой. Он воно що.

— Ти не такий, як Бріґґс, Ганте, — обережно промовила вона.

Він плавно перевів на неї свої темні очі.

— Ти погано мене знаєш, щоб так казати.

— Ти охоче і з радістю ризикував невинними життями, щоб сприяти повстанню?

Він піджав губи.

— Ні.

— Ну, ось тобі й відповідь.

Він знову скрипнув зубами, а тоді сказав:

— Але я був сліпий. Щодо багатьох речей.

— Яких, наприклад?

— Багатьох різних, — ухильно відповів він. — Побачивши Бріґґса, те, що вони з ним творять… Не знаю, чому цього разу це мене так зачепило. Я частенько бував там, унизу, з іншими в’язнями… тобто… — Його коліно смикнулося. — Ти знаєш, якими брудними справами мені доводиться займатися, — сказав він, не дивлячись на неї.

— Так, — м’яко промовила вона.

— Але чомусь сьогодні, побачивши Бріґґса у такому стані, я згадав власні… — Він знову замовк і потягнув пиво.

Крижаний, густий жах наповнив її шлунок, переплітаючись зі смаженою локшиною, яку вона проковтнула пів години тому.

— Довго вони робили це з тобою — після гори Гермон?

— Сім років.

Від цих слів її накрило важкою хвилею, і вона заплющила очі.

— Я теж втратив відчуття часу, — додав Гант. — Астерійська в’язниця розташована глибоко під землею, куди не доходить жодний промінь, і дні зливаються у роки, а роки перетворюються на дні, і… Коли мене випустили, я потрапив одразу до Архангела Рамієля. Свого першого… хазяїна. Він два роки продовжував у такому ж дусі, доки йому це не набридло і він не зрозумів, що я можу бути корисніший, якщо нищитиму демонів і виконуватиму його накази, аніж гнитиму у його катівнях.

— Вогняний Соласе… — прошепотіла Брайс.

Не підводячи очей, Гант продовжив:

— На той час, коли Рамієль призначив мене своїм особистим асасином, минуло дев’ять років, відколи я востаннє бачив сонячне світло. Відколи чув шелест вітру чи відчував запах дощу. Відколи бачив траву, річки чи гори. Відколи я літав.

Руки Брайс так тремтіли, що вона схрестила їх на грудях, міцно притиснувши пальці до тіла.

— Я… мені дуже шкода.

Його погляд став скляний, відсторонений.

— Єдине, що підживлювало мене протягом всього цього часу, — це ненависть. Така ж, як і в Бріґґса. Не надія, не любов. Лише невблаганна шалена ненависть. До архангелів. До астері. До них усіх, — він зрештою підвів на неї очі, порожні, як у Бріґґса. — Тож так. Нехай я і не хотів убивати невинних, щоб допомогти повстанню Шахари, але це єдина відмінність між мною і Бріґґсом. Так було і є досі.

Недовго думаючи, Брайс узяла його за руку.

Вона не усвідомлювала, наскільки в Ганта великі руки, доки не накрила його долоню своєю. Не усвідомлювала, скільки мозолів було на його долонях і пальцях, доки не відчула їхній грубий дотик.

Гант опустив погляд на їхні руки. Її нігті кольору сутінкового неба вирізнялися на тлі його темно-золотистої шкіри. Брайс затамувала дихання, чекаючи, що він висмикне руку, і спитала:

— Ти досі відчуваєш, що тобою рухає лише ненависть?

— Ні, — відповів він, підвівши на неї погляд. — Іноді, до чогось конкретного — так, але… Ні, Квінлан.

Брайс кивнула, але Гант не зводив з неї очей, тож вона знову потягнулася до документів.

— Тобі більше нічого сказати? — скривився Гант. — Тобі, яка має власну думку про все і всіх, більше нічого сказати про те, що я щойно розповів?

Вона закинула косу за плече.

— Ти не такий, як Бріґґс, — просто промовила вона.

Він насупився. І почав забирати свою руку, але Брайс стиснула його пальці.

— Можливо, ти бачиш себе таким, але я теж тебе бачу, Аталаре. Бачу твою доброту і… все інше, — вона міцніше стиснула його руку, щоб підкреслити сказане. — Я бачу все те, про що ти легко забуваєш. Бріґґс — погана людина. Можливо, колись він і долучився до людського повстання з правильних причин, але він погана людина. А ти — ні. І ніколи не будеш. Кінець історії.

— Угода, яку я уклав з Михеєм, свідчить про інше…

— Ти не такий, як він.

Від його пильного погляду в неї запалало обличчя.

Брайс якомога невимушеніше прибрала руку, намагаючись не звертати увагу на те, як його пальці, Здавалося, не хотіли її відпускати. Але потім подалася вперед, простягнула руку і клацнула по кепці.

— До речі, а це що таке?

Він легенько відштовхнув її.

— Це кепка.

— Вона не пасує до твого образу нічого хижака.

На мить Гант завмер. А потім засміявся, закинувши голову назад. Побачивши його сильну смагляву шию, Брайс знову схрестила руки на грудях, ховаючи тремтіння.

— Ох, Квінлан, — промовив він, хитаючи головою. Тоді зняв кепку і насунув її на голову Брайс. — Ти немилосердна.

Вона вишкірилася, розвернула кепку козирком назад і акуратно розклала папери.

— Давай ще раз подивимося. Оскільки Бріґґс був заарештований і алібі Королеви Змій підтвердилося… можливо, ми недобачаємо чогось пов’язаного з чергуванням Даніки у Храмі Богині Місяця у ніч, коли було викрадено Ріг.

Гант підсунувся ближче, торкнувшись стегном її зігнутої ноги, і вдивився у документи в неї на колінах. Брайс бачила, як він водить очима по сторінках, уважно вчитуючись у список переміщень Даніки. І намагалася не думати про теплий дотик янгольського стегна і його тверді м’язи.

Тоді Гант підвів голову.

Він сидів досить близько, і Брайс виявила, що його очі були не чорні, а темно-карого відтінку.

— Ми ідіоти.

— Принаймні ти сказав ми.

Він пирхнув, але не відсів. Не відсунув свою мускулясту ногу.

— У храмі є зовнішні камери спостереження. Вони мали працювати тієї ночі, коли вкрали Ріг.

— Ти так кажеш, наче 33-й не перевірив їх два роки тому. Вони сказали, що через вимкнення електрики від відеозаписів фактично не було жодної користі.

— Можливо, ми не обробили відзнятий матеріал як слід. Зробимо це ще раз. Попросимо потрібних людей перевірити відеозаписи. Якщо Даніка тієї ночі була у храмі, то чому про це ніхто не знав? Чому вона не повідомила про те, що була у храмі, коли вкрали Ріг? Чому послушниця нічого про це не сказала?

Брайс пожувала губу. Гант це помітив, і вона могла поклястися, що його очі потемнішали. Що його стегно сильніше втиснулося у її ногу, ніби кидаючи виклик — чи наважиться вона відсунутися.

Брайс не відсунулася, але її голос став хрипкий, коли вона сказала:

— Гадаєш, Даніка могла знати, хто вкрав Ріг, — і намагалася це приховати? — Вона похитала головою. — Даніка ніколи б так не вчинила. Здавалося, їй узагалі було байдуже до крадіжки Рога.

— Не знаю, — промовив Гант, — але почнімо з перегляду відеозаписів, навіть якщо нічого не знайдемо. Надішлемо їх тому, хто зможе зробити глибший аналіз.

Він зірвав кепку з голови Брайс і вдягнув сам — знову козирком назад, і знову завитки його чорного волосся вибилися з-під неї. На додачу він смикнув Брайс за косу, а тоді склав руки за головою і продовжив дивитися гру.

По шкірі Брайс — там, де раніше відчувався дотик його стегна, — пробіг холодок.

— Кого ти маєш на увазі?

Гант лише криво посміхнувся.

36

Триповерховий тир у Місячному Лісі був орієнтований на смертельно небезпечну, творчу клієнтуру. Він розташувався у переобладнаному складському приміщенні, що простягалося на чотири квартали вздовж Істрос, і міг похвалитися єдиною в місті стрілецькою галереєю.

Гант заходив сюди раз на кілька тижнів, відточуючи свої навички стрільби, зазвичай глухими ночами, коли ніхто б не витріщався на Умбру Мортіса, який у навушниках і тактичних окулярах прямував бетонними коридорами до однієї з приватних стрілецьких галерей.

Було вже пізно, коли йому спала на думку ідея цієї зустрічі, а зранку Джесіба завалила Квінлан роботою, тож вони вирішили зачекати до вечора і побачити, де ж опиниться їхній об’єкт. Гант заклався з Брайс на золоту марку, що у тату-салоні, а вона підвищила ставки до двох золотих марок, упевнена, що це буде якийсь позерський занехаяний рок-бар. Але відповідь, отримана на її повідомлення, привела їх сюди.

Стрілецька галерея була у північній частині будівлі. Потрапити до неї можна було через важкі металеві двері, які не пропускали жодних звуків. По дорозі вони прихопили електронні навушники, які заглушали гуркіт зброї, але дозволяли чути голоси одне одного. Перш ніж зайти до галереї, Гант озирнувся до Брайс, перевіряючи, чи вдягла вона навушники.

Помітивши його оцінювальний погляд, вона хихотнула:

— Ти мов та квочка.

— Не хочу, щоб твої гарненькі вушка полопалися, Квінлан, — промовив він і, не давши їй відповісти, відчинив двері.

За дверима гуркотіла музика, і вони побачили трьох чоловіків, які стояли біля скляного бар’єра в пояс.

Лорд Трістан Флінн цілився зі снайперської гвинтівки у картонну мішень у формі людського силуету, яка стояла у дальньому кінці приміщення — так далеко, що звичайний смертний ледве міг її побачити. Трістан вирішив відмовитися від використання прицілу, покладаючись натомість на свій гострий фейський зір. Поруч із ним стояли Данаан і Деклан Еммет зі своїми гвинтівками, що висіли у них на плечах.

Рунн кивнув у бік Ганта й Брайс і жестом наказав зачекати.

— Не влучить, — зауважив Еммет, перегукуючи голосні баси музики і ледве глянувши на Ганта і Брайс. — Промахнеться десь на сантиметр.

— Пішов ти, Деку, — пробурмотів Флінн і вистрелив. Постріл пронизав простір, оббивка стелі та стін поглинула звук, і картонна фігура у кінці галереї хитнулася і затремтіла.

Флінн опустив гвинтівку.

— Прямо в яйця, придурки, — він простягнув долоню Рунну. — Плати.

Рунн закотив очі, кинув на долоню Флінна золоту монету і розвернувся до Ганта і Брайс.

Гант зиркнув на друзів принца, які зараз роздивлялися його, знявши навушники й окуляри. Вони з Брайс зробили те саме.

Він не очікував, що побачивши друзів разом, відчує укол заздрості. Глянувши на напружені плечі Квінлан, він замислився, чи відчуває вона те саме — чи згадує вечори в компанії Даніки і Зграї Дияволів, коли їм більше не було чого робити, крім як сваритися через дрібниці.

Брайс відігнала ці відчуття швидше за Ганта і протягнула:

— Вибачте, що заважаємо вам, хлопці, гратися у командос, але треба обговорити деякі дорослі справи.

Рунн поклав рушницю на металевий стіл ліворуч від себе і сперся на скляний бар’єр.

— Ти могла би й подзвонити.

Брайс підійшла до стола і почала роздивлятися братову гвинтівку. Її нігті блищали на матовій чорній поверхні зброї, розробленої за стелс-технологією і призначеної зливатися з тінями й не виказувати власника своїм блиском.

— Я не хотіла, щоб ця інформація потрапила до мережі.

На обличчі Флінна блиснула усмішка.

— Шпигунські штучки. Круто, — він підійшов до стола і став біля Брайс. Став досить близько, і Гант напружився. — Я заінтригований.

Талант Квінлан дивитися звисока на чоловіків, які були вищі від неї, зазвичай страшенно дратував Ганта, але бачити, як вона застосовує цей талант на комусь іншому, було справжньою насолодою.

Утім, від її владного погляду усмішка Флінна, здавалося, лише стала ширшою, особливо після того, як Брайс сказала:

— Я не з тобою прийшла говорити.

— Ти краєш мені серце, Брайс, — манірно протягнув Флінн.

Деклан Еммет хихикнув.

— Не хочеш іще зайнятися своєю хакерською хрінню? — спитала його Квінлан.

— Назви це хрінню ще раз Брайс, і побачиш чи захочу я тобі допомагати, — холодно промовив Деклан.

— Вибач, вибач. Своїми… технологічними штуками? — Вона махнула рукою. — Нам потрібен аналіз деяких відеозаписів з Храму Богині Місяця у ніч, коли було викрадено Ріг.

Рунн завмер. Його сині очі спалахнули, і він спитав Ганта:

— Ви вийшли на слід Рога?

— Просто розкладаємо фрагменти головоломки, — відповів Гант.

Деклан потер шию.

— Гаразд. Що саме ви шукаєте?

— Усе, — сказав Гант. — Усе, що може виявити аудіо та теплоаналіз. Можливо, є спосіб зробити відео чіткішим, попри відсутність освітлення.

Деклан поклав свою гвинтівку поруч із Рунновою.

— Є у мене кілька програм, які можуть допомогти, але нічого не обіцяю. Якщо слідчі не знайшли нічого два роки тому, шанси на те, що я знайду якісь аномалії тепер, невеликі.

— Знаємо, — сказала Брайс. — Скільки часу тобі знадобиться?

Деклан подумки прикинув і відповів:

— Дайте мені кілька днів. Подивимося, що я зможу знайти.

— Дякую.

Флінн театрально ахнув.

— Здається, це вперше ти кажеш нам таке, Бі.

— Тільки не звикайте, — вона знову глянула на них з тією холодною, глузливою байдужістю, від якої пульс Ганта пришвидшився і забився у ритмі музики, що лунала з динаміків. — Що ви взагалі втрьох тут робите?

— Взагалі-то ми працюємо у Допоміжних силах, Брайс. А для цього потрібно час від часу тренуватися.

— А де ж решта вашого підрозділу? — Вона вдавано роззирнулася навколо, ніби шукаючи інших, і Гант посміхнувся. — Чи це у вас сусідські посиденьки?

Деклан хихотнув.

— Це сесія лише для запрошених.

Брайс закотила очі й сказала Рунну:

— Король Осені, напевно, чекає від тебе звітів щодо наших дій, — вона схрестила руки на грудях. — Потримай це, — вона обвела рукою присутніх, — у таємниці кілька днів.

— Ти просиш мене збрехати моєму королю, — насупившись, промовив Рунн.

— Я прошу тебе поки що про це не розповідати, — сказала Брайс.

— Хочеш сказати, що Король Осені — один із ваших підозрюваних? — здивовано звів брову Флінн.

— Я хочу сказати, щоб усі тримали язика за зубами. — Вона вишкірилася до Рунна, показуючи свої білі зуби, і вираз її обличчя був радше диким, ніж веселим. — Якщо ви, троє бовдурів, прохопитися про це комусь зі своїх дружків з Допоміжних сил чи своїм п’яним подружкам на одну ніч, я дуже засмучуся.

Чесно кажучи, Ганту більше за все хотілося взяти попкорн і пиво, відкинутися на кріслі й дивитися, як вона вербально розправляється з цими придурками.

— Це лише гучні слова, — сказав Рунн, а тоді вказав на мішень у дальньому кінці кімнати. — Чому б тобі не влаштувати невеличку демонстрацію для Аталара, га, Брайс?

Вона самовдоволено усміхнулася.

— Щоб тусити у хлопчачому клубі, мені не треба доводити, що я можу вправлятися з великими пушками, — сказала вона, підкресливши останні два слова, і її очі зблиснули дикою насолодою. Гант відчув, як його шкіра натяглася, а інші частини тіла напружилися.

— Ставлю двадцять золотих марок на те, що ми втремо тобі носа, — запропонував Трістан Флінн.

— Тільки примажорені придурки можуть спустити двадцять золотих марок на безглузде змагання, — сказала Брайс.

У її бурштинових очах танцювали веселі вогники. Вона підморгнула Ганту, і він відчув, як його кров закипіла, а все тіло напружилося — так, наче вона схопила його за член. Але її погляд уже був спрямований на мішень удалині.

Вона вдягла навушники на свої загострені вуха.

— Погнали, — потер руки Флінн.

Брайс одягла окуляри, поправила свій кінський хвостик і взяла гвинтівку Рунна. Вона зважила її в руках, і Гант не міг відвести погляду від того, як вона, легенько торкаючись гвинтівки, провела пальцями по корпусу до потиличника прикладу.

Він важко ковтнув, але Брайс лише звела гвинтівку і вперла приклад у плече. Кожен її рух був спокійним і виваженим — що було очікувано від тієї, кого виховував легендарний снайпер. Брайс зняла гвинтівку з запобіжника, і навіть не подумавши скористатися прицілом, промовила до трійці друзів:

— Зараз я покажу, чому ви всі можете поцілувати мене в дупу.

Один за одним, перегукуючи музику, пролунали три постріли. Її тіло професійно поглинуло віддачу. У Ганта геть пересохло у роті.

Усі витріщилися на екран з виведеним зображенням мішені.

— Ти влучила лише раз, — пирхнув Флінн, придивляючись до дірки у самісінькому центрі мішені.

— Ні, не раз, — пробурмотів Еммет, і Гант теж це побачив: коло було не ідеально рівне. Ні, два його краї випиналися — ледве помітно, але випиналися назовні.

Три постріли у яблучко — такі точні, що всі пройшли крізь одну маленьку точку.

Ганта пройняло морозом, але аж ніяк не від страху. Брайс же лише поставила гвинтівку на запобіжник, поклала її на стіл і зняла навушники й окуляри.

Вона розвернулася, і їхні з Гантом погляди зустрілися. Очі Брайс, які самовдоволено мружилися, сяяли якоюсь новою прихованою вразливістю. Це був наче виклик йому. Щоб побачити, як він відреагує.

Скільки альфа-козлів втекло від цієї її особливості, яка загрожувала їхньому его? Гант ненавидів їх усіх принаймні за цей її запитальний погляд, яким вона зараз дивилася на нього.

Він не чув, що там патякав Флінн, бо вдягнув навушники й окуляри і взяв гвинтівку, з якої щойно стріляла Брайс. Метал досі зберігав її тепло. Рунн щось спитав його, але Гант не чув, цілячись у мішень.

Він лише глянув на Брайс і клацнув запобіжником.

Цей звук, гучний, наче удар грому, зрезонував між ними. Брайс ковтнула.

Гант відвів від неї погляд і вистрелив. З його орлиним зором йому не потрібен був приціл, щоб побачити, як куля пройшла у дірку, зроблену Брайс.

Опустивши гвинтівку, він побачив, що Брайс зайшлася рум’янцем, а її очі набули кольору теплого віскі й сяяли якимсь тихим, м’яким світлом.

Він досі не чув того, що говорили фейці, лише приблизно уявляв, що навіть Рунн схвально вилаявся, зацінивши його постріл. Гант же дивився лише на Брайс.

«Я бачу тебе, Квінлан, — безмовно передавав він їй. — І те, що я бачу, мені подобається».

«Мені теж», — здавалося, відповідала її напівусмішка.

Задзвонив телефон Ганта, відвертаючи його увагу від усмішки, від якої у нього під ногами наче підлога нахилилася. Несподівано тремтливими пальцями він дістав телефон з кишені. «Ісая Тиберіан», — висвітилося на екрані. Гант миттю відповів.

— Що сталося?

Він знав, що відповідь Ісаї почули і Брайс, і фейці:

— Тягніть свої дупи на Асфоделеві Луки. Сталося ще одне вбивство.

37

Де? — спитав Гант Ісаю, скоса дивлячись на Квінлан, яка, схрестивши руки на грудях, слухала їхню розмову. Тепле, м’яке світло в її очах згасло.

Ісая назвав адресу. Це було за добрих три кілометри від них.

— Наші вже працюють на місці, — сказав командир.

— Будемо за кілька хвилин, — відповів Гант і поклав слухавку.

Троє фейців, також почувши, про що йдеться, почали оперативно збирати своє спорядження. Гарний вишкіл. Хоч вони і були для нього цілковитим головним болем, але підготовлені були відмінно.

Але Брайс засовалася, її руки нервово смикалися. Він уже бачив цей її застиглий погляд. І показушний спокій, який вона на себе напустила, коли Рунн із друзями глянули на неї.

Колись Гант і сам купився на нього, фактично примусивши її піти на місце вбивства послушниці.

Не дивлячись на фейців, Гант сказав:

— Я так розумію, ви почули адресу, — і, не чекаючи підтвердження, додав: — Зустрінемося на місці.

Очі Квінлан зблиснули, але Гант не відвів від неї погляд і підійшов ближче. Він відчував, як Данаан, Флінн і Еммет виходять, але не озирнувся і зупинився біля Брайс.

Навколо них зяяла холодна порожнеча стрілецької галереї.

Брайс знову стиснула кулаки і струсила пальцями, ніби намагаючись відігнати страх і біль.

— Хочеш, я сам із цим розберусь? — спокійно спитав Гант.

Її веснянкуваті щоки залило фарбою. Тремтливим пальцем вона вказала на двері.

— Хтось помер, поки ми тут розважалися.

Гант узяв її палець у свою долоню й опустив руку Брайс, тримаючи її.

— Це не твоя вина. Це вина тих, хто це зробив.

Таких, як він, — нічних убивць.

Брайс спробувала висмикнути палець, і Гант відпустив її, пам’ятаючи про її насторожене ставлення до ванірів-чоловіків. До так званих альфа-козлів.

Брайс ковтнула і втупилася поглядом у його крило.

— Я хочу піти на місце вбивства.

Гант чекав, чи скаже вона ще щось. Брайс судомно видихнула.

— Мені треба йти, — сказала вона, радше собі. Її нога постукувала по бетонній підлозі в такт музиці, що досі гуркотіла у приміщенні. — Але я не хочу, щоб Рунн чи його друзі бачили мене такою, — скривилася вона.

— Якою такою?

Після того, що вона пережила, мандраж був очікуваним і цілком нормальним.

— Розбитим шматком лайна, — її очі блиснули.

— Чому?

— Тому що це їх не стосується, але якщо вони побачать, то вважатимуть, що стосується. Це ж фейці: пхати носа не у свої справи — це для них певний вид мистецтва.

Гант весело фиркнув.

— Точно.

Брайс знову видихнула.

— Гаразд, — пробурмотіла вона. — Гаразд.

Руки Брайс досі тремтіли, ніби її охопили криваві спогади.

Гант інстинктивно взяв її руки у свої.

Ті тремтіли, наче келихи на полиці, і здавалися крихкими і витонченими, хоч і були вкриті липким холодним потом.

— Зроби глибокий вдих, — сказав Гант, обережно стискаючи її пальці.

Брайс заплющила очі й вдихнула, схиливши голову.

— Ще раз, — наказав він.

Вона підкорилася.

— Ще раз.

Тож Квінлан дихала, а Гант не відпускав її руки, доки не висох піт. Доки вона не підняла голови.

— Гаразд, — знову сказала вона, але цього разу впевнено.

— Ти в порядку?

— Ніколи не почувалася краще, — промовила вона, але її погляд і справді прояснився.

Не стримавшись, він заправив за її загострене вухо пасмо волосся, що вибилося з хвостика і ковзнуло прохолодним шовком між його пальців.

— Я теж, Квінлан.

Брайс погодилася полетіти з Гантом на місце вбивства. Вони прилетіли до одного з вбогих провулків у Асфоделевих Луках: переповнений сміттєбак, калюжі підозрілої блискучої рідини, худі, мов тріски, тварини, які греблися у смітті, бите скло, що виблискувало у першосвітлі іржавого ліхтарного стовпа.

Вхід до провулка вже був загороджений сяйливими блакитними магічними екранами. На місці злочину вже працювали кілька технічних спеціалістів і легіонерів, серед яких був Ісая Тиберіан і Рунн із друзями.

Провулок лежав неподалік від Головної Вулиці, у тіні Північної Брами — Брами Смертних, як називала її більшість мешканців. Вимальовувалися неясні обриси багатоповерхівок — здебільшого це було соціальне житло, — які гостро потребували ремонту. Шум вузького проспекту за провулком луною відбивався від напівзруйнованих цегляних стін, а нудотний сморід сміття забивався у ніздрі. Брайс намагалася дихати впівсили.

Гант оглянув провулок і пробурмотів, поклавши свою сильну руку їй на спину:

— Брайс, тобі не треба на це дивитися.

Те, що він щойно зробив для неї у тирі… Раніше вона нікому, навіть батькам, не дозволяла бачити її у такому стані. У ті миті, коли вона не могла дихати. Зазвичай вона йшла до ванної кімнати, або тікала на кілька годин, або виходила на пробіжку.

Інстинктивне бажання втекти було майже таким непереборним, як паніка і страх, які обпікали їй груди, але… тоді вночі вона бачила, як Гант повернувся зі свого завдання. І знала, що з усіх людей лише він міг це зрозуміти.

І він розумів. І не вагався ні секунди.

Як не вагався і тоді, коли побачив, як вона влучила у мішень, і у відповідь вистрелив сам. Наче вони були два чоботи — пара. Наче вона могла вільно щось кинути, знаючи, що він це зловить. Що зустріне будь-який виклик зі своєю лукавою хижою посмішкою.

Вона могла заприсягтися, що на її руках досі лишалося тепло його долонь.

Поговоривши з Ісаєю, Флінн і Деклан рушили до магічного екрана. Рунн стояв за кілька метрів від них і розмовляв з красивою темноволосою медвідьмою. Поза сумнівом, цікавився її експертною оцінкою.

Зазирнувши за сяйливий блакитний край екрана на тіло, приховане за ним, Флінн і Деклан вилаялися.

У Брайс стиснуло шлунок. Мабуть, приходити сюди було поганою ідеєю. Вона відхитнулася, спершись на Гантову руку.

Його пальці втиснулися в її спину у мовчазному заспокоюванні, і він пробурмотів:

— Я можу подивитися за нас двох.

Нас, наче вони були самі проти всього цього довбаного заплутаного світу.

— Я в порядку, — сказала вона — на щастя, спокійним голосом, — але до екрана не пішла.

Флінн відійшов від загородженого екраном тіла і спитав Ісаю: — Коли сталося вбивство?

— Ми встановили, що смерть настала пів години тому, — похмуро відповів Ісая. — Судячи з залишків одягу, схоже, це був один з охоронців Храму Богині Місяця. Він повертався додому.

Навколо запала тиша. Усередині Брайс усе обірвалося.

Гант вилаявся.

— Можу припустити і сказати, що він чергував у ніч, коли було викрадено Ріг.

Ісая кивнув.

— Це було перше, що я перевірив.

Брайс ковтнула і сказала:

— У такому разі ми, певно, до чогось наближаємося. Або вбивця вже на крок попереду і допитує, а потім вбиває усіх, хто міг знати, куди подівся Ріг.

— Жодна з камер нічого не зафіксувала? — спитав Флінн. Його гарне обличчя було незвично серйозним.

— Геть нічого, — підтвердив Ісая. — Демон наче знав, де вони були розташовані. Або це знав той, хто його викликав. Тварюка лишалася поза полем зору.

Гант провів рукою по спині Брайс упевненим заспокійливим рухом, а тоді підійшов до Командира 33-го і, стишивши голос, промовив:

— Щоб знати місце розташування кожної камери у місті, особливо прихованих, треба мати певний рівень допуску, — його слова зависли у повітрі, оскільки ніхто не наважувався продовжити цю тему — не на людях. Тому Гант спитав: — Чи повідомляв хтось, що бачив демона?

З-за екрана вийшла лаборантка. Вона була у рукавичках і тримала набір з узятими зразками ДНК. Коліна її білого комбінезона були заляпані кров’ю. Наче вона працювала навколішках.

Брайс знову відвела погляд у бік Головної Вулиці.

Ісая похитав головою.

— Поки що повідомлень не надходило ні від цивільних, ні від патрульних.

Брайс майже не чула його, бо її голову обсіли думки. Головна Вулиця.

Вона дістала свій телефон і відкрила мапу міста. Її місце перебування позначалося червоною точкою у лабіринті вулиць.

Поки чоловіки продовжували говорити про недостатню кількість доказів, Брайс позначила на карті кілька місць, а тоді примружено глянула на землю під ногами. Рунн, який повернувся від медвідьми, занурився у розмову зі своїми друзями, але Гант помітив її зосереджений погляд і розвернувся до неї, звівши темні брови:

— Що таке?

Брайс подалася вперед у тінь від його крила і могла заприсягтися, що Гант щільніше обгорнув її.

— Ось мапа усіх місць, де сталися вбивства.

Вона не заперечила, коли до них підступили Рунн із друзями, і навіть показала їм екран телефона.

— Ось це — ми, — сказала вона, показуючи на миготливу цятку тремтливим пальцем. — Ось тут помер Максимус Терціан, — вказала вона на іншу точку неподалік. — А тут убили послушницю, — вказала вона на третю, біля Центрального Проспекту. Тоді їй стиснуло горло, але вона переборола себе і вказала на ще одну точку за кілька кварталів на північ. — А тут… — Слова обпікали горло. Прокляття. Вона повинна це сказати, повинна промовити це вголос…

— Було вбито Даніку і Зграю Дияволів, — закінчив за неї Гант.

Брайс із вдячністю глянула на янгола.

— Так. Ви бачите те, що бачу я?

— Ні, — промовив Флінн.

— Ти ж наче вчився у модній фейській школі, — глузливо зауважила вона.

Флінн насупився, і Брайс, зітхнувши, зменшила масштаб мапи на екрані.

— Дивіться: усі вбивства сталися неподалік від основних вулиць. Поверх лей-ліній — природних каналів, якими першосвітло рухається по всьому місту.

— Енергетичні магістралі, — промовив Гант, і його очі засяяли. — Вони пролягають просто крізь Брами.

Так, Аталар усе зрозумів. Він рушив до Ісаї, який стояв віддалік і розмовляв з високою німфою-білявкою у куртці експерта-криміналіста.

Тож Брайс пояснила брату, який дивився на неї широко розплющеними очима, і його друзям:

— Можливо, той, хто викликає цього демона, використовує для цього силу лей-ліній, які пролягають під містом. Якщо усі вбивства відбуваються біля них, то, можливо, саме так і з’являється демон.

Хтось із Допоміжних сил гукнув Рунна і той, вражено подивившись на Брайс, кивнув їй і відійшов. Ігноруючи відчуття, які викликав у неї захоплений погляд брата, вона натомість глянула на Ганта, який твердо крокував провулком до Ісаї. Вона чула, як він гукнув до командира:

— Нехай Вікторія перевірить камери вздовж Головної Вулиці, Центрального та Патрульного Проспектів. Подивимося, чи не вловили вони хоч якийсь сплеск енергії — будь-який слабкий перепад температури, який може статися при прикликанні демона.

Кристалос міг лишатися поза зором, але камери безперечно вловили би навіть незначні коливання енергетичного потоку чи температури.

— І нехай також перевірить стан мережі першосвітла приблизно у ті ж години. Можливо, щось та й було зафіксовано.

Деклан дивився, як віддаляється янгол, а тоді сказав Брайс.

— Ти ж знаєш, що він робить?

— Гарно виглядає у чорному? — солодко промовила вона.

— Полювання на демонів — це прикриття, — загарчав Деклан. — Він виконує брудну роботу для Губернатора, — його кутасті щелепи на мить стиснулися. — Від Ганта Аталара не чекай нічого хорошого.

— Тоді добре, що мені подобаються погані хлопці, — кліпнула віями Брайс.

Флінн тихенько присвиснув.

Але Деклан похитав головою.

— Бі, янголам на всіх начхати. Цілі Аталара — не твої цілі. Можливо, вони навіть не збігаються з цілями Михея. Будь обережна.

Вона кивком вказала туди, де її брат знову говорив з красунею-медвідьмою.

— Не хвилюйся, Рунн мені вже все популярно пояснив.

У кінці провулка Гант говорив з Ісаєю.

— Подзвони, якщо Вікторія щось знайде, — а тоді, наче це було для нього незвично, він додав: — Дякую.

Удалині збиралися хмари. За прогнозом дощ очікувався посеред ночі але, схоже, він почнеться раніше.

Гант повернувся до них.

— Вони цим займуться.

— Побачимо, чи впорається 33-й цього разу, — пробурмотів Деклан. — Мені не дуже віриться.

Гант випростався. Брайс чекала що він захищатиметься, але янгол знизав плечима.

— Мені теж.

— Оце такий ти вірний? — кивнув Флінн у бік янголів, які працювали на місці злочину.

Гант прочитав повідомлення, яке вигулькнуло на екрані його телефона, а тоді сховав його до кишені.

— У мене немає іншого виходу, окрім як бути вірним.

І одна за одною викреслювати смерті з боргового списку Михея. У Брайс скрутило нутрощі.

Погляд бурштинових очей Деклана впав на татуювання на зап’ястку Ганта.

— Це паскудство.

Флінн щось буркнув, погоджуючись із ним. Принаймні щодо політики астері братові друзі були з нею однієї думки.

Гант знову змірив фейців очима і сказав:

— Так, паскудство.

— М’яко кажучи, — озвалася Брайс. Вона обдивлялася місце вбивства, знову напружившись від небажання це бачити. Гант піймав її погляд, ніби відчувши її напруження і зміну її запаху, і ледве помітно кивнув.

Брайс підняла голову і заявила:

— Ми йдемо.

— Скоро подзвоню, Бі, — помахав їй Деклан.

Флінн і собі послав повітряний поцілунок.

Брайс закотила очі.

— Бувайте.

Піймавши погляд Рунна, вона махнула йому на прощання. Брат махнув у відповідь і продовжив розмову з відьмою.

Вони пройшли цілий квартал, коли Гант — занадто невимушеним тоном — спитав:

— Ви з Трістаном Флінном колись крутили роман?

Брайс кліпнула.

— Чого ти питаєш?

Він підібгав крила.

— Бо він без упину з тобою фліртує.

— Хочеш розказати мені про всіх, з ким ти крутив роман, Аталаре?

Його мовчання сказало їй достатньо, і Брайс самовдоволено усміхнулася.

Але потім янгол заговорив, наче йому потрібно було чимсь відволіктися від червоної купи плоті, що залишилася лежати у провулку:

— Жоден з моїх романів не вартий згадки, — він зупинився, глибоко вдихнув і продовжив: — Але це тому, що моє серце, розбите після Шахари, закрилося для інших жінок.

Розбите серце. Слова пронизливим брязкотом відбилися усередині Брайс.

Гант продовжив, і його очі заблищали від спогадів:

— Я виріс у володіннях Шахари на південному сході Панґери і, прокладаючи собі шлях нагору в лавах її легіону, закохався у неї. У її бачення світу. В її ідеї про те, як можуть змінитися янгольські ієрархії, — він ковтнув. — Шахара була єдиною, хто підказав мені, що мені відмовляють у всьому через те, що я незаконнонароджений. Вона просувала мене по службі, доки я не став її правою рукою. Доки не став її коханцем, — він шумно видихнув. — Вона очолила повстання проти астері, а я очолив її війська — 18-й Легіон. Чим це скінчилося, ти знаєш.

Усі у Мідґарді знали. Ранкова Зоря привела би янголів — а може, й усіх інших — до більш вільного світу, але її знищили. Ще одну мрійницю роздавив чобіт астері.

— То ви з Флінном?.. — спитав Гант.

— Ти розповідаєш мені трагічну історію кохання й очікуєш, що я у відповідь розказуватиму свою дурню?

Його мовчання було цілком промовисте. Брайс зітхнула. Але… гаразд. Їй теж треба поговорити про щось, щоб оговтатися від побаченого. І щоб розвіяти тіні, які заслали очі Ганта, коли він розповідав про Шахару.

Тому вона сказала:

— Ні, ми з Флінном ніколи не крутили роман, — Брайс усміхнулася. — Коли я підліткою приходила до Рунна в гості, я ледве трималася у присутності Флінна і Деклана, — кутики рота янгола вигнулися вгору. — Вони потурали моєму надмірному флірту, і якийсь час я була фанатично переконана, що колись Флінн стане моїм чоловіком.

Гант весело пирхнув, і Брайс штовхнула його ліктем.

— Це правда. Я підписувала усі свої шкільні зошити як Леді Брайс Флінн два роки поспіль.

— Не може бути, — витріщився на неї Гант.

— Може. І я можу це довести: усі мої зошити досі вдома у батьків, бо мама не хоче нічого викидати.

Її веселість згасла. Вона не стала розповідати йому про той випадок на останньому курсі університету, коли вони з Данікою натрапили у барі на Флінна з Декланом. Про те, як Даніка пішла додому з Флінном, тому що Брайс не хотіла псувати його дружбу з Рунном.

— Хочеш послухати про мій найгірший романчик? — спитала вона, натягнувши широку усмішку.

Гант хихотнув.

— Мені вже страшно, але давай.

— Я три тижні зустрічалася з вампіром. Мій перший і єдиний кавалер з Дому Полум’я і Тіні.

Вампіри щосили намагалися змусити всіх забути той крихітний факт, що вони походили з Хела і самі були такими собі демонами другого сорту. Що їхні предки під час Перших Воєн утекли від своїх сімох принців і надали Астерійським Імперським Легіонам важливі дані, які допомогли їм перемогти. Зрадники і перебіжчики — які досі мали демонічну жагу до крові.

— І? — запитально звів брову Гант.

Брайс скривилася.

— І я все не могла зрозуміти, чого він від мене хотів більше: крові чи… ну, ти розумієш. А потім він запропонував скуштувати мене по-справжньому, коли був унизу, якщо ти розумієш, про що я.

Гант замислився і через секунду збагнув, що вона мала на увазі. Його темні очі вражено розширилися.

— Отакої. Серйозно?

Брайс помітила, як його погляд ковзнув на її ноги — поміж них. Як його очі, здавалося, стали ще темніші, а погляд загострився.

— Але хіба це не боляче?

— Я не схотіла дізнаватися.

Гант похитав головою, і Брайс здалося, що він не знає, як на це реагувати — відразою чи сміхом. Але до його очей знову повернулося світло.

— Після цього ніяких вампірів?

— Однозначно ні. Він стверджував, що найвища насолода завжди межує з болем, але я вказала йому на двері.

Гант схвально буркнув. Брайс знала, що не варто, але все одно обережно спитала:

— Ти досі маєш почуття до Шахари?

На його щелепі випнувся м’яз. Дивлячись у небо, Гант відповів:

— І матиму до кінця своїх днів.

У його словах не було ані туги, ані смутку, але Брайс усе одно не знала, що робити з відчуттям того, що всередині неї щось обірвалося.

Нарешті Гант перевів погляд на неї. Похмурий і бляклий.

— Не розумію, як я можу перестати її кохати, коли вона усім. пожертвувала заради мене. Заради нашої справи, — він похитав головою. — Щоразу, коли я когось підчіплюю, я згадую про це.

Брайс лише угукнула. З цим не посперечаєшся. Хай що вона скаже проти цього — усе здаватиметься егоїстичним скигленням. Мабуть, вона була просто дурепою, якщо дозволила собі побачити прихований сенс у доторку його ноги тоді на дивані, у тому, як він дивився на неї у тирі, коли допомагав їй подолати паніку тощо.

Гант уважно дивився на неї, ніби читаючи її думки. Він ковтнув і промовив:

— Квінлан, це не означає, що я…

Його пояснення перервала поява невеликої групи людей, що наближалися з іншого кінця вулиці.

Брайс помітила сріблясто-світле волосся і їй перехопило подих.

— Прокляття, — промовив Гант. — Треба злітати….

Але Сабіна теж їх помітила. Вона загарчала, і її бліде, витягнуте обличчя скривилося.

Брайс проклинала дрижаки, які пройняли її. Руки і коліна затремтіли.

— Проходь собі далі, Фендир, — попередив Сабіну Гант.

Сабіна не звернула на нього уваги. Крижаним поглядом, ніби сиплючи осколками, вона дивилася на Брайс.

— Чула, ти знову висунула носа, — просичала вона. — Де мій меч, Квінлан?

Брайс не знала, що сказати — не могла придумати ні гострої відповіді, ні пояснення. Вона лише дозволила Ганту, який справжньою стіною м’язів заступав її від Сабіни, провести її повз вовчицю.

Поклавши руку на спину Брайс, янгол підштовхував її вперед. — Ходімо.

— Тупоголова шльондра, — прошипіла Сабіна і плюнула Брайс під ноги.

Гант напружився і загарчав, але Брайс схопила його за руку в німому благанні не звертати уваги.

Озирнувшись до Сабіни, він вишкірився, блиснувши зубами, але Брайс прошепотіла:

— Будь ласка.

Він вдивився в її обличчя і відкрив рота, щоб заперечити, але вона потягнула його далі, хоч і відчувала, як презирлива посмішка Сабіни пропалює їй спину.

— Будь ласка, — знову прошепотіла Брайс.

Груди Ганта важко здіймалися, наче він щосили намагався стримати лють, але він усе ж дивився вперед. Услід їм пролунав низький, самовдоволений регіт Сабіни.

Гант напружився усім тілом, але Брайс міцніше стиснула його руку, відчуваючи, як її нутрощі болісно скручує.

Можливо, Гант відчув її страждання, можливо, побачив це на її обличчі, але його кроки вирівнялися. Він знову поклав теплу руку їй на спину і не прибирав, доки вони нарешті не перетнули вулицю.

На середині Головної Вулиці Гант підняв Брайс на руки і, не кажучи ні слова, злетів у вітряне небо.

Брайс пригорнулася до його грудей. Нехай вітер заглушить гуркіт у її думках.

Через п’ять хвилин вони приземлилися на дах її будинку, і Брайс збиралася одразу рушити до квартири, але Гант зупинив її, схопивши за руку.

Він знову вдивився в її обличчя. В її очі.

«Нас», — сказав він раніше. Загін. Команда. Зграя з двох.

Його крила легенько тріпотіли на вітру, що віяв з Істрос.

— Брайс, ми знайдемо тих, хто стоїть за всім цим. Обіцяю.

І чомусь вона йому повірила.

Брайс чистила зуби, коли задзвонив її телефон.

Деклан Еммет.

Вона виплюнула пасту і відповіла:

— Привіт.

— У тебе досі зберігся мій номер? Я зворушений, Бі.

— Так, так, так. То які новини?

— Я знайшов дещо цікаве у відеозаписах. Платникам податків цього міста варто збунтуватися через те, що їхні гроші розбазарюються на другосортних аналітиків, а не на таких спеціалістів, як я.

Брайс протьопала у коридор, потім до вітальні — і підійшла до дверей кімнати Ганта. Вона постукала і спитала Деклана:

— Ти збираєшся розповідати чи лише зловтішатимешся?

Гант відчинив двері.

Вогняний. Соласе.

Він був без сорочки, і судячи з усього, також був у процесі чищення зубів. Але їй було начхати на його гігієну ротової порожнини, коли він мав такий вигляд.

М’яз на м’язі і м’язом поганяє, під золотисто-коричневою шкірою, яка виблискувала у сяйві першосвітла. Вона і раніше бачила його без сорочки, але не помічала — не так, як зараз.

Вона бачила чимало гарних, точених чоловічих тіл, але Гант Аталар переплюнув їх усі.

Брайс нагадала собі, що він тужить за втраченим коханням. Сьогодні він дуже чітко дав це зрозуміти. Зробивши зусилля, Брайс підвела погляд і побачила його самовдоволену усмішку.

Утім, вона згасла, коли Брайс поставила Деклана на гучний зв’язок.

— Не знаю, чи варто говорити, що тобі краще сісти.

Спохмурнівши, Гант вийшов до вітальні.

— Просто кажи, — промовила Брайс.

— Гаразд. Отже, я припустив, що хтось міг легко припуститися помилки: через вимкнення електрики на відеозаписах лише темрява і певні звуки. Звичайні звуки — реакція містян на відсутність першосвітла. Тож я повитягував усі голосові доріжки з камер на вулиці біля храму. Посилив ті, що були на задньому плані — можливо, на урядових комп’ютерах такої програми немає. І знаєш, що я почув? Регіт людей, які підбурюють одне одного «торкнутися його».

— Будь ласка, скажи, що все закінчиться не якоюсь вульгарщиною, — промовила Брайс, а Гант пирхнув.

— Цей натовп стояв біля Трояндової Брами у П’яти Трояндах. Я чув, як присутні підбивали одне одного торкнутися диска на золотій плиті, щоб перевірити, чи працюватиме він під час вимкнення першосвітла. До речі, він працював. Але я також чув, як вони захоплено ахали через нічні квіти, які цвіли на самій Брамі.

Гант нахилився — від його запаху, що огорнув її, у Брайс запаморочилася голова — і сказав у телефон:

— Трояндова Брама — на іншому кінці міста від Храму Богині Місяця.

Деклан хихотнув.

— Привіт, Аталаре. Подобається гратися у гостини з Брайс?

— Ти розповідай, — сказала Брайс, скреготнувши зубами, і зробила великий крок, обережно відійшовши від Ганта.

— Хтось підмінив записи з храму, зроблені під час викрадення Рога. Збіса гарна робота — вони зробили вставку так, що навіть позначка часу не мигнула. Вони підібрали аудіодоріжку, яка майже ідеально відповідала такій, що могла звучати у храмі, враховуючи кути будівель і все інше. Справді розумно придумано. Але не достатньо розумно. 33-й мав звернутися до мене. Я би знайшов таку помилку.

Серце Брайс закалатало у грудях.

— Ти можеш знайти того, хто це зробив?

— Уже знайшов, — усі самовдоволені нотки зникли з голосу Деклана. — Я перевірив, хто відповідав за експертизу відеозаписів, зроблених під час крадіжки Рога. Треба мати особливий допуск, щоб зробити подібну підміну.

Брайс стукала ногою по підлозі, й Аталар легенько торкнувся її плеча крилом, заспокоюючи її.

— Хто це, Деку?

Деклан зітхнув.

— Слухай, я не кажу, що це стовідсотково саме вона… але посадовою особою, яка очолювала цю частину розслідування, була Сабіна Фендир.

Частина третя

КАНЬЙОН

38

— У цьому є сенс, — обережно промовив Гант, дивлячись на Брайс, яка сиділа на бильці дивана і жувала нижню губу. Вона поклала слухавку, навіть не подякувавши Деклану як слід. — Демон не потрапляв до поля зору камер, якими нашпиговане місто. Сабіна знала, де розташовані ці камери, особливо якщо мала повноваження передивлятися відеозаписи кримінальних справ.

Сьогоднішня поведінка Сабіни… Йому хотілося її вбити.

Він бачив, як Брайс сміялася в обличчя Королеві Змій, хоробро трималася перед Філіпом Бріґґсом і дражнила трьох найнебезпечніших фейських воїнів міста, — і все ж перед Сабіною вона тремтіла.

Він не міг спокійно на це дивитися — на її страх, страждання і почуття провини.

Коли Брайс не відповіла, він знову сказав:

— У цьому є сенс — що за цим може стояти Сабіна.

Він сів біля неї на диван. Хвилину тому він одягнув сорочку, хоча йому сподобався вираз відвертого захоплення на обличчі Брайс, коли вона ним милувалася.

— Сабіна не стала би вбивати рідну доньку.

— Ти справді у це віриш?

Вона обхопила коліна руками.

— Ні.

У піжамних шортах і зношеній футболці, завеликій для неї, вона здавалася юною. Маленькою. Втомленою.

— Усім відомо, що Ватажок вальбарських вовків збирався зробити наступницею Даніку в обхід Сабіни, — промовив Гант. — Як на мене, це прекрасний мотив.

Він знову замислився, занурившись у давні спогади. Тоді вийняв з кишені телефон і сказав:

— Почекай.

Ісая відповів після третього гудка.

— Слухаю.

— Чи нескладно тобі буде отримати доступ до твоїх нотаток з кімнати спостереження у ніч загибелі Даніки? — Не давши Ісаї відповісти, він додав: — Тобто, чи записував ти те, що казала нам Сабіна?

На тому кінці зависла напружена пауза.

— Тільки не кажи, що ти думаєш, що її вбила Сабіна.

— Ти можеш дістати мені ті записи? — наполегливо повторив Гант.

Ісая вилаявся, але за мить сказав:

— Готово, знайшов.

Гант підійшов ближче до Брайс, щоб їй було чутно голос командира.

— Хочеш, щоб я прочитав тобі все?

— Лише те, що вона казала про Даніку. У тебе це записано?

Він знав, що записано. Ісая завжди робив докладні нотатки.

— Сабіна сказала: «Даніка не могла не лізти в халепу». — Брайс напружилася і Гант поклав вільну руку їй на коліно й легенько його стиснув. — «Ніколи не могла тримати язика за зубами і не знала, коли треба його прикусити у колі ворогів. І подивіться, що з нею сталося. Ця дурна сучка досі дихає, а Даніка — ні. Даніці слід було бути обережнішою». Потім ти спитав її, з чим Даніка мала бути обережнішою, а Сабіна відповіла: «З усім. Починаючи зі своєї сусідки-шльондри».

Брайс здригнулася, і Гант заспокійливо погладив великим пальцем її по колінці.

— Дякую, Ісає.

Ісая відкашлявся.

— Будь обережний, — сказав він і поклав слухавку.

Широко розплющені очі Брайс блищали.

— Слова Сабіни можна тлумачити по-різному, — визнала вона, — але…

— Схоже, що Сабіна хотіла, аби Даніка про щось помовчувала. Можливо, Даніка погрожувала розповісти про крадіжку Рога, і за це Сабіна її вбила.

Брайс ковтнула, але кивнула.

— Але навіщо тоді чекати два роки, щоб поновити вбивства?

— Гадаю, це ми від неї і дізнаємося,

— Навіщо Сабіні зламаний артефакт? І навіть якщо вона знала, як відновити його силу, що б вона з ним робила?

— Не знаю. Можливо, Ріг у когось іншого, і вона хоче його собі, але…

— Якщо Даніка побачила, що Ріг украла Сабіна, тоді логічно, що вона ніколи про це нічого не казала. Те саме з охоронцем і послушницею. Мабуть, вони були надто налякані, щоб заявити про це.

— Це пояснює, чому Сабіна підмінила аудіодоріжки. І чому сполошилася, коли ми з’явилися у храмі, через що вона була змушена вбити усіх, хто міг щось бачити тієї ночі. Вибух у клубі, ймовірно, був способом або залякати нас, або вбити, виставивши усе так, наче це справа рук людських повстанців.

— Але… я не думаю, що Ріг у неї, — замислено промовила Брайс, ворушачи пальцями ніг, нігті на яких були пофарбовані темно-рубіновим лаком.

Це смішно, сказав він собі. Це виключено. Але цей колір змусив його уявити, як він облизує кожен з цих пальчиків, а потім повільно підіймається її гладенькими голими ногами. Ногами, які були за кілька сантиметрів від нього, золотистою шкірою, яка виблискувала у світлі ламп першосвітла. Він змусив себе прибрати руку з її коліна, хоча його пальці благали погладити її стегно. І піднятися вище.

Брайс вела далі, не підозрюючи про хід його брудних думок:

— Не розумію, навіщо Сабіні й далі викликати кристалоса, якщо Ріг уже у неї?

Гант прочистив горло. Який же довгий і важкий був день. І химерний, враховуючи куди його завели думки. Чесно кажучи, вони вели його у цьому напрямку ще з тиру. Відколи він побачив, як вона тримає гвинтівку, наче довбаний професіонал.

Він змусив себе зосередитися. Подумати про поточну розмову, а не про те, чи буде шкіра ніг Квінлан під його губами такою ж м’якою, якою здається.

— Не забувай, що Сабіна смертельно ненавидить Михея. Окрім способу прибрати свідків, нинішні вбивства також можуть бути спрямовані на те, щоби підірвати його авторитет. Ти ж бачила, наскільки рішуче він налаштований розкрити цю справу до Саміту. А тут ці вбивства, скоєні невідомим демоном, — і це коли Сандріель у місті? Це зробить його посміховиськом. Максимус Терціан був доволі резонансною фігурою, щоби втягнути Михея у політичний скандал — його вбивство могло бути просто ударом по репутації Михея. Чому б і ні: можливо, Сабіна і Сандріель разом замішані у цьому і сподіваються ослабити авторитет Михея в очах астері, щоб ті, замість нього, поставили Губернаторкою Вальбари Сандріель. А вона легко змогла би призначити Сабіну Ватажком усіх вальбарських перевертнів — не лише вовків.

Обличчя Брайс зблідло. Такого титулу не існувало, але губернатор мав право його створити.

— Сабіна не з таких. Вона прагне влади, але не в таких масштабах. Вона мислить примітивно — і сама примітивна. Ти ж чув, як вона скиглила про зниклий Даніччин меч, — Брайс розсіяно заплітала своє довге волосся у косу. — Не варто марнувати час на здогадки про її мотиви. Це може бути що завгодно.

— Твоя правда. У нас є збіса вагома причина вважати, що вона вбила Даніку, але немає достатньо переконливих доводів, які пояснювали б ці нові вбивства, — Гант дивився, як її довгі тендітні пальці переплітаються з пасмами волосся, а тоді змусив себе перевести погляд на темний екран телевізора. — Якщо піймати її на прикликанні демона, це доведе її причетність.

— Думаєш, Вікторія зможе знайти потрібні нам відеозаписи?

— Сподіваюся, — сказав Гант.

Він обмірковував усе вищесказане. Сабіна… прокляття, якщо це була вона…

Брайс підвелася з дивана.

— Я йду на пробіжку.

— Зараз перша година ночі.

— Мені треба трохи побігати, інакше я не засну.

Гант зірвався на ноги.

— Брайс, ми щойно повернулися з місця злочину, а Сабіна прагне твоєї крові…

Вона не озираючись рушила до своєї спальні.

Через дві хвилини вона вийшла у спортивному костюмі і побачила, що Гант стоїть біля дверей, також перевдягнений у тренувальний одяг. Брайс насупилася.

— Я хочу пробігтися сама.

Гант відчинив двері й вийшов у коридор.

— Оце вже навряд.

Було лише її дихання, тупіт її ніг по слизьких тротуарах і ревіння музики у вухах. Вона збільшила гучність настільки, що здебільшого це був просто шум. Оглушливий ритмічний шум. Брайс ніколи не вмикала так голосно музику під час ранкових пробіжок, але з Гантом, який розмірено біг поруч, вона могла собі це дозволити і не перейматися, що якийсь хижак цим скористається.

Тож вона бігла. Бігла далі широкими проспектами, провулками і бічними вуличками. Гант тримав темп, кожен його рух був граційний і сповнений сили. Брайс могла поклястися, що смужки блискавки тягнулися слідом за ними.

Сабіна. То Даніку вбила вона?

Брайс не могла у це повірити. Кожен подих, наче осколками, колов її легені.

Треба спіймати її на гарячому. Знайти докази проти неї.

Нога почала боліти, верхню частину стегнової кістки наче обпікало кислотою. Брайс не звертала на це уваги.

Вона звернула у бік Асфоделевих Луків — настільки знайомий маршрут, що було дивно, що на бруківці не залишився витоптаний слід її ніг. Брайс різко завернула за ріг і прикусила губу, щоб не застогнати від болю, що пронизав її ногу, яка ніби відмовлялася бігти. Гант кинув на неї пильний погляд, але Брайс не озиралася до нього.

Сабіна. Сабіна. Сабіна.

У нозі пекло, але вона бігла далі. Далі через Луки. Через П’ять Троянд.

Усе бігла й бігла, підтримуючи дихання і не сміючи зупинитися.

Коли вони через годину нарешті повернулися до квартири, Брайс знала, що Гант з останніх сил тримається, щоб не заговорити. Її ноги підкошувалися, і вона схопилася за одвірок.

Гант примружився, але промовчав. Не став згадувати, що вона, страшенно кульгаючи, ледве змогла пробігти останні десять кварталів. Брайс знала, що до ранку кульгавість і біль посиляться. З кожним кроком до горла підступав стогін, але вона раз у раз сковтувала його.

— Ти в порядку? — стримано спитав він, задираючи низ футболки і витираючи спітніле обличчя.

Вона мигцем глянула на його неймовірні м’язи живота, які блищали від поту. Гант весь час був поруч — не скаржився і не говорив. Просто тримав темп.

Брайс рушила до своєї кімнати, намагаючись не триматися за стіну.

— Так, — видихнула вона. — Просто треба було спустити пару.

Гант потягнувся до її ноги, і м’яз на його підборідді нервово смикнувся.

— І часто таке буває?

— Ні, — збрехала Брайс.

Гант лише пильно подивився на неї.

Вона зробила ще крок, припавши на хвору ногу.

— Іноді, — скривившись, виправилася вона. — Прикладу лід. На ранок усе мине.

Якби вона була чистокровною фейкою, то біль у нозі минувся б за одну-дві години. Але знову ж таки, якби вона була чистокровною фейкою, то від її рани вже давно і сліду б не лишилося.

— Ти взагалі її обстежувала? — хрипким голосом спитав Гант.

— Так, — знову збрехала вона і потерла спітнілу шию. А потім, поки він не почав уточнювати промовила: — Дякую за компанію.

— Ага.

Така собі відповідь, але, на щастя, Гант більше нічого не сказав, тож вона прошкутильгала коридором до своєї кімнати і захлопнула двері.

39

Попри те що двері клініки медвідьом виходили на метушливу Стару Площу, Рунн виявив, що всередині панувала блаженна тиша. Стіни приймальні, пофарбовані у білий колір, сяяли сонячним світлом, що просочувалося крізь вікна, які виходили на майже завжди завантажену вулицю, а дзюркіт струмочка невеличкого кварцового фонтанчика на білій мармуровій стійці приємно зливався з симфонією, що лунала з динаміків, вбудованих у стелю.

Він чекав уже п’ять хвилин, поки медвідьма, до якої він прийшов, закінчувала з пацієнтом, і з насолодою вдихав струмені лавандової пари з розпилювача на журнальному столику біля його стільця. Навіть його тіні мирно дрімали всередині нього.

На білому дубовому столику були розкладені журнали і брошури. Останні рекламували все: від видалення шрамів до лікування безпліддя й артриту.

Двері у вузькому коридорі за стійкою відчинилися, з них вигулькнула темна копиця м’яких кучерів і мелодійний голос промовив:

— Якщо у вас з’являться нові симптоми — будь ласка, телефонуйте.

Двері захлопнулися — вочевидь, щоби зберегти право пацієнта на приватність.

Рунн підвівся, почуваючись ніяково у своєму чорному одязі серед теплих білих і кремових тонів клініки, і завмер, чекаючи, поки медвідьма підійде до стійки.

Учора він підійшов до неї, щоб дізнатися, чи не помітила вона чогось незвичного в останках у провулці. Її ясний розум так його вразив, що він напросився зайти сьогодні вранці.

Підійшовши до стійки, медвідьма злегка усміхнулася, а її темні очі привітно засяяли.

Ось воно. Це привабливе обличчя. Не культивована краса кінозірки чи моделі — ні, це була врода у своїй первісній формі, починаючи з великих карих очей, повних губ і високих вилиць. Майже ідеальна симетрія. Її обличчя випромінювало спокійну безтурботність і відчуття усвідомленості. Тоді, у провулку, він не міг відірвати від неї погляд, хоч позаду них лежав скривавлений труп.

— Доброго ранку, Принце.

А ще це. Її прекрасний чистий голос. Завдяки своєму загостреному слуху фейці були чутливі до звуків. Вони чули ноти всередині нот, акорди всередині акордів. Колись Рунн ледь не втік з побачення з молодою німфою, пронизливе хихикання якої більше нагадувало дельфінячий вереск. А у ліжку… чорт, скільком партнеркам він більше ніколи не дзвонив — не тому, що секс був поганий, а тому, що звуки, які вони видавали, були нестерпні? їх було так багато, що й не полічити.

Рунн усміхнувся медвідьмі.

— Привіт, — він кивнув у бік коридору. — Я знаю, що ви зайняті, але сподівався, що ви зможете приділити мені кілька хвилин, щоб поговорити про справу, над якою я працюю.

Одягнена у просторі темно-сині штани і білу бавовняну сорочку з короткими рукавами, які контрастували з її сяйливою коричневою шкірою, медвідьма демонструвала дивовижний рівень спокою і незворушності.

Відьми були дивним, унікальним кланом. Хоч зовнішньо вони походили на людей, їхня могутня магія і довголіття позначали їх як ванірів. Їхні сили передавалися здебільшого по жіночій лінії. Усі вони вважалися повноправними громадянами. Сила, яку вони успадковували, походила з якогось древнього джерела, яке, як стверджували вони самі, було триликою богинею, але час від часу відьми з’являлися і в немагічних родинах. Вони володіли прерізними здібностями: віщунки, воїтельки і зіллєварки, але найпримітнішими у Місті Півмісяця були цілительки. Їхня підготовка була ґрунтовною і доволі тривалою, тож Рунну було незвично бачити перед собою молоду відьму. Певно, вона мала великий досвід, якщо вже працювала в клініці, хоча на вигляд їй було не більше тридцяти.

— Скоро прийде ще один пацієнт, — сказала вона, глянувши через плече Рунна на жваву вулицю за вікном. — Але після цього у мене перерва на ланч. Ви не проти почекати пів години? — Вона махнула у бік скляних дверей у кінці коридору, крізь які просочувалося сонячне світло. — У нас є внутрішній дворик із садом. День сьогодні гарний, тож можете почекати там.

Рунн погодився і, глянувши на табличку на стійці, сказав:

— Дякую, міс Соломон.

Відьма здивовано кліпнула густими, оксамитовими віями.

— О… я не… Це клініка моєї сестри. Вона поїхала у відпустку і попросила мене її підмінити.

Витонченим, наче в королеви, жестом вона знову вказала у бік коридору.

Рунн пішов за нею, намагаючись не надто глибоко вдихати її евкаліптово-лавандовий аромат.

«Поводься пристойно», — сказав він собі.

Сонячні промені заплуталися у її густому, темному як ніч волоссі, коли вона підійшла до дверей і штовхнула їх плечем. Рунну відкрився внутрішній терасовий дворик, вимощений шиферною плиткою, з садом лікарських трав. День справді був чудовий, і рослини, які шелестіли і колихалися на вітерці, що повівав з річки, випускали свої заспокійливі аромати.

Відьма вказала на кований залізний столик і стільці біля клумби з м’ятою.

— Я скоро повернуся.

— Гаразд, — сказав Рунн, і вона, не чекаючи, доки він сяде, зникла за скляними дверима.

Пів години пролетіли швидко — здебільшого завдяки шквалу дзвінків, які він отримав він Дека і Флінна, а також кількох капітанів Допоміжних сил. Коли він нарешті відклав телефон, збираючись насолодитися хоча б хвилинкою запашної тиші, скляні двері знову відчинилися.

Побачивши відьму, яка несла важку тацю з чайником, що парував, чашками і тарілкою з сиром, медом і хлібом, Рунн схопився на ноги.

— Я подумала, оскільки у мене ланч, ми могли б поїсти разом, — сказала вона Рунну, який забрав у неї тацю.

— Про мене можна було і не клопотатися, — промовив він, обережно ставлячи тацю на стіл, щоб не перекинути чайник.

— Мені не складно. Все одно не люблю їсти на самоті.

Вона сіла навпроти нього і почала розкладати столове срібло.

— Звідки у вас цей акцент?

Її вимова була не такою швидкою, як у місцевих. Відьма не торохтіла, а радше ретельно підбирала слова.

Вона поклала шматочок сиру на скибочку хліба.

— Мої вчителі були родом зі старої частини Пеліуму — це узбережжя Раґанського моря. Гадаю, це позначилося на мені.

Рунн налив собі чаю, а тоді наповнив її чашку.

— Уся та територія стара.

Її карі очі блиснули.

— Безумовно.

Він зачекав, доки вона ковтне чаю, а тоді сказав:

— Я розпитав багатьох медвідьом у місті, але ніхто не зміг дати мені чітку відповідь. Я цілком усвідомлюю, що, можливо, хапаюся за соломинку, та перш ніж я почну говорити, хотів би попросити вас… не розголошувати деталі нашої розмови.

Вона поклала собі на тарілку кілька виноградин і фініків.

— Можете питати що завгодно. Я ні словом не прохоплюся.

Рунн вдихнув аромат чаю: перцева м’ята, солодкий корінь і щось іще — ванільні нотки і якісь… лісові. Він відкинувся на спинку стільця.

— Гаразд. Я знаю, що ваш час обмежений, тому спитаю прямо: чи існує, на вашу думку, спосіб полагодити зламаний магічний артефакт, коли ніхто — ні відьми, ні фейрі, ні навіть самі астері — цього не зміг? Спосіб його… зцілити?

Вона полила сир медом.

— Цей артефакт створили за допомогою магії чи це був звичайний предмет, який наділили силою пізніше?

— За легендою, його було створено за допомогою магії — і користуватися ним могли лише ті, хто мав дар Зоренародженого.

— Он як, — вона обвела його своїми ясними очима і помітила, що він зашарівся. — Отже, це фейська реліквія.

— Так. Періоду Перших Воєн.

— Ви говорите про Місячний Ріг?

Ніхто з попередніх відьом не додумався до цього так швидко.

— Можливо, — ухильно відповів він, дозволяючи їй побачити правду в його очах.

— Ні чари, ні сила семи священних зірок не змогли полагодити Ріг, — промовила вона. — Його оглядали набагато мудріші за мене відьми, і це завдання здалося їм неможливим.

Рунн відчув укол розчарування.

— Я просто подумав, що, можливо, у медвідьом є ідеї, як його зцілити, враховуючи вашу сферу діяльності.

— Я розумію, чому ви так подумали. Ця клініка повна чудес, про існування яких не знала ні я, ні навіть мої вчителі. Лазери, камери й апарати, які можуть зазирнути всередину тіла так само, як і моя магія, — її очі сяяли з кожним словом, і Рунн, як не намагався, не міг відвести погляд. — І, можливо…

Вона схилила голову набік, дивлячись на клумбу з лаванди, що колихалася на вітру.

Рунн мовчав, даючи їй подумати. Телефон задзижчав сигналом вхідного повідомлення, і він швидко вимкнув звук.

Відьма сиділа абсолютно нерухомо. Раптом її тонкі пальці, які лежали на столі, стиснулися. Усього один рух, одна-єдина реакція, яка натякала на те, що в її гарненькій голівці з’явилася якась ідея. Але вона нічого не сказала.

Коли вона знову глянула на Рунна, її очі були темні й застережливі.

— Враховуючи усі сучасні медичні досягнення, цілком можливо, що хтось зміг знайти спосіб полагодити зламаний магічний артефакт. Поставившись до нього не як до чогось інертного, а як до живого організму.

— Тобто як — за допомогою якогось лазера чи що?

— Лазер, препарати, пересадка шкіри, трансплантація… сучасні дослідження відкрили багато дверей.

Прокляття.

— Чи не наштовхне вас на якусь думку, якщо я скажу, що древні фейці стверджували, що Ріг можна полагодити лише світлом, яке не є світлом, і магією, яка не є магією? Чи не викликає це у вас асоціацій з якоюсь сучасною технологією?

— Мушу визнати, що у цьому я не настільки обізнана, як мої сестри. Мої знання цілительства ґрунтуються на прадавніх методах.

— Це нічого, — сказав Рунн і підвівся. — Дякую, що приділили мені час.

Вона подивилася на нього з дивовижною безпосередністю. В її очах не було ні страху, ні захоплення.

— Упевнена, що ви і так це робите, Принце, але раджу вам діяти обережно.

— Знаю. Дякую, — він почухав потилицю, збираючись із силами, і спитав: — Як думаєте, можливо, ваша королева має відповідь?

Медвідьма знову схилила голову набік, і її розкішне волосся розсипалося по плечу.

— Моя… Ох, — Рунн міг поклястися, що її очі затьмарила печаль. — Ви маєте на увазі нову королеву.

— Гіпаксію, — її ім’я забриніло на його язиці. — Було сумно почути про смерть вашої попередньої королеви.

— Мені теж, — сказала медвідьма. На мить її плечі, здавалося, поникли, а голова схилилася під тягарем примарної важкості. Відьми любили Гекубу — і ще довго журитимуться за нею. Потім медвідьма видихнула через ніс і знову випросталася, ніби скинувши скорботну мантію. — Гіпаксія все ще у жалобі за своєю матір’ю. Вона не прийматиме відвідувачів до появи на Саміті, — вона злегка посміхнулася. — Можливо, тоді ви самі її і запитаєте.

Рунн скривився. З іншого боку, йому принаймні не доведеться зустрічатися з жінкою, на якій його хоче одружити батько.

— На жаль, ця справа нагальна і не може чекати до Саміту.

— У такому разі я молитимуся Хтоні, щоб ви знайшли свої відповіді в іншому місці.

— Сподіваюся, Хтона почує, — промовив Рунн і зробив кілька кроків до дверей.

— А я сподіваюся знову побачити вас, Принце, — сказала медвідьма, повертаючись до своєї тарілки.

Її слова не прозвучали як відверте, явне запрошення. Але навіть пізніше, сидячи у Фейських Архівах і досліджуючи останні медичні досягнення, Рунн розмірковував над тоном і перспективою її прощальних слів.

І зрозумів, що так і не дізнався її ім’я.

40

На те, щоб знайти щось незвичне у відеозаписах з камер спостереження і міській електромережі, Вікторії знадобилося два дні. Але після цього вона не зателефонувала Ганту. Ні, вона відправила посланця.

— Вікі сказала, щоб ти тягнув свою дупу до її офісу — того, що в лабораторії, — замість привітання промовив Ісая, приземлившись на дах галереї «Грифон».

Спершись на двері, що вели вниз, Гант обвів очима свого командира. Ісая не випромінював свого звичного сяйва, а під його очима лежали тіні.

— Кепські справи з цим приїздом Сандріель, еге ж?

Ісая щільно підібгав крила.

— Михею вдається її стримувати, але я не спав усю ніч, заспокоюючи переляканий народ.

— Солдатів?

— Солдатів, персонал, робітників, містян… Вони всі розбурхані, — Ісая похитав головою. — Вона ще й мовчить про те, коли має прибути Поллукс, — щоб змусити нас нервувати. Бо знає, який страх він викликає у всіх.

— Може, нам пощастить і цей шмат лайна залишиться на Панґері.

— Але нам ніколи не щастить, чи не так?

— Так. Не щастить, — Гант гірко розсміявся. — До Саміту ще цілий місяць, — ще місяць терпіти присутність Сандріель. — Я… Якщо тобі щось знадобиться — дай знати.

Ісая кліпнув і обвів його очима з ніг до голови. Чомусь Ганту стало ніяково через здивований вираз обличчя командира. Ісая перевів погляд на черепичний дах під їхніми однаковими чоботами, ніби розмірковуючи, що чи хто міг навернути його товариша на цей шлях альтруїзму, але потім лише спитав:

— Як думаєш, Роґа справді перетворює своїх колишніх і ворогів на тварин?

Гант, який бачив мешканців маленьких акваріумів у бібліотеці, лише відповів:

— Сподіваюся, що ні.

Головним чином він сказав це заради помічниці чаклунки, яка вдавала, що не куняє за столом, коли він двадцять хвилин тому зателефонував, щоб перевірити, як у неї справи.

Відтоді як Деклан приголомшив їх новинами про Сабіну, Брайс ходила замислена. Гант порадив їй бути обережнішою у своєму прагненні вистежити Першу Претендентку, і Брайс, схоже, погодилася зачекати, поки Вікторія не знайде хоч якусь закономірність, пов’язану з демоном — будь-який доказ того, що Сабіна справді використовувала силу лей-ліній щоб прикликати його, оскільки її власна сила була недостатньо могутня. Більшість перевертнів мали посередній рівень сили, однак Даніка була винятком. Ще одна причина для материних заздрощів — і ще один мотив.

Від Рунна нічого не було чути, окрім повідомлення, яке він надіслав учора, повідомляючи, що продовжує вивчати матеріали по Рогу. Але якщо Вікі щось знайшла…

— А Вікі не може сама прийти до мене?

— Вона хотіла показати тобі особисто. До того ж навряд чи Джесіба зрадіє її візиту.

— Дуже мило, що ти так переймаєшся.

Ісая знизав плечима.

— Джесіба нам допомагає — нам потрібні її ресурси. Було би дурістю випробовувати її терпець. Не хочу побачити, як вона перетворить когось із вас на свиней, якщо ми вийдемо за межі дозволеного.

Ось він. Цей багатозначний, пильний погляд.

Гант підняв руки і широко усміхнувся.

— Не треба хвилюватися — у мене все під контролем.

— Михей від тебе й мокрого місця не залишить, якщо ти підставиш усе розслідування під удар.

— Брайс уже сказала йому, що він її не цікавить.

— І він ще довго цього не забуде.

Прокляття. Гант знав, що Ісая має рацію. Вбивство, яке замовив Михей минулого тижня як покарання за те, що вони з Брайс принизили його у вестибюлі Коміціуму… Воно досі не відпускало Ганта.

— Та я не про це, — продовжив Ісая. — Я про те, що якщо ми не знайдемо винного, якщо виявиться, що ви помилилися щодо Сабіни — Михей не лише скасує твій пом’якшений вирок, але й зробить винним тебе.

— Не сумніваюся.

Почувся звук повідомлення, і Гант, вийнявши телефон з кишені, ледь не поперхнувся.

Не лише через повідомлення від Брайс: «Знаєш, дах галереї — це вам не голуб'ятня», — але й від того, що вона перейменувала себе — мабуть, коли він ходив до вбиральні, чи приймав душ, чи просто залишив телефон на журнальному столику: «Офігезна Брайс».

А під цим кумедним іменем висвітилося додане нею фото контакту: селфі, зроблене у магазині телефонів, на якому вона усміхалася на всі зуби.

Гант ледь не заричав від роздратування, але стримався і написав у відповідь: «Хіба тобі не треба працювати?»

За мить Офігезна Брайс відповіла: «Як я можу працювати, коли ви двоє тупочете як коні над головою?»

«Як ти дізналася мій пароль?» — спитав Гант. Камера вмикалася без пароля, але для доступу до контактів була потрібна семизначна комбінація.

«Була уважною, — відповіла вона і через кілька секунд додала: І, можливо, помітила, як ти кілька разів його набирав, поки дивився свій дурний матч із сонцеболу».

Гант закотив очі й, нічого не відповівши, поклав телефон до кишені. Що ж, принаймні вона поволі вилазить зі своєї мушлі, в якій, здавалося, сиділа ці останні дні.

Він помітив, що Ісая уважно за ним спостерігає.

— Знаєш, є долі гірші за смерть.

Гант глянув у бік Коміціуму, у якому причаїлася Архангелиця.

— Знаю.

Брайс визирнула з дверей галереї і насупилася.

— За прогнозом не мало бути дощу, — вона похмуро глянула у небо. — Напевно, дехто влаштував істерику.

— Впливати на погоду заборонено, — промовив Гант, який стояв поруч і набирав повідомлення на телефоні.

Брайс помітила, що він не перейменував її назад і не видалив те абсурдне фото, яке вона додала до свого контакту.

Вона самими губами передражнила його, а тоді сказала:

— У мене немає парасольки.

— До лабораторії недалеко летіти.

— Простіше викликати таксі.

— У таку годину? В дощ? — Він надіслав повідомлення і сховав телефон. — Ціла година піде лише на те, щоб перетнути Центральний Проспект.

Злива, яка накрила місто, буквально стояла стіною.

— Мене може вдарити блискавкою.

Гант простягнув їй руку, і його очі сяйнули.

— Добре, що я зможу тебе захистити.

Враховуючи, що в його жилах текли блискавки, Брайс припустила, що таки зможе.

Вона зітхнула і похмуро опустила погляд на свою сукню й чорні замшеві туфлі, які певно зіпсуються.

— У мене нельотна одежа…

Не доказавши, вона скрикнула, коли Гант, підхопивши її, злетів у небо.

Вона вчепилася у нього і засичала, мов кішка:

— Треба повернутися до закриття по Сирінкса.

Гант летів над переповненими вулицями, залитими дощем. Люди і ваніри тікали від негоди, забігаючи у двері закладів і ховаючись під навісами. На вулицях лишалися лише ті, хто мав парасольки чи магічні захисні щити. Брайс сховала обличчя на грудах янгола, наче це могло захистити її від дощу — і жахливого падіння, — вдихаючи його запах і відчуваючи тепло його тіла щокою.

— Пригальмуй, — наказала вона, уп’явшись пальцями в його плечі і шию.

— Не будь дитиною, — проворкотів він їй на вухо, і його глибокий, оксамитовий голос пробрав її до кісток. — Роззирнися, Квінлан. Помилуйся краєвидом. Мені подобається місто у дощ, — додав він.

Вона й далі ховала обличчя на його грудях, тож він легенько її стиснув.

— Ну ж бо, — піддражнив він її, перегукуючи гудіння автівок і хлюпання шин по калюжах. — Якщо розплющиш очі — куплю тобі молочний коктейль, — додав він, майже муркочучи.

Від звуків його низького умовляльного голосу вона піджала пальці ніг.

— Тільки морозиво, — пробурмотіла вона — через що Гант засміявся — і розплющила одне око. Потім насилу розплющила й друге. Міцно стискаючи його плечі, ледь не проштрикуючи шкіру нігтями, усупереч усім своїм інстинктам, які буквально кричали їй не ворушитися, вона примружено вдивилася крізь дощ, що сипав в обличчя, у місто, що пропливало внизу.

Мармурові будівлі під дощем сяяли так, наче були зроблені з місячного каменю, сірі бруковані вулиці були лискучі і срібно-блакитні, поцятковані золотими плямами ліхтарів першосвітла. Праворуч від неї на тлі міста підіймалися Брама Старої Площі, Місячний Ліс і район П’яти Троянд, нагадуючи горбату спину якогось в’юнкого звіра, який виринав на поверхню озера, і виблискуючи кришталевим світлом, мов крижинки, що тануть. З такої висоти здавалося, що ціле місто було пронизано списами проспектів, які з’єднували усі райони — і під якими пролягали лей-лінії.

Вітер шарпав пальми, гойдаючи їхні гілки з боку в бік, і листя свистіло, майже заглушаючи водіїв, які роздратовано сигналили одне одному, стоячи у заторі. Насправді здавалося, що на мить зупинилося усе місто — окрім них із Гантом, які мчали по небу.

— Не так уже й погано, еге ж?

Брайс вщипнула Аталара за шию, і його сміх у відповідь залоскотав їй вухо. Можливо, вона трохи сильніше притислася до його міцного тіла. Можливо, і він трохи щільніше пригорнув її до себе. Зовсім трохи.

Вони мовчки спостерігали, як змінюються будівлі — із древнього каменю і цегли на лискучий метал і скло. Автівки теж стали вишуканіші — підтоптані таксі змінили чорні седани з тонованими вікнами і водіями в уніформі, які стояли біля хмарочосів, вишикувавшись у довгі ряди. Вулиці були значно чистіші, а людей на них — значно менше: звісно, бо тут не було ні музики, ні ресторанів, де через край лилися потоки їжі, питва і сміху. Це був стерильно чистий, упорядкований район міста, де йшлося не про те, щоб роззиратися навколо, а щоб дивитися вгору. Високо у дощовій завісі, що заволокла туманом верхні частини будинків, де-не-де сяяли мерехтливі завитки і кольорові цятки. Ліворуч від Брайс слабко виблискувала червона плямка, і вона одразу зрозуміла, що це вивіска «Реднер Індастріз». За останні два роки Брайс жодного разу не бачила і не чула Ріда — він навіть не висловив співчуття щодо смерті Даніки. Хоча Даніка підробляла в їхній компанії. Мудак.

Гант підлетів до масивної бетонної будівлі, спогади про яку Брайс намагалася викинути з пам’яті, і плавно приземлився на балконі другого поверху. Потім приклав до сканера якийсь пропуск, і, відчинивши скляні двері сказав:

— Вікторія — примара.

«Я знаю», — ледь не бовкнула Брайс, але лише кивнула і рушила за ним усередину. Вони з Гантом не говорили про ту ніч. Про те, що вона пам’ятала.

Кондиціонер був увімкнений на максимум, і Брайс миттю обхопила себе за плечі, цокочучи зубами від різкої зміни дощу на морозне повітря.

— Рухайся швидше, — тільки й порадив Гант, витираючи краплі зі свого обличчя.

Поїздка у тісному ліфті, прохід двома коридорами — і Брайс уже тремтіла на порозі просторого офісу з видом на невеличкий парк, дивлячись як Гант і Вікторія тиснуть руки над вигнутим скляним столом примари.

Гант жестом підізвав її:

— Брайс Квінлан, це Вікторія Варґос.

Вікторія, треба віддати їй належне, зробила вигляд, що бачить її вперше.

Більша частина тієї ночі була розмитою. Але Брайс пам'ятала стерильну кімнату. Пам’ятала Вікторію, яка ставила їй записи з камер.

Принаймні тепер Брайс могла оцінити красу жінки, яку бачила перед собою: темне волосся, бліда шкіра і вражаючі зелені очі — усе це мало панґерське походження і промовисто нагадувало про виноградники і різьблені мармурові палаци. Але грація, з якою вона рухалася… Напевно, Вікторія була стара мов Хел, щоб мати таку пластичну красу. Щоб так плавно керувати своїм тілом.

На її чолі також був витатуйований німб. Брайс приховала своє здивування — про цю деталь у зовнішності примари вона не пам’ятала. Вона знала, що у повстанні янголів брали участь спрайти, але що під прапором Ранкової Зорі — Шахари — йшли й інші не-малахими, не знала.

В очах Вікторії засяяли теплі вогники, і вона промуркотіла:

— Приємно познайомитися.

Чомусь промоклий під дощем Аталар мав іще кращий вигляд: сорочка облипала кожен його твердий, точений м’яз. Простягнувши руку Вікторії, Брайс чітко усвідомлювала, що її мокре волосся було прилизане, а макіяж, імовірно, розмазався по обличчі.

Вікторія потисла руку Брайс — міцно, але по-дружньому — і всміхнулася. А потім підморгнула.

— Вона з усіма так кокетує, тож надто не тішся, — пробурчав Гант.

Брайс всілася в одне з двох чорних шкіряних крісел навпроти примари і, кліпнувши віями, спитала Ганта:

— З тобою теж?

Вікторія розсміялася приємним заразливим сміхом.

— І це цілком заслужено, Аталаре.

Гант похмуро плюхнувся у друге крісло з низькою спинкою, і Брайс збагнула, що воно було створене для власників крил.

— Ісая сказав, що ти щось знайшла, — промовив Гант, закинувши ногу на ногу.

— Так, хоча й не зовсім те, про що ти просив.

Вікторія вийшла з-за стола і вручила Брайс файл. Гант нахилився, зазираючи їй через плече, і легенько торкнувся крилом її потилиці, але не прибрав його.

Брайс примружено вдивилася у зернистий знімок, єдиним зображенням на якому була пазуриста ступня.

— Це…

— Було помічено у Місячному Лісі минулої ночі. Я перевіряла температурні коливання поблизу головних вулиць, як ти і просив, і помітила спад — двосекундний, але тим не менш.

— Момент прикликання, — промовив Гант.

— Так, — погодилася Вікторія. — Камера зафіксувала лише це крихітне зображення стопи — сам демон лишився поза полем зору. Але був він неподалік головної магістралі, як ти і підозрював. У нас є ще кілька нечітких знімків з інших локацій, зроблених минулої ночі, але на них видно ще менше — лише довгий кіготь, навіть не ціла ступня.

Знімок був розмитий, але це були вони — гострі пазурі, яких вона ніколи не забуде.

Брайс щосили стримувала бажання торкнутися своєї ноги. Щосили намагалася відігнати спогади про прозорі ікла, які вп’ялися в неї.

Гант із Вікторією мовчки дивилися на неї. Чекали. І Брайс зрештою промовила:

— Це демон кристалос.

Гант завів крило трохи далі за спину Брайс, але нічого не сказав.

— Я не змогла виявити коливання температури у ніч усіх вбивств, — промовила Вікторія, обличчя якої спохмурніло. — Але таки знайшла один перепад — у ніч, коли загинув Максимус Терціан. Він стався за десять хвилин до вбивства, за два квартали від місця загибелі. Відеозапису немає, але температурний спад був той самий — на сімдесят сім градусів, довжиною у дві секунди.

— Минулої ночі демон на когось напав?

Голос Брайс пролунав наче здаля — вона і сама це чула.

— Ні, — відповіла Вікторія. — Принаймні наскільки нам відомо.

Гант продовжував роздивлятися знімок.

— Кристалос подався в якесь конкретне місце?

Вікторія простягла ще один документ. Це була мапа Місячного Лісу з просторими парками і набережними, розкішними віллами і комплексами для ванірів і заможних людей, найкращими школами і безліччю найвишуканіших ресторанів міста. А в самісінькому центрі було розташоване Лігво. Навколо нього було позначено близько шести точок. Демон повзав навколо його високих стін. Прямісінько у серці території Сабіни.

— Вогняний Соласе, — видихнула Брайс, і в неї мороз пішов поза спиною.

— Якби те, на що він полює, було за стінами Лігва, він знайшов би спосіб туди пробратися, — тихо розмірковував Гант. — Можливо, він просто почув старий запах.

Брайс водила пальцем між різними точками.

А крупнішого зображення немає?

Я прогнала його через систему, але не знайшла нічого, крім того, що ви вже з’ясували, — близькість до лей-ліній і перепади температур, — зітхнула Вікторія. — Таке враження, що демон щось шукав. Чи когось.

Кров, кістки і кишки, криваві бризки і шматки плоті…

Скло, що врізається у ноги; ікла, що вгризаються у шкіру…

Тепла сильна рука лягла їй на стегно. І легенько стиснула.

Але коли Брайс підвела погляд на Ганта, він дивився на Вікторію — хоча його рука досі лишалася на її голій нозі, а його крило — за її спиною.

— Як це ти загубила слід демона?

— Однієї миті він був, а іншої просто зник.

Великий палець Ганта гладив ногу Брайс трохи вище коліна. Ненав’язливий, заспокійливий дотик.

Який, утім, аж надто відволікав. Вікторія, яка нахилилася, щоб показати іншу точку на мапі, також помітила руку Ганта. Погляд її зелених очей став настороженим, але вона сказала:

— Ось це його останнє відоме місцеперебування — принаймні те, що змогли зафіксувати наші камери, — Трояндова Брама у П’яти Трояндах. Далеко від території Сабіни. — Як я казала, однієї миті він був, а потім зник. Я відправила два різних підрозділи й одну зграю Допоміжних сил на його пошуки, але за цілий день вони нічого не знайшли.

Гант прибрав руку з ноги Брайс, і по її шкірі пробіг холодок. Мигцем глянувши на янгола, вона зрозуміла причину: Вікторія пильно дивилася на нього застережливим поглядом.

Брайс постукала нігтями кольору сутінкового неба по хромованому бильцю крісла.

Що ж, принаймні тепер вона знала, чим вони займатимуться сьогодні після вечері.

41

Злива не вщухала.

Гант не знав, чи це було це удачею, бо на вулицях не лишилося нікого, крім ванірів, прямо або опосередковано пов’язаних з водою, чи паршивим невезінням, оскільки дощ змивав найменші шанси відчути запах демона, що блукав містом.

— Ну, давай уже — крекнула Брайс.

До заходу сонця лишалися лічені хвилини. Спершись на стіну біля входу в галерею, Гант розмірковував, чи не дістати телефона і не зняти сцену, що розгорталася перед ним: Сирінкс, вчепившись кігтями у килим, пручався і вив на все горло, а Брайс намагалася підтягнути його за задні лапи до дверей.

— Це. Лише. Вода! — скреготнула зубами вона, знову смикнувши химеру.

— І-і-і-т-ц-ц! — проскиглив Сирінкс.

Дорогою з офісу Вікторії, Брайс заявила, що перш ніж вирушати до П’яти Троянд, вони мають повернути Сирінкса додому.

Вона знову крекнула, піднімаючи химеру, і її ноги напружилися.

— Ми. Йдемо. Додому!

З підлоги повискакували гвіздки, і зелений килим, за який відчайдушно чіплявся Сирінкс, почав підніматися разом із ним.

Помилуй його Хтона. Хихикнувши, Гант зробив Джесібі послугу і, поки Сирінкс не добрався до дерев’яних панелей, прикликав прохолодний вітерець й огорнув ним химеру. Чоло на зосередженому обличчі янгола наморщилося, коли він магічним жестом підняв Сирінкса з килима, і плавний потік вітру доставив химеру просто йому в руки.

Сирінкс закліпав до Ганта, а тоді наїжачився, вищиривши маленькі білі зубки.

— Навіть не здумай, звірюго.

Сирінкс фиркнув, а тоді обм’якнув.

Гант помітив, що Брайс теж здивовано кліпає, і всміхнувся до неї:

— Ти теж верещатимеш?

Вона щось буркнула, але злива заглушила її слова. Сирінкс напружився у руках Ганта, коли вони вийшли у дощовий вечір. Брайс замкнула за ними двері галереї. Вона трохи накульгувала. Схоже, після сутички з химерою у неї знову заболіла нога.

Гант мовчки вручив їй Сирінкса, і химера вчепилась у її сукню, буквально прориваючи її до дір. Він знав, що її турбував біль у нозі. Знав, що це через нього, через його коновальську роботу степлером. Але якщо вона хотіла поводитися по-дурному і не показувати ногу медвідьмі — що ж, це її вибір.

Утім, він промовчав і про це, коли Брайс, волосся якої вже встигло змокнути, міцно обхопивши Сирінкса, підійшла до нього. Гостро відчуваючи кожною клітинкою доторк її тіла до свого, він підхопив її на руки, змахнув крилами і злетів у грозові небеса під фиркання і сичання Сирінкса.

На той час, коли вони, мокрі мов хлющі, опинилися на кухні, Сирінкс пробачив їм обом, і Брайс заробила ще кілька очок на свій рахунок, насипавши додаткову порцію корму в його миску.

Брайс переодяглася у спортивний костюм і через тридцять хвилин вони вже стояли перед Трояндовою Брамою. Троянди, гліцинії та інші численні квітки виблискували дощем у першосвітлі ліхтарних стовпів, що обрамляли кільцеву транспортну розв’язку за брамою. Повз них проїхало кілька автівок, які, розвернувшись, рушали або вулицями міста, або Центральним Проспектом, який проходив крізь Браму і перетворювався на довгу темну широчінь Східної Дороги.

Гант і Брайс примружено вдивлялися крізь дощ у площу, Браму і розворотне кільце. Жодних ознак демона на маршрутах, зазначених Вікторією.

Краєм ока Гант побачив, що Брайс потирає стегно, морщачись від болю. Він зціпив зуби, але притримав свою докірливу промову про відвідування лікаря.

Йому не хотілося вислуховувати чергову лекцію про поведінку владних альфа-козлів.

Гаразд, — промовила Брайс. Кінчики її волосся, зібраного у кінський хвостик, закрутилися від вологи. — Оскільки це ти псих, який зберігає на телефоні десятки знімків з місць злочинів, ти і займайся розслідуванням.

— Дуже смішно.

Гант дістав телефон, швидко клацнув роздратовану Брайс під дощем, а тоді відкрив фото роздруківок, зроблених Вікі.

Брайс притислася ближче, щоб роздивитися фотографію, і Гант відчув спокусливе тепло її тіла. Він завмер, намагаючись його ігнорувати, коли вона підвела голову.

— Ось ця камера, — сказала вона, вказуючи на одну з камер, встановлених на Брамі. — З якої був зроблений розмитий знімок.

Гант кивнув, роздивляючись Трояндову Браму та її околиці. Жодних ознак Сабіни. Не те щоб він чекав, що Перша Претендентка стоятиме на відкритому місці й викликатиме демона, наче якийсь шарлатан на міській площі. Особливо у такому людному місці, зазвичай переповненому туристами.

За ці століття, відколи фейрі вирішили прикрасити свою Браму квітами і в’юнкими рослинами, Трояндова Брама стала однією з найбільших туристичних принад. Тисячі людей щодня стікалися сюди, щоб віддати краплю сили і загадати бажання, торкнувшись диска, майже прихованого під плющем, та щоб по-фотографувати чудових маленьких створінь, які влаштували свої гнізда і домівки у заростях зелені. Але о цій годині й у таку погоду навіть Трояндова Брама була тиха і темна.

Брайс знову потерла своє кляте стегно. Гант проковтнув роздратування і спитав:

— Думаєш, демон покинув місто?

— Молюся, щоб це було не так.

Широка Східна Дорога врізалася у темні пагорби і кипариси. Де-не-де сяяли золоті вогники першосвітла — єдина ознака ферм і вілл, розкиданих серед виноградників, пасовищ і оливкових гаїв. Прекрасні місця, щоб сховатися.

Брайс трималася близько до Ганта, коли вони, перетнувши вулицю, зайшли у центр невеличкого парку посеред розворотного кола. Вона оглянула слизькі від дощу дерева навколо.

— Є щось?

Гант саме збирався похитати головою, але зупинився. Він помітив щось по той бік мармурового кола, на якому стояла Брама. Він дістав телефон і світло екрана відбилося на його суворому обличчі.

— Мабуть, ми помилилися. Щодо лей-ліній.

— Ти про що?

Він показав їй мапу міста і провів пальцем по Патрульному Проспекту. Потім по Центральному Проспекту. І по Головній Вулиці.

— Кристалос з’являвся поблизу всіх цих вулиць. Ми думали, це через те, що вони пролягають близько до лей-ліній. Але ми забули, що пролягає під самими вулицями, дозволяючи демону з’являтися і зникати непоміченим. Ідеальне місце для Сабіни, щоб викликати демона і спрямовувати його по всьому місту, — він вказав на інший бік Брами. На каналізаційну решітку.

— Ти, мабуть, жартуєш, — простогнала Брайс.

— О боги, як же смердить, — просичала Брайс, затуляючи обличчя ліктем. Вона стояла навколішках біля Ганта і вдивлялася у відкриту каналізацію — у потік, що вирував унизу. — Якого біса.

Промоклий Гант, який також стояв на колінах Оґенас зна на чому, приховав усмішку. Промінь його ліхтарика обережно ковзнув слизькими цеглинами підземного тунелю, а потім — каламутною темною річкою, яка нуртувала завдяки водоспадам дощу, що лилися крізь решітки.

— Це каналізація, — відповів він. — Чого ти чекала?

Вона показала йому середній палець.

— Гаразд, ти, воїне, слідчий і майстре на всі руки, може спустишся туди і пошукаєш якісь зачіпки?

— Ти справді думаєш, що Сабіна так просто залишила по собі слід? — Може, там лишилися подряпини від пазурів абощо.

Брайс роздивлялася древній тунель. Гант не розумів, чому вона переймається. Сліди від пазурів і подряпини тут були всюди. Найімовірніше, їх залишила усіляка потолоч, яка століттями тут жила і полювала.

— Це не якийсь там детективний серіал, Квінлан. Усе не так просто.

— Ніхто не любить зарозумілих придурків, Аталаре.

Він криво усміхнувся. Брайс вдивлялася у морок унизу, стиснувши губи, ніби хотіла, щоб зараз з’явився кристалос або Сабіна. Гант уже надіслав повідомлення Ісаї та Вікі, щоб на Браму, цю решітку каналізації та на інші решітки поблизу встановили додаткові камери. Якщо вони зсунуться хоч на сантиметр — вони знатимуть. Але він не наважився попросити встановити спостереження за Сабіною. Поки що ні.

— Треба спуститися туди, — заявила Брайс. — Можливо, ми зможемо вловити її запах.

— Ти не здійснила Занурення, — обережно промовив Гант.

— Збав мене від цієї опікунської маячні.

Хай йому Хел, що за жінка.

— Я спущуся туди, тільки коли ми будемо озброєні до зубів, — у нього було лише два пістолета і ніж. — Окрім демона, якщо там буде Сабіна…

Нехай його сили і були могутніші за сили Сабіни, але більшу частину їх стримували відьомські чари, якими було заклято його витатуйований німб, і зараз у нього, як-то кажуть, були зв’язані руки.

Тож усе зводилося до грубої сили, і хоча тут він теж мав перевагу, Сабіна була смертельно небезпечною. Вмотивавною. І підлою, як гадюка.

— Я можу за себе постояти, — насуплено промовила Брайс.

Після побаченого у тирі він у цьому не сумнівався.

— Ідеться не про тебе, крихітко. Це я не хочу помирати.

— Хіба ти не можеш скористатися своїми диво-бликавицями, щоб захистити нас?

Почувши про диво-блискавиці, він стримав усмішку, але сказав: — Там унизу вода. Застосовувати проти неї блискавки нерозумно.

Брайс сердито зиркнула на нього. Гант так само глянув на неї у відповідь.

Пильно дивлячись на неї, він зловив себе на відчутті, наче проходить якийсь тест, коли нарешті Брайс злегка усміхнулася.

Уникаючи цієї слабкої усмішки, Гант оглянув брудний потік, що вирував унизу.

— Усі стоки ведуть до Істрос. Можливо, представники Великих Вод щось бачили.

Брайс здивовано звела брови.

— Чого б це?

— Річка — гарне місце, щоб скинути труп.

— Але демон залишав останки. Схоже, він — або Сабіна — не зацікавлений у їхньому приховуванні. Особливо якщо вона хоче зробити це частиною якоїсь схеми, щоб підставити під удар репутацію Михея.

— Наразі це лише теорія, — заперечив Гант. — У мене є знайомий у Домі Великих Вод, який може щось знати.

— Тоді рушаймо до пристаней. Хай там як, менше шансів, що нас помітять уночі.

— Але вдвічі більша ймовірність наштовхнутися на хижака у пошуках поживи. Почекаємо до ранку.

Боги свідки, вони й так достатньо ризикували, прийшовши сюди. Гант із глухим звуком повернув металеву решітку на місце. Глянувши на роздратоване й брудне обличчя Брайс, він пирснув від сміху і мимоволі випалив:

— З тобою весело, Квінлан. Попри ввесь жах цієї справи, попри все це, я давно так не веселився.

Власне, ніколи.

Він міг поклястися, що вона зашарілася.

— Потусуйся зі мною ще, Аталаре, — сказала вона, відтираючи бруд з ніг і долонь від стояння навколішках, — і можливо, перестанеш бути таким занудою.

Він нічого не сказав. У відповідь лише щось клацнуло.

Вона різко розвернулася і побачила, що він дістав телефон. І сфотографував її.

Гант блиснув широкою усмішкою у дощовій темряві.

— Краще бути занудою, ніж схожим на мокрого щура.

Брайс відмила взуття і руки під краном на даху будинку. У неї не було бажання тягнути вуличний бруд додому. Вона дійшла до того, що змусила Ганта скинути чоботи ще на вході, а потім, навіть не дивлячись, чи збирається він іти в душ, побігла до своєї кімнати і миттю відкрила воду.

Вона скинула одяг у купу в кутку, збільшила температуру води настільки, наскільки могла стерпіти, і почала нещадно терти себе мочалкою, намилюватися і знову терти. Згадуючи, як вона стояла навколішках на брудній вулиці та вдихала каналізаційне повітря, вона відмивалася знову і знову.

Через двадцять хвилин постукав Гант.

— Не забудь помити між пальцями ніг.

Хоча двері були зачинені, вона закрилася руками.

— Іди геть.

Його сміх перекрив шум води.

— У гостьовій душовій скінчилося мило. У тебе є ще брусочок?

— У коридорі, у шафі для білизни. Бери яке захочеш.

Він буркнув «дякую» і за мить зник. Брайс вимилася і знову намилилася. Гидота. Це місто було таке гидотне. А в дощ — іще гірше.

Тоді Гант постукав знову.

— Квінлан.

Його серйозний тон змусив її закрити воду.

— Що сталося?

Вона загорнулася у рушник і, ковзаючи мармуровими кахлями, підійшла до дверей. Гант стояв із голим торсом, притулившись до одвірка її спальні. Можливо, вона би й помилувалася його м'язами, якби його обличчя не було серйозне мов Хел.

— Ти нічого не хочеш мені сказати?

Вона ковтнула, обводячи його очима з голови до ніг.

— Про що?

— Про те, що це за хрінь? — Він простягнув руку і розкрив великий кулак.

На долоні лежав фіолетовий блискучий єдиноріг.

Вона вихопила іграшку з його руки. Темні очі Ганта сяяли здивованими вогниками.

— Чого ти нишпориш у моїх речах? — вимогливо спитала вона. — Чого у твоїх шафі для білизни коробка з єдинорогами?

— Це єдиноріг-пегас, — вона погладила бузкову гриву. — Джемова Джина.

Гант лише витріщався на неї. Брайс проштовхнулася повз нього у коридор, де двері шафи досі були відчинені, а її коробка з іграшками тепер стояла на одній з нижніх полиць. Гант рушив за нею. Досі з голим торсом.

— Мило ось тут, — сказала вона, вказуючи на полицю просто на рівні його очей. — Але ти все одно дістав коробку з найвищої полиці?

Вона могла заприсягтися, що його щоки зашарілися.

— Я побачив фіолетовий блиск.

Брайс кліпнула до нього.

— І подумав, що це секс-іграшка, так?

Він промовчав.

— Ти думаєш, що я тримаю вібратор у шафі для постільної білизни?

Він схрестив руки на грудях.

— Я просто хочу знати, чому в тебе ціла коробка цих штукенцій.

— Тому що я їх люблю, — вона обережно поклала Джемову Джину в коробку, а натомість дістала помаранчево-жовту іграшку. — Це мій пегас, Персикова Мрія.

— Тобі двадцять п’ять років.

— І що? Вони блискучі, м’якенькі й податливі, — вона легенько стиснула Персикову Мрію, тоді поклала її назад у коробку й дістала третю іграшку — довгоногого єдинорога з м’ятно-зеленим хутром і рожевою гривою. — А це — Кремова Принцеса, — вона піднесла іграшку Умбрі Мортісу до обличчя і ледь не засміялася від такого зіставлення.

— Це ім’я навіть не збігається з її кольором. І чому всі клички їстівні?

Брайс провела пальцем по фіолетових блискітках на бочку іграшки.

— Тому що вони такі милі, що аж хочеться з’їсти. Що я і зробила, коли мені було шість років.

Губи Ганта смикнулися.

— Та ні.

— Її звали Ананасова Іскра, а її ноги були такі податливі та блискучі, що я зрештою не втрималася і… відкусила.

Виявилося, що всередині них справді желе. Але неїстівне. Мамі довелося викликати токсикологів.

Гант оглянув вміст коробки.

— І ти досі все це зберігаєш, бо?..

— Бо вони роблять мене щасливою, — у відповідь на його досі збентежений погляд вона додала: — Гаразд. Якщо хочеш заглибитися у це, Аталаре, то коли я гралася ними, інші діти уперше не ставилися до мене як до цілковитої дивачки. Коли мені було п’ять років, «Зоряні Конячки» були номером один у списку бажань кожної дівчинки на День зимового сонцестояння. І вони не всі були рівноцінними. Бідолашні Кремові Принцеси траплялися на кожному кроці, як жаби після дощу. А Джемова Джина… — Вона усміхнулася фіолетовому єдинорогу — спогадам, які він викликав. — Мама вперше за кілька років покинула Нідарос, щоб купити її в одному з великих міст, до якого було дві години їзди. Джемова Джина була найрідкіснішою з колекції. Не просто єдиноріг, не просто пегас — а єдиноріг-пегас. Я принесла цю лялю до школи, і діти мене одразу прийняли.

Брайс обережно поставила коробку на горішню полицю.

— Я більше ніколи з них не сміятимуся, — промовив Гант із сяйвом в очах.

— От і добре, — Брайс розвернулася до нього спиною, згадавши, що вона досі у самому рушнику, а він досі з голим торсом. Вона схопила коробку з милом і сунула йому в руки. — Тримай. Наступного разу, коли захочеш подивитися мої вібратори, Аталаре, просто спитай, — вона кивнула у бік своєї спальні й підморгнула. — Вони у лівій тумбочці.

Його щоки знову почервоніли.

— Я не… ну ти й скалка в дупі, ти це знаєш?

Вона захлопнула стегном дверцята шафи і неквапливо рушила до себе.

— Краще бути скалкою в дупі, — лукаво кинула вона через голе плече, — ніж нишпоркою-збоченцем.

Його гарчання слідувало за нею аж до ванної кімнати.

42

У ранковому світлі річка Істрос виблискувала синявою, її води були досить прозорі, щоб побачити детрит, розкиданий серед блідих скель і трави, що колихалася на дні. Упродовж багатьох століть існування Міста Півмісяця там, під водою, іржавіли прерізні артефакти, що їх постійно перетрушували різноманітні істоти, які перебивалися з того, що збирали всякий непотріб, викинутий у річку.

За чутками колись міська влада спробувала запровадити великі штрафи для тих, хто скидає мотлох у річку, але різноманітні падальники дізналися про це і зчинили такий галас, що у Річкової Королеви не було іншого виходу, окрім як відхилити законопроєкт, коли його було офіційно запропоновано.

Над головою ширяли янголи, відьми і крилаті перевертні, тримаючись подалі від туманного мороку Кістяного Кварталу. Нічна злива змінилася приємним весняним днем — жодних слідів миготливих вогників, які часто плавали під гладінню ріки й були помітні лише з настанням ночі.

Брайс похмуро дивилася на ракоподібного — гігантського блакитного краба — який повз уздовж бетонного причалу, перебираючи купи пивних пляшок — залишки нічної пиятики.

— Ти колись бував у русалковому місті?

— Ні, — Гант шелеснув крилами, легенько торкнувшись одним її плеча. — Мені більше подобається на суші.

Дмухнув річковий бриз — холодний, попри теплий день.

— А ти?

Вона потерла гладкі рукава старої шкіряної Даніччиної куртки, намагаючись зігріти руки.

Мене ніколи не запрошували.

Як не запрошували і більшість тих, хто жив на землі. Річковий народ славився своєю потайністю, їхнє підводне місто — Блакитний Двір — мало хто бачив. Раз на день виконувався один-єдиний рейс — туди й назад курсував скляний підводний човен, на який пускали лише за запрошенням. Та навіть маючи достатній об’єм легень чи певне спорядження, усім вистачало розуму не пірнати у води Істрос — враховуючи те, що у них водилося.

За кілька сотень ярдів від них на поверхню виринула руда голова. Мускуляста рука, почасти вкрита лускою, помахала їм і зникла, блиснувши на сонці гострими сірими нігтями.

Гант глянув на Брайс.

— У тебе є знайомі русалки?

Брайс вигнула кутик рота.

— Була одна — сусідка на першому курсі університету. Відривалася крутіше, ніж усі ми разом узяті.

Русалки могли повністю трансформуватися у людей на короткі проміжки часу, але якщо вони надто затримувалися у людській подобі, то перетворення ставало незворотним. Їхня луска пересихала і розсипалася на порох, а зябра геть усихали. Сусідці Брайс по гуртожитку встановили у кімнаті величезну ванну, тож їй не доводилося переривати навчання, щоб раз на день повертатися до Істрос.

Під кінець першого навчального місяця русалка перетворила свою кімнату на місце для вечірок. Вечірок, які Брайс із Данікою з радістю відвідували, з Коннором і Торном за компанію. А під кінець першого навчального року весь їхній поверх був настільки потрощений і затоплений, що всі тусовщики отримали чималий штраф за завдані збитки.

Брайс подбала про те, щоб перехопити листа раніше, ніж батьки дістануть його з поштової скриньки, і тихенько сплатила штраф марками, які заробила того літа, працюючи у місцевому кафе-морозиві.

Сабіна отримала листа, сплатила штраф і змусила Даніку все літо збирати сміття на Асфоделевих Луках.

«Поводься як непотріб, — сказала Сабіна дочці, — і зможеш проводити серед нього цілі дні».

Звісно ж, на наступний День осіннього рівнодення, Брайс із Данікою вдяглися у костюми сміттєбаків.

Вода у річці була досить прозорою, і Брайс із Гантом побачили, як до них підпливає міцне чоловіче тіло. Рудувато-коричнева луска на його довгому хвості відбивала світло, наче відполірована мідь. Її перетинали чорні смужки, і візерунок продовжувався на його тулубі й руках. Він був схожий на якогось водяного тигра. Гола шкіра його передпліч і грудей була сильно засмагла. Певно, русал годинами вилежував на поверхні або вигрівався на скелях якоїсь прихованої бухти на узбережжі.

З води виринула голова чоловіка, його кігтисті руки відкинули назад руде волосся, підстрижене під каре, і він широко усміхнувся до Ганта:

— Давно не бачилися.

Гант усміхнувся до русала, який тримався на плаву перед ними.

— Радий, що ти не надто зайнятий своїм новим модним титулом, щоб привітатися.

Русал лише зневажливо відмахнувся, і Гант кивком підізвав Брайс.

— Брайс, це Таріон Кетос, — вона підійшла до бетонного краю причалу. — Старий друг.

— Не такий старий, як ти, — знову вишкірився Таріон до Ганта.

Брайс м’яко усміхнулася.

— Приємно познайомитися.

— Мені теж дуже приємно, Брайс, — світло-карі очі Таріона заблищали.

Помилуй його боги. Гант відкашлявся.

— Ми прийшли у службовій справі.

Таріон проплив останні метри до краю причалу і безтурботним помахом хвоста скинув бідолашного ракоподібного у блакитні хвилі. Спершись кігтистими руками на бетон, він легко підтягнув своє масивне тіло з води. Зябра під його вухами закрилися, коли він переключився на дихання ротом і носом. Потім русал поплескав по мокрому бетону коло себе і підморгнув Брайс.

Сідай, Довгонога, і все мені розказуй.

Брайс хихотнула.

— А ти небезпечний.

— Небезпека — моє друге ім’я.

Гант закотив очі. Але Брайс всілася поруч із русалом, вочевидь, не переймаючись тим, що її зелена сукня, яку вона вдягла під шкіряну куртку, намокне. Потім вона скинула бежеві туфлі й занурила ноги у воду, легенько ними поплюскуючи. За інших обставин він відтягнув би її від берега і пояснив би, що їй пощастить, якщо вона втратить лише ногу. Але поруч був Таріон, і ніхто з річкових мешканців не наважиться до них наблизитися.

— Ти з 33-го чи з Допоміжних сил? — спитав Таріон Брайс.

— Не вгадав. Я працюю з Гантом консультантом у цій справі.

Таріон хмикнув.

— А як твій хлопець ставиться до того, що ти працюєш зі знаменитим Умброю Мортісом?

Гант сів по інший бік від русала.

— Дуже тонко, Таріоне.

Але Брайс розпливлася в усмішці.

Майже так само, як сьогодні вранці, коли він зазирнув до її кімнати, аби перевірити, чи вона вже зібралася. Звісно ж, його погляд одразу впав на ліву тумбочку. І тоді її усмішка стала хижою, ніби вона точно знала, про що він думає.

Учора, відчинивши її шафу для білизни, він точно не шукав там ніяких секс-іграшок. Але він помітив фіолетовий відблиск, і — гаразд, можливо, така думка і промайнула у його голові — його рука сама потягнулася по коробку.

А тепер, знаючи, що вони лежать у тій тумбочці, він не міг відірвати від неї погляд, і уявляв Брайс із ними, у ліжку. Як вона лежить, відкинувшись на подушках, і…

Можливо, через це йому сьогодні так погано і спалося.

Таріон відкинувся назад, спершись на руки, і, демонструючи свій прес, невинно спитав:

— Про що я говорив?

Брайс засміялася, відверто роздивляючись мускулясте тіло русала.

— У мене немає хлопця. Хочеш ним стати?

Таріон вишкірився.

— Ти любиш плавати?

Ганту, який випив сьогодні лише одну чашку кави, урвався терпець.

— Я знаю, що ти зайнятий, Таріоне, — процідив він крізь зуби, підкреслюючи слова настільки, що русал переключив свою увагу на нього, — тож ми постараємося швидко.

— О, не поспішай, — відповів Таріон, і його очі по-чоловічому виклично заблищали. — Річкова Королева відпустила мене на весь ранок, тож я у вашому розпорядженні.

— Ти працюєш на Річкову Королеву? — спитала Брайс.

— Я скромний лакей при її дворі, але так.

Гант нахилився вперед і впіймав погляд Брайс.

— Таріона щойно підвищили до Капітана Розвідки. Не дозволяй його шарму і зневажливим висловлюванням заморочити тобі голову.

— Шарм і зневажливість — дві мої улюблені риси, — сказала Брайс і цього разу сама підморгнула Таріону.

Усмішка русала стала ще ширшою.

— Обережніше, Брайс. Я можу вирішити, що ти мені подобаєшся, і заберу тебе на глибину.

Гант застережливо подивився на Таріона. Багато років тому деякі лихі русали так і робили. Затягували людських наречених до своїх підводних дворів і тримали їх там, замкненими всередині велетенських повітряних бульбашок, в яких містилися частини їхніх палаців і міст, без можливості піднятися на поверхню.

Брайс відмахнулася від жахливої історії.

— У нас є до тебе кілька запитань, якщо ти не проти.

Таріон ліниво махнув перетинчастою кігтистою рукою. Русалки і русали мали різноманітне і яскраве забарвлення: строката або одноколірна луска, смугасті або плямисті візерунки, довгі, короткі або прозорі плавники на хвостах. Їхня магія здебільшого була пов’язана зі стихією, в якій вони жили, але дехто міг викликати бурі. Подейкували, що Річкова Королева, наполовину русалка наполовину річковий дух, могла викликати значно гірші негоди й була здатна змити з лиця землі весь Місяцеград, якщо її розгнівати.

За легендою, вона була донькою Оґенас, народженою від могутньої ріки-що-огинала-весь-світ, і сестрою Королеви Океанів відлюдкуватої правительки п’яти великих морів Мідґарда. Гант припускав, що шанси на те, що Річкова Королева справді мала божественне походження, були п’ятдесят на п’ятдесят, а втім, містяни щосили намагалися її не злити. Навіть Михей підтримував з нею здорові, шанобливі стосунки.

— Чи не помічав ти останнім часом чогось незвичного? — спитав Гант.

Таріон ліниво плюснув хвостом по блискучій річковій гладіні.

— Що це у вас за справа? Убивство?

— Так, — відповів Гант, і обличчя Брайс напружилося.

Таріон постукав кігтями по бетону.

— Серійний убивця?

— Просто відповідай на запитання, придурку.

Таріон глянув на Брайс.

— Якщо він і з тобою так розмовляє, сподіваюся, ти даєш йому по яйцях.

— Вона це обожнює, — пробурмотів Гант.

— Гант уже засвоїв урок про те, що мене краще не виводити, — солодко протягнула Брайс.

Таріон лукаво усміхнувся.

— Про це я б охоче послухав.

— Хто б сумнівався, — буркнув Гант.

— Це пов’язано з тим, що минулого тижня Королева Змій прибрала з вулиць своїх людей?

— Так, — обережно сказав Гант.

Очі Таріона потемніли — нагадування про те, що русал становив смертельну загрозу, коли був не в настрої, і що не дарма річкові істоти не зв’язувалися з їхнім плем’ям.

— Відбувається якась чортівня, еге ж?

— Ми намагаємося це зупинити, — сказав Гант.

Русал серйозно кивнув.

— Я попитаю.

— Тільки потай, Таріоне. Що менше людей знатиме, що щось відбувається, то краще.

Таріон ковзнув назад у воду, знову скинувши бідолашного краба, який видирався назад на причал. Сильний хвіст русала молотив по воді, поки його хазяїн, невимушено тримаючись на місці, дивився на Ганта і Брайс.

— Мені сказати своїй королеві, щоб вона теж відкликала наших людей?

— Поки що це не вписується у загальну схему, — сказав Гант, — але попередити не зашкодить.

— Про що я маю її попередити?

— Про древнього демона кристалоса, — тихо промовила Брайс. — Про монстра з самої Безодні, породженого самим Пожирачем Зірок.

Якусь мить Таріон мовчав. Його засмагле обличчя зблідло. Потім він вилаявся і провів рукою по мокрому волоссю.

— Я попитаю, — знову пообіцяв він.

Увагу Ганта привернув рух далеко за течією. Чорний човен плив у туман Кістяного Кварталу.

На Чорній Пристані, що виступала з світлої берегової лінії міста, наче темний меч, під чорнильними арками тіснилися учасники процесії, молячись, щоб човен благополучно доставив накриту покривалом соснову труну на той берег.

Навколо дерев’яного човна кружляли широкі лускаті спини, виринаючи на поверхню і нетерпляче звиваючись. В очікуванні останнього суду — і бенкету.

Таріон простежив за його поглядом.

— Ставлю п’ять марок на те, що перекинеться.

— Це огидно, — просичала Брайс.

Таріон махнув хвостом, грайливо забризкавши їй ноги.

— На твоєму Відплитті я не закладатимуся, Довгонога. Обіцяю, — він плюснув водою у бік Ганта. — І ми всі знаємо, що твій човен перекинеться, не встигнувши навіть відплисти від берега.

— Дуже смішно.

Позаду них підстрибцем пробігла видра у світловідбивальному жовтому жилеті і з запечатаною воском трубкою з посланням в ікластій пащі. Ледве глянувши в їхній бік, вона стрибнула в річку і зникла. Брайс закусила губу і пронизливо пискнула.

Безстрашним пухнастим посланцям було важко протистояти — навіть Ганту. Хоча вони були звичайними тваринами, а не перевертнями, вони мали надприродний рівень інтелекту завдяки древній магії у їхніх жилах. Вони знайшли своє призначення, забезпечуючи зв’язок, який не потребував використання технологій, між мешканцями трьох царств, з яких складалося Місто Півмісяця: русалками у річці Істрос, женцями у Кістяному Кварталі і мешканцями самого Місяцеграда.

Таріон засміявся, дивлячись на неприховане захоплення на обличчі Брайс.

— Думаєш, женці так само мліють від них?

— Можу закластися, що навіть Король Осені пищить, коли їх бачить, — сказала Брайс. — Почасти через них я й хотіла сюди переїхати.

— Справді? — здивовано звів брову Гант.

— Уперше я побачила їх у дитинстві й подумала, що вони — найчарівніше з усього, що я бачила, — сяючи, промовила вона. — Я й досі так вважаю.

— Враховуючи твою сферу роботи, це багато про що каже.

Таріон схилив голову набік.

— І що це за сфера?

— Антикваріат, — відповіла Брайс. — Якщо знайдеш щось цікаве у річкових глибинах — дай мені знати.

— Я відправлю до тебе видру.

Гант підвівся і простягнув руку Брайс, допомагаючи їй встати.

— Тримай нас у курсі.

Таріон іронічно відсалютував йому.

— Побачимося, коли побачимося, — сказав він і, розкривши зябра, пірнув під воду.

Вони дивилися, як він пливе до самих глибин річки, тим самим шляхом, що й видра, пірнаючи все глибше й глибше — до тих далеких мерехтливих вогників.

— Він такий любчик, — пробурмотіла Брайс, коли Гант, узявши другою рукою її за лікоть, підняв її на ноги.

Він затримав руку. Тепло її тіла обпікало навіть крізь шкіряну тканину куртки.

— Зачекай, доки не побачиш його у людській подобі. Він заколот здатен спричинити.

Брайс розсміялася.

— Як ви взагалі познайомилися?

— Минулого року ми розслідували серію вбивств русалок, — очі Брайс потемніли, коли вона зрозуміла, про що він. Це показували у всіх новинах. — Однією з жертв стала менша сестра Таріона. Справа була досить гучна, тож Михей доручив мені допомогти з розслідуванням, і поки воно тривало, ми з Таріоном кілька тижнів працювали разом.

За це Михей скосив його борг аж на цілих три життя.

Брайс здригнулася.

— То це ви двоє піймали вбивцю? У новинах про це ніколи не говорили — сказали лише, що його затримали. Більше нічого — навіть його особу не розкрили.

Ганг відпустив її лікоть.

— Ми. Вбивцею виявився злісний перевертень, що перекидався на пантеру. Я віддав його Таріону.

— Припускаю, що перевертень так і не потрапив до Блакитного Двору.

Гант оглянув мерехтливу гладінь ріки.

— Так, не потрапив.

— Брайс була до тебе приязна, Аті?

Брайс, яка сиділа за столом у виставковій залі, пробурмотіла: «О ні», — і продовжила переглядати документи, надіслані Джесібою.

Гант сидів навпроти неї, розкинувшись у кріслі — втілення янгольської зарозумілості.

— А що б ти зробила, якби я сказав, що не була, Лехабо? — спитав він вогняну спрайту, яка причаїлася у відчинених залізних дверях.

Лехаба кружляла у склепінчастому проході, не наважуючись вилетіти до зали. Не тоді, коли її могла побачити Джесіба.

— Я би цілий місяць палила її обіди.

Гант захихотів, і його сміх пройняв Брайс до кісток. Вона мимоволі усміхнулася.

Раптом у бібліотеці щось важко гупнуло — було чути навіть тут, угорі, — і Лехаба помчала вниз, просичавши: «Місце!»

Брайс глянула на Ганта, який передивлявся знімки демона, зроблені кілька днів тому. Волосся падало йому на чоло, чорні пасма сяяли, мов шовк. Брайс стиснула пальці над клавіатурою.

Гант підвів голову.

— Нам потрібно більше інформації про Сабіну. Те, що вона підмінила запис крадіжки Рога з храму, підозріло — як і її слова тієї ночі у кімнаті спостереження, — але це не обов’язково означає, що вона вбивця. Я не можу звертатися до Михея без конкретних доказів.

Брайс почухала потилицю.

— Рунн також не знайшов жодних зачіпок щодо пошуків Рога, щоб ми могли виманити кристалоса.

Запала тиша. Гант закинув ногу на ногу, а тоді простягнув руку до сусіднього стільця, на який вона скинула куртку Даніки — бо було лінь її повісити.

— Я бачив Даніку в цій куртці — на фото у твоїй гостьовій кімнаті. Навіщо ти її зберігаєш?-

Брайс важко видихнула, вдячна за те, що він змінив тему.

— Раніше Даніка тримала свої речі тут, у комірчині, щоб не повертатися до квартири чи до Лігва. Того дня вона залишила куртку тут… — Вона знову видихнула і глянула у бік душової у задній частині галереї, де Даніка перевдягалася всього за кілька годин до смерті. — Я не хотіла, щоб куртка дісталася Сабіні. Вона прочитала би напис на спині й викинула її у смітник.

Гант узяв куртку і прочитав:

— За любові усе можливо.

Брайс кивнула.

— У мене на спині витатуйовано те саме. Тобто, якимсь вигадливим шрифтом, який Даніка відкопала в інтернеті, але… вона була зациклена на цій фразі. Вочевидь, лише її сказала їй Провидиця. Що нелогічно, оскільки Даніка була однією з найнеромантичніших людей, яких я зустрічала, але… — Брайс покрутила амулет на шиї, смикнувши його туди-сюди на ланцюжку. — Щось у цій фразі резонує з Данікою. Тому після її смерті я зберегла куртку. І почала її носити.

Гант обережно поклав куртку назад на стілець.

— Я розумію — це особисте, — здавалося, він більше не збирався говорити, та раптом продовжив: — Пам’ятаєш ту кепку, з якої ти глузувала?

— Я з неї не глузувала. Ти просто не схожий на тих чоловіків, які носять подібні речі.

Він знову захихотів — і вона знову відчула його сміх шкірою.

— Та кепка була першим, що я купив, коли приїхав сюди. З першої зарплати, яку отримав від Михея, — кутик його рота вигнувся вгору. — Я побачив її у спортивному магазині, і вона здавалася такою звичайною. Ти не уявляєш, наскільки Місяцеград відрізняється від Вічного Міста. Від усіх міст на Панґері. І ця кепка просто…

— …це символізувала?

— Ага. Здавалося, це був новий початок. Крок до більш нормального існування. Ну, настільки нормального, наскільки воно може бути в такого, як я.

Брайс стрималася, щоб не глянути на його зап’ясток.

— Отже, у тебе кепка — а у мене Джемова Джина.

Його усмішка осяяла сірість галереї.

— Дивно, що ти не зробила собі татуювання з нею.

Він обвів її очима, затримавши погляд на короткій обтислій зеленій сукні.

Брайс піджала пальці на ногах.

— Хто сказав, що у мене немає витатуйованої єдиноріжки там, де ти не можеш побачити, Аталаре?

Вона дивилася, як він подумки перебирає усе, що вже бачив. Відколи він переїхав до неї, Брайс припинила розгулювати по квартирі у нижній білизні, але вона знала, що до цього він бачив її у вікні. Знала, що він розумів, що існувала обмежена кількість інтимних місць, де могло бути сховане ще одне її татуювання.

Брайс могла поклястися, що його голос понизився на одну-дві октави, коли він спитав:

— А є?

Будь-якому іншому чоловіку вона би сказала: «Чому б тобі не перевірити самому?»

З будь-яким іншим чоловіком вона би вже була на іншому боці стола й заповзала йому на коліна. Розстібала би його ремінь.

А потім опустилася би на його член і, осідлавши його, скакала на ньому, поки їхні задихані стогони не…

Вона змусила себе повернутися до документації.

Якщо тобі цікаво, є кілька чоловіків, які можуть відповісти на це запитання.

Як її голос лишився таким рівним, було загадкою.

Мовчання Ганта можна було відчути на дотик. Брайс не наважувалася визирнути з-за екрана ноутбука.

Але його очі досі пильно дивилися на неї, пропалюючи наскрізь.

Її серцебиття, здавалося, віддавало по всьому тілу. Небезпечний, дурний, безрозсудний вчинок…

Гант важко й напружено видихнув. Стілець, на якому він сидів, заскрипів, коли янгол засовався, зашелестівши крилами. Вона не сміла глянути на нього, бо, щиро кажучи, не знала, що робитиме, якщо гляне.

Але потім Гант промовив хрипким голосом:

— Треба зосередитися на Сабіні.

Почувши це ім’я, Брайс відчула, що її наче облили крижаною водою.

Так. Правильно. Звісно. Тому що замутити романчик з Умброю Мортісом не видавалося можливим. Причин на це було вдосталь, починаючи з його туги за втраченим коханням і закінчуючи тим фактом, що він був власністю клятого Губернатора. І ще зважаючи на мільйон інших перешкод.

Брайс досі не могла підвести на нього погляд, коли Гант спитав:

— Є ідеї, як нам дістати більше інформації про Сабіну? Хоча б одним оком подивитися на те, чим вона зараз займається?

Брайс треба було зайняти руки та щось зробити зі своїм розпашілим тілом, тож вона роздрукувала документи, надіслані Джесібою, підписала їх і проставила дати.

— Ми не можемо викликати Сабіну для офіційного допиту, бо дамо зрозуміти, що підозрюємо її, — сказала Брайс, нарешті глянувши на Ганта.

Його обличчя розчервонілося, а очі… Вогняний Соласе, його чорні очі блищали, втупившись у неї. Здавалося, він хотів торкнутися її.

Пригубити її.

— Так, — погодився він, проводячи рукою по волоссю. Його погляд став звичним, темний вогонь в очах заспокоївся. Дякувати богам.

Брайс дещо спало на думку, і вона промовила здавленим голосом, відчуваючи, як її нутрощі зводить від страху:

— Тому, гадаю, нам треба самим піти до Сабіни і розпитати її.

43

Вовче Лігво у Місячному Лісі займало площу цілих десяти міських кварталів — величезна вілла, збудована навколо дикої гущавини лісу і трави, які, за легендою, росли тут ще до того, як на цих землях з’явилася цивілізація. Крізь залізні ворота, вбудовані у високі склепіння з вапняку, Брайс бачила приватний парк, де ранкове сонце будило сонні квіті й ті розкривалися під його променями. Вовченята гасали, стрибаючи одне на одного і ганяючи за своїми хвостами, під наглядом сивомордих старійшин, чиї важкі дні служби у Допоміжних силах лишилися далеко позаду.

Їй скрутило живіт, і вона зраділа, що забула поснідати. Уночі вона майже не спала, обмірковуючи й аналізуючи свій план. Гант запропонував узяти все на себе, але вона відмовилася. Вона мусила прийти сюди — мусила зробити цей крок. Заради Даніки.

Гант у своєму звичному бойовому костюмі стояв поруч. Мовчазний — яким був і дорогою сюди. Ніби розумів, що вона ледве стримує дрож у ногах. Даремно вона не взула кросівки. Через високі підбори у неї знову занило стегно. Стоячи перед Лігвом, Брайс зціпила зуби від болю.

Гант не зводив темних очей з чотирьох вартових біля воріт.

Три жінки, один чоловік. Усі у людській подобі, усі в чорному одязі, усі озброєні пістолетами і мечами, що висіли у піхвах за спинами. Татуювання у вигляді оніксової троянди з трьома слідами від пазурів на пелюстках, що прикрашало їхні шиї, позначало їх як членів Зграї Чорної Троянди.

Побачивши руків’я мечей, які визирали з-за плечей вартових в обладунках, Брайс відчула, що її зараз знудить, але відігнала спогад про сріблясто-світлу косу з фіолетовими і рожевими пасмами, яка постійно чіплялася за рукоять древнього безцінного меча.

Попри юний вік, членів Зграї Дияволів глибоко поважали як найталановитіших вовків за багато поколінь на чолі з наймогутнішою Альфою — окрасою Мідґарда.

Зграї Чорної Троянди було до них далеко. Як куцому до зайця.

Вартові помітили Брайс, і їхні очі спалахнули хижим захватом.

Язик Брайс присох до піднебіння. А коли зі скляного охоронного вестибюля ліворуч від воріт вийшов п’ятий вовк, у роті геть пересохло.

Темне волосся Лідерки було заплетене в тугу косу, що підкреслювало її кутасте обличчя. Вона презирливо посміхнулася до Брайс і Ганта, і рука Аталара мимоволі потягнулася до ножа на стегні.

— Привіт, Амелі, — якомога невимушеніше сказала Брайс.

Амелі Рейвенскрофт вищирилася.

— Якого хріна тобі треба?

Гант вищирився у відповідь.

— Ми прийшли до Ватажка, — він продемонстрував свій жетон легіонера, і той блиснув золотом на сонці. — За дорученням Губернатора.

Амелі зиркнула золотими очима на Ганта, на його витатуйований вінець. Тоді перевела погляд на його руку на руків’ї ножа і на літери «SPQM», які вона певно очікувала побачити на його зап’ястку, і скривила губи.

— Ну, принаймні ти вибрала цікаву компанію, Квінлан. Даніка би схвалила. Хел забирай, ви могли би разом його трахнути, — Амелі сперлася плечем до стіни скляного вестибюля. — Ви з нею таке полюбляли, еге ж? Чула про вас і тих двох демонаків. Класика.

Брайс прісно усміхнулася.

— Власне, демонаків було троє.

— Тупа шльондра, — загарчала Амелі.

— Стеж за язиком, — гаркнув у відповідь Гант.

Члени зграї Амелі стояли позаду неї, не зводячи очей з Ганта і тримаючись осторонь. Вочевидь, присутність Умбри Мортіса мала свої переваги.

Амелі зареготала, і її сміх був сповнений ненависті. Ненависті не лише до неї, усвідомила Брайс. Ненависті до янголів. Дім Землі та Крові і Дім Неба і Подиху у добрі часи були суперниками, а в недобрі — ворогами.

— Або що? Вдариш мене своєю блискавкою? — спитала вона Ганта. — Спробуй — і опинишся у такій глибокій сраці, що твій хазяїн тебе живцем зариє, — вона усміхнулася, дивлячись на його татуювання на чолі.

Гант завмер. Хоч як цікаво Брайс було нарешті побачити, як Гант Аталар вбиває, вони прийшли сюди не просто так. Тож вона сказала лідерці зграї:

— Амелі Рейвенскрофт, будь розумничкою, і перекажи своєму босу, що ми прийшли до Ватажка, — вона багатозначно звела брови, знаючи, що цей підкреслений жест змусить Альфу знавісніти.

— Стули пельку, — гаркнула Амелі, — поки я не вирвала тобі язика.

— Чому б тобі не піти ще раз потрахатися з кимсь у туалеті, Квінлан? — глузливо промовив вовк із каштановим волоссям, який стояв позаду Амелі.

Брайс не зважала на його слова. Але Гант видав смішок, який обіцяв поламані кістки.

— Я сказав тобі стежити за язиком.

— Ну ж бо, янголе, — насмішкувато промовила Амелі. — Подивимося, на що ти здатен.

Паніка і страх скували Брайс, але Гант тихо відповів:

— Біля воріт грається шість вовченят. Ти справді хочеш наразити їх на небезпеку, влаштувавши бійку, Амелі?

Брайс закліпала. Гант навіть не глянув на неї і говорив далі до розлюченої Амелі:

— Я не збираюся вибивати з тебе дур на очах у дітей. Тож або ти пропустиш нас, або ми повернемося з ордером, — його погляд був рішучий. — Не думаю, що Сабіна Фендир зрадіє другому варіанту.

Амелі витримала його погляд, хоча решта напружилася. Ця гордовита зарозумілість вовчиці змусила Сабіну обрати її Альфою Зграї Чорної Троянди, в обхід навіть Ітана Голстрома, який тепер був її першим заступником. Сили Ітана були могутніші за сили Амелі, але Сабіні був потрібен хтось такий, як вона сама. І можливо, не з такими лідерськими якостями — щоб вона могла міцно тримати їх у своїх пазурах.

Брайс чекала, що Амелі розкусить блеф Ганта щодо ордеру. Чекала, що пролунає в’їдливе зауваження або з’являться ікла.

Однак Амелі зняла рацію і сказала у неї:

— До Ватажка прийшли гості. Вийди по них.

Колись Брайс із легкістю проходила крізь двері, що виднілися за темною головою Амелі, і годинами гралася з вовченятами на траві серед дерев, коли Даніці випадала черга няньчитися з малечею.

Вона відігнала спогади про те, як це було — спостерігати, як Даніка грається з пухнастими вовченятами чи верескливими дітлахами, які були готові цілувати землю, по якій вона ходила. Їхня майбутня лідерка, їхня захисниця, яка приведе вовків до нових висот.

У Брайс до болю защеміло у грудях. Лише тоді Гант глянув на неї і здивовано звів брови.

Вона не зможе. Бути тут. Зайти у це місце.

Амелі усміхнулася, ніби прочитавши її думки. Ніби відчуваючи її страх і біль.

І це кляте стерво стояло тут, на місці Даніки… Очі Брайс заволокло червоним, і вона протягнула:

— Приємно бачити, що рівень злочинності, вочевидь, настільки впав, якщо тобі тільки й лишається цілими днями вдавати з себе охоронця на вході, Амелі.

Амелі натягнуто посміхнулася. По той бік воріт почулися кроки, і за мить вони розчахнулися, але Брайс не наважилася туди глянути. Тим паче, що Амелі їй відповіла:

— Знаєш, іноді мені здається, що я маю подякувати тобі — кажуть, що якби Даніка так не відволікалася, відповідаючи на твою п’яну бридню, то могла би передбачити напад. І тоді я не стала би тією, ким є зараз, чи не так?

Нігті Брайс впилися в долоні. Але її голос, дякувати богам, був рівний, коли вона відказала:

— Даніка переважала тебе у тисячу разів як вовчиця. Ким би ти не була, нею тобі ніколи не стати.

Амелі побіліла від люті. Її ніс наморщився, і вона вищирилася, показуючи подовжені зуби…

— Амелі, — прогарчав чоловічий голос із тіні під аркою воріт.

О боги. Брайс глянула на молодого вовка і стиснула тремтливі пальці у кулаки.

Але Ітан Голстром перевів погляд із неї на Амелі, наближаючись до своєї Альфи.

— Це того не варте.

У його очах кипіли несказані слова: «Брайс того не варта».

Амелі пирхнула і, розвернувшись, рушила назад до скляного вестибюля. Низенька вовчиця з каштановим волоссям послідувала за нею. Омега зграї, якщо Брайс не зраджувала пам’ять.

— Повертайся на смітник, з якого ти вилізла, — глумливо кинула Амелі через плече і захлопнула двері, залишивши Брайс із молодшим братом Коннора.

На засмаглому обличчі Ітана не лишилося й краплі доброти. Його золотисто-каштанове волосся було довше, ніж тоді, коли вона бачила його востаннє — але ж тоді він був другокурсником університету Міста Півмісяця і грав за університетську команду з сонцеболу.

А цей високий мускулястий хлопець, який стояв перед ними, вже здійснив Занурення. Пішов слідом свого брата і приєднався до зграї, яка замінила зграю Коннора.

Гант легенько торкнувся її руки оксамитово-м’яким крилом, і Брайс зрушила з місця. З кожним кроком, що наближав її до вовка, її серцебиття пришвидшувалося.

— Ітане, — ледве спромоглася вимовити Брайс.

Молодший брат Коннора нічого не відповів і лише розвернувся до колон, що стояли обабіч проходу.

Брайс відчула, що її зараз виверне. Що вона заблює усе навколо: вапнякові плити, бліді колони, скляні двері, що вели до парку в центрі вілли.

Не варто було дозволяти Аталару йти разом із нею. Треба було змусити його лишитися десь на даху, щоб він не став свідком її грандіозного зриву, який ось-ось станеться.

Ітан Голстром ішов не поспішаючи, його сіра футболка обтягувала широку м’язисту спину. Коли помер Коннор, він був зухвалим двадцятирічним юнаком, істориком за спеціальністю, як і Даніка, і зіркою університетської команди з сонцеболу. За чутками він збирався стати професіоналом, щойно його брат дасть на це добро. Він міг перейти до професійної ліги одразу після школи, але Коннор, який виховував Ітана відтоді, як за п’ять років до того померли їхні батьки, наполіг на тому, що на першому місці має бути а освіта, а спорт — на другому. Ітан, який боготворив Коннора, завжди підкорювався, хоча Бронсон і благав Коннора дозволити малому стати професійним спортсменом.

Тінь Коннора, як тоді вони дражнили його.

Відтоді Ітан змужнів. Нарешті почав по-справжньому нагадувати старшого брата — навіть відтінок його золотистокаштанового волосся ніби кілком пронизав груди Брайс.

«Я шаленію за тобою. Мені більше ніхто не потрібен. І вже давно».

Брайс не могла дихати. Не могла припинити бачити ці слова, які зринули перед нею, чути їх у своїй голові, відчуваючи, як вона провалюється у величезну діру в просторово-часовому континуумі, де мав бути Коннор, у світ, де ніколи не могло статися нічого поганого…

Ітан зупинився перед черговими скляними дверима. На його довгій руці перекочувалися м’язи, коли він, відчинивши двері, притримав їх для них.

Гант зайшов першим, звісно ж, блискавично оглянувши приміщення.

Рушивши слідом, Брайс зважилася глянути на Ітана.

Він вищирився, оголивши блискучі білі зуби.

Зник той зухвалий хлопець, якого вона дражнила; зник той хлопець, який вправлявся на ній у флірті, щоб потім застосувати свою техніку на Наталі, яка розсміялася, коли Ітан запросив її на побачення, але сказала почекати кілька років; зник той хлопець, який безперестанку питав Брайс, коли вона нарешті почне зустрічатися з його братом і не сприймав відповіді «ніколи».

Замість нього тепер був відточений хижак. Який точно не забув повідомлення, що їх вона надсилала й отримувала того жахливого вечора. Не забув того, що вона трахалася з якимсь незнайомцем у клубному туалеті в той час, як Коннора — Коннора, який щойно вилив їй своє серце, — жорстоко вбивали.

Брайс опустила погляд, ненавидячи ці спогади, ненавидячи кожну секунду цього триклятого візиту.

Ітан усміхнувся, ніби насолоджуючись її соромом.

Після смерті Коннора він кинув навчання в університеті й залишив сонцебол. Вона випадково дізналася про це два місяці по тому, коли ввечері натрапила по телевізору на гру, де коментатори досі обговорювали цю тему. Ніхто — ні його тренери, ні друзі, ні члени зграї — не могли переконати його повернутися. Він пішов зі спорту і, вочевидь, ніколи не озирався назад.

Востаннє Брайс бачила його за кілька днів до вбивства. Останнім його фото в неї було те, яке надіслала їй Даніка, сфотографувавши зграю на тлі поля, з маленькою фігурою Ітана у шоломі на задньому плані. Фото, яким вона мучила себе сьогодні вночі, годинами вдивляючись у нього і готуючись до того, що принесе світанок.

Але окрім цього, у них були сотні спільних фото, які таїлися на її телефоні, наче кошик зі зміями, готуючись вкусити, щойно вона відкриє кришку.

Жорстока посмішка не сходила з обличчя Ітана, коли він зачинив за ними двері.

— Ватажок дрімає. З вами зустрінеться Сабіна.

Брайс мигцем глянула на Ганта, і він непомітно їй кивнув. Усе саме так, як вони й планували.

Брайс відчувала кожен подих Ітана за спиною, коли вони рушили до сходів, які, як вона знала, вели нагору до кабінету Сабіни. Гант, здавалося, теж усвідомлював присутність Ітана і випустив блискавки, які обплітали його долоні і зап’ястки, стримуючи молодого вовка на крок позаду.

Хай там як, від альфа-козлів була хоч якась користь.

Ітан не пішов. Ні, здавалося, він мав бути їхнім конвоїром і мовчазним мучителем упродовж усієї цієї жалюгідної подорожі.

Брайс знала кожен крок до кабінету Сабіни на другому поверсі, але їх повів Ітан: угору широкими вапняковими сходами, такими подряпаними і побитими, що їх уже не намагалися полагодити; далі коридором з високою стелею, вікна якого виходили на пожвавлену вулицю, і зрештою до облуплених дерев’яних дверей. Даніка виросла тут — і поїхала звідси, щойно вступила до університету Міста Півмісяця. Після закінчення університету вона приїжджала сюди лише на офіційні вовчі заходи і свята.

Ітан ішов не поспішаючи. Ніби відчував страждання Брайс і хотів, щоб вона терпіла їх якомога довше.

Брайс вважала, що заслужила на це. Вона знала, що заслужила. Вона намагалася заблокувати спогад, який зринув у її пам’яті. Двадцять один пропущений дзвінок від Ітана, усі за перші кілька днів після вбивства. Пів дюжини голосових повідомлень. Перше було залишене через кілька годин. Переляканий Ітан захлинався від ридань: «Брайс, це правда? Вони всі мертві?»

А потім ридання змінилися занепокоєнням: «Ти де? Ти в порядку? Я обдзвонив головні лікарні, і тебе у списках немає, але більше ніхто нічого не каже. Будь ласка, зателефонуй мені».

А тоді, під кінець, останнє голосове повідомлення від Ітана, сповнене лише разючої холодності: «Інспектори Легіону показали мені всі повідомлення. Коннор практично зізнається тобі у коханні, і ти нарешті погоджуєшся піти з ним на побачення, а потім трахаешся з якимсь незнайомцем у туалеті «Ворона»? У той час, як він помирає? Ти що, знущаєшся наді мною? Не приходь завтра на Відплиття. Тебе там не чекають».

Вона так і не відповіла. Не шукала з ним зустрічі. Їй була нестерпна думка про те, щоб побачити його. Побачити горе і біль на його обличчі. Вірність була найціннішою серед усіх вовчих рис. У їхніх очах вони з Коннором неминуче мали бути разом. Їх майже вважали парою. Це було лише питання часу. Її попередні романчики не мали значення, як і його, тому що поки що не було ніяких офіційних заяв.

Доки він нарешті не запросив її на побачення. І доки вона не погодилася. Не стала на цей шлях.

Для вовків вона належала Коннору, а Коннор належав їй.

«Напиши, коли безпечно дістанешся додому».

У грудях ще дужче защеміло, стіни насувалися на неї, стискаючи і загрожуючи розчавити…

Вона змусила себе зробити глибокий вдих. Вдихати повітря, доки ребра не напружаться, утримуючи його всередині. Потім видихнути, виштовхуючи повітря з легень, доки не почала вивергатися паніка, що розривала її нутро і наче кислотою обпалювала все тіло.

Брайс не була вовчицею. Не грала за їхніми правилами залицяння. І повелася по-дурному, злякавшись того, що означатиме ця згода на побачення. Даніці, звісно, було байдуже до її випадкових зв’язків, але… Брайс так і не наважилася пояснити це Ітану після того, що вона побачила у квартирі й почула у його повідомленнях.

Вона зберегла їх усі. Прослуховування цих повідомлень було основною, невіддільною частиною її рутинних і смертельних емоційних гойдалок, кульмінацією яких, звісно, були останні дурнувато-щасливі повідомлення Даніки.

Ітан постукав у двері кабінету Сабіни і розчинив їх. За дверима виявився освітлений сонцем білий кабінет, вікна якого виходили на повний буяння зелені парк Лігва. Сабіна сиділа за столом, її світле шовковисте волосся майже сяяло на сонці.

— Тобі вистачає нахабства заявлятися сюди.

Слова застрягли у пересохлому роті Брайс, коли вона подивилася на бліде обличчя, на тонкі руки, переплетені на дубовій стільниці, на вузькі плечі, які приховували неймовірну силу. Даніка була диким полум’ям, а її мати — твердою кригою. І якщо Сабіна вбила її, якщо це зробила вона…

У голові Брайс зашуміло.

Напевно, Гант відчув це, тому що став поруч із Брайс і, залишивши Ітана у коридорі, сказав:

— Ми хотіли зустрітися з Ватажком.

В очах Сабіни спалахнуло роздратування.

— Щодо?

— Щодо вбивства вашої доньки.

— Не лізьте в наші справи, — гаркнула Сабіна, через що склянка на її столі задеренчала.

Жовч обпалила горло Брайс, і вона зосередилася на тому, щоб не закричати і не кинутися на жінку.

Гант легенько торкнувся крилом спини Брайс — невимушений жест для сторонніх очей, але його теплота і ніжність заспокоїли її. Даніка. Вона робить це заради Даніки.

Очі Сабіни блищали.

— Де, Хел забирай, мій меч?

Брайс не стала відповідати, не стала навіть огризатися, що меч належав і завжди належатиме Даніці, і натомість сказала:

— У нас є інформація, яка свідчить про те, що Даніка чергувала у Храмі Богині Місяця у ніч, коли викрали Ріг. Нам потрібно, щоб Ватажок це підтвердив.

Брайс втупила очі у килим — втілення нажаханої, приниженої покірності — дозволяючи Сабіні самій вирити собі могилу.

— Який це має стосунок до її смерті? — вимогливо спитала вовчиця.

— Ми складаємо картину переміщень Даніки до того, як її вбив демон кристалос, — спокійно промовив Гант. — 3 ким вона могла зустрічатися, що могла бачити чи робити.

Ще один шматок наживки: побачити її реакцію на породу демона, якої ще не оприлюднювали. Але Сабіна й оком не змигнула. Вона ніби вже це знала — можливо, тому, що весь цей час власноруч прикликала демона. Хоча, припустила Брайс, можливо їй просто було байдуже.

— Даніки не було у храмі тієї ночі, — прошипіла Сабіна. — Вона не має ніякого стосунку до крадіжки Рога.

Брайс ледве стрималася, щоб не зажмуритися від брехні, яка усе підтверджувала.

Сабіна випустила кігті, і ті ввігналися у стільницю.

— Хто тобі сказав, що Даніка була у храмі?

— Ніхто, — збрехала Брайс. — Мені подумалося, що я пригадала, як вона згадувала…

— Тобі подумалося? — глумливо промовила Сабіна, підвищивши голос і передражнюючи Брайс. — Складно, мабуть, було пригадувати, якщо ти була під кайфом, п’яна і трахалася з незнайомцями.

Гант загарчав, але Брайс видихнула:

— Ваша правда. Це була помилка.

Не давши Ганту заперечити, вона розвернулася і рушила геть, хапаючи ротом повітря.

Як їй вдавалося тримати спину прямо і не вивернути шлунок назовні, було загадкою.

Вона майже не чула, як її наздогнав Гант. Вийшовши у коридор, вона не змогла й глянути на Ітана, який чекав біля дальньої стіни.

Брайс рушила сходами вниз, не сміючи дивитися на вовків, яких проминала.

Вона знала, що Ітан іде слідом, але їй було все одно, все одно…

— Квінлан, — голос Ганта прорізав простір над мармуровими сходами. Брайс спустилася ще на один проліт, коли він знову гукнув: — Квінлан.

Його голос був різкий, тож вона зупинилася. Озирнулася через плече. Гант уважно дивився на неї — в його очах була тривога, а не тріумф від викритої відвертої брехні Сабіни.

Але між ними став Ітан із кам’яним поглядом.

— Розкажи мені, в чому справа.

— Це секретна інформація, придурку, — протягнув Гант.

Ітан загарчав, і звук розійшовся луною по сходах.

— Це знову почалося, — тихо промовила Брайс, пам’ятаючи про камери навколо і наказ Михея зберігати усе в таємниці. Її голос був скрипучий, у горлі дерло. — Ми намагаємося з’ясувати чому і хто за цим стоїть. Наразі три вбивства. Аналогічних тодішнім. Будь обережний — і попередь свою зграю.

Обличчя Ітана лишилося непроникним. Це була одна з його переваг як гравця у сонцебол — здатність діяти непередбачувано і не давати суперникам прочитати його наступні ходи. Так, він був блискучим і збіса зарозумілим, але ця зарозумілість була заслужена годинами тренувань і жорсткої дисципліни.

— Я повідомлю, якщо щось почую, — з незворушним виразом промовив він.

— Номер телефону потрібен? — холодно спитав Гант.

Ітан скривив губи.

— Її номер у мене є, — Брайс щосили намагалася витримати його погляд, особливо коли він спитав: — Цього разу ти спроможешся відповісти?

Вона розвернулася і кинулася вниз сходами до вестибюля.

Біля стійки, зігнувшись над тростиною з червоного дерева, стояв дідусь Даніки і розмовляв з черговим. Брайс різко зупинилися, і Ватажок підняв на неї зморщене обличчя.

На неї дивилися теплі карі очі — такі ж, як у Даніки.

Старий усміхнувся сумною, доброю усмішкою. Це було гірше за будь-які насмішки і грубощі.

Брайс знайшла в собі сили вклонитися і вилетіла у скляні двері.

Їй вдалося дістатися воріт, більше ні на кого не наштовхнувшись. Вона вже виходила на вулицю, коли її наздогнав Ітан, якому в потилицю дихав Гант.

— Ти ніколи не була його гідна.

З тим самим успіхом він міг витягнути ножа, який був захований у його чоботі, і встромити їй у груди.

— Я знаю, — прохрипіла вона.

Вовченята досі гралися, стрибаючи у високій траві. Ітан кивком вказав на другий поверх, де вікна кабінету Сабіни виходили на парк.

— Ти ухвалювала ідіотські рішення, Брайс, але я ніколи не вважав тебе ідіоткою. Вона хоче твоєї смерті.

Можливо, ще одне підтвердження причетності Сабіни.

Його слова щось пробудили у ній.

— Це навзаєм, — вона махнула у бік воріт, не в змозі зупинити лють, що закипала у ній від усвідомлення того, що все вказувало на Сабіну. — Коннору було би соромно за те, що ти дозволяєш Амелі сваволити. Що дозволяєш цьому шматку лайна бути вашою Альфою.

З кісточок Ітана випнулися кігті й зблиснули на сонці.

— Більше ніколи не промовляй його ім’я.

— Іди собі, — тихо сказав йому Гант. Язики блискавок уже лизали його крила.

Здавалося, Ітан був готовий вчепитися йому в горлянку, але Гант уже підійшов до Брайс і рушив за нею залитою сонцем вулицею. Вона не наважувалася глянути на Амелі та вовків з її зграї, які глузували і хихикали біля воріт.

— Ти нікчема, Квінлан! — гукнула Амелі, коли вони з Гантом проходили повз, і її друзі зайшлися реготом.

Брайс не наважилася подивитися, чи сміявся разом з ними Ітан.

44

— Сабіна збрехала про те, що Даніки не було у храмі. Але нам потрібен чіткий план, як піймати її, якщо це вона прикликає цього демона, — сказав Гант Брайс через двадцять хвилин за ланчем. Янгол одна за одною проковтнув не менше трьох тарілок пластівців.

Дорогою до квартири Брайс мовчала. Їй потрібно було пройтися, щоб зібрати себе докупи. Зараз же вона колупалася ложкою у повітряному рисі, який плавав у її мисці. Апетиту геть не було.

— Мені остогиділо чекати. Просто заарештуйте її.

— Сабіна — неофіційна Правителька Місячного Лісу і, по суті, є Ватажком вовків, — попередив Гант. — Як не за титулом, то в усіх інших аспектах. Нам треба обережно підійти до цього. Наслідки можуть бути катастрофічні.

— Звісно.

Брайс знову колупнула пластівці. Їй хотілося кричати, хотілося повернутися до Лігва і вбити те кляте стерво. Вона скрипнула зубами. Ні від Таріона, ні від Рунна досі не було ніяких звісток.

Гант постукав пальцем по скляному столику, оцінюючи вираз на її обличчі, і, на щастя, змінив тему.

— З Ітаном мені все зрозуміло, але що за кішка пробігла між тобою і Амелі?

Можливо, Брайс просто втомилася, бо нарешті вирішила розповісти.

— Ти взагалі їх читав — повідомлення з того вечора? Після того як інформація просочилася у пресу, вони були на перших шпальтах у всіх газетах.

Гант завмер.

— Так, — м’яко сказав він. — Читав.

Брайс знизала плечима, помішуючи пластівці у мисці. Знову і знову.

— Амелі… мала почуття. До Коннора. Ще з дитинства. Думаю, і досі має.

— Он як.

— І… ти знаєш про нас із Коннором.

— Так. Мені шкода.

Вона ненавиділа ці два слова. Вона так часто їх чула, що вже зненавиділа.

— Гадаю, побачивши повідомлення з того вечора, Амелі нарешті зрозуміла, чому він ніколи не відповідав їй взаємністю, — сказала Брайс.

Гант насупився.

— Минуло два роки.

— І що?

Їй за цей час точно краще не стало.

Гант похитав головою.

— І люди досі це обговорюють? Ті повідомлення?

— Звісно, — Брайс пирхнула і хитнула головою. — Просто пошукай мене в інтернеті, Аталаре. Мені довелося повидаляти усі свої акаунти, — від цієї думки їй стиснуло шлунок, кожен м’яз і кожна жила в її тілі напружилися від нудотної паніки, що охопила її. Вона вже краще з цим справлялася — з цим відчуттям, — але не набагато. — Люди ненавидять мене. Буквально ненавидять. Одна вовча зграя навіть написала пісню і виклала її у мережу — вони назвали її «Я трахнулась із незнайомцем у туалеті, не кажіть Коннору» і співають її щоразу, коли бачать мене.

Обличчя Ганта стало холодним як лід.

— Яка зграя?

Брайс похитала головою. Вона точно не скаже, не тоді, коли на обличчі янгола був цей убивчий вираз.

— Це неважливо. Люди — покидьки.

Вона зрозуміла, що все було дуже просто. Більшість людей були покидьками, і це місто ними рясніло.

Іноді вона замислювалася, що б вони сказали, якби дізналися про події, що відбулися узимку два роки тому, коли хтось надіслав до її нової квартири тисячу роздрукованих аркушів з текстом пісні, разом із глузливою обкладинкою альбому, зробленої зі світлин, які вона робила того злощасного вечора. Якби дізналися, що вона піднялася на дах, щоб спалити це все — але натомість підійшла до краю і втупилася вниз. Цікаво, що сталося б, якби не спонтанний дзвінок Юніпер, яка зателефонувала просто щоб дізнатися, як у неї справи. Тієї миті, коли Брайс сперлася руками на поруччя.

Лише приязний голос на іншому кінці дроту втримав Брайс від стрибка з даху.

Юніпер тримала Брайс на лінії, верзучи усілякі нісенітниці, доки до будинку не під’їхало її таксі. Тільки опинившись на даху разом із Брайс, Юніпер поклала слухавку і перевела все це на жарти. Вона знала, де її шукати лише тому, що Брайс обмовилася про те, що вона стоїть на даху. І, мабуть, фавна помчала до неї, бо та сказала це порожнім, замогильним голосом.

Юніпер залишилася, щоб спалити копії пісні, а потім спустилася разом з Брайс до квартири, де вони дивилися телевізор у ліжку, доки не поснули. Якоїсь миті Брайс встала, щоб вимкнути телек і сходити в туалет, а коли повернулася, то побачила, що Юніпер прокинулася і чекає на неї.

Подруга залишалася з нею три дні.

Вони ніколи про це не говорили. Але Брайс усе думала, чи розповіла Юніпер пізніше Ф’юрі, як старанно вона намагалася втримати її на лінії, поки мчала сюди, не попередивши її, відчуваючи, що справи геть кепські.

Брайс не любила згадувати ту зиму. Ту ніч. Але вона завжди буде вдячна Юніпер за ті відчуття — за її любов, яка вберегла її від скоєння жахливої, ідіотської помилки.

— Так, — погодився Гант, — люди — покидьки.

Брайс подумала, що йому було ще гірше, ніж їй. Значно гірше.

Два століття рабства, так-сяк замаскованого під звивистий шлях до спокути. Угода з Михеєм, хай навіть зі зменшеним боргом, яка була ганебною.

Вона змусила себе ковтнути ложку вже розмоклих пластівців. Змусила себе спитати щось — будь-що, — щоб трохи прояснити голову.

— Ти сам вигадав собі прізвисько? Тінь Смерті?

Гант відклав ложку.

— Я схожий на того, кому потрібно вигадувати собі прізвиська?

— Ні, — визнала Брайс.

— Мене так називають лише тому, що я отримую накази займатися цією брудною роботою. І я добре її роблю, — він знизав плечима. — Краще б мене називали Рабом Смерті.

Брайс закусила губу і з’їла ще ложку пластівців.

Гант відкашлявся.

— Я знаю, що сьогоднішній візит до Сабіни був важкий. І знаю, що спершу я поводився інакше, Квінлан, але я радий, що тебе приставили на цю справу. Ти… чудово справляєшся.

Похвала янгола оживила її серце, відігнала туман, який оповив його, але Брайс сховала ці відчуття подалі.

— Мій батько служив капітаном Драконів у 25-му Легіоні. Усі три роки його військової служби він провів на фронті. Він дечому мене навчив.

— Я знаю. Тобто, не про твоє навчання, а про твого батька. Рендалл Сілаґо, так? Це він навчив тебе стріляти.

Брайс кивнула, і її пройняло якесь дивне відчуття гордості.

— Я ніколи не бився поруч із ним, але багато чув про нього, коли мене востаннє відправили на фронт — років двадцять шість тому, — сказав Гант. — Тобто, про його снайперську майстерність. І що він думає про… — Гант обвів рукою навколо себе, маючи на увазі Місто Півмісяця.

— Він хоче, щоб я повернулася додому. Мені довелося викликати його на двобій — буквально, — щоб вибороти право поїхати навчатися до університету Міста Півмісяця.

— І ти фізично з ним билася?

— Ага. Він сказав, що якщо я зможу покласти його на лопатки, то я знаю достатньо про самооборону, щоб постояти за себе у місті. Виявилося, що я була уважнішою, ніж змушувала його повірити.

Гант хихотнув, і звук його низького голосу пробіг по її шкірі. — І він навчив тебе стріляти зі снайперської гвинтівки?

— Гвинтівки, короткостволи, ножі, мечі.

Але особливою пристрастю Рендалла були пістолети. І він безперервно мучив Брайс нещадними тренуваннями, навчаючи її стріляти саме з цієї зброї.

— Ти колись стріляла за межами тиру?

Я люблю тебе, Брайс.

Заплющ очі, Даніко.

— За необхідності, — хрипко відповіла вона. Не те щоб її навички мали значення, коли до цього дійшло.

Задзижчав її телефон. Вона глянула на повідомлення від Джесіби і застогнала.

«За пів години до галереї прийде клієнт. Якщо тебе не буде на місці, то решту життя пискотітимеш у подобі полівки».

Брайс відклала ложку, помічаючи, що Гант спостерігає за нею, і почала набирати відповідь:

«Я буду о…»

Не встигла вона відповісти, як Джесіба надіслала друге повідомлення:

«І де вчорашня документація?»

Брайс видалила написане і почала знову:

«Я закінчу її…»

Вигулькнуло ще одне повідомлення від Джесіби:

«Вона потрібна мені до обіду».

— Хтось розлютився, — зауважив Гант, і Брайс, скривившись, схопила свою миску і побігла до раковини.

Дорогою до галереї повідомлення продовжували надходити — разом із погрозами перетворити Брайс на різноманітних жалюгідних створінь. Це означало, що хтось справді шалено розлютив Джесібу. Діставшись дверей галереї, Брайс відімкнула звичайні й магічні замки і зітхнула:

— Мабуть, ти сьогодні краще залишся на даху. Імовірно, що Джесіба стежитиме за мною по камерах. Не знаю, чи бачила вона тебе всередині раніше, але…

Гант плеснув її по плечі.

— Зрозумів, Квінлан, — його чорна куртка задзижчала, і він вийняв з кишені телефон. — Це Ісая, — пробурмотів Гант і кивнув до відчинених дверей галереї, за якими Сирінкс уже дряпав двері бібліотеки, вітаючи Лехабу голосним виттям. — Я зайду пізніше, — сказав він.

Брайс знала, що він не злетить на дах, доки вона не замкне за собою дверей галереї. За п’ятнадцять хвилин від нього надійшло повідомлення:

«Ісаї потрібна моя думка щодо іншої справи. Вирушаю до нього. За тобою наглядає Юстиніан. Повернуся за кілька годин».

Брайс написала:

«А Юстиніан сексі?»

«І хто тепер збоченець?» — відповів Гант.

На губах Брайс з’явилася усмішка.

Вона збиралася відповісти янголу, коли задзвонив телефон. Зітхнувши, вона приклала слухавку до вуха.

— Чому ти ще не готова до зустрічі з клієнтом? — вимогливо спитала Джесіба.

Сьогоднішній ранок був провальним. Стоячи на варті на даху галереї через кілька годин, Гант усе не міг припинити про це думати. Так, вони спіймали Сабіну на брехні, і всі ознаки вказували на те, що вбивця вона, але… Прокляття. Навіть знаючи, що Сабіна ненавидить Квінлан, він не усвідомлював, як важко це позначиться на Брайс. Не усвідомлював, що інші вовки теж мали на неї зуб. Не варто було йому брати її з собою. Треба було йти самому.

Одна за одною минали години, а він усе роздумував над цим.

Упевнившись, що над дахом ніхто не пролітає, Гант дістав телефон і ввімкнув відеозапис з архівів 33-го. Хтось зробив короткий ролик, намагаючись отримати краще зображення демона, ніж його палець чи кіготь.

Кристалос вилетів з парадних дверей багатоповерхівки сірою розмитою плямою. Зняти, як він заходить до будинку, не вдалося, що свідчило про те, що його або викликали безпосередньо на конкретне місце, або демон пробрався з даху, і жодні з найближчих камер його також не зафіксували. Але демон був: він вилетів з дверей, розбивши їх на друзки, так швидко, що скидався на сірий дим.

А потім — потім з’явилася вона. Брайс. Вибігла з дверей босоніж і помчала по осколках із ніжкою від стола в руці й спотвореним від люті обличчям.

Він бачив ці кадри два роки тому, але тепер, коли він дізнався, що її тренував Рендалл Сілаґо, у записі було більше сенсу. Гант дивився, як Брайс перестрибує через автівки і мчить вулицями зі швидкістю дорослого фейця. Її обличчя було замазане кров’ю, а губи скривилися у гарчанні, якого він не чув.

Але навіть попри зернистість відео Гант бачив, що її очі були затуманені. Вона досі боролася з дією наркотиків.

Якщо Брайс за ланчем спитала, чи читав він ту злощасну переписку, значить, вона точно не пам’ятає, що він тоді був з нею в кімнаті для допитів. І так, він знав, що її телефон було зламано, а інформацію злито у мережу, але ніколи не думав, на що все це повернулося.

Вона мала рацію: люди — покидьки.

Брайс вибігла на Головну Вулицю, перестрибнувши через капот автівки, і на цьому запис скінчився.

Гант шумно видихнув. Якщо за всім цим справді стояла Сабіна… Михей надав йому дозвіл прибрати винного. Але Брайс цілком могла зробити це сама.

Гант похмуро глянув на стіну туману, що виднілася за річкою — непроникну навіть у світлі полуденного сонця. Кістяний Квартал.

Ніхто не знав, що відбувалося у Сплячому Місті. Чи блукали мерці мавзолеями, чи женці охороняли вулиці і правили як королі — чи там був лише суцільні туман, різьблені камені і тиша. Ніхто не літав над Сплячим Містом — просто не наважувався.

Але іноді Ганту здавалося, що Кістяний Квартал спостерігає за ними, а дехто заявляв, що їхні померлі близькі можуть спілкуватися через Провидицю чи дешевих ринкових медіумів.

Два роки тому Брайс не була присутня на Відплитті Даніки. Гант був. Були присутні найважливіші персони Міста Півмісяця, але Брайс не прийшла. Або для того, щоб Сабіна не вбила її прямо на місці, або з інших власних причин. Після побаченого сьогодні вранці Гант ставив на перший варіант.

Тож Брайс не бачила, як Сабіна зіштовхнула древній чорний човен з сірою, покритою шовком скринькою у центрі — з рештками тіла Даніки — у Істрос. Не рахувала секунди, поки човен дрейфував каламутними водами, не затамовувала подих разом з іншими присутніми на березі, чекаючи, чи підхопить його стрімка течія і віднесе до берегів Кістяного Кварталу, чи він перекинеться і негідні останки Даніки буде віддано річці і тварюкам, які у ній жили.

Але човен Даніки попрямував до оповитого туманом острова по той бік річки. Підземний Король визнав її гідною і багато хто з присутніх важко зітхнув, оскільки напередодні аудіозапис з заглюченої коридорної камери із благаннями Даніки про пощаду, було злито у мережу.

Гант підозрював, що половина народу, який прийшов на її Відплиття, сподівалася, що Даніччині благання означатимуть, що її віддадуть річці, що вони могли сприйняти свою гордовиту й дику колишню Альфу боягузкою.

Сабіна, яка усвідомлювала наявність таких «доброзичливців», дочекалася, поки відчинилися річкові ворота, за якими клубочилися тумани Кістяного Кварталу, і невидимі руки затягнули човен усередину, а тоді одразу пішла геть. Вона вирішила не залишатися на Відплиття інших членів Зграї Дияволів.

Але Гант і решта лишилися. Це був останній раз, коли він бачив Ітана Голстрома. Ридаючи, він штовхав човен з братовими останками у сині води — настільки ошалілий від горя, що його товаришам по команді довелося підтримувати його. Молодик із холодними очима, який сьогодні їх супроводжував, був цілковитою протилежністю тому хлопцю.

«Талановитий», — казала Наомі про Ітана, заходячись у своїх безкінечних коментарях щодо зграй Допоміжних сил і їхнього рейтингу, порівняно з 33-м Легіоном. Ітан був не лише майстерним гравцем у сонцебол, але й талановитим воїном, який здійснив Занурення і здобув силу, майже рівну силі Коннора. Наомі завжди казала, що, попри свою зарозумілість, Ітан був солідним представником вовчої зграї: неупередженим, розумним і відданим.

І, вочевидь, ще тим засранцем.

Гант струсив головою і знову глянув у бік Кістяного Кварталу.

Чи блукала Даніка Фендир тим туманним островом? Чи принаймні її частина? Чи пам’ятала вона подругу, яка навіть по довгому часі після її смерті нікому не дозволяла ображати її пам’ять? Чи знала вона, що Брайс піде на все, можливо, опустившись до рівня люті, назавжди збереженого на цьому відео, щоби знищити її вбивцю? Навіть якщо нею виявиться її рідна мати?

Вірна до смерті і після неї.

У Ганта задзвонив телефон. На екрані знову висвітилося ім’я Ісаї, але Гант відповів не одразу. Спершу він глянув на дах галереї під своїми чоботами і замислився, як це — мати такого друга.

45

— То ти думаєш, що після цього сезону тебе підвищать до прими-балерини?

Притискаючи телефон плечем до вуха, Брайс замкнула двері квартири, скинула туфлі й потьопала до панорамного вікна. Сирінкс, спущений з повідця, кинувся до своєї миски в очікуванні вечері.

— Навряд, — промовила Юніпер м’яким тихим голосом. — Цього року вражаючі успіхи в Юджинії. Гадаю, примою зроблять її. Я трохи фальшивлю у деяких сольних партіях, я це відчуваю.

Брайс визирнула у вікно, побачила Ганта, який стояв саме там, де й казав, і чекав, коли вона дасть сигнал, що благополучно дістала до квартири, і махнула рукою.

— Ти знаєш, що фантастично танцюєш. Не прибідняйся.

Гант махнув їй у відповідь і злетів у небо. Пролітаючи повз її вікно, він підморгнув Брайс, а тоді попрямував до бару «Гуґін і Мунін».

Йому не вдалося переконати її приєднатися до його побратимів-тріарїїв у барі, тож він змусив її поклястися усіма п’ятьма богами, що поки його не буде, вона не виходитиме з квартири і нікому не відчинятиме.

Ну, майже нікому.

З їхньої короткої розмови вона зрозуміла, що Ганта частенько запрошували до бару, але він ніколи туди не ходив. Чому ж він сьогодні пішов уперше? Можливо, вона діяла йому на нерви? Брайс такого не відчувала, але, мабуть, йому просто був потрібен вільний вечір.

— Здається, я справді все роблю правильно, — визнала Юніпер.

Брайс цокнула язиком.

— Ти надто переймаєшся цієї правильністю.

— Я тут подумала, Бі, — обережно промовила Юніпер. — Моя інструкторка зазначила, що відкриває танцювальний клас для широкого загалу. Ти могла би записатися.

— Твоя інструкторка — найзатребуваніша викладачка у цьому місті. Мені нізащо туди не потрапити, — відказала Брайс, спостерігаючи за потоком автівок і пішоходів під її вікном.

— Знаю, — промовила Юніпер. — Тому і попросила її зберегти за тобою місце.

Брайс завмерла.

— У мене зараз багато справ.

— Двогодинні заняття, двічі на тиждень. Після роботи.

— Дякую, але я у формі.

— Була, Брайс. Ти була у формі.

Брайс зціпила зуби.

— Але у недостатній.

— До смерті Даніки тобі це було неважливо. Просто сходи на заняття. Це не прослуховування — а у прямому сенсі клас для тих, хто любить танцювати. Чим ти і займаєшся.

— Чим я займалася.

Юніпер шумно видихнула у слухавку.

— У Даніки серце б краялося, якби вона дізналася, що ти більше не танцюєш. Навіть для себе.

Брайс вдавано мугикнула, ніби замислившись над словами подруги.

— Я подумаю.

— Чудово, — сказала Юніпер. — Я надішлю тобі деталі.

— Не хочеш прийти і подивитися якесь паршивеньке шоу? — змінила тему Брайс. — Сьогодні о дев’ятій «Любощі у пляжному будиночку».

— А янгол удома? — лукаво спитала Юніпер.

— Пішов на пиво зі своєю бандою вбивць.

— Їх називають тріаріями, Брайс.

— Ага, ти в них спитай, — Брайс відвернулася від вікна і рушила на кухню. Сирінкс досі чекав біля миски, виляючи лев’ячим хвостиком. — А що б змінилося, якби Гант був удома?

— Я би помчала на всіх парах.

Брайс засміялася.

— Безсоромниця, — сказала вона і стала насипати корм у миску Сирінкса. Химера гарцювала на місці, клацаючи кігтями по підлозі й рахуючи кожний шматочок. — На жаль для тебе, здається, його серце зайнято.

— На жаль для тебе.

— Ой, я тебе прошу, — вона відчинила холодильник і набрала купу їжі. Здебільшого вегетаріанської. — Нещодавно я познайомилася з русалом, який такий гарячий, що на його кубиках можна яєчню смажити.

— Ти верзеш якусь нісенітницю, але, здається, суть мені зрозуміла.

Брайс знову розсміялася.

— Розігріти тобі вегетаріанській бургер чи як?

— Я би з радістю, але…

— Але тобі потрібно тренуватися.

Юніпер зітхнула.

— Я не стану примою, якщо цілий вечір валятимуся на дивані.

— Ти можеш травмуватися, якщо перенапружуватимешся. Ти вже виступаєш у вісьмох виставах на тиждень.

М’який голос Юніпер став різкішим.

— Я в порядку. Давай у неділю, добре?

Це був єдиний день, коли балетна трупа не виступала.

— Звісно, — відповіла Брайс. У грудях защеміло і вона додала: — Подзвони, коли будеш вільна.

— Авжеж.

Вони швидко попрощалися, і Брайс, поклавши слухавку, миттю набрала інший номер.

На телефоні Ф’юрі одразу ввімкнувся автовідповідач. Брайс не стала залишати повідомлення і, відклавши телефон, відкрила контейнери з хумусом, залишками локшини і, найімовірніше, зіпсованим свинячим рагу. Магія зберігала більшість їжі у холодильнику свіжою, але ж у межах розумного.

Буркочучи, Брайс викинула рагу в смітник. Сирінкс похмуро глянув на неї.

— Навіть ти не став би це їсти, друзяко, — сказала вона.

Сирінкс махнув хвостом і помчав на диван.

Тиша у квартири ставала гнітючою.

Одна-єдина подруга — ось на що перетворилося її коло спілкування. Ф’юрі ясно дала зрозуміти, що вона більше не зацікавлена з нею водитися.

Тож тепер, коли її єдина подруга була надто зайнята своєю кар’єрою і мала надто щільний графік, щоб тусуватися, особливо враховуючи прийдешній літній сезон, коли трупа виступатиме цілими тижнями… Настрій Брайс упав до нуля.

Вона через силу їла хумус, занурюючи у нього вже трохи обслизлі морквини. Їхній хрускіт заповнював тишу, що запала у квартирі.

У душу почало закрадатися надто знайоме відчуття жалю до себе, і Брайс, викинувши моркву із хумусом у смітник, попленталася на диван.

Вона перемикала канали, доки не натрапила на місцеві новини. Сирінкс підняв голову і вичікувально подивився на неї.

— Сьогодні лише ми з тобою, друзяко, — сказала вона, плюхнувшись поруч із ним.

У новинах з’явився Ріґелус, Яскрава Десниця астері. Він виголошував промову про нові закони у сфері торгівлі, стоячи за позолоченою трибуною, а позаду нього, на тронах кришталевої палати з холодними обличчями сиділи п’ятеро інших астері, випромінюючи багатство і владу. Як завжди, сьомий трон стояв порожнім — на честь їхньої давно загиблої сестри. Брайс знову перемкнула канал, цього разу на іншу інформаційну програму. На кадрах цілі ряди людей у екзоскелетах билися з елітними Імперськими Легіонами на брудному полі. На іншому каналі зголоднілі люди вишикувалися у чергу по хліб у Вічному Місті, а їхні діти плакали від голоду.

Брайс перемкнула на передачу про купівлю дачних будинків і дивилася її, до пуття не заглиблюючись у суть.

Коли вона востаннє читала книжку? Не по роботі і не для розслідування, а для задоволення? До смерті Даніки вона багато читала, але після усіх подій ця частина її мозку просто відключилася.

Їй хотілося заглушити будь-який спокій і тишу. У цьому її помічником став телевізор. Що тупіша передача, то краще.

Брайс вмостилася на подушках. Сирінкс скрутився калачиком біля її ноги, і вона чухала його оксамитово-м’якенькі вушка. Химера викручувалася і вимагала ще.

Тиша ставала все густішою і щільнішою. У Брайс пересохло у роті, кінцівки зробилися легкі й порожнисті. У голові ось-ось почнуть прокручуватися сьогоднішні події у Лігві, з холодним обличчям Ітана на передньому плані.

Брайс глянула на годинник. Усього пів на шосту.

Вона шумно видихнула. Лехаба помилялася — зараз було не так, як тієї зими. Їй більше ніколи не буде так погано, як тієї першої зими без Даніки. Вона цього не допустить.

Брайс підвелася. Сирінкс фиркнув, ображений тим, що його потурбували.

— Я скоро повернуся, — пообіцяла вона, вказуючи на його вольєр у коридорі.

Химера похмуро глянула на неї і, зайшовши до клітки, бемкнула дверцятами, підчепивши їх гачкуватим кігтем.

Брайс замкнула вольєр, знову запевнивши Сирінкса, що вона ненадовго, і взула туфлі. Вона обіцяла Ганту, що залишиться вдома, — присяглася усіма богами.

Шкода, що янгол не знав, що вона більше не молилася жодному з них.

Не встиг Гант прикінчити першу кварту пива, коли задзвонив його телефон.

Він одразу зрозумів, що сталося.

— Вона пішла, еге ж?

Наомі тихенько засміялася.

— Ага. Ще й причепурена.

— Це її звичний вигляд, — буркнув він, потираючи скроню.

Вікторія, яка сиділа далі за різьбленою дубовою стійкою, граційно вигнула брову, і її витатуйований німб також зсунувся. Гант похитав головою і поліз по гаманець. Не варто було сьогодні приходити сюди. За останні чотири роки його частенько кликали на дружні посиденьки, але він завжди відмовлявся, оскільки це дуже нагадувало часи, коли він служив у 18-му Легіоні. Але цього разу, коли Ісая зателефонував зі своєю стандартною заготовленою фразою («Я знаю, що ти відмовишся, але…»), він погодився.

Сам не знав чому, але погодився.

— Куди вона вирушила? — спитав Гант.

— Зараз я стежу за нею, — сказала Наомі, і на тому кінці дроту зашумів вітер. Коли Гант годину тому зателефонував їй і попросив постерегти Брайс, вона не ставила зайвих запитань і поступилася місцем у сьогоднішніх посиденьках. — Схоже, вона прямує до П’яти Троянд.

Можливо, вона шукала свого кузена, щоб дізнатися останні новини.

— Тримайся поруч і будь напоготові, — сказав він, хоча знав, що це було зайве. Наомі була однією з найталановитіших воїтельок, яких він колись зустрічав, і будь-кому могла всипати перцю. Одного погляду на її туго заплетену чорну косу, вкриті барвистими татуюваннями руки й арсенал зброї на її мускулястому тілі вистачало, щоб більшість не наважувалася зв’язуватися з нею. Мабуть, навіть Брайс виконала би наказ лишатися вдома, якби його віддала Наомі. — Надішли мені свої координати.

— Буде зроблено.

Зв’язок обірвався. Гант зітхнув.

— Ти мав здогадатися, друже, — промовила Вікі.

Гант провів рукою по волоссю.

— Так.

Ісая, який сидів поруч, потягнув пиво.

— Ти можеш передоручити її Наомі.

— У мене таке відчуття, що разом ця парочка зрештою випустить Хел назовні й мені все одно доведеться покласти край їхнім веселощам.

Ісая і Вікі пирснули від сміху, а Гант поклав на барну стійку срібну марку. Вікторія підняла руку на знак протесту, але Гант не звернув уваги. Нехай вони і були рабами, але він був у змозі заплатити за свій клятий напій.

— Побачимося пізніше.

Ісая, салютуючи, підняв кухоль, а Вікторія з розумінням усміхнулася, і Гант почав проштовхуватися крізь натовп до виходу.

Юстиніан, який грав у більярд у дальньому кутку, махнув йому рукою на прощання. Гант ніколи не питав, чому всі вони віддавали перевагу тісному вуличному бару, а не одній з лаунж-зон на даху, де відпочивала більшість янголів. Вочевидь, сьогодні йому не випаде можливість це дізнатися.

Ганта не здивувало, що Брайс втекла. Щиро кажучи, єдине, що викликало у нього подив, було те, що вона аж так довго чекала.

Проштовхнувшись в освинцьовані скляні двері, він вийшов на задушливу вулицю. Відвідувачі потягували напої, стоячи за переробленими дубовими бочками, а шумна компанія перевертнів — можливо, вовків чи якихось великих кішок — пахкала сигаретами.

Гант насуплено глянув на смердючі стовпчики диму і злетів у небо, а тоді знову спохмурнів, дивлячись на хмари, що набігали з заходу. У повітрі вже відчувався густий запах дощу. Просто чудесно.

Наомі надіслала свої координати у П’яти Трояндах, і через п’ять хвилин польоту Гант прибув до одного з нічних садів, який саме почав прокидатися у сутінках. На тлі мороку, що наповзав, розмитою плямою майоріли темні крила Наомі, яка ширяла над фонтаном, всипаним місяцецвітом, біолюмінесцентні квітки якого вже розкрилися і сяяли блідо-блакитним світом.

— Туди, — вказала Наомі, суворе обличчя якої золотило м’яке світло рослин.

Гант кивнув янголиці.

— Дякую.

— Успіхів.

Цього слова було достатньо, щоб Гант занервував і, навіть не попрощавшись, полетів над стежкою, обсадженою зірчастими дубами. Їхні крони, що створювали зелений купол угорі, виблискували, і м’яке світло танцювало на волоссі Брайс, яка неспішно крокувала кам’яною стежкою, обабіч якої розпускалися нічні квіти. У сутінковому повітрі стояв густий аромат жасмину — солодкий і вабливий.

— Ти не можеш мені дати навіть годину вільного часу?

Брайс і оком не змигнула, коли Гант приземлився біля неї.

— Захотілося на свіже повітря.

Вона зупинилася, милуючись папороттю, розкрите листя якої сяяло зсередини так, що було видно кожну прожилку.

— Ти йдеш кудись конкретно?

— Просто гуляю.

— Он як.

— Чекаю, коли ти почнеш кричати.

Вона рушила далі повз клумби нічних крокусів, лілові пелюстки яких мерехтіли серед яскраво-зеленого моху. Здавалося, сад прокинувся, щоб привітати її.

— Я кричатиму, коли дізнаюся, що ж було таке важливе, що ти порушила свою обіцянку.

— Нічого.

— Нічого?

— Нічого важливого, — промовила Брайс так тихо, що Гант уважно поглянув на неї.

— Ти в порядку?

— Ага.

Отже, точно ні.

— Іноді мене обтяжує тиша, — зізналася вона.

— Я запросив тебе до бару.

— Я не хотіла йти до бару з компанією тріаріїв.

— Чому?

Вона скоса зиркнула на нього.

— Я цивільна особа. Вони не змогли би розслабитися.

Гант відкрив рота, щоб заперечити, але Брайс виразно подивилася на нього.

— Гаразд, — визнав він. — Можливо.

Вони мовчки пройшли кілька кроків.

— Знаєш, ти можеш повертатися на свою гулянку. Та зловісна янголиця, яку ти послав няньчити мене, впоралася.

— Наомі полетіла.

— Вигляд у неї разючий.

— Вона така.

Брайс слабко усміхнулася.

— Ви з нею?..

— Ні, — хоча Наомі час від часу на це натякала. — Це б усе ускладнило.

Брайс гмикнула.

— Ти збиралася зустрітися з друзями?

Вона похитала головою.

— Зараз у мене є лише одна подруга, Аталаре. І вона надто зайнята.

— Тож ти вирішила вийти сама. Для чого?

— Щоб прогулятися по саду.

— Сама.

— Я знала, що ти пришлеш няньку.

Гант розвернувся і несвідомо схопив її за лікоть.

Брайс вдивилася в його обличчя.

— Це та мить, коли ти почнеш волати?

Небеса розколола блискавка і відлупила у його жилах. Гант нахилився ближче і вкрадливо спитав:

— Хочеш, щоб я кричав, Брайс Квінлан?

Брайс ковтнула, її очі сяяли золотим вогнем.

— Можливо?

Гант тихо засміявся. Він не намагався остудити жар, який охопив його.

— Це можна влаштувати.

Він пильно вдивлявся в її обличчя, помічаючи, як вона дивиться з-під вій на його губи. Рум’янець, який розцвів на її веснянкуватих щоках, спокушав його спробувати на смак кожен сантиметр її рожевої шкіри.

Існувала лише ця мить — лише Брайс.

Гант не чув, як зашелестіли темні кущі за його спиною. Не чув, як затріщали гілки.

Доки на нього не налетів кристалос і не вп’явся зубами йому в плече.

46

Кристалос врізався у Ганта з силою позашляховика.

Брайс розуміла, що часу в янгола лишалося тільки на те, щоб або вихопити зброю, або відштовхнути її убік. І Гант обрав її.

Вона вдарилася об асфальт, зчесавши шкіру, і завмерла. За кілька кроків від неї янгол і демон завалилися додолу, і кристалос із ревом, від якого здригнувся нічний сад, притиснув Ганта до землі.

Усе було гірше, значно гірше, ніж тієї ночі.

Бризнула кров, а тоді зблиснуло лезо ножа, що його Гант вихопив з піхов, і встромив у сірувату, напівпрозору шкуру демона.

Блискавки обвили руки Ганта — і згасли у темряві.

Натовп заверещав і кинувся геть стежкою. Крики «Тікайте!» наповнили сяйливий парк. Але Брайс, підводячись і стаючи навколішки, ледве їх чула.

Гант перекотився і скинув із себе демона на доріжку, висмикнувши при цьому ножа. З леза закрапала прозора кров, коли Гант виставив ножа перед собою і витягнув поранену руку, захищаючи Брайс. На кінчиках його пальців знову спалахнули і затріскотіли блискавки.

— Викликай підкріплення, — важко видихнув він, не зводячи очей з демона, який відступив і, зблиснувши прозорими кігтями, затиснув пазуристою лапою рану на боці.

Брайс ніколи не бачила нічого подібного. Це була якась надприродна, первісна лють. Її спогади про ту ніч були затьмарені гнівом, горем і наркотиками, отже те, що відбувалося зараз, відбувалося реально, по-справжньому…

Вона потягнулася по телефон, але істота знову кинулася на Ганта. Клинок янгола увійшов у тіло демона. Але це нічого не змінило. Вони знову завалилися на доріжку і Гант заревів, коли щелепи тварюки зімкнулися навколо його руки і з хрускотом стиснулися.

Його блискавки остаточно згасли.

Рухатися. Рухатися, їй потрібно рухатися…

Гант із силою заїхав кулаком вільної руки у морду істоти. Кістка хруснула, але кришталеві зуби не розімкнулися.

Ця тварюка так легко завалила Ганта на спину. Чи так само він вчинив із Данікою? А тоді вгризався у неї і рвав її тіло?

Гант закректав, зморщивши лоба від болю і зусиль. Його блискавки щезли. Навіть проблиску не було.

Брайс затремтіла всім тілом.

Гант знову врізав демону.

— Брайс…

І вона заворушилася. Але потягнулася не до телефону, а до пістолета у кобурі на стегні Ганта.

Сліпий демон відчув її, його ніздрі роздулися, коли її пальці обхопили рукоять пістолета. Тоді вона зняла його з запобіжника і звелася на ноги.

Тварюка відпустила руку Ганта і стрибнула до неї. Брайс вистрелила, але запізно. Демон відскочив убік, ухилившись від кулі. Брайс упала на спину і демон, заревівши, знову стрибнув до неї…

Його голова різко смикнулася убік, прозора кров ринула дощем, коли ніж увійшов трохи вище пащі демона по саму рукоятку.

Гант знову навис над ним і, витягнувши ще один довгий ніж із прихованого відділу свого бойового костюма, встромив лезо просто у череп тварюки, проштовхуючи його до хребта.

Демон виривався, намагаючись схопити Брайс зубами, які тепер були червоні від крові Ганта. Якимсь дивом вона опинилася на тротуарі і відповзла назад, коли він знову спробував кинутися до неї. Але не зміг, оскільки Гант обхопив руків’я клинка і крутнув.

Хрускіт зламаної шиї тварюки заглушили порослі мохом дерева. Брайс досі тримала демона на мушці.

— Відійди.

Гант відпустив клинок, і істота завалилася на моховиту доріжку. З пащі з прозорими іклами вивалився чорний язик.

— Про всяк випадок, — промовила Брайс і вистрелила. Цього разу вона не промахнулася.

Завили сирени, повітря наповнилося шумом крил. У Брайс задзвеніло у голові.

Гант здоровою рукою витягнув клинок з черепа істоти і відсік його одним сильним ударом. Відрубана голова покотилася геть. Гант знову замахнувся і розколов голову навпіл. А потім на чверті.

Черговим ударом Гант пронизав мерзенне серце тварюки. Скрізь текла прозора кров, ніби розлили сироватку.

Брайс усе дивилася на розтрощену голову і жахливе, потворне тіло демона.

Поруч почали приземлятися могутні фігури малахимів, а та чорнокрила янголиця миттю кинулася до Ганта.

— Хел забирай, Ганте, що…

Брайс ледве могла розібрати слова. Хтось допоміг їй підвестися. Спалахнуло блакитне світло, і магічний екран оточив місце подій, закриваючи його від очей тих, хто не встиг утекти. Брайс мала кричати, мала кинутися до демона і розірвати його труп на шматки голими руками. Але у голові була лише монотонна гучлива тиша.

Вона повільно роззирнулася парком, ніби наївно сподівалася побачити тут Сабіну.

Гант застогнав, і Брайс, різко розвернувшись, побачила, що він падає долілиць на землю. Темнокрила мускуляста янголиця підхопила його, з легкістю витримуючи його вагу.

— Покличте сюди медвідьму — негайно!

З його плеча фонтанувала кров. І з руки теж. Кров і якийсь сріблястий слиз.

Брайс знала, як обпікав цей слиз — мов живим вогнем.

Повз неї промчала копиця лискучих чорних кучерів, і Брайс, кліпаючи очима, спостерігала, як молода фігуриста медвідьма у блакитному комбінезоні зняла сумку, що висіла через груди, й опустилася навколішки біля Ганта.

Він сидів зігнувшись, тримаючись за поранену руку, і важко дихав. Його сірі крила, забризкані і прозорою, і червоною кров’ю, поникли.

Медвідьма щось у нього спитала. У блакитному світлі магічного екрана на її правій засмаглій руці зблиснула емблема у вигляді мітли і дзвіночка. Вона впевнено дістала пінцетом зі слоїка, наповненого вологим мохом, щось схоже на маленького хробака і посадила його на передпліччя Ганта.

Він скривився від болю, блиснувши зубами.

— Висмоктують отруту, — пояснив жіночій голос поруч із Брайс. Темнокрила янголиця. Наомі. Вона вказала татуйованим пальцем на Ганта. — Це протиотруйні п’явки.

Чорне тіло п’явки швидко роздулося. Відьма поставила ще одну п’явку на плече Ганта, і ще одну на руку.

Брайс мовчала.

Обличчя Ганта було бліде. Очі заплющені — ніби він намагався зосередитися на диханні.

— Здається, отрута позбавила мене моєї сили. Коли та тварюка вкусила мене… — Він засичав від болю, який пронизував його тіло. — Я більше не можу прикликати блискавки.

І раптом Брайс зрозуміла. Це багато чого пояснювало. По-перше, те, як кристалосу вдалося побороти Михея. Якщо демон напав на Архангела з засідки і добряче його вкусив, то у нього залишилася тільки фізична сила. Мабуть, Михей і сам так і не зрозумів, що сталося. Найімовірніше, списав це на шок чи стрімкість нападу. Можливо, так само укус демона звів до нуля і надприродну силу Даніки і членів Зграї Дияволів.

— Гей, — Наомі поклала руку на плече Брайс. — Тебе поранено?

Медвідьма зняла з плеча Ганта вже насмоктану п’явку, кинула її назад у слоїк і замінила іншою. Її долоні сяяли блідим світлом, коли вона оглядала інші рани Ганта, а потім почала їх зцілювати. Вона не користувалася першосвітлом, флакони з яким сяяли у її сумці — і яке більшість лікарів вважала панацеєю, — ніби воліючи застосовувати власну магію, що текла в її жилах.

— Я в порядку.

Тіло Ганта могло б і самостійно відновитися, але на це пішло би більше часу. А враховуючи ще й отруту в ранах… Брайс надто добре знала, що деякі з них можуть узагалі не загоїтися до кінця.

Наомі провела рукою по своєму чорному волоссю.

Треба, щоб тебе оглянула медвідьма.

— Ні.

Янголиця пронизливо подивилася на Брайс очима кольору онікса.

— Якщо Гант дозволив медвідьмі його підлатати, то й ти…

Неосяжна, холодна сила накрила огороджене магічними екранами місце подій, сад і цілий міський квартал. Наомі різко обернулася і побачила Михея, який приземлився на стежку. Запала тиша. Усі ваніри позадкували, даючи дорогу Архангелу, який рушив до мертвого демона і Ганта.

Лише Наомі вистачило сміливості наблизитися до нього.

— Я була на варті безпосередньо перед прибуттям Ганта, і жодних ознак…

Михей пройшов повз неї, не зводячи очей з демона. Медвідьма, треба віддати їй належне, продовжила надавати допомогу Ганту, який спромігся підвести голову, щоб відповісти на запитання Михея.

— Що сталося?

— Засідка, — хрипло промовив Гант.

Здавалося, білі крила Михея світилися магічною силою. І попри дзвінку тишу в голові, попри величезну відстань, яку Брайс відчувала між своїм тілом і тим, що лишилося від її душі, вона зробила крок уперед. Хела з два це поставить під удар угоду Михея з Гантом.

— Він напав із тіні.

Архангел обвів її очима.

— На кого з вас він напав?

— На нього, — вказала Брайс на Ганта.

— І хто з вас його убив?

«Він», — саме хотіла повторити Брайс, але втрутився Гант:

— Ми зробили це спільними зусиллями.

Брайс зиркнула на нього, щоб він мовчав, але Михей уже розвернувся до трупа демона і, насупившись, копнув його носком чобота.

— Не можна, щоб про це дізналися ЗМІ, — наказав Архангел. — Або учасники Саміту.

У повітрі зависло несказане: «Особливо Сандріель».

— Ми простежимо, щоб це не потрапило до газет, — запевнила Наомі.

Але Михей похитав головою і простягнув руку.

Не встигла Брайс і оком змигнути, як навколо демона і його голови спалахнуло біле полум’я. За мить від демона залишився тільки попіл.

— Нам треба було оглянути його на предмет доказів… — почав Гант.

— Ніякої преси, — промовив Михей і розвернувся до групи командирів свого легіону.

Медвідьма почала знімати п’явок і перев’язувати Ганта. Усі шовкові бинти були просочені її магічною силою, яка змушувала шкіру й м’язи зростатися і запобігала інфекції. Щойно рани загоювалися, бинти розчинялися у повітрі, наче їх ніколи і не було.

Неподалік досі лежала безневинна купка попелу — що було іронічно, враховуючи, які жахіття чинив кристалос. То цей демон — той, хто вбив Даніку? Чи він лише один із тисяч інших потвор, які чекали по той бік Північного Розлому?

Чи був Ріг десь тут, у парку? Чи могла вона, сама того не знаючи, якось наблизитися до нього? Чи, може, той, хто шукав Ріг — Сабіна? — просто надіслав кристалоса як чергове послання? Вони були далеченько від Місячного Лісу, але патрульні Сабіни чергували по всьому місту.

Долоні Брайс досі пекли від пострілу, а кістки досі дзвеніли від віддачі.

Медвідьма зняла закривавлені рукавички. Тріск блискавки на пальцях Ганта свідчив про те, що його сила повернулася.

— Дякую, — сказав він відьмі. Та махнула йому на прощання, за лічені секунди розпихала роздутих від отрути п’явок по слоїках і щезла за магічними екранами…

Гант подивився на Брайс. Попіл, метушливі службовці й воїни навколо них зникли у білому шумі.

До них підійшла Наомі, чорна коса якої погойдувалася в такт її крокам.

— Чому демон обрав ціллю тебе?

— Усім хочеться відкусити від мене шматочок, — ухильно відповів Гант.

Наомі кинула на парочку погляд, який дав Брайс зрозуміти, що вона ні на секунду не купилася на його відмовку, але мовчки відійшла і заговорила з фейкою з Допоміжних сил.

Гант спробував підвестися, і Брайс ступила до нього, протягуючи руку. Янгол похитав головою і, скривившись від болю, сперся рукою на коліно і встав.

— Здається, з Сабіною ми влучили у саму точку, — сказав він. — Напевно, вона зрозуміла, що ми її вирахували. Це було або попередження, на зразок вибуху в клубі, або невдала спроба вирішити проблему, як вона зробила це з послушницею та охоронцем храму.

Брайс не відповіла. Повіяв вітер, розворушивши попіл.

— Брайс, — Гант підійшов ближче. Його темні очі, попри поранення, були ясні.

— Якось не сходиться, — зрештою прошепотіла вона. — Ти… ми так швидко його вбили.

Гант мовчав, даючи їй можливість подумати і сказати те, що вона хоче.

— Даніка була сильною, — промовила вона. — І Коннор був сильним. Кожен із них міг здолати того демона і лишитися неушкодженим. Але тієї ночі у квартирі перебувала вся Зграя Дияволів. Навіть якщо його отрута частково позбавила їх сил, разом зграя могла би… — Їй стиснуло горло.

— Навіть Мих… — Гант спохопився, глянувши на Архангела, який досі розмовляв з командирами неподалік. — Навіть йому це не вдалося.

— Але мені вдалося. Уже двічі.

— Можливо, у демона якась слабкість до фейрі.

Вона похитала головою.

— Я так не думаю. Просто… все це не складається докупи.

— Завтра ми все розкладемо по поличках, — Гант кивнув у бік Михея. — Гадаю, сьогоднішній вечір лише довів, що настав час розповісти йому про наші підозри щодо Сабіни.

Брайс відчувала, що її зараз знудить. Але вона опанувала себе і кивнула.

Вони зачекали, поки більшість командирів легіону Михея вирушила виконувати численні завдання, і підійшли до Архангела. Кожен крок давався Ганту з болем.

— Нам треба з вами поговорити, — крекнув він.

Михей лише схрестив руки на грудях. І тоді Гант оперативно все йому розповів. Про Ріг, про Сабіну, про їхні підозри. Про те, що Ріг, імовірно, можна відновити — хоча вони досі не розуміють, навіщо Сабіні відкривати портал в іншій світ.

Роздратування в очах Михея змінилося гнівом і його погляд став геть крижаним.

Коли Гант скінчив, Губернатор по черзі глянув на них із Брайс.

— Вам потрібно більше доказів.

— Ми їх дістанемо, — пообіцяв Гант.

Михей обвів їх очима. Його обличчя було темне, мов сама Безодня.

— Приходьте, коли матимете конкретні докази. Або якщо знайдете Ріг. Якщо хтось заварив через нього таку кашу то цілком імовірно, що цей хтось знайшов спосіб полагодити Ріг. Я не дозволю, щоб це властолюбне стерво наражало на небезпеку ціле місто.

Гант подивився на Архангела, і Брайс могла поклястися, що його витатуйований терновий вінець потемнів.

— Не підстав мене, Аталаре.

Не кажучи більше ні слова, Михей змахнув крилами і злетів у нічне небо.

Гант шумно видихнув, дивлячись на купу попелу.

— Придурок пихатий.

Брайс потирала плечі. Помітивши це, Гант перевів погляд на неї. Мороз, який проймав її, ніяк не стосувався прохолоди весняної ночі. Чи грози, яка ось-ось мала здійнятися.

— Ходімо, — м’яко промовив він і покрутив пораненою рукою, перевіряючи її силу. — Гадаю, я зможу долетіти до твоєї квартири.

Брайс глянула на метушливу слідчу групу: перевертні-шукачі вже блукали серед дерев, шукаючи відбитки, поки їх не змив дощ.

— Хіба нам не треба відповісти на запитання?

Гант простягнув руку.

— Вони знають, де нас знайти.

Рунн прибув до нічного саду за кілька хвилин після того, як, за словами Наомі Бореас — капітана піхоти 33-го Легіону, — його сестра з Аталаром звідти пішли. Сувора янголиця лише сказала, що з ними обома все гаразд, і відвернулася, щоб вислухати рапорт свого підлеглого.

Усе, що лишилося від кристалоса, — це випалена пляма і кілька краплин прозорої крові, які, наче дощові краплі, лежали на камінні й моху.

Рунн підійшов до різьбленого валуна біля стежки. Сівши навпочіпки, він дістав з чобота ніж і спрямував лезо до краплі незвичної крові, що лишилася на древньому моху.

— Я би цього не робила.

Рунн упізнав цей голос — його рівну, спокійну інтонацію. Він озирнувся і побачив медвідьму з клініки, яка стояла у нього за спиною. Темні кучері облямовували її обличчя, але погляд був спрямований на кров.

— Отрута демона міститься у його слині, — сказала вона, — але ми не знаємо, які ще жахіття може приховувати його кров.

— На мох вона не вплинула, — промовив Рунн.

— Так, але цього демона вивели для конкретних цілей. Можливо, для нерозумних форм життя його кров нешкідлива, але для всіх інших може бути небезпечна.

Рунн здригнувся.

— Ви впізнали демона?

Відьма розгублено кліпнула, ніби він її підловив.

— Як я вже казала, у мене були досвідчені вчителі. Вони вимагали, щоб я вивчала древні тексти.

Рунн підвівся.

— Кілька років тому ви би стали нам у пригоді.

— На той час я ще не закінчила навчання.

Така собі відповідь. Рунн наморщив чоло. Відьма відступила на крок.

— Я розмірковувала, Принце, — сказала вона, продовжуючи задкувати. — Над тим, про що ви мене питали. Я вивчала це питання і знайшла певне… дослідження. Мені треба поїхати з міста на кілька днів в особистих справах, але коли я повернуся і повністю все перегляну, то надішлю інформацію вам.

— Рунне! — пронизав крик Флінна гамір слідчої групи, яка метушилася навколо.

Рунн озирнувся, щоб попросити друга зачекати дві довбані секунди, але його увагу привернув рух з боку відьми.

Спершу він не побачив мітли, яку вона сховала за деревом, але він точно бачив її зараз, коли медвідьма злетіла у нічне небо. Її кучері стелилися за нею темною завісою.

— Хто це був? — спитав Флінн, кивком вказавши на відьму, що зникала в небесах.

— Не знаю, — тихо відповів Рунн, дивлячись їй услід.

47

Гроза застала їх за два квартали від будинку Брайс, і за лічені секунди вони змокли як хлющі. Біль пронизав плече і руку Ганта, коли він приземлився на дах, але він і бровою не повів. Брайс досі тремтіла, а вираз на її обличчі був такий відсторонений, що Гант, поставивши її на мокру черепицю, вирішив одразу не відпускати.

Брайс підвела на нього погляд. Він не прибрав рук з її талії.

А тоді не втримався і провів великим пальцем по її ребрах. І ще раз.

Брайс ковтнула, і він стежив за кожним рухом її горла. За дощовою краплею, яка стікала по її шиї, за венкою, яка легенько пульсувала під нею.

Та перш ніж він встиг відреагувати, Брайс подалася вперед і обійняла його, міцно обхопивши руками.

— Паскудний вечір, — сказала вона, сховавши обличчя на його мокрих грудях.

Гант також обійняв її, намагаючись зігріти своїм теплом її тремтливе тіло.

— Це точно.

— Я рада, що ти не помер.

Гант хихотнув й уткнувся обличчям у її шию.

— Я теж.

Він відчув, як Брайс стиснула пальці на його спині, відчув їхній вивчальний, ніжний дотик. Усі його почуття пробудилися і зосередилися на цьому дотику.

— Треба сховатися від дощу, — пробурмотіла вона.

— Треба, — відповів він. І не зрушив з місця.

— Ганте…

Він не знав, що означало зараз його ім’я — застереження, прохання чи щось іще. Йому було байдуже, бо його ніс уже уткнувся у її довгу вологу шию. Хел забирай, вона чудово пахла.

Не в змозі стриматися і насититися її ароматом, Гант знову провів носом по її шиї. Брайс злегка підвела підборіддя, даючи йому більше простору.

«О так», — ледь не простогнав Гант, притиснувшись носом до її м’якої витонченої шиї, жадібно, мов якийсь вампір, прагнучи відчути її запах і смак.

Це бажання брало гору над кожним його інстинктом, кожним болісним спогадом, кожною клятвою, яку він давав.

Пальці Брайс міцніше стиснулися на його спині — а тоді почали його гладити. Гант ледь не замуркотів.

Відганяючи думки, він торкнувся її шиї губами. Брайс злегка вигнулася у його руках, назустріч твердій плоті, яка нила під армованою шкірою його бойового костюма.

Гант видав задушений стогін і, міцніше обійнявши її тепле м’яке тіло, провів руками униз, до того ідеального, солоденького задка, який мучив його з самого першого дня, і…

Металеві двері на даху відчинилися. Гант уже вихопив пістолет і націлив його на дверний отвір, коли з нього вийшла Сабіна і прогарчала:

— Відійшли, на хрін, назад.

48

Гант ретельно зважив свої варіанти.

Його пістолет був націлений Сабіні у голову. Її пістолет був націлений у серце Брайс.

Хто з них був швидшим? Це питання гуділо у його голові.

Брайс підкорилася наказу Сабіни і підняла руки. Ганту лишалося зробити так саме, і він став позаду Брайс, обхопивши іншою рукою її за талію і притиснувши до своїх грудей. Чи зможе він достатньо швидко злетіти у повітря, щоб уникнути кулі?

Брайс не переживе постріл у серце з такої близької відстані. Вона помре за лічені секунди.

— Де твій дружок-демон? — спромоглася спитати Брайс, перегукуючи барабанний дріб дощу.

Сабіна ногою захлопнула металеві двері. Гант зрозумів, що всі камери були несправні. Мали бути несправні, інакше тут уже був би легіон, викликаний Марріном. Напевно, на камерах програвалися якісь безвинні кадри — так само, як і в Храмі Богині Місяця, коли Сабіна їх підмінила. А це означало, що ніхто, не знав, що тут відбувається, — жодна жива душа.

Гант повільно повів здоровою рукою вгору по тремтливому змоклому тілу Брайс.

— Навіть не думай проще, Аталаре, — процідила Сабіна.

Його рука зупинилася, не встигнувши накрити груди Брайс — те місце, де билося серце. Його броньований костюм міг затримати кулю. Краще Гант прийме постріл на себе. Краще він втратить руку, яку зможе відростити, ніж Брайс…

Він навіть подумки не міг сказати останнє слово.

— Я наказала тобі не пхати носа не у свої справи, — просичала Сабіна. — Але ж ти не могла просто послухатися — тобі треба було заявитися до Лігва із запитаннями, ставити які ти не маєш права.

— Ми їх ставили, бо ти вбила Даніку, довбана психопатка, — прогарчала Брайс.

Сабіна завмерла. Застигла майже так само, як уміють фейці.

— Що зробила?

Гант знав, що в Сабіни всі емоції були на поверхні й вона навіть не намагалася їх приховувати. І зараз її шок був справжнім. Краплі дощу стікали з її вузьких вилиць, коли вона розлючено прошипіла:

— Думаєш, я вбила рідну доньку?

Брайс так сильно тремтіла, що Ганту довелося зміцнити хватку.

— Ти вбила її, тому що вона збиралася зайняти твоє місце як майбутній Ватажок, — відрізала Брайс, — ти вкрала Ріг, щоб підірвати її авторитет, і ти прикликала демона, щоб убити кожного, хто міг тебе бачити, і принизити Михея перед Самітом…

Сабіна розсміялася глухим, низьким сміхом.

— Що за маячня.

— Ти стерла запис крадіжки Рога з камер храму, — прогарчав Гант. — У нас є підтвердження. Ти збрехала нам, сказавши, що тієї ночі Даніки не було у храмі. А в ніч, коли вона загинула, ти розводилася про те, що твоя донька не вміла тримати язика за зубами. Щоб довести, що ти вбила Даніку, нам лишилося лише встановити зв’язок між тобою і кристалосом.

Сабіна опустила пістолет, поставивши його на запобіжник. Її трусило від ледве стримуваної люті.

— Я нічого не крала, недоумки. І я не вбивала рідної доньки.

Гант не наважувався опустити зброю. Не наважувався відпустити Брайс.

А тоді Сабіна холодно і безрадісно сказала:

— Я її захищала. Даніка викрала Ріг.

49

— Даніка нічого не крала, — прошепотіла Брайс, і її пройняв холод. Вона лишилася стояти прямо лише завдяки руці Ганта, яка тримала її за талію, відчуваючи спиною теплу стіну його тіла.

Погляд світло-карих очей Сабіни — такого ж відтінку, як у Даніки, але позбавлених тепла — був безжальним.

— Для чого, по-вашому, я підмінила відеозаписи? Даніка вважала, що знеструмлення її приховає, але їй не вистачило розуму подумати, що камера продовжуватиме записувати звук і вловить її кроки, які поволі затихли, коли вона залишила свій пост, щоби вкрасти Ріг, а тоді за хвилину з’явилися знову, коли вона спокійно повернулася на місце, наче й не плювала нашій богині в обличчя. Чи це вона спричинила вимкнення електрики, щоб здійснити крадіжку, чи просто скористалася можливістю — я не знаю.

— Навіщо вона його забрала? — ледве змогла вимовити Брайс.

— Тому що Даніка була капосним дівчам і хотіла подивитися, чи зійде їй це з рук. Отримавши сповіщення про те, що Ріг було вкрадено, я одразу переглянула відеозаписи і підмінила їх у всій базі даних, — Сабіна блиснула хижою посмішкою. — Я підчистила за нею — як і робила все життя. А ви двоє своїми запитаннячками поставили під загрозу той жалюгідний обривок надбань, який вона після себе залишила.

Гант поворухнув крилами.

— Сьогодні ти нагнала на нас того демона…

Сабіна насупила бліді брови.

— Якого демона? Я цілий вечір чекала на вас тут. Я розмірковувала над вашим ідіотським візитом до мого Лігва і вирішила, що вам потрібно по-справжньому нагадати, щоб ви не лізли у цю справу, — вона вищирилася. — На іншому боці вулиці стоїть Амелі Рейвенскрофт, і вона одразу дасть відмашку, якщо ти, Аталаре, перетнеш межу. Вона каже, що ви щойно влаштували тут незлецьку виставу, — з обізнаним виглядом злісно посміхнулася Сабіна.

Брайс почервоніла. Гант, глянувши на неї, напружився, і вона зрозуміла, що таки зашарілася.

Сабіна вела далі:

— А щодо моїх слів у ніч її загибелі: Даніка справді не могла тримати язика за зубами — взагалі не вміла. Я знала, що вона вкрала Ріг, і знала, що, ймовірно, за це її і вбили — бо вона не змогла про це промовчати, — знову цей холодний смішок. — Я робила усе, щоб захистити мою доньку. Мою безрозсудну, самовпевнену доньку. А ти робила усе, щоб підбурити її найгірші риси.

— Обережніше, Сабіно, — гаркнув Гант, прорізаючи нічне повітря.

Але Альфа лише пирхнула.

— Ви пошкодуєте, що перейшли мені дорогу.

Її магічна сила забриніла слабким світлом, коли вона підійшла до краю даху, ніби збираючись зробити стрибок, який Брайс здуру обдумувала півтора року тому. От тільки Сабіна, на відміну від неї, зможе граційно приземлитися на тротуар. Сабіна озирнулася через худе плече. Її подовжені зуби зблиснули, і вона сказала:

— Я не вбивала свою доньку. Але якщо ви поставите під загрозу її спадщину, я вб’ю вас.

А потім вона стрибнула і, спалахнувши м’яким світлом, змінила подобу просто у повітрі. Гант кинувся до краю даху, але Брайс знала, що він побачить: вовчицю, яка легко приземляється на тротуар і зникає у темряві.

50

Лише вранці Гант зрозумів, наскільки сенсаційна заява Сабіни приголомшила Брайс. Вона не вийшла на пробіжку. Не встала вчасно, щоб зібратися на роботу.

Випила чашку кави, але відмовилася від приготованої ним яєчні. Не сказала йому й трьох слів.

Гант знав, що вона не сердиться на нього. Знав, що вона просто… у роздумах.

Він не наважився спитати, чи були пов’язані ці роздуми також із тим, що вони вчора робили на даху. Це було не на часі. Хоча після того йому довелося прийняти холодний, буквально крижаний душ. І взяти справу у свої руки. Згадуючи обличчя Брайс, її запах і той хрипкий стогін, який вона видала, вигнувшись у його руках, він так бурхливо кінчив, що йому аж іскри з очей посипалися.

Але це хвилювало його найменше — те, що сталося між ними. Хай чим це було.

На щастя, нічого про напад у парку не просочилося до преси.

Після роботи Брайс майже не розмовляла. Він приготував їй вечерю, і вона, поколупавшись у ній, лягла спати ще до дев’ятої. Звісно ж, більше не було ніяких обіймів з подальшим тицянням носом.

На другий день усе повторилося. І на третій теж.

Гант із розумінням відійшов убік. Боги знали, що іноді він теж потребував простору. Щоразу, коли він убивав за наказом Михея, йому потрібно було побути на самоті.

Він розумів, що Сабіна не бреше. Так, звинуватити мертвого було найпростіше, але хоча Сабіна й була чудовиськом, слави брехухи вона не мала.

Розслідування зайшло у глухий кут, а Даніка померла — за що? За древній зламаний артефакт. Артефакт, який не працював уже п’ятнадцять тисяч років і ніколи не працюватиме.

Можливо, Даніка сама хотіла відновити Ріг і застосувати його? Але навіщо? Гант навіть не уявляв.

Він знав, що такі ж думки обсідали голову Брайс. Уже п’ять довбаних днів вона майже не їла. Лише ходила на роботу, спала і знову йшла працювати.

Щоранку він готував їй сніданок. Щоранку вона ігнорувала поставлену тарілку.

Михей зателефонував тільки раз, щоб спитати, чи дістали вони доказ причетності Сабіни. «Це глухий кут», — лише відповів Гант, і Губернатор поклав слухавку. Його лють через нерозкриту справу була відчутною.

Це було два дні тому. Гант досі чекав подальшого розвитку подій.

— Я думала, що полювання за древньою смертоносною зброєю буде захопливим, — буркнула Лехаба, яка сиділа на своєму диванчику й одним оком дивилася якусь ідіотську денну телепрограму.

— Я теж, — пробурмотіла Брайс.

Гант підвів погляд від доказового звіту, який він проглядав, і збирався відповісти, коли у двері галереї подзвонили. У зовнішній камері з’явилося обличчя Рунна, і Брайс, важко й шумно зітхнувши, мовчки натиснула кнопку, впускаючи його.

Гант повів задерев’янілим плечем. Руку досі ломило — наслідок смертельної отрути, яка вирвала магію просто з його тіла.

Через кілька секунд на зеленому килимі на сходах з’явилися чорні чоботи принца, який, вочевидь, побачивши відчинені двері бібліотеки, зрозумів, де їх шукати. Лехаба миттю пурхнула до нього, залишаючи по собі іскристий слід, і, просяявши, промовила:

— Ваша Високосте!

Рунн злегка усміхнувся, спрямувавши погляд на Квінлан. Він одразу помітив тиху задумливу втому. І тон, яким вона сказала:

— Чим ми заслужили на таку честь?

Рунн сів навпроти них за завалений книжками стіл. Зоряний Меч, що висів у піхвах за його спиною, не відбивав світло бібліотеки.

— Захотів перевірити, як справи. Є новини?

Ніхто з них не розповів йому про Сабіну. І Деклан, вочевидь, теж. — Ні, — відповіла Брайс. — Знайшов щось по Рогу?

Рунн проігнорував її запитання.

— Що сталося?

— Нічого, — промовила Брайс, але її спина напружилася.

Здавалося, Рунн був готовий зчепитися зі своєю кузиною, тож Гант зробив їм обом — та й, щиро кажучи, собі — послугу і сказав:

— Ми чекаємо на відповідь мого інформатора з Дому Великих Вод про можливі шаблони нападів демона. Ти не зустрічав згадок про те, як кристалос позбавляє магічних сил?

Минуло вже кілька днів, а він ніяк не міг перестати думати про це — про те, як його сила, мляво затріскотівши, згасла у його жилах.

— Ні. Я досі не знайшов нічого про походження кристалоса, окрім того, що він був створений із крові першого Зоренародженого Принца і єства самого Пожирача Зірок. Ти не стикався з подібними демонами? — кивнув до нього Рунн.

— Ніколи. Відьомські закляття і горсіанські камені блокують магію, але це було інакше.

Гант мав справу і з одним, і з другим. Перш ніж зв’язати його сили за допомогою відьомських чорнил, його закували у кайдани, висічені з горсіанського каменю Долоських Гір — рідкісний метал, властивості якого позбавляли магії. Такі кайдани використовували для наймогутніших ворогів імперії — сама Лань була їхньою фанаткою і разом зі своїми слідчими заковувала у них ванірів, які опинилися у лавах шпигунів і лідерів повстанців. Але вже багато років у казармах 33-го ширилися чутки про те, що повстанці намагаються знайти спосіб перетворити метал на спрей, який можна було би застосувати проти ванірських воїнів на полі бою.

Рунн вказав на древній фоліант, який кілька днів тому залишив на столі, досі розгорнутий на розділі про Зоренароджених фейрі.

— Якщо Пожирач Зірок створив кристалоса зі свого єства, то, ймовірно, це і дає демону можливість пожирати магію. Так само, як кров Принца Пелія наділяє його здатністю шукати Ріг.

Брайс насупилася.

— Отже, твоя інтуїція Обраного не допомогла знайти слід Рогу? Рунн смикнув срібне кільце у нижній губі.

— Ні. Але вранці я отримав повідомлення від медвідьми, з якою нещодавно познайомився, — тієї, яка латала Ганта у саду. Це лише припущення, але вона сказала, що на ринку з’явився відносно новий препарат, який лише починають застосовувати. Це синтетична цілюща магія.

Гант із Брайс випросталися.

— Без ретельного контролю препарат може спричинити химерні побічні ефекти. У відьми немає доступу до його точної формули чи до випробувань, але вона сказала, що дослідження показують, що швидкість зцілення препаратом майже вдвічі перевищує швидкість зцілення першосвітлом.

— Думаєш, за допомогою чогось такого можна відновити Ріг? — спитала Брайс.

— Як варіант. Це підходить під ту ідіотську загадку про світло, яке не є світлом, і магію, яка не є магією, здатну полагодити Ріг. Саме цим і є ця синтетична суміш.

Очі Брайс спалахнули.

— І її… легко дістати?

— Вочевидь, в останні кілька років препарат уже вийшов на ринок. На неживих предметах його не випробовували, але хто-зна? Якщо істинна магія не може зцілити Ріг, можливо, синтетична суміш зможе.

— Ніколи не чув про синтетичну магію, — сказав Гант.

— Я теж, — зізнався Рунн.

— Отже, у нас є потенційний спосіб відновити Ріг, — замислено промовила Брайс, — але не його сутність, — вона зітхнула. — І ми досі не знаємо, чи вкрала Даніка Ріг заради забавки, чи задля якоїсь конкретної цілі.

Рунн приголомшено подивився на неї.

— Що зробила Даніка?

Брайс скривилася, а тоді виклала принцу все, що вони дізналися. Коли вона закінчила, Рунн відкинувся на стільці. З його обличчя було видно, що він був шокований.

Тишу перервав Гант.

— Незалежно від мотивів Даніки, факт лишається фактом: Ріг вкрала вона.

— Думаєш, вона хотіла залишити Ріг собі? Полагодити його і використати? — обережно спитав Рунн.

— Ні, — тихо відповіла Брайс. — Ні, нехай у Даніки і були від мене таємниці, але я знала, що в її серці. Вона би нізащо не хотіла мати таку небезпечну зброю, як Ріг, — таку, що може наразити на небезпеку цілий світ, — Вона провела руками по обличчю. — Її вбивці досі на свободі. Напевно, Даніка вкрала Ріг, щоб він не дістався їм. Через це її вбили, але Ріг, мабуть, не знайшли, якщо досі викликають кристалоса для його пошуку, — вона махнула рукою у бік меча Рунна. — А ця штука не допоможе тобі знайти Ріг? Я досі вважаю, що найнадійніший спосіб знайти вбивць — це приманити їх Рогом.

Рунн похитав головою.

— Меч так не працює. Окрім вибагливості до того, хто його виймає, без ножа він не має сили.

— Ножа? — перепитав Гант.

Метал жалібно проскиглив, коли Рунн вихопив меч і поклав його на стіл. Намистинка зоряного світла, покотившись по жолобку на плазі клинка, зблиснула на кінчику меча, і Брайс подалася назад, подалі від холодної зброї.

— Крута штукенція, — промовив Гант, заслуживши цим сердитий позирк Рунна, який, багатозначно звівши брову, дивився на Брайс, безсумнівно, очікуючи від неї шанобливого ставлення до меча, який був старший за це місто, древніший за перші кроки ванірів на Мідґарді.

— До пари мечу був ніж, — сказав йому Рунн. — Довгий клинок, викуваний з іридію, видобутого з того метеорита, що впав на нашому старому світі, — світі, який фейці залишили, щоб пройти крізь Північний Розлом до Мідґарда. — Але ми втратили ніж багато еонів тому. Навіть у Фейських Архівах немає записів про те, як він загубився, але, схоже, це сталося у часи Перших Воєн.

— Чергове з численних безглуздих пророцтв фейрі, — пробурмотіла Брайс. — «Коли возз'єднаються ніж із мечем, тоді возз'єднається і наш народ».

— Саме ці слова і висічені над входом до Фейських Архівів — хай що б вони не означали, — промовив Рунн. У відповідь на це Брайс слабко усміхнулася.

Гант вишкірився. Ця її слабка усмішка була для нього наче сонце після кількаденного дощу.

Брайс вдала, що не помітила цього, але Рунн сердито зиркнув у бік янгола.

Наче знав про всі його брудні думки, про все, що він робив, вдовольняючи себе, уявляючи її губи навколо його стрижня, її руки, її ніжне тіло.

Прокляття — він був по вуха у лайні.

Рунн лише пирхнув, ніби знаючи і це теж, і сховав меч у піхви.

— Хотілось би мені побачити Фейські Архіви, — зітхнула Лехаба. — Уявляю всі ці пам’ятки древньої історії, усі ті славетні предмети…

— …які тримають під замком і показують лише чистокровним спадкоємцям, — закінчила речення Брайс, багатозначно глянувши на Рунна.

Рунн підняв руки вгору.

— Я намагався примусити їх змінити правила, — сказав він. — Усе марно.

— На великі свята туди пускають звичайних відвідувачів, — промовила Лехаба.

— Лише з затвердженого списку, — відказала Брайс. — І вогняних спрайт у ньому немає.

Лехаба перекотилася на бік і підперла голівку вогняною рукою.

— Мене би впустили. Я — нащадка Королеви Рантії Драл.

— Ага, а я — сьома астері, — сухо промовила Брайс.

Гант обережно намагався не відреагувати на її тон. Це була перша іскра, яку він побачив у ній за останні кілька днів.

— Це правда, — наполягала на своєму Лехаба, розвернувшись до Рунна. — Вона була моєю прабабусею у шостому коліні, яку скинули з престолу під час Стихійних Воєн. Наша родина була позбавлена милості…

— Історія щоразу змінюється, — сказала Брайс Ганту, кутики губ якого весело смикнулися.

— Неправда, — проскиглила Лехаба. Тепер усміхався і Рунн. — У нас був шанс повернути свій титул, але мою прабабусю видворили з Вічного Міста за…

— Видворили?

— Так, видворили. За абсолютно фальшивим звинуваченням у намаганні вкрасти короля-консорта у королеви-самозванки. Вона би перевернулася у попелі, якби дізналася, що сталося з її останньою нащадкою. Яка не що інше, як птаха у клітці.

Брайс ковтнула води.

— На цьому місці, хлопці, вона випрошуватиме у вас гроші, щоб купити собі свободу.

Лехаба зробилася багряного кольору.

— Це неправда, — вона вказала пальцем на Брайс. — Моя прабабуся билася разом з Гантом проти янголів — і це стало кінцем свободи усього мого народу.

Ганту зрезонували її слова. Усі присутні перевели погляди на нього.

— Мені шкода, — не знайшовши інших слів, промовив він.

— О, Аті, — зітхнула Лехаба, підлетівши до нього і зробившись яскраво-рожевою. — Я не хотіла… — Вона схопилася за щоки долонями. — Я не звинувачую тебе.

— Але це я вів усіх у бій. Не знаю, кого ще можна звинувачувати у тому, що через це сталося з твоїм народом, — глухо пролунали його слова, які тепер здавалися йому порожніми.

— Але тебе вела Шахара, — сказав Данаан, який не випускав його зі своїх синіх очей.

Почувши ім’я, яке злетіло з вуст принца, Гант наїжачився. Але усвідомив, що натомість дивиться на Брайс, мучачи себе очікуванням побачити на її обличчі згоду зі своїм кузеном.

Але на її обличчі була лише печаль. І щось на кшталт розуміння. Ніби вона бачила його справжнього — як тоді він побачив її у тирі. Бачила уламки його душі і не зважала на їхні гострі кути. Під столом носок її туфлі легенько торкнувся його чобота. Таке собі підтвердження, що так — вона бачить його провину й біль і не соромилася їх. Ганту защеміло у грудях.

Лехаба прочистила горло і спитала Рунна:

— А чи бували ви у Фейських Архівах на Авалені? Я чула, що тамтешні екземпляри монументальніші, ніж ті, що зібрані тут, — вона накрутила вогняний локон на пальчик.

— Ні, — відповів Рунн. — Але фейрі на тому туманному острові ще менш гостинні, ніж місцеві.

— Накопичують свої багатства, а іншим до них зась, еге ж? — спитала Лехаба, виразно глянувши на Брайс. — Так само, як і ти, Бібі. Тринькаєш гроші на себе, а мені приємних подаруночків не робиш.

Брайс прибрала ногу від ноги Ганта.

— Хіба я раз на два тижні не купую тобі полуничний кальян?

Лехаба схрестила руки на грудях.

— Це важко назвати подарунком.

— Сказала спрайта, яка вже прокурила свій скляний купол, цмулячи у ньому ночами кальян і просячи мене не турбувати її, поки вона не закінчить.

Брайс відкинулася на стільці, наче самовдоволена кішка, і Гант, помітивши іскру в її очах, знову ледь не усміхнувся.

Не встиг він й оком змигнути, як Брайс схопила зі стола його телефон і швидко його сфотографувала. Потім зробила фото Лехаби, а тоді клацнула Сирінкса.

Якщо Рунн і помітив, що його фотографувати вона не збиралася, то лише промовчав. Хоча Гант міг поклястися, що тіні у кімнаті згустилися.

— Усе, чого я хочу, Бібі, — сказала Лехаба, — це трохи визнання.

— Хай милують мене боги, — пробурмотіла Брайс, і навіть Рунн тепер усміхнувся.

Задзвонив телефон принца, і він відповів, перш ніж Гант устиг побачити, хто телефонує.

— Флінне?

Гант почув тихий голос Флінна:

— Ти потрібен у казармах. Тут виникла сутичка, через те що чиясь дівчина спить з кимось іншим, і чесно кажучи, мені ці довбані розборки до одного місця, але вони гамселять одне одного так, що юшка тече.

Рунн зітхнув.

— Буду через п’ятнадцять хвилин, — сказав він і поклав слухавку.

— Тобі справді доводиться вгамовувати таку дрібну гризотню?

Рунн провів рукою по руків’ю Зоряного Меча.

— А чому ні?

— Ти ж принц.

— Не розумію, чому з твоїх вуст це звучить як образа, — огризнувся Рунн.

— Чому б не займатися… важливішими справами? — спитав Гант.

— Тому що його татусь його боїться, — відповіла за Рунна Брайс.

Рунн застережливо зиркнув на неї.

— Він переважає мене і силою, і титулом.

— І все ж він подбав, щоб ти якомога раніше опинився у нього під п’ятою — наче ти якийсь звір, якого треба приручити, — сказала Брайс, і хоча її тон був спокійний, Рунн напружився.

— Усе було добре, — натягнуто промовив він, — доки не з’явилася ти.

Гант приготувався до бурі, яка, вочевидь, назрівала.

— Знаєш, Король Осені застав ті часи, коли востаннє з’явився Зоренароджений Принц. Ти взагалі колись питав, що з ним сталося? Чому він помер, не встигнувши здійснити Занурення?

Рунн зблід.

— Не кажи дурниць. Це був нещасний випадок під час його Випробування.

Гант зберігав незворушний вираз обличчя, але Брайс байдуже відкинулася на спинку стільця.

— Як скажеш.

— Ти досі віриш у ту маячню, яку в дитинстві намагалася мені втюхати?

Вона схрестила руки на грудях.

— Я хотіла, щоб ти відкрив очі на те, ким твій батько є насправді, поки і для тебе не стало надто пізно.

Рунн закліпав, але потім вирівнявся і, похитавши головою, підвівся з-за столу.

— Повір мені, Брайс, я вже давно знаю, хто він. Хай там як, а я з ним жив, — він кивком вказав на захаращений книжками стіл. — Якщо дізнаюся щось нове щодо Рога чи цієї синтетичної цілющої магії, дам знати, — зустрівшись поглядом із Гантом, він додав: — Будь обережний.

Гант злегка усміхнувся у відповідь, даючи принцу зрозуміти, що він прекрасно усвідомлює, чого саме стосується це попередження. І що йому було начхати.

Через дві хвилини після того, як Рунн пішов, у двері галереї знову подзвонили.

— Якого дідька йому ще треба? — пробурмотіла Брайс і, схопивши планшет, на якому Лехаба зазвичай дивилася свої ідіотські телешоу, вивела на екран трансляцію з зовнішньої камери.

І пронизливо верескнула. Видра у світловідбивальному жовтому жилеті стояла на задніх лапах, натискаючи передньою лапою кнопку, розташовану нижче за основну. Брайс вмовила Джесібу встановити цю кнопку для клієнтів меншого зросту, навіть не сподіваючись, що колись на її порозі стоятиме пухнастий вусатий посланець.

Брайс миттю схопилася зі стільця і, вгрузаючи підборами у килим, побігла нагору.

Повідомлення, яке видра принесла від Таріона, було коротким, але милим.

«Гадаю, тебе це зацікавить. Цілую, Таріон».

— Цілую? — перепитав Гант.

— Вочевидь, це він тобі, — сказала Брайс, досі усміхаючись видрі. Вона вручила посланцю срібну марку і той у відповідь смикнув вусиками і вишкірився, блиснувши зубками.

Це, без сумнівів, була знаменна подія її сьогоднішнього дня. Тижня. Року.

Чесно кажучи, усього її життя.

За столом у виставковій залі Брайс забрала листівку Таріона, яка лежала зверху на стосі надісланих паперів, і Гант почав їх продивлятися.

Побачивши фотографію в руці Ганта, вона зблідла.

— Це труп?

— Радше те, що від нього лишилося, після того як Таріон добув його з лігва себека, — пробурмотів Гант.

По спині Брайс пробігли дрижаки. Заввишки більш ніж сім із половиною метрів і вагою майже півтори тонни, мускулясті, вкриті лускою себеки вважалися одними з найнебезпечніших хижаків, що водилися у річці. Дорослий самець себека міг перекусити жертву навпіл, і більшість ванірів трималися подалі від цих лихих і сильних створінь.

— Він божевільний.

— О, це точно, — усміхнувся Гант.

Брайс похмуро глянула на жахливу фотографію, а тоді прочитала примітки Таріона.

— Він каже, що сліди укусів на тулубі не відповідають зубам себека. Жертва вже була мертва, коли її скинули в Істрос. Напевно, себек побачив легку здобич і затягнув її до свого лігва, щоб з’їсти пізніше.

У роті Брайс пересохло. Вона ковтнула і знову глянула на труп на знімку. Дріада. Її грудна порожнина була розпорота, серце і внутрішні органи були відсутні, а все тіло було всіяне слідами укусів…

— Ці рани схожі на ті, яких тобі завдав кристалос. У русалковій лабораторії з’ясували, що, судячи зі ступеню розкладання, смерть настала п’ять днів тому.

— Того ж вечора, коли напали на нас.

Брайс вчиталася у висновки експертизи.

— У ранах була прозора отрута. Таріон каже, що відчував її усередині трупа ще до того, як у лабораторії провели дослідження, — більшість представників Дому Великих Вод могли відчувати процеси, що відбувалися у тілах інших, — хвороби, слабкості і, вочевидь, отруту. — А коли провели… — Брайс шумно видихнула. — Отрута блокувала магію.

Це напевно був кристалос. Морщачись, Брайс читала далі:

— Таріон переглянув записи про всі невпізнані тіла, які русалки знайшли у річці за останні кілька років. Два трупи з ідентичними ранами і такою ж прозорою отрутою були знайдені якраз у той час, коли… — Вона ковтнула. — Коли загинула Даніка і Зграя Дияволів. Дріада і перевертень-лис. Обоє вважалися зниклими безвісти. Цього місяця було знайдено п’ять жертв з такими ж ранами й отрутою. Усіх їх також оголосили зниклими безвісти, але заднім числом — за кілька тижнів.

Отже, у цих жертв, можливо, було небагато друзів чи рідних, — припустив Гант.

— Мабуть.

Брайс знову взялася вивчати знімок. Через силу змусила себе дивитися на страшні рани. Запала тиша, яку переривали лише віддалені звуки серіалу Лехаби з бібліотеки.

— Це не та істота, яка вбила Даніку, — тихо сказала вона.

Гант провів рукою по волоссю.

— Можливо, існує кілька кристалосів…

— Ні, — впевнено промовила Брайс, відкладаючи папери. — Даніку вбив не кристалос.

Гант наморщив чоло.

— Але ж ти була на місці подій. Ти бачила демона.

— Я бачила його у коридорі, не у квартирі. Тіла Даніки, членів зграї та останніх трьох жертв були пошматовані і складені у купи, — вона ледве могла говорити про це, ледве могла знову про це згадувати.

Ці останні п’ять днів були… непростими. Після катастрофічного візиту Сабіни, після сенсаційної новини про те, що Ріг украла Даніка, Брайс тільки й рятувалася тим, що намагалася ворушитися і ходити на роботу. І якщо вони весь цей час шукали не там…

Брайс підняла угору знімок.

— Ці рани геть не такі. Кристалос хотів вирвати твоє серце, твої внутрішні органи, а не перетворити тебе на… на купу плоті. Ні в Даніки, ні у членів Зграї Дияволів, ні в Терціана, ні у послушниці з охоронцем храму — ні в кого з них не було таких ран. І ні в кого не було прозорої отрути в організмі.

Гант лише розгублено кліпав очима.

— А раптом у наш світ пролізло щось іще? — тремтливим голосом промовила Брайс. — Раптом кристалоса справді прикликали для пошуку Рога, а там, у квартирі, діяв жахливіший демон? Якщо маєш силу прикликати кристалоса, то чому б не прикликати й інших?

Гант замислився.

— Але я не можу пригадати демона, який ось так знищує своїх жертв. Хіба що це якесь чергове древнє страховище просто з Безодні, — він потер шию. — Якщо кристалос убив цю дріаду — вбив усіх цих нещасних, чиї тіла змило до річки по каналізації, — тоді навіщо прикликати два різних види демонів? Кристалос і так смертельно небезпечний, мов Хел.

І це буквально.

Брайс розвела руками.

— Гадки не маю. Але якщо всі наші припущення щодо смерті Даніки помилкові, то ми повинні з’ясувати, як вона померла. Потрібен хтось, хто зможе нас проконсультувати.

Гант почухав підборіддя.

— Є ідеї?

Вона повільно кивнула, відчуваючи, як нутрощі проймає страх. — Пообіцяй, що ти не лютуватимеш.

51

— Прикликати демона — паскудна ідея, — видихнув Гант, коли за заштореними завісами квартири настав вечір. — Особливо враховуючи те, що саме з цього і почалася уся ця чортівня.

Вони стояли у її вітальні. Світло було приглушене, а навколо мерехтіли свічки. Сирінкса загорнули у ковдри і замкнули у його вольєрі у спальні Брайс, оточивши захисним колом з білої солі.

Те, що лежало на блідому паркеті навколо і перед ними й смерділо цвіллю і гнилою землею, мало геть протилежну функцію.

Брайс якось встигла перемолоти брилу обсидіанової солі — мабуть, за допомогою свого довбаного кухонного комбайна. До того, на що вона викинула десять тисяч золотих марок, вона ставилася без особливої пошани. Вона закинула сіль до кухонної шафки, наче то була звичайна пачка чипсів.

Гант не здогадувався, що вона просто чекала потрібної миті, коли сіль їй знадобиться.

Зараз вона розсипала обсидіанову сіль по підлозі, утворивши два кола. Перше, біля вікна, було, мабуть, метра півтора у діаметрі. Друге було більше, щоби вмістити і її, і Ганта.

— Я не збираюся марнувати час на блукання містом у пошуках відповідей на те, який саме демон убив Даніку, — сказала Брайс. — Я звернуся безпосередньо до джерела і позбавлю себе зайвого головного болю.

— Джерело розмаже тебе по стінці. А як ні — то тебе заарештують за виклик демона у житловій зоні.

Прокляття. Це він повинен її арештувати, чи не так?

— Законників ніхто не любить, Ганте.

— Я і є законник.

Вона вигнула темно-червону брову дугою.

— Не мороч мені голову, Тінь Смерті.

Брайс стала до нього в окреслене коло. Її довгий кінський хвіст був схований під коміром шкіряної куртки, і червоні пасма виблискували у світлі свічок.

Його пальці смикнулися, прагнучи дотягнутися до її шовкового волосся. Зануритися у нього. Ганту хотілося намотати цей червоний хвостик на кулак, відвести її голову назад і, відкривши шию, торкнутися її губами. Язиком. Зубами.

— Ти знаєш, що це моя робота — не пускати цих демонів у наш світ, — гаркнув він.

— Ми не випускатимемо демона, — просичала у відповідь Брайс. — Це так само безпечно, як телефонний дзвінок.

— То ти збираєшся викликати демона за його нечестивим номером?

За багатьма демонами були зареєстровані номери — така собі древня електронна пошта.

— Ні, мені це не потрібно. Я знаю, як знайти цього демона, — Гант почав щось казати, але вона обірвала його: — Обсидіанова сіль його стримає.

Гант глянув на кола, які вона утворила на підлозі, і зітхнув. Гаразд. Хоча спір із нею був таким же привабливим, як і любовна прелюдія, він також не хотів марнувати час.

Але потім температура у кімнаті почала падати. Стрімко.

І коли дихання Ганта почало перетворюватися на густу пару, з’явилася людиноподібна чоловіча фігура. Від темної сили, яка линула з неї, у нього скрутило шлунок…

Брайс вишкірилася до Ганта, серце якого буквально завмерло, і промовила:

— Сюрприз.

Вона геть збожеволіла. Він уб’є її за це — якщо у наступні кілька секунд не вб’ють їх обох.

— Хто це?

Кімната узялася кригою. Ніякий одяг не міг захистити від холоду, який приніс із собою цей демон. Холод пронизував кожний шар бойового костюма Ганта, вихоплюючи пазуристими пальцями подих з його грудей. Єдиною ознакою дискомфорту Брайс було її нерівне дихання. Вона дивилася у бік темного кола на іншому боці кімнати, усередині якого стояла чоловіча фігура.

— Аїдас, — тихо промовила вона.

Гант завжди уявляв Принца Провалля подібним до демонів нижчого рівня, на яких він століттями полював: луска, ікла чи пазурі, груба фізична сила і гарчання від сліпої тваринної люті.

Але не цього стрункого, блідошкірого… красунчика.

Світле волосся Аїдаса м’якими хвилями спадало на плечі. Вільні пасма були акуратно підстрижені й обрамляли його тонке обличчя — напевно, для того, щоб підкреслити його очі, які, мов два синіх опала дивилися з-під густих, золотистих вій. Він побіжно кліпнув, і його повні чуттєві губи розтягнулися в усмішці, оголивши ряд блискучо-білих зубів.

— Брайс Квінлан.

Рука Ганта потяглася до пістолета. Принц Провалля знав її ім’я — знав її в обличчя. Те, як він промовив його своїм оксамитово м’яким голосом, було радше вітанням, ніж запитанням.

Аїдас займав п’ятий рівень Хелу — Провалля. Він поступався лише двом іншим принцам — Принцу Прірви і Принцу Безодні, сьомому й наймогутнішому серед демонічних принців. Пожирачу Зірок, чиє ім’я ніколи не вимовляли вголос на цьому боці Північного Розлому.

Ніхто не наважувався назвати його ім’я, особливо після того, як Принц Безодні став першим і єдиним, хто зміг убити астері. Його розправа над сьомою священною зіркою — Сіріус, Вовчою Зорею — під час Перших Воєн досі лишалася улюбленою баладою, яку виконували біля багаття у військових таборах. А те, що він зробив з Сіріус після її вбивства, заробило йому цей жахливий титул: Пожирач Зірок.

— Минулого разу ти з’явився у котячій подобі, — тільки й сказала Брайс.

Тільки. І. Всього.

Гант наважився відірвати погляд від Принца Провалля і побачив, що Брайс схилила голову.

Аїдас сунув худі руки у кишені майстерно пошитого костюма. Матерія піджака і штанів була чорнішою за Провалля, у якому він володарював.

— Ти тоді була зовсім мала.

Гант уперся ногами в підлогу, щоб не похитнутися від подиву. Вона вже зустрічалася з принцом раніше — але як?

Його шок, напевно, був написаний у нього на обличчі, тому що Брайс кинула на нього погляд, який можна було розтлумачити як «Щоб тебе, заспокойся».

— Мені було тринадцять — не настільки й мала.

Гант стримав бурчання, яке свідчило би про те, що він з нею не погоджувався.

Аїдас схилив голову набік.

— Також ти тоді була дуже сумна.

Ганту знадобилося кілька секунд, щоб перетравити слова принца. І той екскурс в історію — і те, що було тут і зараз.

Брайс потерла долоні.

— Давай поговоримо про тебе, Ваша Високосте.

— Завжди радий.

Холод обпікав легені Ганта. За такої температури вони зможуть витримати лічені хвилини, а потім їхні цілющі здібності почнуть давати збій. І попри фейську кров Брайс, існувала велика ймовірність того, що вона взагалі не оклигає. Оскільки вона ще не здійснила Занурення, обмороження може лишитися з нею назавжди. Як і втрачені пальці або кінцівки.

— Здається, тобі і твоїм колегам не сидиться спокійно у темряві, — сказала вона принцу.

— Невже? — Аїдас похмуро глянув на свої блискучі шкіряні туфлі, ніби міг бачити крізь землю аж до самої Безодні. — Мабуть, ти прикликала не того принца, оскільки я вперше про це чую.

— Хто прикликає демона кристалоса полювати у цьому місті? — Чіткі, різкі слова. — І хто вбив Даніку Фендир?

— О, так, ми про це чули — як Даніка кричала, коли її розривали на шматки.

Напружене мовчання Брайс достатньо сказало Ганту про рану у її душі, яку роз’ятрив Аїдас. Судячи з посмішки, яка красувалася на обличчі Принца Провалля, він теж це зрозумів.

— Ти знаєш, що за демон це зробив? — продовжила вона.

— Усупереч твердженням вашої міфології, я не посвячений у переміщення усіх мешканців Хелу.

— Але ти знаєш? — напружено спитала вона. — Або знаєш, хто його викликав?

Він кліпнув, і його золотисті вії замерехтіли.

— Ти вважаєш, що я його відправив?

— Якби вважала, ти б тут не стояв.

Аїдас тихо розсміявся.

— Цього разу ти не плачеш.

Брайс злегка усміхнулася.

— Ти сказав мені не показувати сліз. Я серйозно пристала на твою пораду.

Що в біса сталося під час їхньої зустрічі дванадцять років тому?

— Інформація не безкоштовна.

— Назви ціну.

Губи Брайс набули синюватого відтінку. Скоро їм доведеться розірвати зв’язок.

Завмерши, Гант спостерігав, як Аїдас уважно роздивляється Брайс. Потім погляд принца впав на нього.

Аїдас кліпнув — лише раз. Ніби досі насправді не усвідомлював присутності Ганта. Ніби до цього не помічав його, бачачи перед собою лише Брайс. Але Гант відігнав ці думки, коли Аїдас тихо промовив:

— Хто ти такий.

Це була команда, не запитання.

— Він — насолода для очей, — відповіла Брайс і, взявши Ганта під руку, притислася до нього. Щоб зігрітися чи щоб не впасти, він не знав. Вона вся тремтіла. — І він не продається, — Брайс вказала на німб на його чолі.

— Мої домашні улюбленці обожнюють видирати пір’я — це була би хороша угода.

Гант пильно подивився на принца. Брайс кинула на Ганта косий погляд, ефект якого був зведений нанівець цокотом її зубів.

Аїдас посміхнувся і знову обвів його очима.

— Упалий воїн із силою… — Його охайні брови здивовано злетіли вгору, а сині опалові очі звузилися до щілин — і замерехтіли яскравим полум’ям. — Звідки в тебе ця чорна корона на чолі?

Гант не видав свого здивування його запитанням. Він ніколи не чув, щоб його татуювання так називали — чорна корона. Німбом, відьомським чорнилом, знаком сорому, але щоб чорною короною — ніколи.

Аїдас по черзі подивився на них із Брайс. Уважно. Потім на його обличчі знову з’явилася огидна посмішка і він, не чекаючи, поки Гант відповість, сказав:

— Семеро принців правлять у темряві і не виходять за її межі. Нас не цікавить ваше царство.

— Я би повірив у це, якби ти і твоя братія не баламутили Північний Розлом останні два десятиліття, — промовив Гант. — І якби мені не доводилося після вас підчищати.

Аїдас шумно вдихнув, ніби смакуючи повітря від слів Ганта.

— Ти розумієш, що це можуть бути не мої люди? Північний Розлом є проходом до інших місць — інших царств, так, але також і до інших планет. Що таке Хел, як не далека планета, пов’язана з вашою викривленням у часі й просторі?

— Хел — це планета?

Брови Ганта опустилися. Більшість демонів, яких він убивав і з якими стикався, не вміли або не хотіли говорити.

Аїдас знизав плечем.

— Це таке ж реальне місце, як і Мідґард, хоча більшість наших і хоче переконати вас, що це не так, — принц вказав пальцем на Ганта. — Твій рід, Упалий, був створений на Мідґарді астері. Але фейрі, перевертні й багато інших прийшли сюди зі своїх окремих світів. Всесвіт величезний. Існують думки, що він безкінечний. Або що наш всесвіт може бути одним із безлічі світобудов, яких стільки, скільки зірок на небі чи піщинок на березі.

Брайс кинула на Ганта погляд, який сказав йому, що вона теж чудувалася, що там демонічний принц курить у своєму Проваллі.

— Ти намагаєшся нас відволікти, — промовила вона, схрестивши руки на грудях. Підлога у кімнаті вже вкрилася памороззю. — То ви не штурмуєте Північний Розлом?

— Це роблять менш могутні принци — з першого по четвертий рівень, — відповів Аїдас, знову схиливши голову набік. — Ті з нас, хто живе у істинній темряві, не мають ні потреби, ні зацікавленості у сонячному світлі. Але навіть вони не посилали кристалоса. До наших планів подібне не входить.

— Колись давно ваше плем’я хотіло тут жити, — гаркнув Гант. — Чого б це мало змінитися?

Аїдас хихотнув.

— Страшенно забавно слухати казки, що їх для вас складають астері, — він посміхнувся до Брайс. — Що засліплює Провидицю?

Почувши згадку про свій візит до Провидиці, Брайс зблідла мов полотно. Гант міг лише здогадуватися, звідки про це було відомо Аїдасу, але вона спитала у відповідь:

— Що за кіт ходить до Провидиці?

— Виграшні перші слова, — Аїдас знову сунув руки до кишень. — Я ж не знав, які в тебе будуть вподобання, коли ти виростеш, — він самовдоволено всміхнувся до Ганта. — Але якщо забажаєш, Брайс Квінлан, я можу з’являтися в іншій подобі.

— А ще краще: більше ніколи не з’являйся, — сказав Гант демонічному принцу.

Брайс стиснула його руку. Він достатньо сильно наступив їй на ногу, щоб вона припинила.

Але Аїдас знову хихотнув.

— Ваша температура падає. Я вас покину.

— Прошу, — промовила Брайс, — просто скажи, чи знаєш ти, хто вбив Даніку. Благаю.

Тихий смішок.

— Переробіть тести. Шукайте щось проміжне.

Він почав зникати, ніби це справді завершувався телефонний дзвінок.

— Аїдасе, — випалила вона, підійшовши до краю їхнього кола. Гант опирався бажанню притягнути її до себе, особливо коли фігуру Аїдаса почала поглинати темрява. — Дякую. За той день.

Принц Провалля затримався, ніби чіпляючись за цей світ.

— Здійсни Занурення, Брайс Квінлан, — його фігура замерехтіла. — І потім знайди мене.

Аїдас майже зник, коли його слова, додані наостанок, привидами поповзли по кімнаті:

— Провидиця не побачила. Але я побачив.

Після нього залишилася відчутна тиша. Кімната почала відтавати, а паморозь зникати.

Гант різко розвернувся до Брайс.

— По-перше, — прошипів він, — мені на хрін не впали такі сюрпризи.

Вона потирала долоні, повертаючи до них тепло.

— Якби я тобі сказала, ти б ніколи не дозволив прикликати Аїдаса.

— Тому що зараз ми вже мали бути мертві! — Він витріщився на неї. — Ти геть з глузду з’їхала?

— Я знала, що він не скривдить мене. І того, хто буде зі мною.

— Ти не хочеш розказати про те, як могла познайомитися з Аїдасом, коли тобі було тринадцять?

— Я… я розповідала тобі, як погано усе скінчилося між мною і моїм біологічним батьком після мого візиту до Провидиці.

Побачивши на її обличчі біль, який досі її не відпускав, Гант притишився.

— Отже, після цього я сиділа на лавці у парку біля храму і заливалася слізьми, коли поруч з’явився білий кіт. У нього були надприродні сині очі. Ще до того, як він заговорив, я зрозуміла, що це не кіт — і не перевертень.

— Хто тоді його прикликав?

— Не знаю. Джесіба розповідала мені, що принци можуть пробиратися крізь тріщини в обох Розломах, набуваючи подоби звичайних тварин. Але тоді вони стають прикуті до цієї подоби — втрачають усі свої магічні сили, і зберігають лише здатність говорити. Та й лишатися у цій подобі можуть лише на кілька годин за раз.

По сірих крилах Ганта побігли дрижаки.

— І що сказав Аїдас?

— Він спитав мене: «Що засліплює Провидицю?» А я відповіла: «Що за кіт ходить до Провидиці?» Дорогою до храму він почув її крики. Припускаю, це його заінтригувало. Він сказав, щоб я перестала плакати. Сказав, що це лише приносить задоволення моїм кривдникам. Що я не повинна дарувати їм свою печаль.

— Навіщо Принцу Провалля відвідувати Провидицю?

— Він не сказав. Але сидів зі мною доти, доки я не набралася сміливості повернутися до батьківського дому. Коли я згадала, що варто йому подякувати, він уже зник.

— Дивно.

І — гаразд, тепер він міг зрозуміти, чому вона вирішила прикликати Аїдаса, якщо він добре поставився до неї у минулому.

— Можливо, його котяча подоба вже не діє і йому було просто цікаво побачити мене.

— Схоже, він скучив за тобою.

Власне, це було навідне запитання.

— Схоже, — ухильно відповіла Брайс. — Хоча він не дав нам ніяких зачіпок.

Вона відсторонено дивилася на порожнє коло перед ними, а тоді дістала з кишені телефон. Гант мигцем побачив ім’я того, кому вона дзвонила — Деклан Еммет.

— Привіт, Бі, — на задньому плані гриміла музика і лунав чоловічий регіт.

— Нам тут підказали, що треба переробити усі тести, — обійшлася без люб’язностей Брайс. — Припускаю, маються на увазі тіла жертв і місця злочину дворічної давнини. Як думаєш, що саме нам слід ще раз перевірити?

«Це Брайс?» — почувся віддалений голос Рунна, але Деклан сказав:

— Я би точно провів діагностику запаху. Для цього знадобиться одяг.

— Напевно, її вже проводили два роки тому, — промовила Брайс.

— Звичайну чи Мімір-тест? — уточнив Деклан.

Усередині Ганта усе стиснулося. Особливо коли Брайс спитала:

— А є різниця?

— Мімір кращий. Це відносно новий метод.

Брайс глянула на Ганта, і він повільно похитав головою.

— Мімір-тест ніхто не робив, — тихо сказала вона у слухавку.

Деклан завагався.

— Ну… це здебільшого фейська технологія. Ми позичаємо її легіону для найбільш важливих справ, — пауза. — Для цього хтось мав про це попросити.

Гант приготувався до найгіршого.

— У тебе був доступ до цієї технології два роки тому? — спитала Брайс.

Деклан знову завагався:

— Е-е-е… прокляття.

І тоді на зв’язку опинився Рунн.

— Брайс, був відданий прямий наказ не задіювати ці канали. Вважалося, що фейрі не повинні були втручатися.

Спустошення, лють, горе — увесь вибух почуттів залив її обличчя. Вона стиснула кулаки.

— Король Осені — справжній покидьок, ти це знаєш? — промовив Гант, знаючи, що Рунн його чує.

— Саме це я йому і скажу, — гаркнула Брайс і натиснула «відбій».

— Що-що? — перепитав Гант, вимагаючи відповіді, але Брайс уже вибігала з дверей квартири.

52

Кров вирувала у венах Брайс, коли вона, перетнувши Стару Площу, мчала мокрими вулицями до району П’яти Троянд. Крізь завісу дощу світилися вілли, розкішні будинки з бездоганними газонами і садами, усі огороджені кованим залізом. На кожному розі з кам’яними обличчями стояли фейці або перевертні — вартові з різних підрозділів Допоміжних сил.

Так, наче мешканці цього району жили у непереборному страху того, що перегрини і жменя рабів Міста Півмісяця будь-якої миті могли їх обчистити.

Брайс промчала повз величезну мармурову будівлю Фейських Архівів, вкриту завісою квітів, які обвивали численні колони. Троянди, жасмин, гліцинія — усе у вічному цвітінні, незалежно від пори року

Вона добігла аж до розлогої білої вілли, вкритої рожевими трояндами й оточеної кованими залізними воротами, які охороняли четверо фейських воїнів.

Брайс різко зупинилася на мокрій від дощу вулиці, вистеленій кам’яними плитами, і вартові перегородили їй шлях.

— Впустіть мене, — важко дихаючи, процідила вона.

Охоронці навіть оком не змигнули.

— У вас призначено зустріч з Його Величністю? — спитав один із них.

— Впустіть мене, — повторила вона.

Він знав. Її батько знав про існування тестів, які могли визначити, хто вбив Даніку, і нічого не зробив. Свідомо тримався осторонь.

Вона мусила його побачити. Почути це від нього. Їй було все одно, котра година.

Блискучі чорні двері вілли були зачинені, але всередині горіло світло. Він був удома. Мав бути вдома.

— Без попереднього запису не можна, — відповів вартовий.

Брайс зробила крок уперед, і її з силою відкинуло назад. Територію оточила стіна жару, без сумніву, створена фейцями, що стояли перед нею. Один із охоронців пирснув від сміху. Обличчя Брайс палало, в очах пекло.

— Перекажіть своєму королю, що з ним хоче поговорити Брайс Квінлан. Негайно.

— Повертайся, коли тобі буде призначено, напівкровко, — сказав інший вартовий.

Брайс вдарила долонею по захисній стіні. Та навіть не здригнулася.

— Скажіть йому…

Фейці напружилися, коли позаду неї забрижила темна, могутня сила. По бруківці проскочили блискавки. Руки охоронців потягнулися до мечів.

— Леді просить аудієнції у Його Величності, — сказав громовим голосом Гант.

— Його Величність недоступний, — вартовий, який це сказав, вочевидь, помітив витатуйований вінець на чолі Ганта. Презирлива посмішка, в якій розплилося його обличчя, була однією з найогидніших речей, що бачила Брайс. — Особливо для Упалого покидька і напівкровної шльондри, — додав він.

— Повтори, — ступив до нього Ганта.

— Одного разу недостатньо? — продовжив огидно посміхатися феєць.

Гант стиснув кулаки. Брайс зрозуміла, що зараз він це зробить. Розітре заради неї цих виродків на порох, проб’є шлях за ворота, щоб вона змогла поговорити з королем.

У кінці кварталу з’явився Рунн, оповитий тінню. Його чорне волосся висіло мокрими пасмами. Одразу за ним ішли Флінн і Деклан.

— Відставити, — наказав він охоронцям. — Відставити, чорт забирай.

Вони не підкорилися.

— Навіть ви, Принце, не вповноважені нам наказувати.

За плечима Рунна закружляли тіні, наче пара примарних крил, але він сказав Брайс:

— Є інші битви, в яких із ним варто боротися. Ця до них не входить.

Брайс на кілька кроків відійшла від воріт, хоча охоронці легко могли все чути.

— Він свідомо вирішив не допомагати з розслідуванням смерті Даніки.

— Дехто вважає це втручанням в імперське розслідування, — сказав Гант.

— Пішов ти, Аталар, — гаркнув Рунн і хотів був взяти Брайс за руку, але вона відійшла. Він стиснув зуби. — Ти знаєш, що належиш до цього двору. Ти вскочила тоді у величезну халепу. Він вирішив, що найкращим для твоєї безпеки буде, щоб справу зам’яли, а не копали глибше.

— Наче колись йому було не наплювати на мою безпеку.

— Не наплювати настільки, що він хотів зробити мене твоїм охоронцем. Але тобі захотілося погратися з Гантом у сексапільного сусіда.

— Він хоче знайти Ріг для себе, — відрізала Брайс. — Мене це ніяк не стосується, — вона вказала на будинок за залізними воротами. — Ти зайдеш туди і перекажеш тому мудаку, що я цього не забуду. Ніколи. Навряд чи його це хвилюватиме, але ти перекажи.

Тіні за спиною Рунна заспокоїлися і темними складками спадали з плечей.

— Мені шкода, Брайс. Те, що сталося з Данікою…

— Не смій, — просичала вона, — при мені казати її ім’я. Ніколи більше не називай її ім’я.

Брайс могла поклястися, що на обличчі брата промайнув болісний вираз, який навіть його тіні не змогли приховати. Але вона розвернулася до Ганта, який стояв, схрестивши руки на грудях.

— Побачимося на квартирі, — кинула вона йому і, не сказавши більше ні слова, побігла геть.

Паршиво було не попередити Ганта про те, кого вона збиралася прикликати. Брайс це визнавала.

Але не настільки паршиво, як те, що її батько відмовився надати доступ до проведення фейських тестів.

Брайс не пішла додому. На півдорозі до квартири, вона вирішила вирушити деінде. «Білий Ворон» був зачинений, але її давній улюблений віскі-бар цілком підійде.

«Лета» була відчиненою і працювала. Це було добре, оскільки її нога безжально нила, а на ступнях з’явилися пухирі від бігання в довбаних балетках. Застрибнувши на шкіряний табурет за баром, Брайс скинула взуття і полегшено зітхнула, коли її голі ноги торкнулися прохолодної латунної підніжки, що простягалася уздовж стійки з темного дерева.

За останні два роки «Лета» не змінилися. Саме тоді Брайс востаннє ступала на підлогу, розмальовану чорними, сірими і білими кубиками, які створювали оптичну ілюзію. Колони з вишневого дерева досі височіли, наче справжні дерева, утворюючи різьблену, арочну стелю високо вгорі, що нависала над барною стійкою з матового скла і чорного металу з чіткими лініями і квадратними краями.

За п’ять хвилин до цього Брайс надіслала повідомлення Юніпер, запрошуючи її перехилити склянку. Відповіді досі не було. Тож вона дивилася новини на екрані над баром, у яких з’являлися кадри багнистих полів битв на Панґері, на кілометри навколо всипаних, наче зламаними іграшками, залишками екзоскелетів та тілами людей і ванірів, якими вже ласували ворони.

Навіть людський помічник офіціанта зупинився і з напруженим обличчям споглядав криваву бійню. Бармен грубо окликнув його, і хлопець рушив працювати, але Брайс побачила блиск у його карих очах. Лютий і рішучий.

— Що буде, те й буде, — пробурмотіла вона і перехилила склянку з віскі.

На смак воно було таким різким й огидним, як вона і пам’ятала — обпікало горло аж до самого низу. Те, що треба. Брайс зробила ще ковток.

На стійку, поруч з її склянкою, опустилася пляшка якогось фіолетового тоніка.

— Для твоєї ноги, — пояснив Гант, сідаючи за сусідній табурет. — Пий.

Брайс поглянула на скляну пляшку.

— Ти ходив до медвідьми?

— За рогом є клініка. Я подумав, що ти не скоро звідси підеш.

Брайс потягнула віскі.

— Правильно подумав.

Гант підсунув пляшку з тоніком.

— Випий спершу це, а потім допиватимеш своє.

— Навіть не прокоментуєш, що я порушила обіцянку тверезості?

Він сперся на барну стійку, підібгавши крила.

— Це твоя обіцянка — можеш порушувати коли захочеш.

Чудово. Брайс потягнулася до тоніка, відкоркувала пляшку і хильнула просто з неї.

— На смак як виноградна газованка, — скривилася вона.

— Я попросив його підсолодити.

— Тому що я така солоденька, Аталаре? — закліпала віями Брайс.

— Тому що знав, що ти не питимеш тонік, якщо він на смак буде як медичний спирт.

Вона підняла свою склянку.

— Дозволю собі не погодитися.

Гант покликав бармена, замовив воду і сказав Брайс:

— Отже, сьогоднішній вечір минув непогано.

Вона хихотнула і знову потягнула віскі. О боги, яке ж воно гидотне. Як вона взагалі могла дудлити це питво?

— Просто прекрасно.

Гант ковтнув води. Потім довго дивився на неї, а тоді сказав:

— Послухай, я сидітиму тут, доки ти не уп’єшся, якщо саме цього ти хочеш, але спершу скажу ось що: існують кращі способи впоратися з труднощами.

— Дякую, мамо.

— Я серйозно.

Бармен поставив перед нею ще одну склянку віскі, але Брайс не стала пити.

— Ти не єдина, хто втратив близьку тобі людину, — обережно промовив Гант.

Брайс підперла голову рукою.

— Розкажи мені про неї, Ганте. Хочу нарешті почути повну, нескорочену версію цієї сльозливої історії.

Він пильно подивився на неї.

— Не будь ідіоткою. Я намагаюся з тобою поговорити.

— А я намагаюся випити, — сказала вона і, піднявши склянку, приклалася до неї.

Задзижчав телефон Брайс, і вони обоє глянули на екран. Нарешті відповіла Юніпер:

«Не можу, вибач. Репетиція». Потім ще одне повідомлення: «Стривай… чому це ти у “Леті”? Ти знову п’єш? Що сталося?»

— Мабуть, твоя подруга теж намагається тобі дещо сказати, — тихо промовив Гант.

Брайс стиснула кулаки, але відклала телефон екраном донизу на сяйливе матове скло стійки.

— Хіба ти не збирався розповісти мені трагічну історію про свою дивовижну подружку? Що б вона сказала на те, як того вечора ти мене лапав і буквально вгризався у мою шию?

Випаливши це, Брайс одразу пошкодувала. З багатьох причин, найменшою з яких було те, що вона ніяк не могла припинити згадувати ті миті божевілля на даху, коли його губи торкалися її шиї і коли вона почала повністю розкриватися у його обіймах.

Було приємно відчувати це — відчувати його.

Гант довго і пильно дивився на неї. Обличчя Брайс палало.

Але він лише сказав:

— Побачимося вдома, — слова відлунювали між ними, коли він поставив на стійку ще одну пляшку фіолетового тоніка. — Цю вип’єш через пів години.

А тоді рушив через порожній бар до дверей і вийшов на вулицю.

Щойно Гант вмостився на дивані, щоб подивитися матч із сонцеболу, коли до квартири увійшла Брайс з двома торбами продуктів у руках. Саме вчасно, хай йому Хел.

Сирінкс зіскочив з дивана і, підбігши до неї, став на задні лапи, вимагаючи поцілунків. Брайс слухняно поцілувала химеру і погладила його золотисте хутро, а тоді підвела погляд і глянула на Ганта, який сидів на дивані. Він ковтнув пива і стримано до неї кивнув.

Брайс кивнула у відповідь, уникаючи його погляду, і рушила на кухню. Кульгавість зменшилася, але повністю не зникла.

Гант відправив Наомі стежити за вулицею, на якій був розташований той вишуканий віскі-бар, а сам рушив до спортзали, щоб випустити пару.

Лапав. Це слово не покидало його думки. Як і той факт, що він ні на секунду не згадував про Шахару, поки вони були на даху. І в наступні дні теж. І коли того вечора він вдовольнявся у душі — і наступними вечорами також, — він думав не про Архангелицю. Зовсім ні.

Квінлан мала це знати. Вона мала знати, яку рану зачепила.

Тож із варіантів у нього лишалося або накричати на неї, або піти тренуватися. Він обрав останній.

Це було дві години тому. Він прибрав усю обсидіанову сіль, вигуляв і погодував Сирінкса, а тоді сів на диван і став чекати.

Брайс поставила торби на кухонну стійку. Сирінкс крутився біля її ніг, перевіряючи кожну покупку. У перерві Гант крадькома глянув на розкладені продукти. Овочі, фрукти, м’ясо, вівсяне й коров’яче молоко, рис, буханець чорного хліба…

— Ми когось чекаємо? — спитав він.

Брайс дістала сковорідку з довгою ручкою і з дзенькотом поставила її на плиту.

— Я вирішила приготувати пізню вечерю.

Її спина була напружена, плечі розправлені. Можна було подумати, що вона розлючена, але той факт, що вона готувала їм вечерю, свідчив про зворотне.

— Чи розумно готувати, коли ти надудлилася віскі?

Вона сердито зиркнула на нього через плече.

— Я намагаюся зробити щось приємне, а ти все ускладнюєш.

Гант підняв руки вгору.

— Гаразд. Вибач.

Брайс розвернулася до плити, відрегулювала вогонь і відкрила упаковку з якимсь рубленим м’ясом.

— Я не «дудлила» віскі, — сказала вона. — Я пішла з «Лети» невдовзі після тебе.

— Куди?

— На склад біля Місячного Лісу, — вона почала діставати різні спеції. — Я сховала там чимало речей Даніки. Сабіна хотіла їх викинути, але я забрала їх першою. — Вона вивалила частину м’яса у сковорідку і жестом вказала на третій пакет, який залишила біля дверей. — Я просто хотіла впевнитися, що там немає якихось слідів Рога, чогось, що я тоді могла не помітити. І прихопила дещо з Даніччиних речей — тих, що були у ніч вбивства у моїй кімнаті і яких не забрав відділ речових доказів. Я знаю, що вони забирали деякий одяг, але подумала… Можливо, і на цьому теж щось є.

Гант відкрив рота, щоб щось сказати — він не знав, що саме — але Брайс продовжила:

— Після цього я пішла на ринок. Оскільки самими спеціями, вочевидь, ситий не будеш.

Гант забрав з вітальні пиво і прийшов на кухню.

— Допомога потрібна?

— Ні. Це вибачлива вечеря. Іди дивись гру.

— Тобі не треба вибачатися.

— Я поводилася по-свинськи. Дозволь мені приготувати тобі щось, щоб загладити провину.

— Враховуючи, скільки ти щойно бухнула в сковорідку меленого чилі, я не впевнений, що захочу приймати це вибачення.

— Прокляття, я забула додати кмин!

Брайс різко розвернулася до сковорідки, зменшила вогонь і, додавши спеції, розмішала масу, яка пахла індичкою.

— Я нездара, — зітхнула вона.

Гант зачекав, даючи їй зібратися з думками.

Брайс почала чистити цибулю легкими й плавними рухами.

— Чесно кажучи, нездарою я була і до смерті Даніки, і… — Вона порізала цибулю акуратними кільцями. — Краще не стало.

— Чому ти так кажеш?

Брайс відправила цибулю на сковорідку.

— Я напівкровна фейка з майже нікому не потрібним дипломом. Усі мої друзі кудись рухалися, щось робили зі своїми життями, — вона скривила губи. — А я — хвалена секретарка. Без жодних довгострокових планів, — вона помішала цибулю. — Вечірки і розваги — це був єдиний час, коли ми вчотирьох були на рівних. Коли не мало значення, що Ф’юрі — найманка, чи що Юніпер надзвичайно талановита, чи що Даніка колись стане всемогутньою вовчицею.

— Вони колись тобі цим докоряли?

— Ні, — її бурштинові очі пильно подивилися на нього. — Ні, вони б ніколи так не вчинили. Але я так і не змогла цього забути.

— Твій кузен сказав, що раніше ти займалася балетом. Що після смерті Даніки припинила танцювати. Ти ніколи не хотіла розвиватися у цьому напрямку?

Брайс вказала на вигин своїх стегон.

— Мені сказали, що моє напівлюдське тіло надто незграбне. Також — що мої груди завеликі, а дупу можна використовувати як посадковий майданчик аеродрому.

— У тебе ідеальна дупа.

Слова самі зірвалися з язика Ганта. Він утримався від коментарів про те, як йому подобаються й інші її частини тіла. Про те, що він був готовий їм поклонятися. Починаючи з цієї самої дупи.

Брайс зашарілася.

— Що ж, дякую, — сказала вона і перемішала вміст сковорідки.

— Але ти більше не танцюєш навіть для себе?

— Ні, — від цього питання її очі зробилися холодними. — Не танцюю.

— І ніколи не думала зайнятися чимсь іншим?

— Звісно, що думала. На моєму робочому комп’ютері приховані десятки анкет, але я не можу зосередитися, щоб їх закінчити. Я так давно не бачила вакансій, що вони, ймовірно, вже все одно неактуальні. І це не кажучи про те, що також мені доведеться знайти спосіб переконати Джесібу, що я продовжу виплачувати їй борг за викуп Сирінкса, — помішуючи м’ясо, вела далі вона. — Людське життя здається довгим, а що казати про безсмертне? — Вона заправила пасмо волосся за вуха. — Я гадки не маю, чим його заповнити.

— Мені двісті тридцять три роки, і я досі намагаюся це зрозуміти.

— Так, але ти — ти робив щось. Ти бився за щось. Ти особистість.

Гант постукав пальцем по рабському татуюванню на зап’ястку.

— І поглянь, де я опинився.

Вона розвернулася від плити.

— Ганте, мені справді соромно за те, що я сказала про Шахару.

— Не переймайся.

Брайс кивнула у бік відчинених дверей вітальні на їхньою з Данікою фотографію в рамці, що ледве виднілася на комоді.

— Моя мама зробила її того дня, коли нас виписали з лікарні у Роску.

Гант розумів, що вона до чогось веде, і вирішив їй підіграти.

— Чому ви опинилися у лікарні?

— Дипломна робота Даніки була присвячена історії незаконної торгівлі тваринами. Вона викрила справжню банду контрабандистів, але ніхто ні з Допоміжних сил, ні з 33-го не захотів їй допомагати, тож ми вирішили самі з цим розібратися, — Брайс пирхнула. — Операцією керували п’ятеро перевертней-гадюк, які спіймали нас на спробі звільнити бідолашних тварин. Ми обізвали їх гаспидами, і після цього все пішло шкереберть.

Хто б сумнівався.

— Що сталося?

— Погоня на мотоциклі, аварія, моя рука була зламана у трьох місцях, а Даніка отримала перелом таза і дві кулі у ногу.

— О боги.

— Бачив би ти тих гаспидів.

— Ти їх убила?

Її очі потемніли, і в них з’явився фейський хижий блиск.

— Деяких. Тих, хто стріляв у Даніку… Я про них подбала. Решту забрав патруль.

Вогняний Соласе. Гант відчував, що це була не вся історія.

— Я знаю людей, які вважають Даніку безрозсудною тусовщицею, яка тільки й капостила своїй матері, знаю, що Сабіна так думає, але… Даніка вирушила звільняти тих тварин, тому що буквально не могла спати вночі, знаючи, що вони сидять у клітках, налякані й самотні.

«Принцеса вечірок». Так називав Гант із іншими тріаріями Даніку, глузуючи за її спиною.

Брайс вела далі:

— Даніка завжди це робила — допомагала тим, хто, на думку Сабіни, був нижче за них. Так, можливо, почасти вона й справді цим займалася, щоб позлити матір, але здебільшого робила це тому, що хотіла допомогти. Ось чому вона так тактовно повелася з Філіпом Бріґґсом і його групою, ось чому давала йому стільки шансів, — вона шумно видихнула. — У Даніки був важкий характер, але добра душа.

— А в тебе? — обережно спитав Гант.

Вона провела рукою по волоссю.

— Майже постійно я відчуваю холод — як отой, який приніс Аїдас. Майже постійно я хочу лише одного — повернутися назад. Щоб усе було як раніше. Я не можу рухатися далі.

Якусь мить Гант пильно дивився на неї.

— Знаєш, серед Упалих були ті, хто змирився з рабським вінцем і тавром. Через кілька десятиліть вони з цим змирилися. Перестали опиратися.

— Чому ти не перестав?

— Тому що правда була за нами тоді і вона за нами й досі. Шахара була лише вістрям списа. Я безоглядно рушив за нею в бій, у якому ми ніколи б не перемогли, але я вірив у те, за що вона боролася.

— Якби ти міг знову це зробити — піти під прапором Шахари, — то пішов би?

Гант замислився. Зазвичай він не дозволяв собі багато думати про ті події і те, що сталося після них.

— Якби я не повстав разом з Шахарою, на мою блискавку, мабуть, звернув би увагу якийсь інший Архангел. Імовірно, зараз би я служив командиром в одному з панґерських міст, сподіваючись одного дня заробити достатньо, щоб відкупитися від служби. Але вони ніколи не відпустять такого, як я, з моїм даром блискавки. І в мене не було іншого вибору, як приєднатися до легіону. Це був шлях, на який мене штовхнули, а блискавки і вбивства… Я ніколи не просив про ці вміння. І якби міг, то не замислюючись відмовився б від них.

Очі Брайс спалахнули розумінням.

— Знаю.

Гант здивовано звів брову, і вона пояснила:

— Бути майстром у тому, що тобі не подобається. Мати талант, від якого відмовився б із великим задоволенням.

Гант запитально схилив голову набік.

— Тобто, поглянь на мене: я неперевершено вмію приваблювати придурків.

Він пирхнув від сміху.

— Ти не відповів на моє запитання, — сказала Брайс. — Чи повстав би ти знову, якби знав, що станеться?

Гант зітхнув.

— Про це я і почав говорити: навіть якби я не взяв участі у повстанні, то моє життя було б таким самим, як теперішнє, тільки трохи підсолодженим. Тому що я все одно легіонер, якого використовують згідно з моїми так званими талантами — просто зараз я офіційно раб, а не змушений служити через брак інших варіантів. Єдина відмінність полягає у тому, що я служу на Вальбарі, уклавши нерозумну угоду з Архангелом і сподіваючись одного дня отримати прощення за мої надумані гріхи.

— Ти не вважаєш, що це були справжні гріхи.

— Ні. Я вважаю янгольські ієрархії маячнею. Ми не дарма підняли повстання проти неї.

— Навіть якщо воно вартувало тобі всього?

— Так. Тож, гадаю, моя відповідь така: я би все одно це зробив, навіть знаючи, чим усе закінчиться. І якщо я колись стану вільним…

Брайс на мить припинила помішувати м’ясо і незмигно подивилася йому у вічі, коли Гант продовжив:

— Я пам’ятаю кожного, хто був на полі бою, хто розгромив Шахару. Усіх янголів, астері, Сенат, губернаторів — усіх, хто був присутній при оголошенні нашого вироку.

Він сперся на кухонну стійку і хильнув пива, дозволяючи Брайс домалювати картину самій.

— А після того, як ти всіх їх уб’єш? Що тоді?

Він здивовано кліпнув, не почувши у її голосі ні страху, ні осуду.

— Ти маєш на увазі, за умови, якщо я виживу?

— За умови, якщо ти виживеш після розправи з архангелами й астері, що тоді?

— Не знаю, — він слабко усміхнувся до неї. — Можливо, разом придумаємо, Квінлан. У нас на це будуть цілі століття.

— Якщо я здійсню Занурення.

Гант завмер.

— А ти не хочеш?

Ваніри рідко — дуже, дуже рідко — відмовлялися здійснювати Занурення і жити смертним життям.

Брайс додала до сковорідки овочі й приправи, а тоді закинула до мікрохвильовки упаковку рису швидкого приготування.

— Не знаю. Мені потрібен Якір.

— Як щодо Рунна?

Її кузен, як би не хотілося їм обом це визнавати, розправився би з усіма чудовиськами Безодні, щоб захистити її.

Брайс кинула на нього погляд, буквально просочений зневагою.

— Нізащо у світі.

— Тоді, може Юніпер?

Та, кому вона справді довіряла і кого любила.

— Вона могла би, але за відчуттями якось воно не складається. А скористатися послугами держслужбовця у якості Якоря — це не для мене.

— А я от скористався. Усе пройшло нормально, — сказав Гант і, помітивши запитання, які замерехтіли в її очах, швидко додав, перш ніж вона встигла їх озвучити: — Можливо, ти передумаєш.

— Можливо, — вона пожувала губу. — Мені шкода, що ти втратив своїх друзів.

— А мені — що ти втратила своїх.

Брайс вдячно кивнула і знову взялася перемішувати страву на сковорідці.

— Я знаю, що люди цього не розуміють. Просто… коли це сталося, усередині мене згасло світло. Даніка не була мені ні сестрою, ні коханкою. Але лише поруч із нею я могла бути собою і ніколи не відчувати осуду. Вона була єдиною, хто завжди відповідала на мій дзвінок чи передзвонювала. Лише вона змушувала мене відчувати себе сміливою, бо що б не відбувалося, якою б кепською, принизливою чи гівняною не була ситуація, я знала, що вона буде на моєму боці. Що навіть коли все летить у Хел, я можу поговорити з нею — і все знову буде гаразд.

Її очі зробилися вологі, і Гант стримувався, щоб не підійти до неї і не взяти за руку.

— Але зараз… Зараз нічого не гаразд, — продовжила вона. — Я більше ніколи з нею не говоритиму. Здається, усі очікують, що на сьогодні я би вже мала відійти від цього. Але я не можу. Щоразу, коли я наближаюся до правди своєї нової реальності, мені знову хочеться втекти від неї. І не хочеться бути собою. Прокляття, я більше не можу танцювати, бо це нагадує мені про Даніку — про те, як ми танцювали у клубах, просто на вулицях чи у нашій квартирі або гуртожитку. Я більше не дозволю собі танцювати, тому що це приносить мені радість, а я… А я не хочу її відчувати, — вона ковтнула. — Знаю, це звучить жалюгідно.

— Неправда, — тихо промовив він.

— Вибач, що наскочила на тебе зі своїми проблемами.

Кутик його рота вигнувся вгору.

— Можеш наскакувати на мене коли завгодно, Квінлан.

Вона пирхнула і похитала головою.

— У твоїх устах це звучить вульгарно.

— Ти перша це сказала.

Її губи смикнулися. Хай йому Хел, від її усмішки йому сперло груди.

Але Гант лише сказав:

— Я знаю, що ти рухатимешся далі, Квінлан, — навіть якщо буде складно.

— Чого ти такий впевнений?

Він безшумно підійшов до неї, і вона закинула голову, пильно дивлячись йому в очі.

— Тому що ти прикидаєшся зухвалою і ледачою, але глибоко в душі ти не здаєшся. Бо знаєш, що якщо здасися, то вони переможуть. Усі гаспиди, як ти їх назвала, переможуть. Тому жити, і жити добре — це найкращий спосіб, у який ти можеш послати їх на хрін.

— Ось чому ти досі борешся.

Він провів рукою по витатуйованому вінці на чолі.

— Так.

Вона гмикнула, знову перемішавши вміст сковорідки.

— Що ж, Аталаре. Тоді, гадаю, ми з тобою ще якийсь час посидимо в окопах.

Він усміхнувся до неї, так відкрито, як уже давно ні до кого не усміхався.

— Знаєш, — промовив він, — здається, мені подобається, як це звучить.

Її очі зробилися ще тепліші, а веснянкуваті щоки залилися рум’янцем.

— Ти сказав «удома». Тоді, у барі.

Справді сказав. І намагався про це не думати.

— Я знаю, що ти повинен жити у казармах чи там, де наполяже Михей, — продовжила вона, — але якщо нам вдасться розкрити цю справу… та кімната — твоя, якщо захочеш.

Від її пропозиції його пройняло приємними брижами.

— Дякую, — тільки й відповів він, не знайшовши більше, що сказати. Та потім усвідомив, що саме це і було потрібно.

Рис доготувався, і Брайс виклала його у два полумиска, а зверху поклала м’ясо з овочами. Тоді простягнула одну порцію Ганту.

— Не делікатес, звісно, але… тримай. І вибач за мої слова.

Гант поглянув на рис із м’ясом, з якого підіймалася пара. Він бачив, як собак годували вишуканішою їжею. Але він злегка усміхнувся, і йому знову чомусь сперло груди.

— Вибачення прийнято, Квінлан.

На її комоді сидів кіт.

Її повіки настільки обважніли від виснаження, що вона ледве змогла їх підняти.

Погляд очей кольору неба перед світанком пришпилив її до ліжка.

«Що засліплює Провидицю, Брайс Квінлан?»

Її губи відкрилися у відповідь, але сон потягнув її назад у свої обійми.

Сині очі кота спалахнули.

«Що засліплює Провидицю?»

Вона щосили намагалася не заплющувати очей, відчуваючи наполегливість у запитанні.

«Ти знаєш», — спробувала вимовити вона.

«Єдину доньку Короля Осені — викинули з будинку, як сміття».

Кіт або здогадався про це біля храму багато років тому, або прослідував за нею додому, аби впевнитися, до чиєї вілли вона намагалася потрапити.

«Він вб'є мене, якщо дізнається».

Кіт лизнув лапу.

«Тоді здійсни Занурення».

Вона знову спробувала заговорити. Сон міцно тримав її, але зрештою їй вдалося промовити:

«І що потім?»

Котячі вуса смикнулися.

«Я ж казав тобі. Знайди мене».

Її повіки заплющилися — вона остаточно поринула у сон. «Навіщо?»

Кіт схилив голову набік.

«Щоб ми змогли це завершити».

53

Вранці досі дощило, і Брайс вирішила, що це поганий знак. Сьогодні буде паршивий день. Минулий вечір був паршивим. Сирінкс відмовлявся вилазити з-під ковдри, хоч Брайс і намагалася виманити його обіцянкою сніданку перед прогулянкою, і на той час, коли вона нарешті витягнула його на вулицю, поки Гант спостерігав з вікна, приємний стукіт дощу перетворився на відверту зливу.

Біля входу до будинку, у кутку під невеличким виступом, сиділа товста жаба, чекаючи, коли повз неї пролітатиме якийсь маленький, бідолашний ванір. Вона зміряла оком Брайс і Сирінкса, які прохлюпали повз, і коли химера наїжачилася й сердито фиркнула, відплигала бочком до стіни будівлі.

— Потвора, — пробурмотіла Брайс, церегукуючи дощ, що барабанив по каптуру її плаща, відчуваючи, як жаба проводжає їх поглядом у кінець кварталу. Ці істоти, завбільшки з її кулак, навчилися становити загрозу. А саме для усякого роду спрайтів. Навіть замкнена у бібліотеці Лехаба ненавиділа їх і страшенно боялася.

Попри темно-синій дощовик зверху, чорні легінси і біла футболка Брайс невдовзі зробились мокрі. Дощ ніби лив якось угору від землі. У її зелених гумових чоботах також зібралися калюжі, які хлюпали з кожним її кроком під зливою, що хльоскала в обличчя, і на вітру, від якого зі свистом гойдалися пальми вгорі.

«Найдощовитіша весна в історії», — оголосили вчора у вечірніх новинах. Брайс не сумнівалася, що так і буде.

Коли вони повернулися — Сирінкс завершив свій ранковий ритуал за рекордно короткий час, — жаба досі сиділа на місці. Брайс ненароком — а може, й свідомо, тупнула по сусідній калюжі.

Жаба висунула до неї язика, але поплигала геть.

Гант стояв біля плити і готував щось, що пахло беконом. Поки вона знімала дощовик, з якого текло по всій підлозі, він озирнувся і спитав:

— Ти голодна?

— Ні, дякую.

Його очі звузилися.

— Тобі потрібно щось з’їсти, перш ніж ми вирушимо.

Вона відмахнулася і, нахилившись, почала насипати корм у миску Сирінкса.

Випроставшись, вона побачила Ганта з простягнутою тарілкою в руці. Яєчня з беконом і товстий тост з чорного хліба.

— На цьому тижні ти п’ять днів колупалася у їжі, — грубо промовив він. — Більше такого не буде.

Вона закотила очі.

— Мені не потрібні чоловічі настанови, коли мені їсти.

— А як щодо дружньої зауваги, що у тебе зі зрозумілих причин була важка ніч і ти стаєш страшенно злою, коли голодна?

Брайс насупилася. Гант продовжував тримати перед нею тарілку.

— Знаєш, нервувати — це нормально, — сказав він і кивнув у бік паперового пакета, який вона залишила біля дверей, — з речами Даніки, складеними і готовими до аналізу.

Брайс підслухала, як пів години тому Гант телефонував Вікторії і просив її дістати у фейців обладнання для Мімір-тесту. Вікторія сказала, що Деклан уже його надіслав.

— Я не нервую, — відповіла Брайс. — Це просто одяг, — Гант виразно подивився на неї, і вона загарчала: — Не нервую, кажу. Нехай ці речі навіть пропадуть у відділі речдоків чи що у вас там.

— Тоді їж.

— Я не люблю яйця.

Кутики його губ смикнулися угору.

— Я бачив, як ти вмолола їх близько трьох десятків.

Їхні погляди зустрілися і затрималися.

— Хто навчив тебе готувати?

Гант однозначно був кращим кухарем, ніж вона. Нікчемна вечеря, яку вона приготувала йому вчора, була тому доказом.

— Сам навчився. Це корисна навичка для солдата. Робить тебе популярним у будь-якому таборі легіонерів. До того ж у мене два прожитих століття за плечима. Було би жалюгідно досі не вміти готувати, — він підніс тарілку ближче. — Смачного, Квінлан. Я не дозволю, щоб ці речі пропали.

Брайс міркувала, чи не заїхати йому цією тарілкою в обличчя, але зрештою взяла її і плюхнулася на стілець на чолі обіднього столу. До неї підбіг Сирінкс, очікувально заглядаючись на бекон.

За мить на столі з’явилася чашка кави, у якій досі кружляли вершки.

Гант дурнувато усміхнувся.

— Не хочу, щоб ти вирушала у світ, не заправившись як слід.

Брайс показала йому непристойний жест, схопила його телефон, який лежав на столі, і зробила кілька світлин: сніданок, каву, дурне усміхнене обличчя янгола, Сирінкса, який сидів поруч, і власну похмуру фізіономію. Але каву все одно випила.

На той час, коли Брайс поставила чашку в раковину, Гант доїдав сніданок за столом, і вона виявила, що її хода стала легша, ніж була вже довгий час.

— Не загуби, — попередив Гант Вікторію, яка переглядала вміст пакета на її столі.

Примара підвела погляд від бляклої сірої футболки, на якій голосила фігура у мантії. Мерч гурту «Банші».

— У нашому відділі речдоків є одяг Даніки Фендир та інших жертв.

— Добре, але використай також і ці речі, — сказав Гант. На випадок, якщо хтось з працівників відділу підробив докази — і щоб дати Квінлан відчути, що вона допомогла. Зараз Брайс була у галереї з якимсь пихатим клієнтом, а за нею наглядала Наомі. — Ти отримала обладнання для Мімір-тесту від Деклана?

— Як я вже сказала по телефону: так, — Вікі знову зазирнула до пакета. — Я подзвоню, якщо щось спливе.

Гант підсунув по столі папірець.

— Перевір, чи не спливуть також сліди когось із них.

Мигцем глянувши на папірець, Вікторія зблідла, і на її чолі різко виділився витатуйований німб.

— Гадаєш, це один із цих демонів?

— Сподіваюся, що ні.

Гант склав список потенційних демонів, які могли працювати разом із кристалосом. Усі вони були древні і жахливі, і з кожним ім’ям, яке він додавав до списку, його страх посилювався. Багато з них були персонажами кошмарних казок перед сном. Але всі вони могли спричинити катастрофу, якщо проникнуть до Мідґарда. З двома з них Гант зустрічався раніше — і ледве пережив ці двобої.

Гант знову кивком вказав на пакет.

— Я серйозно: не загуби цей одяг, — повторив він.

— М’якшаєш, Аталаре?

Гант закотив очі й рушив до виходу.

— Просто хочу, щоб мої яйця лишилися на місці.

Увечері Вікторія повідомила Ганта, що вона досі проводить діагностику. Обладнання для фейського Мімір-тесту було солідним, тож на те, щоб провести аналіз, піде багато часу.

Гант подумки змолився, щоб результати виявилися не такими катастрофічними, як він очікував.

Він написав про це повідомлення Брайс, яка саме закінчувала роботу, посміюючись, помітивши, що вона знову перейменувала себе у його списку контактів: «Королева Брайс».

Вони не спали до пізньої ночі, запоєм дивлячись реаліті-шоу про компанію гарячих молодих ванірів, які працювали у пляжному клубі на Корональних Островах. Спершу Гант відмовлявся — але наприкінці першої години перегляду саме він увімкнув наступний випуск. А потім наступний.

Їх не бентежило, що тепер вони сиділи не на різних кінцях дивана, а поруч, і він притискався своїм стегном до її. Можливо, навіть грався з її косою. Можливо, вона йому це дозволяла.

Уранці Гант саме йшов слідом за Брайс до ліфта, коли задзвонив його телефон. Глянувши на номер, він скривився і відповів:

— Добрий день, Михею.

— У моєму офісі. Через п’ятнадцять хвилин.

Брайс натиснула кнопку ліфта, але Гант вказав на вихід на дах.

Він віднесе її до галереї, а потім вирушить у ЦДР.

— Гаразд, — обережно промовив він. — Хочете, щоб міс Квінлан приєдналася до нас?

— Лише ти.

Зв’язок обірвався.

54

Гант зайшов до вежі через чорний хід, намагаючись уникнути будь-яких місць, де могла ошиватися Сандріель. Ісая не брав слухавки, і Гант знав, що не варто більше телефонувати, доки той сам не подзвонить.

Зайшовши до кабінету, він побачив, що Михей стоїть біля вікна, а судячи з концентрації його сили, ось-ось мала розпочатися буря.

— Чому ви проводите у лабораторії фейські тести на старих речових доказах? — спитав Архангел.

— У нас є вагомі підстави вважати, що демон, якого ми ідентифікували, не причетний до смерті Даніки Фендир. Якщо ми зможемо знайти того, хто насправді її вбив, він може привести нас до того, хто його прикликав.

— Саміт за два тижні.

— Знаю. Ми працюємо не покладаючи рук.

— Та невже? Пияцтво у віскі-барі з Брайс Квінлан рахується за роботу?

Покидьок.

— Ми працюємо. Не хвилюйтеся.

— Знаєш, до мене в офіс дзвонила Сабіна Фендир. Хотіла відірвати мені голову за те, що її підозрювали.

У його погляді не було ні краплі людяності. Це були очі холоднокровного хижака.

— Ми помилилися і визнаємо це, але у нас було достатньо підстав вважати…

— Просто. Закінчіть. Справу.

— Закінчимо, — крізь зуби відповів Гант.

Михей холодно обвів його очима. А тоді сказав:

— Сандріель питала про тебе — і про міс Квінлан теж. Вона зробила мені кілька щедрих пропозицій перепродати тебе.

Шлунок Ганта наповнився свинцем.

— Поки що я їй відмовив. Сказав, що ти надто для мене цінний. Михей кинув теку на стіл і розвернувся назад до вікна.

— Не змушуй мене передумати, Ганте.

Гант прочитав файл у теці — безмовний наказ, який він передавав. Його покарання. За Сабіну, за проволоку, за саме його існування. Смерть за смерть.

Він зайшов до казарм по шолом.

На полях списку мішеней і їхніх злочинів Михей написав примітку. «Без пістолета».

Тож Гант прихопив ще кілька своїх кинджалів з чорним руків’ям і ніж із довгою рукояттю.

Кожен його рух був ретельним. Поміркованим. Кожен рух його тіла, поки він одягав свій чорний бойовий костюм, заспокоював його розум, відтягуючи його все далі й далі від самого себе.

На столі задзижчав телефон, і Гант, мигцем глянувши на нього, побачив, що Королева Брайс написала: «Усе гаразд?»

Він натягнув чорні рукавички.

Телефон задзижчав знову.

«Я збираюся замовити суп із дамплінґами на обід. Будеш?»

Гант перевернув телефон екраном униз. Наче це якось завадить Брайс дізнатися те, чим він займається. З відточеністю, набутою за ці століття, він зібрав зброю. А тоді надів шолом.

Світ занурився у холодний розрахунок, його кольори потьмяніли.

Лише тоді він узяв телефон і написав Брайс: «Я в порядку. Побачимося пізніше».

Вона відповіла, коли він уже дістався до казарменого посадкового майданчика. Він дивився, як бульбашка з відповіддю вигулькувала, зникала, а тоді з’являлася знову. Ніби Брайс, набираючи повідомлення, стерла десять різних відповідей, поки нарешті не відправила: «Гаразд».

Гант вимкнув телефон, штовхнувши плечем двері на балкон, і вийшов на відкрите повітря.

Він був темною плямою на тлі яскравого неба. Тінню напроти сонця.

Змахнувши крилами, він злетів у повітря. І не озирнувся.

Щось сталося.

Брайс зрозуміла це одразу, коли усвідомила, що від Ганта, який перебував у Коміціумі, не було звісток уже годину.

Це відчуття лише погіршилося, коли він надіслав туманну відповідь на її повідомлення. Ні слова про те, чому його викликали і що він збирався робити.

Наче за нього відповів хтось інший.

Вона набирала десятки різних відповідей на це не-Гантове повідомлення:

«Будь ласка, напиши, чи все гаразд».

«Відправ 1, якщо тобі потрібна допомога».

«Я чимсь тебе засмутила?»

«Що сталося?»

«Мені прийти до Коміціуму?»

«Відмовляєшся від супу з дамплінґами — хтось украв цей телефон?»

Вона писала і видаляла, доки нарешті не набрала: «Я хвилююся. Подзвони, будь ласка». Але вона не мала права хвилюватися і вимагати від нього дзвінків.

Тож вона зупинилася на жалюгідному «Гаразд».

І не отримала відповіді. Цілий день на роботі вона, наче одержима, перевіряла свій телефон.

Нічого.

Від тривоги судомило шлунок. Брайс навіть суп не замовила. Глянувши на зображення з камер на даху, вона побачила Наомі, яка цілий день сиділа там з напруженим обличчям.

Близько третьої години Брайс піднялася на дах.

— Ти не знаєш, де він міг подітися? — спитала вона, міцно обхопивши себе руками за плечі.

Наомі обвела її очима.

— Гант у порядку, — сказала вона. — Він… — вона осіклася, побачивши щось у виразі Брайс, і очі янголиці зблиснули здивуванням. — Він у порядку, — м’яко повторила вона.

На той час, коли Брайс повернулася додому, а Наомі влаштувалася на сусідньому даху, вона вже перестала їй вірити.

Тому вирішила: до біса це все. До біса застереження янголиці, власний удаваний спокій і всю цю маячню.

Стрілки годинника наближалися до восьмої, і Брайс, стоячи на кухні, написала Ганту: «Будь ласка, набери мене. Я хвилююся за тебе».

Ось. Нехай слова летять в ефір чи куди там потрапляють повідомлення.

Брайс вивела Сирінкса на останню прогулянку перед сном, міцно стискаючи телефон у руці. І що міцніше вона його стискала, то більшою видавалася ймовірність, що Гант відповість.

Об одинадцятій вона зламалася і набрала знайомий номер. Рунн відповів після першого ж гудка.

— Що сталося?

Як він зрозумів? Їй було байдуже.

— Я… — Вона важко ковтнула.

— Брайс? — голос Рунна став різкіший.

На задньому плані грала музика, але вона почала затихати, наче він відходив до спокійнішого місця.

— Ти сьогодні ніде не бачив Ганта? — тонким і високим голосом спитала вона.

— Усе гаразд? — пролунав віддалений голос Флінна.

Рунн лише перепитав:

— Що сталося?

— Можливо, ти бачив Ганта у тирі або деінде…

Музика стихла. Хлопнули двері.

— Де ти?

— Удома.

І тоді до неї дійшло, наскільки ідіотським був цей її порив: дзвонити Рунну і питати його — з-поміж усіх інших людей, — чи не знає він, чим займається особистий асасин Губернатора.

— Дай мені п’ять хвилин…

— Ні, не приходь. Усе гаразд. Просто… — Слова обпікали їй горло. — Я не можу його знайти.

А раптом Гант уже перетворився на купу кісток, плоті і крові?

Коли її мовчання затягнулося, Рунн із тихою наполегливістю промовив:

— Зараз я відправлю Дека і Флінна на…

Захисні заклинання загуділи і вхідні двері відімкнулися.

Брайс завмерла, дивлячись, як вони повільно відчиняються. І як у них заходить Гант у чорному бойовому костюмі та своєму знаменитому шоломі.

Здавалося, кожен його крок вимагав повної концентрації. А його запах…

Кров.

Чужа.

— Брайс?

— Він повернувся, — видихнула вона у слухавку. — Подзвоню завтра, — сказала вона брату і натиснула «відбій».

Гант зупинився посеред кімнати.

Його крила були заплямовані кров’ю. Вона блищала на його шкіряних обладунках. Вкривала бризками забрало його шолома.

— Що… що сталося? — ледве спромоглася промовити вона.

Гант рушив далі. Він пройшов повз неї, і повітря наповнилося запахом крові — кількох різних видів крові. Він не сказав ні слова.

— Ганте.

Полегшення, яке її накрило, тепер перетворилося на якесь різкіше відчуття.

Не зупиняючись, він попрямував до себе. Брайс не сміла поворухнутися. Він був наче привид, демон… тінь смерті.

Цей чоловік у шоломі та бойових обладунках… вона його не знала.

Зайшовши до своєї кімнати, він, навіть не озирнувшись, захлопнув за собою двері.

Він не міг цього витримати.

Не міг витримати виразного, до тремтіння у колінках, полегшення, що з’явилося на її обличчі, коли він зайшов до квартири. Він повернувся одразу по закінченні свого завдання, бо думав, що вона спатиме, і він зможе змити кров тут, щоб не повертатися спершу до казарм Коміціуму, але вона стояла у вітальні. І чекала на нього.

А коли він увійшов до квартири і Брайс побачила й відчула запах крові…

Він також не міг витримати нажаханий, болісний вираз, який з’явився на її обличчі після цього.

«Бачиш, що зі мною зробило таке життя?» — хотілося йому запитати. Але зараз він не міг говорити. У голові досі лунали крики. Крики трьох жертв, з якими він розправлявся упродовж кількох годин, враховуючи особливі побажання Михея.

Гант попрямував до душової і ввімкнув гарячу воду на максимум. Він зняв шолом, і без приглушених тонів забрала в очі вдарило яскраве світло. Потім він зняв рукавички.

Брайс виглядала такою переляканою. Воно й не дивно. Досі вона не розуміла по-справжньому, ким і чим він був. Чому люди його сахаються. І не дивляться в очі.

Гант один за одним зняв обладунки. Його рани на шкірі вже загоювалися. Наркобарони, яких він прикінчив сьогодні, завдали йому кількох ударів, перш ніж він здолав їх. Перш ніж притис їх до землі, проштрикнувши своїми клинками.

І залишив їх так умирати, довго й болісно, у криках агонії.

Роздягнувшись догола, він став під душ. Білі кахлі вже вкривала водяна пара.

Окріп обварював його шкіру, наче кислотою.

Гант проковтнув свій крик, свої схлипи й стогін і не ухилився від кипучого струменя.

Просто стояв, дозволяючи йому випалити у ньому все.

Михей відправив його на завдання. Наказав Ганту когось убити. Судячи з різних запахів на ньому, кількох. Чи всі ці життя зарахуються до його жахливого боргу?

Те, що він виконував для Губернатора, було його роботою, його шляхом до свободи, утім… Утім Брайс ніколи по-справжньому над цим не замислювалася. Над тим, що ця робота робить із ним. І які має наслідки.

Це був не шлях до свободи. Це був шлях прямо до Хела.

Брайс лишалася у вітальні, чекаючи, коли він вийде з душу. Вода все текла. Двадцять хвилин. Тридцять. Сорок.

Коли минула година, вона постукала у його двері.

— Ганте?

Відповіді не було. Тільки плюскіт води.

Вона прочинила двері й зазирнула до тьмяної спальні. Двері душової були відчинені, і з них валила пара. Стільки пари, що у кімнаті стало вогко.

— Ганте?

Вона подалася вперед, витягнувши шию, щоб побачити його у яскравому світлі душової. Але його видно не було…

За склом душової промайнув край промоклого сірого крила.

Не думаючи, Брайс кинулася вперед. Їй було все одно.

За мить вона опинилася у душовій, з його ім’ям на вустах, готуючись до найгіршого і шкодуючи, що залишила телефон на кухонній стійці…

Але потім побачила Ганта. Він сидів голий на підлозі душової, сховавши голову між колінами. Вода хльоскала його по спині, крилах, крапала з волосся. Його засмагла шкіра, ніби вкрита золотим пилом, сяяла розпаленим червоним кольором.

Брайс ступила до душової і засичала. Вода обпікала. Чистий окріп.

— Ганте, — промовила вона.

Він навіть не кліпнув.

Брайс перевела погляд на душову лійку. Його тіло зцілювалося від опіків — зцілювалося і знову обварювалося, зцілювалося й обварювалося. Певно, це були справжні тортури.

Вона потягнулася до душу, і гарячезна вода вмить просочила її сорочку і штани, але Брайс, зціпивши зуби, зменшила температуру.

Гант не поворухнувся. Навіть не глянув на неї. Вона зрозуміла, що він часто так робив. Щоразу, коли його на завдання посилав Михей і всі Архангели, яким він служив раніше.

До кімнати зайшов Сирінкс, перевірити, що тут відбувається. Він обнюхав закривавлений одяг, а тоді розтягнувся на гумовому килимку, поклавши голову на передні лапи.

Гант не виказував жодних ознак усвідомлення її присутності.

Але став дихати глибше. Рівніше.

I Брайс, не в змозі пояснити чому, схопила з ніші у плитці пляшку шампуню й брусок лавандового мила, а тоді опустилася перед Гантом навколішки.

— Зараз я тебе відмию, — тихо промовила вона. — Якщо ти не проти.

У відповідь він слабко, але абсолютно зрозуміло кивнув. Наче слова досі давалися йому дуже важко.

Тож Брайс налила на долоню трохи шампуню, а тоді запустила пальці у його волосся. Густі пасма були важкі, і вона акуратно помила йому голову, а тоді відкинула її назад, щоб змити шампунь. Гант нарешті подивився на неї. Їхні погляди зустрілися, і він знову опустив голову під струмінь води.

— Ти виглядаєш саме так, як я почуваюся, — прошепотіла вона, відчуваючи, як до горла підступив клубок. — Кожного дня.

Він кліпнув — єдина ознака того, що він її чув.

Брайс вийняла руки з його волосся і взяла мило. Він голий, усвідомила вона, якось про це забувши. Зовсім голий. Проганяючи від себе ці думки, вона почала намилювати його шию, широкі плечі і мускулясті руки.

— Нижньою частиною насолоджуватимешся сам, — промовила вона, відчуваючи, як палає її обличчя.

Гант лише спостерігав за нею з оголеною відвертістю. Це було інтимніше за доторк його губ до її шиї. Ніби він насправді бачив її сутність, бачив ким вона була і ким досі може стати.

Брайс як могла відмила його верхню половину тіла.

— Я не можу дістати до крил, коли ти сидиш біля стіни.

З сильним, граційним поштовхом, Гант підвівся на ноги.

Брайс намагалася відвести погляд від того, що впало їй в очі. Доволі солідне дещо, якого він, здавалося, не помічав чи просто не переймався.

Тож вона теж не перейматиметься. Брайс встала і під бризками води обережно розвернула Ганта. Вона не дозволяла собі помилуватися і видом ззаду. Його м’язами і досконалою статурою.

«У тебе ідеальна дупа», — сказав нещодавно їй Гант.

«У тебе теж», — тепер могла засвідчити вона.

Брайс намилила його крила, які від води зробилися темно-сірими.

Гант височів над нею настільки, що їй довелося стати навшпиньки, щоб дістати до краєчків крил. Вона мовчки відмивала їх, поки Гант стояв, спершись руками на кахлі й повісивши голову. Йому був потрібен відпочинок і тимчасове забуття. Тож Брайс змила піну, переконавшись, що кожна пір’їнка була чиста, і, перехилившись через янгола, вимкнула воду.

У паркій душовій було чутно лише дзюркіт води, що стікала в зливний отвір.

Брайс узяла рушник і, коли Гант розвернувся до неї, підвела погляд угору. Обернувши рушника навколо його стегон, вона зірвала другий з рейки біля душової кабіни, і провела по його смаглявій шкірі. Обережно промокнула його крила. А потім витерла його волосся.

— Ходімо, — пробурмотіла вона. — У ліжко.

Його обличчя зробилося настороженим, але він не заперечував, коли вона, заливаючи підлогу водою, що крапала з її промоклого одягу і волосся, витягнула його з душу. Не заперечував, коли відвела його до спальні, до комоду, до якого він складав свої речі.

Брайс дістала чорні труси-боксери, нахилилася і, втупившись очима в підлогу, розтягнула резинку.

— Надягай.

Гант слухняно вставив одну ногу, а потім другу. Брайс підвелася, натягуючи боксери на його могутні стегна, і зі слабким звуком відпустила еластичну резинку. Потім дістала з іншої шухляди білу футболку, насуплено поглянула на хитромудрі пройми для його крил і відклала її.

— Сьогодні лише труси, — заявила вона, відкидаючи ковдру на ліжку, яке він щоранку так сумлінно заправляв. Брайс поплескала по матрацу. — Лягай спати, Ганте.

Він знову послухався, з тихим стогоном ковзнувши під ковдру.

Брайс вимкнула світло у душовій, від чого у кімнаті стало темно, і повернулася до ліжка. Гант лежав, досі дивлячись на неї. Наважившись відкинути вологе волосся з його чола, Брайс злегка торкнулася пальцями його ненависного татуювання. Гант заплющив очі.

— Я так хвилювалася за тебе, — прошепотіла вона, знову погладивши його по голові. — Я…

Вона не змогла закінчити речення. Тому відступила від ліжка, збираючись піти до себе і перевдягнутися у сухий одяг і, можливо, самій трохи поспати.

Але тепла, сильна рука стиснула її зап’ясток. Зупинила її.

Брайс озирнулася і побачила, що Гант знову дивиться на неї.

— Що?

Замість слів він легенько потягнув її за руку.

Залишся.

Її груди до болю стиснуло.

— Гаразд, — вона глибоко вдихнула. — Гаразд, звісно.

І чомусь думка піти від нього до своєї спальні, покинути його бодай на мить, здалася їй надто ризикованою. Ніби якщо вона піде перевдягатися, він може знову зникнути.

Тож Брайс узяла білу футболку, яку хотіла дати йому, і, відвернувшись, скинула свою сорочку й ліфчик та закинула їх до душової. Одяг шльопнувся на мокрі кахлі, заглушивши шелест його м’якої футболки, яку вона надягла. Футболка сягала їй до колін, закриваючи ноги достатньо, щоб вона стягнула з себе мокрі спортивки й труси і також пожбурила їх до ванної.

Сирінкс стрибнув на ліжко і скрутився клубочком у ногах. Гант посунувся, звільняючи їй достатньо місця.

— Гаразд, — повторила вона, вже радше сама до себе.

Простирадла були теплі і пахли Гантом — кедром після дощу. Намагаючись так явно не вдихати цей запах, Брайс сіла, спершись на узголів’я ліжка. І намагалася приховати свій шок, коли Гант поклав голову їй на коліна, а руку перекинув через неї на подушку.

Дитина, яка кладе голову на материні коліна. Друг, який шукає заспокійливого контакту, щоб нагадати собі, що він досі живий. Хороша людина, хай там що його змушують робити.

Брайс обережно знову відкинула волосся з його чола.

Очі Ганта були заплющені, але він злегка подався до її дотику. Ніби у мовчазному проханні.

Тож Брайс продовжила гладити його волосся, доки його дихання не стало глибоким і рівним, а його могутнє тіло не обм’якло.

Пахло раєм. Домом, вічністю і тим місцем, де йому хотілося бути.

Відчуваючи тепло і м’якість жіночого тіла, відчуваючи легке дихання, Гант розплющив очі.

У тьмяному світлі кімнати він виявив, що лежить у Брайс на колінах, а сама вона спить, притулившись до узголів’я ліжка, похиливши голову набік. Її рука досі була у його волосся, а друга лежала на простирадлі біля його руки.

Годинник показував пів на четверту. Ганта здивував не час, а той факт, що його розум уже достатньо прояснився.

Вона подбала про нього. Відмила, вдягла і втішила. Він не пам’ятав, коли востаннє хтось робив для нього подібне.

Гант обережно прибрав голову з колін Брайс, усвідомлюючи, що у неї голі ноги. Що з одягу на ній лише його футболка. І що його обличчя було всього за кілька сантиметрів від того самого місця.

Його м’язи лише трохи занили, коли він підвівся й сів на ліжку. Брайс навіть не поворухнулася.

О боги, вона вдягала на нього труси.

Гант зашарівся, але встав з ліжка. Сирінкс розплющив одне око, дивлячись, через що здійнялася метушня. Гант дав химері знак йти за ним, і, обійшовши ліжко, підійшов до Брайс.

Вона лише злегка поворухнулася, коли Гант узяв її на руки і поніс до її кімнати. Він поклав її на ліжко, і вона щось буркнула, протестуючи проти холодних простирадл, але він хутко накрив її ковдрою і вийшов, поки вона не проснулася.

Він був уже на середині вітальні, коли її телефон, залишений на кухонній стійці, засвітився. Не втримавшись, Гант підійшов подивитися.

Екран був заповнений низкою повідомлень від Рунна, усі надіслані за останні кілька годин.

«З Аталаром усе гаразд?»

Наступне: «А з тобою?»

Потім, через годину: «Я зателефонував твоєму консьєржу, і він запевнив мене, що ви обоє у квартирі, тож, гадаю, у вас усе в порядку. Але вранці передзвони».

І останнє, яке надійшло пів хвилини тому, наче запізніла думка: «Я радий, що ти сьогодні мені подзвонила. Знаю, що наші стосунки зіпсовані, і знаю, що багато в чому це моя вина, але якщо я колись тобі знадоблюся, то знай, що я поруч. Завжди поруч, Брайс».

Гант глянув у бік її спальні. Вона дзвонила Рунну — ось із ким вона говорила по телефону, коли він повернувся. Гант задумливо потер груди.

Він заснув у своєму ліжку, де досі лишався її запах — наче примарний теплий дотик.

55

Брайс розбудили золоті промені світанкового сонця. Простирадла були теплі, ліжко м’яким, Сирінкс досі хропів…

Це була її кімната. Її ліжко.

Вона сіла і розштовхала Сирінкса. Той роздратовано заскавчав і заповз глибше під ковдру, для повного щастя вдаривши її задніми лапами по ребрах.

Брайс залишила химеру спати, зісковзнула з ліжка і за мить вийшла з кімнати. Напевно, в якийсь момент Гант її переніс. Але він був не у формі для фізичних навантажень, а якщо його якимсь чином знову викликали…

Брайс полегшено зітхнула, побачивши на ліжку в гостьовій кімнаті розпростерте сіре крило. Золотисто-коричневу мускулясту спину, яка піднімалася й опускалася у такт диханню. Він ще спав.

Дякувати богам. Брайс потерла обличчя долонями, розуміючи, що сон втрачено, і попленталася на кухню готувати каву. Їй потрібна була чашка міцної кави, а потім швидка пробіжка. Ще сонна, вона машинально засипала зерна у кавоварку, і коли та загуділа й затріскотіла, взяла з кухонної стійки свій телефон.

Більшість повідомлень була від Рунна. Вона двічі їх перечитала.

Він був готовий кинути усе і прийти до неї. Відправити своїх друзів на пошуки Ганта. Зробив би це без зайвих питань. Вона це знала — і змушувала себе забути.

І також розуміла чому. Прекрасно розуміла, що її реакція на їхню сварку кількарічної давнини була виправдана, але надмірна. Рунн намагався вибачитися, але вона лише використала це проти нього. І він напевно відчував достатню провину, оскільки ніколи не питав, чому вона викреслила його зі свого життя. Він так і не зрозумів, що відгородитися від нього його змусила не якась там легка образа, а страх. Абсолютний жах.

Він ранив її, і це страшенно її налякало — те, що він має таку силу. Те, що вона стільки всього чекала від нього, уявляла, скільки всього робитиме разом із братом — пригоди, свята і звичайні родинні моменти — і він мав здатність усе це зруйнувати.

Великі пальці Брайс зависли над клавіатурою телефона. Вона не могла підібрати правильних слів. Було б непогано написати «Дякую». Чи навіть вистачило би «Подзвоню пізніше», оскільки, мабуть, їй справді було би варто подякувати особисто.

Але пальці так і зависали над клавіатурою, а слова змішувалися й вислизали з голови.

Тож вона вирішила зачекати, доки збереться з думками, і перейшла до наступного повідомлення — від Юніпер.

«Мадам Кайра сказала, що ти так і не з’явилася на занятті. Якого Хела, Брайс? Мені довелося благати її притримати вільне місце для тебе. Вона була дуже сердита».

Брайс скрипнула зубами і відповіла: «Вибач. Перекажи їй, що я працюю над однією справою для Губернатора і мене викликали по роботі».

Вона відклала телефон і розвернулася до кавоварки. Через секунду він знову задзижчав. Певно, Юніпер прямувала на ранкову репетицію.

«Ця жінка не розмінюється на відмовки. Я важко працювала, щоб сподобатися їй, Брайс».

Юніпер однозначно розсердилася, якщо назвала її Брайс, а не Бі.

Брайс написала: «Вибач, добре? Я ж казала, що тільки подумаю. Не треба було запевняти її, що я прийду».

«Як скажеш. Мушу йти», — шпигнула її відповіддю Юніпер.

Брайс шумно видихнула і, насилу випустивши телефон з рук, узяла чашку гарячої кави.

— Привіт.

Різко розвернувшись, вона побачила Ганта, який стояв, спершись стегном на мармуровий кухонний острівець. Треба було визнати: як для мускулястого крилатого велетня, янгол рухався безшумно. Він вдягнув сорочку і штани, але зачіска була досі скуйовджена після сну.

Її коліна трохи підкосилися, і вона хрипко спитала:

— Як почуваєшся?

— Прекрасно.

У його відповіді не було уїдливості, лише тиха покірність і прохання надто не тиснути. Тож Брайс дістала другу чашку, поставила її до кавоварки і натиснула кілька кнопок, щоб готувалася друга порція.

Його погляд, яким він обвів кожну частину її тіла, відчувався наче фізичний дотик. Опустивши на себе погляд, Брайс зрозуміла чому.

— Вибач, що взяла одну з твоїх футболок, — сказала вона, зібравши в руку жмут білої тканини. О боги, на ній не було трусиків. Він про це знав?

Його очі опустилися на її голі ноги і злегка потемнішали. Точно знав.

Відштовхнувшись від кухонного острівця, Гант рушив до неї, і Брайс приготувалася. Вона й сама не знала, до чого, але…

Він пройшов повз, попрямувавши до холодильника, з якого дістав яйця і шмат бекону.

— Нехай це і прозвучить, як кліше альфа-козла, — промовив він, не дивлячись на неї і ставлячи на плиту сковорідку, — але мені подобається бачити тебе у моїй футболці.

— Абсолютно типове кліше, — сказала вона, але мимовільно піджала пальці ніг.

Гант розбив яйця у миску.

— Схоже, врешті-решт ми завжди опиняємося на кухні.

— Поки ти готуєш, я не проти, — промовила Брайс, потягуючи каву.

Гант пирхнув, а тоді посерйознішав.

— Дякую, — тихо сказав він. — За те, що ти зробила.

— Нема за що, — відповіла вона, знову сьорбнувши кави. І, згадавши про зварену порцію для нього, потягнулася по наповнену чашку.

Вона простягнула її йому, і Гант розвернувся від плити. Перевів погляд з чашки на її обличчя.

А потім, обхопивши широкою долонею чашку, нахилився, скорочуючи відстань між ними. Його губи злегка торкнулися її щоки. Короткий, легкий і приємний дотик.

— Дякую, — знову сказав він і, відхилившись, розвернувся назад до плити. Ніби не помічаючи, що Брайс не могла поворухнути жодним м’язом, не могла вимовити жодного слова.

Бажання схопити його, притягнути його обличчя до свого і спробувати на смак кожну частину його тіла буквально засліпило Брайс. Її пальці смикнулися, ніби відчуваючи доторк до його твердих мускулів.

У його серці досі палав вогонь кохання до його давно втраченої подружки. А у Брайс просто дуже давно не було сексу. Цицьки Хтони, після перепихону з перевертнем-левом у туалеті «Ворона» минуло вже кілька тижнів. А з Гантом, який жив у її квартирі, вона не наважувалася відкрити ліву тумбочку і сама про себе подбати.

«Ага, продовжуй запевнювати себе у цьому», — промовив тихий голосок у її голові.

Мускуляста спина Ганта напружилася. Руки завмерли, зупинивши приготування сніданку.

Прокляття, то він міг відчувати подібні штуки? Більшість ванірських чоловіків могли. Зміни у запаху людини: страх і збудження були найбільш відчутними.

Він — Умбра Мортіс. Він під забороною з десяти мільйонів причин. До того ж Умбра Мортіс не ходить на побачення — ні, з ним або усе, або нічого.

— Про що ти думаєш? — скрипучим голосом спитав Гант, не розвертаючись від плити.

«Про тебе. Наче довбана ідіотка, я думаю про тебе».

— Сьогодні в одному дизайнерському магазині відбудеться розпродаж залишків одягу, — збрехала вона.

Гант озирнувся через плече. Прокляття, які в нього темні очі.

— Серйозно?

Що це за вкрадливий тон?

Не стримавшись, вона відступила назад і наштовхнулася на кухонний острівець.

— Так, — промовила вона, не маючи сили відвести погляд.

Очі Ганта потемніли ще дужче. Він нічого не сказав.

Від його пильного погляду їй сперло подих. Від погляду, який давав їй зрозуміти, що він відчуває усе, що відбувається в її тілі. Від погляду, під яким у неї затверділи соски.

Гант неприродно завмер. Ковзнув очима униз. Побачив її груди. Її стегна, які вона міцно стискала — ніби від цього мало зникнути млосне відчуття, яке запульсувало між ними.

На його обличчі з’явився безперечно хижий вираз. Дикий кіт, готовий до стрибка.

— Не знав, що від розпродажу одягу ти закипаєш, як той чайник, Квінлан.

Вона ледь не простогнала, але щосили намагалася стояти спокійно.

— Це просто приємні дрібниці життя, Аталаре.

— То ось про що ти думаєш, коли відкриваєш свою ліву тумбочку? Про розпродаж одягу?

Тепер він обводив очима всю її. Вона не сміла опустити погляд. — Так, — видихнула вона. — Про всі ті речі — на моєму тілі. Вона сама не розуміла, що за дурню верзе.

Чи можливо, щоб з її квартири, з усього міста враз викачали усе повітря?

— Мабуть, тобі слід купити нову нижню білизну, — пробурмотів він, кивком вказавши на її голі ноги. — Схоже, у тебе скінчилися трусики.

Вона не могла опиратися — картинці, яка виринула у неї перед очима: Гант кладе свої широкі долоні на її талію і саджає на столик, який зараз впирається їй у спину, задирає її футболку — власне, свою футболку — і широко розводить їй ноги. Тоді працює язиком, а потім трахає свої членом, доки вона не починає схлипувати від задоволення, кричати від нього — байдуже, аби він лише торкався її, входив у неї…

— Квінлан.

Схоже, тепер затремтів і він. Ніби лише сила волі стримувала його на місці. Ніби він бачив ті самі яскраві картинки і лише чекав її кивка.

Це все ускладнить. Розслідування, його почуття до Шахари, її власне життя…

Хел із ним. Вони розберуться з цим пізніше. Вони…

Повітря між ними наповнилося задушливим димом. Огидним, їдким димом.

— Прокляття, — просичав Гант, різко розвернувшись до плити і яєчні, яку залишив на вогні.

Наче пробудившись від відьомських чар, Брайс кліпнула. Запаморочливий жар зник. О боги. Напевно, після вчорашнього його емоції змішалися, а її були безладні навіть у вдалі дні, і…

— Мені треба вдягатися на роботу, — спромоглася сказати вона і поспішила до своєї кімнати, перш ніж він встиг розвернутися від згорілого сніданку.

Брайс повторювала собі, що вона збожеволіла, — під душем, у ванній кімнаті й під час надзвичайно мовчазної прогулянки з Сирінксом на роботу. Гант летів за нею слідом, тримаючи дистанцію. Ніби теж це усвідомлював.

Впусти когось у своє життя, дай йому силу скривдити тебе — і зрештою кривдою все і закінчиться.

Вона не зможе цього зробити. Не зможе цього витримати.

На той час, коли Брайс дісталася галереї, вона вже змирилася з цим фактом. Підвівши погляд, вона побачила Ганта, який приземлявся на дах, від чого Сирінкс радісно вискнув, і від думки про те, що вона цілий день буде з янголом у замкненому просторі, з єдиною перешкодою в особі Лехаби…

Дякувати довбаній Урд, щойно Брайс відімкнула двері галереї, задзвонив її телефон. Але це був не Рунн, який хотів перевірити, як справи, і не Юніпер, яка хотіла дати Брайс прочуханки за пропущене заняття.

— Добрий день, Джесібо.

Чаклунка не стала розводитися на люб’язності:

— Відчини задні двері. Негайно.

— О, це жахливо, Бібі, — шепотіла Лехаба у напівтемряві бібліотеки. — Просто жахливо.

Дивлячись на гігантський тьмяно освітлений акваріум, в якому нове доповнення до колекції Джесіби вивчало своє нове пристановище, Брайс відчула, як волосся на її руках стало дибки. Гант стояв, схрестивши руки на грудях, і вдивлявся у темряву. Думки Брайс, в яких вони з ним були голі, зникли годину тому.

Темна луската рука вдарила по товстій стінці акваріума, шкрябнувши скло пазурами кольору слонової кістки. Брайс ковтнула.

— Мені цікаво, як взагалі вдалося знайти некка у цих водах?

Наскільки вона знала, некки водилися лише у крижаних морях півночі, і переважно на Панґері.

— Краще б уже кельпі, — прошепотіла Лехаба, ховаючись за своїм маленьким диванчиком. Її полум’я мерехтіло жовтим кольором.

Ніби почувши їх, некк за склом завмер і вишкірився.

Він був майже два з половиною метри завдовжки, і його цілком можна було назвати хельським близнюком русала. Але замість людиноподібних рис некк мав випнуту нижню щелепу з широчезним безгубим ротом, повним тонких, мов голки, зубів. Його банькаті очі були молочно-білого кольору, як у деяких глибоководних риб. Хвіст був переважно напівпрозорий — кістлявий і гострий — а над ним підіймався викривлений, мускулястий тулуб.

Ні на грудях, ні на голові некка не було волосся, а його чотири руки закінчувалися кинджалоподібними кігтями.

Оскільки акваріум займав цілу стіну бібліотеки, можливості уникнути присутності некка не буде, хіба що він сховається за купу чорного каміння на дні резервуара. Істота знову шкрябнула кігтями по склу. На його зеленувато-сірому зап’ястку блиснуло біле татуювання «SPQM».

Брайс піднесла телефон до вуха. Джесіба відповіла після першого ж гудка.

— Слухаю?

— У нас проблема?

— З контрактом Корсакі? — Голос Джесіби був приглушений, ніби вона не хотіла, щоб її підслухали.

— Ні, — Брайс похмуро глянула на некка. — Потвору в акваріумі треба прибрати.

— У мене зустріч.

— Лехаба перелякана мов Хел.

Повітря для некка було смертельним — він міг перебувати на ньому лише кілька секунд, а потім його життєво важливі органи починали відмовляти, а шкіра облазити, немов обпечена. Але Брайс все одно піднялася маленькими східцями праворуч від акваріума, аби впевнитися, що відсік для годівлі, вбудований у решітку над водою, був надійно замкнений. Сам відсік був квадратною платформою, яку можна було підіймати й опускати у воду за допомогою пульта управління на вершині акваріума, і Брайс тричі перевірила, що механізм повністю вимкнений.

Спустившись, вона побачила, що Лехаба згорнулася клубком за книжкою. Жовте полум’я спрайти шипіло і тріскотіло.

— Яке жахливе, мерзенне створіння, — прошепотіла Лехаба зі свого диванчика.

Брайс шикнула на неї і спитала Джесібу:

— Може, ви подаруєте його якомусь мачо-невдасі з Панґери?

— Я кладу слухавку.

— Але він…

Зв’язок обірвався. Брайс плюхнулася на своє місце за столом.

— Тепер Джесіба залишить його назавжди, — сказала вона вогняному духу.

— Чим ти збираєшся його годувати? — спитав Гант, дивлячись, як некк знову випробовує стіну акваріума на міцність, мацаючи скло своїми жахливими руками.

— Некки полюбляють людей, — прошепотіла Лехаба. — Вони затягують плавців на дно ставків й озер і топлять їх, а потім, день за днем, повільно ласують їхніми трупами…

— Яловичиною, — відповіла Брайс. Вона глянула на невеличкі дверцята, за якими були східці, що вели на вершину акваріума, і до горла підступила нудота. — Він отримуватиме кілька стейків на день.

Лехаба зіщулилася.

— А ми не можемо встановити завісу?

— Джесіба просто її зірве.

— Я можу скласти на столі стос книжок — щоб він тебе не бачив, — запропонував Гант.

— Але він все одно знатиме, що я тут. Тепер я не зможу спати, — закопиливши губу, сказала спрайта Брайс.

Брайс зітхнула.

— А якщо ти просто уявлятимеш, що він зачарований принц абощо?

Лехаба вказала на акваріум. На некка, який лежав у товщі води, бив хвостом і вишкірювався до них.

— Принц із Хела.

— Кому захочеться тримати некка у якості домашнього улюбленця? — спитав Гант, розтягнувшись на стільці навпроти Брайс.

— Чаклунці, яка вирішила приєднатися до Дому Полум’я і Тіні та яка обертає своїх ворогів на тварин.

Брайс обвела рукою менші акваріуми й тераріуми, вбудовані у стелажі бібліотеки, а тоді потерла стегно, що нило, під рожевою сукнею. Коли вранці, після кухонного фіаско, вона нарешті набралася сміливості й вийшла зі своєї кімнати, Гант пильно й довго дивився на неї. Утім, нічого не сказав.

— Тобі слід показати ногу медвідьмі, — сказав він зараз, не відриваючи погляду від звіту, надісланого Юстиніаном уранці для отримання сторонньої думки. Брайс спитала, що в цьому звіті, але Гант відповів, що це секретна інформація, та й по всьому.

— Моя нога в порядку, — відповіла вона, не відволікаючись від заповнення деталей контракту Корсакі, який Джесіба прагнула якнайскоріше укласти. Рутинна робота, щоб зайняти голову й руки, але яку все одно потрібно було колись зробити.

Тим паче, що вони знову опинилися у глухому куті. Від Вікторії не надходило жодних звісток щодо результатів Мімір-тесту. Навіщо Даніка викрала Ріг, кому він так знадобився, що через це її вбили… Брайс досі не мала жодного уявлення. Але якщо Рунн не помилявся щодо способу відновлення Рога… Усе це. мало бути якось між собою пов’язано.

І Брайс розуміла, що хоч вони й вбили одного кристалоса, у Хелі чекали інші демони, яких можна було прикликати для пошуків Рога. Але якщо кристалос досі не досягнув успіху — порода, буквально створена принцами Хела для відстеження Рога… Як вона взагалі могла сподіватися його знайти?

А ще ці жахливі, звірячі вбивства… які скоїв не кристалос, а хтось інший. Гант уже надіслав запит на повторну перевірку відеоматеріалів, але поки результатів не було.

Задзижчав телефон Ганта. Він дістав його з кишені, глянув на екран і відклав убік. Брайс, яка сиділа навпроти, встигла лише побачити віконце повідомлення на екрані.

— Не збираєшся відповісти?

— Один із товаришів по службі любить смикати мене за яйця, — скривившись, промовив він.

Утім, коли він підвів на неї погляд, його очі зблиснули. А коли вона посміхнулася у відповідь, знизуючи плечима, він напружено ковтнув — ледь помітно.

— Я відлучуся на деякий час, — вже грубіше сказав він. — За мене почергує Наомі. Я заберу тебе, коли будеш готова.

І перш ніж вона встигла його щось запитати, він зник.

— Я знаю, що минуло багато часу, — сказала Брайс, притискаючи плечем телефон до вуха.

Гант чекав на вулиці, поки вона замикала двері галереї, усміхаючись Сирінксу, який шкрябався зсередини. Зрозумівши, що Брайс поки що не бере його з собою, звір було завив на знак протесту, і Гант, нахилившись, погладив його по пухнастій золотистій голові, після чого Брайс захлопнула двері й замкнула Сирінкса всередині.

— Мені треба звіритися зі своїм графіком, — промовила Брайс, кивком привітавшись із Гантом, який прилетів по неї, як і обіцяв.

Сьогодні вона виглядала прекрасно: яскраво-рожева сукня, перли у вухах, волосся, зачесане назад і закріплене по боках перловими гребінцями до пари сережкам.

Прокляття, навіть «прекрасно» було непідхожим словом.

Коли вона вранці вийшла зі своєї кімнати, він остовпів, мов підліток.

Здавалося, Брайс не помітила його реакції, хоча він припускав, що вона знала, що кожного дня виглядає розкішно. Утім, сьогодні у ній було якесь світло, колір, якого раніше не було, сяйво у її бурштинових очах і рум’янець на шкірі.

Але ця рожева сукня… Вона цілий день відвертала його увагу.

Як те, що сьогодні трапилося між ними на кухні. Він щосили намагався гнати від себе ці думки — забути про те, як близько був до того, щоб почати благати Брайс торкнутися його і дозволити йому торкнутися її. Але все одно цілий день він перебував у напівзбудженому стані.

Він мав опанувати себе. Враховуючи, що їхнє розслідування на цьому тижні уповільнилося, він не міг дозволити собі відволікатися. Не міг дозволити собі заглядатися на неї щоразу, коли вона відверталася. Сьогодні у бібліотеці, коли вона стала навшпиньки і простягнула руку, щоб дістати з високої полиці якусь книжку, він відчув, що цей рожевий колір вабить його, як Ріг вабив кристалоса.

Він миттю схопився зі стільця, підскочив до неї і дістав ту книжку.

Однак коли він простягнув її Брайс, вона завмерла. Не зрушила з місця і лише перевела погляд з книжки на його обличчя. Кров зашуміла у його вухах, а шкіра геть натягнулася. Так само, як вранці, коли він побачив її настовбурчені соски і відчув, якими брудними стали її думки.

Але Брайс лише взяла книжку і пішла. Незворушна, не усвідомлюючи його відвертої дурості.

Години минали, але ситуація не покращувалася. А коли вона потім усміхнулася до нього… Гант відчув полегшення, коли через хвилину його викликали з галереї. А коли він повертався назад, вдихаючи свіже повітря з Істрос, Вікторія надіслала йому повідомлення: «Я дещо знайшла. Через п’ятнадцять хвилин зустрічаємося у барі “Гуґін Мунін”».

Гант замислився, чи не написати примарі, щоб вона зачекала. Щоб затримати неминучі погані новини, щоб провести ще кілька днів із тією прекрасною усмішкою на обличчі Брайс і бажанням, яке починало жевріти у її очах, але… У вухах задзвеніло попередження Михея. До Саміту лишалося ще два тижні, але Гант знав, що присутність Сандріель дратувала Михея сильніше, ніж будь-коли. Що якщо він і далі затягуватиме, то Архангел розірве їхню угоду.

Тож що б там не знайшла Вікі, якими б поганими не були її новини… він знайде спосіб з цим розібратися. Він подзвонив Потрясній Брайс і сказав їй, щоб вона тягнула свою потрясну дупу до нього на вулицю.

— Не знаю, мамо, — сказала Брайс у телефон, крокуючи у ногу з Гантом, коли вони рушили вулицею. Призахідне сонце заливало місто золотою і помаранчевою фарбами, золотячи навіть брудні калюжі. — Звісно, що скучила, але, може, наступного місяця?

Вони пройшли кілька кварталів і рушили провулком, заповненим невеличкими чайними барами і торговими кіосками, неонові вивіски яких перемежовувалися з кількома тату-салонами. Біля них, перед вечірньою навалою п’яних ідіотів, курили тату-майстри і постійні клієнти.

— Що? Цими вихідними? Ну, взагалі-то у мене гість… — Брайс цокнула язиком. — Ні, це довга історія. Він типу… сусід по кімнаті. Як звати? Гм, Аті. Ні, мамо, — вона зітхнула. — На вихідних справді не вийде. Ні, це не значить, що я знову вас відшиваю, — вона скрипнула зубами. — Як щодо відеоконференції? Угу, звісно, я знайду час, — Брайс знову поморщилася. — Гаразд, мамо. Бувай.

Скрививши кислу міну, вона розвернулася до нього.

— Схоже, твоя мама… наполеглива жінка, — обережно промовив Гант.

— О сьомій у мене відеоконференція з батьками, — зітхнувши, вона глянула у небо. — Вони хочуть з тобою познайомитися.

Коли вони зайшли до бару, Вікторія вже чекала на них зі склянкою віскі. Вона привітала їх похмурою посмішкою, а коли вони сіли ліворуч від неї, підштовхнула їм по барній стійці кремову теку.

— Що ти знайшла? — спитала Брайс, відкриваючи теку.

— Прочитай, — відповіла Вікторія, а тоді багатозначно глянула у бік камер, які висіли по кутках. І все записували.

Брайс кивнула, зрозумівши попередження, і занурилася у читання. Гант прихилився ближче до її голови і, не стримавшись, розправив крило — лише трохи, щоб прикрити її спину.

Утім, він забув про це, коли побачив результати тесту.

— Цього не може бути, — пробурмотів він.

— Я сказала те саме, — промовила Вікторія, її вузьке обличчя лишалося незворушним.

За результати фейського Мімір-тесту були виявлені дрібні фрагменти синтетичної речовини, яка поєднувала у собі органічні, технологічні й магічні складники.

«Шукайте щось проміжне», — сказав тоді Аїдас.

— Даніка підробляла у «Реднер Індастріз», — промовила Брайс. — Вони проводять різноманітні експерименти. Чи можуть цим пояснюватися результати тесту?

— Можливо, — відповіла Вікторія. — Але я проводжу Мімір-тест на решті зразків, які у нас є, — з інших жертв. Початкові випробування також дали позитивний результат на наявність цієї речовини на одязі Максимуса Терціана, — вікторія насупилася, і її татуювання на чолі зморщилося. — Це не істинна магія, не технологічна субстанція і не органічна речовина. Це гібрид, який завдяки своїм прихованим властивостям, підлаштовується від усі ці категорії. Майже маскувальний засіб.

— Що це насправді таке? — спитала Брайс.

Гант досить добре знав Вікторію, щоб прочитати в погляді примари застереження.

— Це свого роду… наркотик, — відповіла вона Брайс. — Судячи з того, що я змогла дізнатися, його переважно використовують у медичних цілях у дуже малих дозах, але він міг просочитися на вулиці — що призводить до доз, яким далеко до безпечних.

— Даніка не стала би приймати такий наркотик.

— Звісно, ні, — швидко промовила Вікторія. — Але вона підпала під його вплив — весь її одяг був у ньому. Утім, незрозуміло, коли це сталося — до її смерті чи після. Ми збираємося провести тест на зразках одягу Зграї Дияволів і двох останніх жертв.

— Терціан був на М’ясному Ринку, — пробурмотів Гант. — Він міг там його купити.

Але Брайс вимогливо запитала:

— Як він називається? Цей наркотик?

Вікторія вказала на результати у теці.

— Чим є, так і називається. Синт.

Брайс мотнула головою і глянула на Ганта.

— Рунн казав, що та медвідьма згадувала про синтетичну цілющу суміш, яка, ймовірно, здатна відновити… — Вона не доказала речення.

Очі Ганта зробилися темними, як Безодня, а його погляд сповненим тривоги.

— Можливо, це одне й те саме.

Вікторія розвела руками.

— Ще раз кажу: тести ще тривають, але… я просто подумала, що вам варто це знати.

Брайс зіскочила з табурета.

— Дякую.

Гант зачекав, доки вона опинилася біля вхідних дверей, а тоді пробурмотів примарі:

— Тримай це в таємниці, Вікі.

— Уже видалила файли з бази даних легіону, — відповіла Вікторія.

Дорогою до галереї вони майже не говорили. Забравши Сирінкса, також мовчки рушили додому. Лише зайшовши на кухню, Гант сперся на кухонну стійку і сказав:

— Розслідування може зайняти ще деякий час. Але ми наближаємося до розв’язки. Це добре.

Брайс із непроникним обличчям насипала корм у миску Сирінкса.

— Що ти думаєш щодо цього синта?

Гант ретельно обдумав свою відповідь.

— Як ти і казала, він міг потрапити на одяг Даніки у «Реднер Індастріз». Терціан міг просто закинутися ним, сприйнявши за клубний наркотик, перед смертю. І ми досі чекаємо на результати тестів, які покажуть, чи є сліди синту на одязі інших жертв.

— Я хочу дізнатися про цей синт, — сказала Брайс і, діставши телефон, почала набирати номер.

— Можливо, це не варте наших…

— Слухаю? — узяв слухавку Рунн.

— Той синтетичний цілющій препарат, про який ти почув від медвідьми, — що тобі про нього відомо?

— Кілька днів тому вона надіслала мені результати деяких досліджень. Деякі дані були вилучені компанією «Реднер Індастріз», але я ще розбираюся. А що?

Брайс глянула на відчинені двері до кімнати Ганта. Він зрозумів, що вона дивиться на їхню з Данікою фотографію у рамці на комоді.

— На одязі Даніки були знайдені сліди речовини, яка називається синт, — це відносно новий синтетичний лікарський засіб.

І схоже, що він просочився на вулиці й незаконно вживається у високих дозах. Я подумала, що можливо, це один і той же препарат.

— Так, це дослідження присвячене синту, — на задньому плані зашелестіли сторінки. — Він здатен творити неймовірні речі. Тут є список складників — знову ж таки, багато чого було вилучено, але…

Рунн замовчав, і довга пауза відчувалася наче бомба уповільненої дії.

— Але що? — промовив Гант у телефон, нахилившись ближче і почувши, як калатає серце Брайс.

— Одним з інгредієнтів вказана обсидіанова сіль.

— Обсидіан… — Брайс здивовано кліпнула до Ганта. — Чи могли використовувати синт для прикликання демона? Якщо комусь бракує власної сили, чи може обсидіанова сіль у препараті дати можливість прикликати когось типу кристалоса?

— Не впевнений, — відповів Рунн. — Я пошукаю про це інформацію і повідомлю, якщо щось знайду.

— Гаразд, — Брайс шумно видихнула, і Гант відійшов, бо вона знову почала походжати кухнею сюди-туди. — Дякую, Рунне.

Цього разу мовчання Рунна сприйнялося інакше.

— Нема за що, Брайс, — сказав він і поклав слухавку.

Гант пильно поглянув на неї.

— Нам треба з’ясувати, хто продає цю хрінь, — сказала Брайс. — Терціан, напевно, бачився з торговцем перед смертю. Йдемо на М’ясний Ринок.

Бо якщо у цьому місті й можна було знайти цей наркотик, то лише у тій вигрібній ямі.

Гант ковтнув.

— Ми маємо бути обережні…

— Мені потрібні відповіді.

Брайс рушила до шафи у коридорі, але Гант заступив їй дорогу.

— Підемо завтра.

Остовпіла, вона відкрила рота, але Гант похитав головою.

— Сьогодні вихідний.

— Це не може…

— Ні, це може зачекати, Брайс. Поговори ввечері з батьками. Я нормально вдягнуся, — додав він, вказавши на свої бойові обладунки. — А завтра підемо на М’ясний Ринок і порозпитуємо.

Це може зачекати, — він мимовільно взяв її за руку і провів великим пальцем по тильному боці долоні. — Поговори з батьками, Брайс. Вони живі. Насолоджуйся кожною хвилиною, проведеною з ними. Не варто витрачати їхній час на інше.

Здавалося, що Брайс була проти цієї ідеї і все одно задумала йти на пошуки синту, тож Гант додав:

— Хотів би і я мати таку розкіш.

Вона опустила погляд на його руку, яка тримала її лише секунду — але, здавалося, що цілу вічність, — і спитала:

— Що сталося з твоїми батьками?

— Мати ніколи не розповідала мені, ким був мій батько, — з клубком у горлі відповів Гант. — А вона… Вона була янголицею нижчого рангу. Прибирала вілли могутніших янголів, тому що ті не довіряли це людям та іншим ванірам.

Груди защеміло від спогадів про красиве, лагідне обличчя матері. Про її ніжну усмішку і темні мигдалюваті очі. Про її колискові, які він чув навіть через дві з лишком сотні років.

— Вона день і ніч працювала, щоб я ні в чому не знав нужди, і ніколи не скаржилася, бо знала, що інакше залишиться без роботи, а їй треба було піднімати мене на ноги. Коли я став піхотинцем і почав висилати їй кожен зароблений мідяк, вона відмовлялася їх витрачати. Вочевидь, хтось про це довідався і вирішив, що у неї вдома захована купа грошей. І одного разу, уночі, до її квартири вдерлися. Вбили матір і забрали гроші. Усі п’ятсот срібних марок, що їх вона назбирала за життя, і п’ятдесят золотих, які я надіслав їй за п’ять років служби.

— Ганте, мені дуже шкода.

— Жодному з янголів — могутніх, обожнюваних янголів, — на яких працювала моя мати, не було діла до її смерті. Ніхто не розслідував її вбивство і ніхто не надав мені дозвіл поїхати на похорон. Вона була для них нічим. Але для мене… для мене вона була цілим світом, — у горлі запекло. — Я здійснив Занурення і невдовзі після цього приєднався до повстання Шахари. Того дня на горі Гермон я бився заради неї — своєї матері. У пам’ять про неї.

Шахара взяла його спогади і перетворила їх на зброю.

Брайс стиснула його руку.

— Схоже, вона була дивовижною жінкою.

— Так і було.

Гант нарешті прибрав руку, але Брайс продовжувала усміхатися до нього, і його груди до болю стиснуло, коли вона сказала:

— Гаразд. Я поговорю з батьками по відео. Ігри в легіонерів можуть зачекати.

Більшу частину вечора Брайс витратила на прибирання. Гант їй допомагав. Спершу він запропонував злітати до найближчої аптеки і купити заклинання миттєвого очищення, але Брайс забракувала його ідею, сказавши, що її мати настільки схиблена на чистоті, що зможе відрізнити магічно прибрану ванну кімнату від вимитої вручну. Навіть по відео.

«Цей запах відбілювача підказує мені, що прибрано як слід, Брайс», — копіюючи матір, промовила вона рівним, діловим тоном, від якого йому стало трохи не по собі.

У процесі Брайс робила знімки на його телефон. Вона сфотографувала Ганта за прибиранням, Сирінкса, який дістав рулон туалетного паперу з контейнера і шматував його на килимі, який вони щойно пропилососили, себе з Гантом на задньому плані, коли він, зігнувшись, драїв свій унітаз.

Коли він вихопив телефон з її рук у гумових рукавичках, то побачив, що вона знову себе перейменувала, цього разу на «Брайс Крутіша За Мене».

І хоча це викликало у Ганта усмішку, у його голові досі лунав голос Михея, його висловлені та приховані погрози: «Знайдіть того, хто за цим стоїть. Просто. Закінчить. Справу. Не змушуй мене передумати. Перш ніж я зніму тебе з цієї справи. Перш ніж перепродам тебе Сандріель. Перш ніж змушу тебе і Брайс Квінлан про це пошкодувати».

Коли він розкриє цю справу, усе скінчиться, чи не так? У нього залишиться десять убивств для Михея, на виконання яких з легкістю можуть піти роки. Йому доведеться повертатися до Коміціуму. До 33-го Легіону.

Під час прибирання Гант несвідомо поглядав на Брайс. І так само, діставши телефон, зробив кілька її фотографій.

Він забагато знав. Забагато чого дізнався. Про все це. Про те, що міг би отримати, якби не рабський вінець і татуювання.

— Я можу відкоркувати пляшку вина, якщо тобі потрібно хильнути для сміливості, — сказала Брайс, коли вони всілися за кухонний острівець перед ноутбуком, на якому запускалася відеоконференція з її батьками. По дорозі додому в крамниці за рогом вона купила пакет круасанів — щоби впоратися зі стресом, припустив він.

Гант поглянув на її обличчя. Уся ця ситуація… — вони дзвонять її батькам, сидять впритул стегнами одне до одного… Хай йому Хел.

Він рухався по траєкторії зіткнення. І не міг змусити себе зупинитися.

Перш ніж Гант встиг відкрити рота і сказати, що це було помилковим рішенням, жіночий голос промовив:

— І навіщо ж йому потрібно хильнути для сміливості, Брайс Аделаїдо Квінлан?

56

На екрані з’явилася приголомшлива жінка років сорока з хвостиком. Її водоспаду чорного волосся ще не торкнулася сивина, а на веснянкуватому обличчі тільки почали з’являтися перші ознаки людського старіння.

Ембер Квінлан сиділа на потертому зеленому дивані на тлі стіни, обшитої дубовими панелями, підібгавши під себе довгі ноги у джинсах.

Брайс закотила очі.

— Я би сказала, що більшості потрібно хильнути для сміливості, щоб поговорити з тобою, мамо.

Але потім вона усміхнулася. Тією своєю широкою усмішкою, яка дивним чином вибивала землю з-під ніг Ганта.

Ембер перевела темні очі на Ганта.

— Здається, Брайс плутає мене з собою.

Брайс відмахнулася від її коментаря.

— А де тато?

— У нього був важкий день на роботі — готує каву, щоб не заснути. Неабияка харизма Ембер, яка одразу привертала до себе увагу, відчувалася навіть через екран.

— Ви, напевно, Аті, — промовила вона.

Перш ніж він встиг відповісти, на диван біля Ембер опустився чоловік.

Гант ще ніколи не бачив, щоб Брайс так осявалася.

— Привіт, тату.

Рендалл Сілаґо тримав у руках дві чашки кави, одну з яких простягнув Ембер, широко усміхаючись доньці у відповідь. На відміну від дружини, роки — або війна — залишили на ньому свій відбиток: чорне волосся, заплетене у косу, було помережане сивиною, а на смаглявій шкірі виднілися кілька грубих шрамів. Але темні очі дивилися доброзичливо, і чоловік сьорбнув каву зі своєї білої чашки зі щербинами і написом «Тут мав бути банальний татівський жарт».

— Я досі боюся тієї навороченої кавоварки, яку ти подарувала нам на День зимового сонцестояння, — сказав він замість привітання.

— Я ж тричі показувала тобі, як нею користуватися.

— Він у нас консерватор, — хихотнула Ембер, граючись зі срібним кулоном на шиї.

Гант перевіряв, скільки коштує вбудована кавоварка Брайс — якщо вона купила батькам щось хоча б віддалено схоже, то, напевно, витратила солідну частину своєї зарплати. Чималі гроші, яких у неї не було, враховуючи її борг перед Джесібою.

Навряд чи її батькам було про це відомо, навряд чи вони прийняли би кавоварку, якби знали, що ці гроші могли піти на погашення її боргів чаклунці.

Рендалл перевів очі на Ганта, і його теплий погляд став жорстким. Це був погляд легендарного снайпера — чоловіка, який навчив свою доньку захищатися.

— А ви, певно, так званий сусід Брайс.

Гант бачив, що чоловік помітив його татуювання — на чолі і зап’ястку — і, здавалося, упізнав його.

Але не блиснув глузливою посмішкою. І не скривився.

Брайс штовхнула Ганта ліктем у ребра, нагадуючи, що він має, власне, говорити.

— Мене звати Гант Аталар, — сказав він, глянувши на Брайс. — Або Аті, як вони з Лехабою мене називають.

Рендалл повільно відставив чашку. Так, чоловік його таки упізнав. Але натомість спрямував примружений погляд на доньку.

— І коли саме ти збиралася про це сказати?

Брайс порилася у пакеті, що лежав на кухонній стійці, і дістала шоколадний круасан. Відкусивши, вона з повним ротом промовила:

— Він не такий крутий, як ти думаєш, тату.

Гант пирхнув.

— Ну спасибі.

Ембер нічого не сказала. Навіть не поворухнулася. Лише уважно стежила за тим, як Брайс поїдала круасан.

Рендалл пильно подивився на Ганта з того боку екрана.

— Я був у Мерідані, коли ваші війська там дислокувалися. Я ходив у розвідку в день, коли ви розбили той батальйон.

— Жорстока була битва, — тільки й промовив Гант.

Очі Рендалла потемніли.

— Так, жорстока.

Гант заблокував спогади про ту однобоку бійню, про те, скільки людей і їхніх нечисленних союзників-ванірів загинуло від його меча і блискавки. Тоді він служив Сандріель, а її накази були жорстокі: полонених не брати. Того дня вона відправила їх з Поллуксом поперед свого легіону на перехоплення невеличкого табору повстанців, який стояв на гірському перевалі.

Гант як міг виконав її наказ, намагаючись, щоб смерть наставала швидко.

Поллукс не поспішав. І насолоджувався кожною секундою бойовища.

А коли Гант більше не зміг чути крики людей, які благали Поллукса про пощаду, то покінчив і з їхніми стражданнями. Поллукс розлютився, і між ними спалахнула бійка, наприкінці якої обидва янгола харкали кров’ю на кам’янисту землю. Сандріель була у захваті від цього видовища, хоч потім і кинула Ганта на кілька днів до свого підземелля як покарання за те, що надто швидко припинив розваги Поллукса.

Брайс накрила своєю вкритою крихтами долонею руку Ганта під столом. Після тієї битви не було нікого, хто міг би змити з нього кров і вкласти у ліжко. Якби він тоді знав Брайс, було би легше чи складніше? Битися, знаючи, що він зможе повернутися до неї?

Вона стиснула його пальці, залишивши слід маслянистих крихт, і полізла у пакет по другий круасан.

Ембер спостерігала, як її донька риється у пакеті, знову граючись зі срібним кулоном — коло поверх двох трикутників. Гант зрозумів, що це були «Обійми». Союз Соласа і Хтони.

— Як сталося, — насупившись, спитала вона Брайс, — що Гант Аталар — твій сусід?

— Його вигнали з 33-го за сумнівне відчуття моди, — відповіла Брайс, жуючи круасан. — Я сказала йому, що мені до його нудної чорної одежі байдуже, і дозволила тут пожити.

Ембер закотила очі. Такий самий вираз він бачив на обличчі Брайс кілька хвилин тому.

— Ганте, тобі колись вдається добитися від неї прямої відповіді? Тому що за всі її двадцять п’ять років мені не вдалося ні разу.

Брайс сердито зиркнула на матір, а тоді повернулася до Ганта.

— Ти не зобов’язаний на це відповідати.

Ембер обурено цокнула язиком.

— Хотіла б я сказати, що це велике місто зіпсувало мою чудову донечку, але вона була такою грубіянкою ще до від’їзду в університет.

Гант не стримався і тихо хихотнув.

— Це правда, — відкинувшись на спинку дивана, сказав Рендалл. — Бачив би ти їхні сварки. Здається, у Нідаросі не лишилося нікого, хто не чув, як вони волали одна на одну. Луна по горах котилася.

Обидві Квінлан похмуро глянули на нього. Вираз на їхніх обличчях був однаковий.

Здавалося, Ембер намагалася зазирнути їм за плечі.

— Брайс Аделаїдо Квінлан, коли ти востаннє прибирала?

Брайс напружилася.

— Двадцять хвилин тому.

— Я бачу пил на тому журнальному столику.

— Ні. Не. Бачиш.

Очі Ембер зблиснули від диявольської насолоди.

— Чи знає Аті про Джей-Джей?

Гант мимоволі завмер. Джей-Джей — колишній хлопець? Вона ніколи про нього не згадувала… А, ясно. Він самовдоволено усміхнувся:

— Ми з Джемовою Джиною добрі друзі.

Брайс щось пробурмотіла, але він вирішив цього не чути.

Ембер ближче нахилилася до екрана.

— Добре, Ганте. Якщо вона показала тобі Джей-Джей, значить, ти їй подобаєшся.

На щастя, Брайс не стала розповідати батькам про те, як саме він знайшов її колекцію ляльок.

— Отже, розкажи трохи про себе, — продовжила Ембер.

— Він — Гант Аталар, — сухо сказав дружині Рендалл.

— Знаю, — промовила Ембер. — Але все, що я чула, — це жахливі історії про війну. А я хочу дізнатися, ким цей чоловік є насправді. І отримати пряму відповідь на запитання: чому ти живеш у гостьовій кімнаті моєї доньки?

Під час прибирання Брайс застерегла, щоб він ні словом не прохопився про вбивства. Але Гант відчував, що Ембер Квінлан могла почути брехню, мов пес-шукач, тож він сказав змазану правду.

— Джесіба працює з моїм босом над пошуками вкраденої реліквії. За два тижні має відбутися Саміт, і казарми переповнені гістьми, тож Брайс великодушно запропонувала мені пожити в неї, щоб нам було простіше працювати.

— Ну звісно, — промовила Ембер. — моя донька, яка з жодною дитиною в Нідаросі не ділилася своїми дорогоцінними «Зоряними Конячками», дозволяючи їм лише дивитися на них, з власної доброї волі пропонує цілу кімнату.

Рендалл штовхнув дружину коліном. Певно, це було мовчазне застереження чоловіка, який звик підтримувати мир між двома дуже самовпевненими жінками.

— Ось чому я запропонувала йому випити, перш ніж тебе набрати, — промовила Брайс.

Ембер сьорбнула кави. Рендалл узяв зі стола газету і почав її гортати.

— То через цю справу ти не хочеш, щоб ми приїздили на вихідних? — спитала Ембер.

— Так, — скривилася Брайс. — Не хочу вас у це вплутувати.

Погляд Рендалла загострився, а очі войовничо зблиснули.

— Це небезпечно?

— Ні, — збрехала Брайс. — Але ми повинні діяти потайки.

— А приїзд двох людей — це протилежність потайності? — роздратовано спитала Ембер.

Брайс звела очі на стелю й зітхнула.

— Приїзд моїх батьків, — відказала вона, — може підірвати мій імідж крутої галерейниці.

— Помічниці галерейниці, — виправила її мати.

— Ембер, — застережливо промовив Рендалл.

Брайс піджала губи. Вочевидь, вони вже мали розмову на цю тему раніше. Гант замислився, чи помітила Ембер проблиск болю в очах доньки. Для нього цього було достатньо, і він сказав:

— Брайс знає більше людей у цьому місті, ніж я — і вона бездоганно у ньому орієнтується. Для 33-го вона справжній скарб.

Ембер пильно подивилася на нього відвертим поглядом.

— Твій бос — Михей, так?

Ввічливий спосіб завуалювати слово «хазяїн».

— Так, — відповів Гант. Тепер на нього дивився і Рендалл. — Найкращий з усіх, який я мав.

Погляд Ембер ковзнув на витатуйований вінець на його чолі.

— Це мало що говорить.

— Мамо, може, не будемо? — зітхнула Брайс. — Як твій гончарний бізнес?

Ембер відкрила рот, але Рендалл знову штовхнув її коліном у німому благанні відпустити ситуацію.

— Бізнес процвітає, — натягнуто відповіла вона.

Брайс знала, що її мати була мов та буря, що поволі насувалася й ось-ось здійметься.

Гант поводився з ними чемно, навіть дружелюбно, прекрасно усвідомлюючи, що у її мами було завдання з’ясувати, чому він тут і які в них стосунки. Але він розпитував Рендалла про його роботу співзасновника організації, яка займалася психологічною реабілітацією військових, і цікавився в Ембер її придорожньою яткою, де продавалися глиняні фігурки товстеньких немовлят, які розвалившись лежали на підстилках з різноманітних овочів.

Зараз же її мати з Гантом дискутували щодо найкращого гравця у сонцебол цього сезону, а Рендалл досі гортав газету і час від часу підключався до розмови.

Розповідь Ганта про те, що сталося з його матір’ю, вразила її в саме серце. Через це її конференція з батьками тривала довше, ніж зазвичай. Тому що він мав рацію. Потерши під столом ногу, що нила, — вона знову перенапружила її, коли прибирала квартиру, — Брайс вгризлася у третій круасан і сказала Рендаллу:

— Усе одно вони не такі смачні, як твої.

— Повертайся додому, — відповів її батько, — і їстимеш їх кожного дня.

— Ага-ага, — промовила вона, відкусивши ще шматочок, і знову потерла стегно. — Я думала, що з вас двох ти маєш бути крутим. А ти зі своєї докучливістю став іще гіршим за маму.

— Я завжди був гіршим за твою матір, — м’яко відповів він. — Просто краще це приховував.

— Ось чому моїм батькам, якщо вони хочуть приїхати в гості, доведеться влаштувати мені засідку, — сказала Брайс Ганту. — Я б ніколи не відчинила їм двері.

Гант мигцем глянув на її коліно — і стегно — а тоді спитав Ембер:

— Ви не намагалися відвести її до медвідьми перевірити ногу?

Брайс завмерла — так само, як і її мати.

— А що з її ногою? — Ембер опустила очі на нижню половину екрана, ніби якось могла побачити ногу Брайс, що не потрапляла у камеру. Рендалл зробив те саме.

— Нічого, — відповіла Брайс, сердито дивлячись на Ганта. — Просто надокучливий янгол, ось що.

— Це рана, яку вона отримала два роки тому, — відповів Гант. — Вона досі болить. — Він шелеснув крилами, ніби не в змозі стримати нетерплячий жест. — А вона все одно продовжує бігати.

Очі Ембер наповнилися тривогою.

— Брайс, навіщо це тобі?

Брайс відклала круасан.

— Це нікого не стосується.

— Брайс, — втрутився Рендалл, — якщо нога тебе турбує, то варто показатися медвідьмі.

— Не турбує, — процідила Брайс.

— Тоді чому ти потираєш її під столом? — протягнув Гант.

— Тому що намагаюся втримати її і не заїхати по твоїй фізіономії, придурку, — просичала Брайс.

— Брайс! — ахнула її мати, а в Рендалла розширилися очі.

Але Гант розсміявся. Підвівшись, він забрав порожній пакет з-під круасанів і, зім’явши його у кульку, закинув до сміттєвого кошика з майстерністю одного зі своїх улюблених гравців у сонцебол.

— Я думаю, що в рані досі лишається отрута демона, який на неї напав. Якщо вона не перевірить ногу до Занурення, то століттями страждатиме від болю.

Брайс схопилася на ноги, ледь не скривившись від пронизливого болю у стегні. Вони ніколи цього не обговорювали — що у її нозі досі може бути отрута кристалоса.

— Мені не потрібно, щоб ти вирішував, що для мене найкраще, довбаний…

— Альфа-козел? — закінчив за неї Гант, підійшовши до раковини і відкривши воду. — Ми партнери. А партнери піклуються одне про одного. Якщо ти мене не слухаєш, то, можливо, послухаєш своїх батьків.

— Наскільки усе серйозно? — тихо спитав Рендалл.

Брайс різко розвернулася до ноутбука.

— Усе нормально.

Рендалл вказав на підлогу позаду неї.

— Постій на хворій нозі й повтори це ще раз.

Брайс не поворухнулася. Наливши склянку води, Гант чисто по-чоловічому задоволено усміхнувся.

Ембер потяглася до свого телефону, який лежав позаду на подушках.

— Я знайду найближчу медвідьму і дізнаюся, чи зможе вона завтра тебе прийняти…

— Я не піду до медвідьми, — прогарчала Брайс і схопилася за край кришки ноутбука. — Чудово погомоніли. Я втомилася. На добраніч.

Рендалл почав заперечувати, докірливо зиркнувши на Ембер, але Брайс захлопнула ноутбук.

Гант, який стояв біля раковини, був втіленням самовдоволеної янгольської зарозумілості. Брайс рушила до себе в кімнату.

Через дві хвилини задзвонив її телефон, і вона відповіла на материн відеовиклик.

— За цією справою стоїть твій батько? — спитала Ембер. Кожне її слово було просочене отрутою і навіть через камеру була відчутна її лють.

— Рендалл тут ні до чого, — сухо відповіла Брайс, плюхнувшись на ліжко.

— Твій інший батько, — різко промовила Ембер. — Подібні домовленості в його стилі.

Брайс зберігала невимушений вираз обличчя.

— Ні. Джесіба і Михей працюють разом. Ми з Гантом лише пішаки.

— Михей Домітус — чудовисько, — видихнула Ембер.

— Усі Архангели такі. Він пихатий придурок, але не такий уже й поганий.

Очі Ембер спалахнули.

— Ти поводишся обережно?

— Так, я досі приймаю протизаплідні.

— Брайс Аделаїдо Квінлан, ти розумієш, про що я.

— Мене прикриває Гант.

Хоч він і підклав свиню, розповівши батькам про її ногу.

Її мати ця заява не влаштувала.

— Не сумніваюся, що та чаклунка заради грошей здатна наразити тебе на небезпеку. Михей нічим не кращий. Нехай Гант тебе і прикриває, але не забувай, що ці ваніри дбають лише про себе. Чорт забирай, він — особистий асасин Михея. І колишній Упалий. Астері його ненавидять. Через це він і став рабом.

— Він став рабом тому, що ми живемо у хріновому світі.

Гнів заслав їй очі, але вона кліпнула, проганяючи його геть.

З кухні гукнув Рендалл, питаючи, де попкорн для мікрохвильовки. Ембер крикнула, що там, де і завжди, не зводячи очей з камери телефону.

— Знаю, що ти відкусиш мені голову за ці слова, але я просто скажу.

— О боги, мамо…

— Можливо, Гант і хороший сусід, можливо, на нього приємно дивитися, але пам’ятай, що він — ванірський чоловік. Дуже, дуже могутній ванірський чоловік, хоч його силу і стримують ті татуювання. Він і всі подібні йому чоловіки — смертельно небезпечні.

— Так, і ти ніколи не даєш мені про це забути.

Брайс стрималася, щоб не глянути на крихітний шрам на материній вилиці.

Світло в очах Ембер потьмяніло під тінями минулого, і Брайс поморщилася.

— Бачити тебе разом зі старшим ваніром…

— Мамо, ми не разом…

— Я наче повернулася у ті часи, Брайс, — вона провела рукою по своєму темному волоссю. — Вибач.

Це був наче удар ножем у саме серце.

Брайс хотілося простягнути руки крізь камеру телефону й обійняти матір, вдихнути її запах жимолості й мускатного горіха.

Потім Ембер сказала:

— Я зроблю кілька дзвінків і домовлюся, щоб медвідьма оглянула твою ногу.

Брайс насупилася.

— Дякую, не треба.

— Ти підеш на прийом, Брайс.

Брайс розвернула телефон і, витягнувши ногу над ковдрою, показала її матері. Потім покрутила ступнею.

— Бачиш? Жодних проблем.

Материне обличчя зробилося сталевим, як обручка на її пальці. — Те, що Даніка померла, не означає, що ти теж маєш страждати. Брайс витріщилася на матір, яка завжди добре вміла дістати до глибини душі й кількома словами перетворити її на руїни.

— Це тут ні до чого.

— Маячня, Брайс, — на очах Ембер заблистіли сльози. — Думаєш, Даніка хотіла би, щоб ти до кінця життя шкутильгала і страждала від болю? Думаєш, вона б хотіла, щоб ти кинула танці?

— Я не хочу говорити про Даніку, — тремтливим голосом промовила Брайс.

Ембер осудливо похитала головою.

— Я надішлю адресу і телефон медвідьми, коли домовлюся про прийом. Добраніч, — сказала вона і на цьому завершила дзвінок.

57

Через пів години, коли Брайс, перевдягнувшись у піжамні шорти, розмірковувала у ліжку, у двері її кімнати постукали.

— Ти сраний зрадник, Аталаре, — гукнула вона.

Гант відчинив двері й сперся на одвірок.

— Не дивно, що ти переїхала сюди, якщо ви з мамою так сваритеся.

Брайс відчула непереборне бажання придушити його, але натомість промовила:

— Я ніколи не бачила, щоб мама ухилялася від сварки. Певно, це передалося й мені, — Вона похмуро глянула на нього. — Чого тобі треба?

Гант відштовхнувся від одвірка і рушив до неї. З кожним його кроком в кімнаті ставало менше місця. Менше повітря. Він зупинився в ногах її ліжка.

— Я піду з тобою на прийом до медвідьми.

— А я не піду.

— Чому?

Вона судомно вдихнула. А тоді слова полилися назовні.

— Тому що коли рана зникне, коли вона перестане боліти, тоді зникне і Даніка. Зникне Зграя Дияволів, — вона відкинула ковдру, показуючи голі ноги, і задерла шовкові піжамні шорти, щоб повністю було видно викривлений шрам. — Вони перетворяться на спогад, на сон миттєвий сон, який був і зник. Але цей шрам і біль… — Очі запекло від сліз. — Я не можу його стерти. Не можу стерти їх.

Гант повільно опустився на ліжко, ніби даючи їй час заперечити. Волосся падало на його лоб і витатуйований вінець, коли він уважно роздивлявся шрам. А тоді провів по ньому мозолястим пальцем.

Від його доторку по її шкіри побігли колючі мурахи.

— Тим, що ти допоможеш собі, ти не зітреш Даніку і зграю.

Брайс похитала головою, дивлячись у вікно, але він обережно узяв її за підборіддя і розвернув обличчям до себе. Погляд його темних бездонних очей був ніжний. Сповнений розуміння.

Чи багато людей бачили його очі такими? Бачили його таким?

— Твоя мати любить тебе, Брайс. Вона не може — буквально на біологічному рівні — змиритися з думкою про те, що тобі болить, — він відпустив її підборіддя, але продовжував дивитися на неї. — І я не можу.

— Ти мене ледве знаєш.

— Ти мій друг, — слова зависли у повітрі. Він знову нахилив голову, ніби намагаючись приховати вираз на своєму обличчі, і додав: — Якщо ти хочеш, щоб я був твоїм другом.

Якусь мить вона дивилася на нього. Ця пропозиція, ця тиха вразливість стерли усі залишки її роздратування.

— Хіба ти не знаєш, Аталаре? — Боязка надія на його обличчі ледь не знищила її. — Ми стали друзями тоді, коли ти сприйняв Джемову Джину за ділдо.

Гант закинув голову назад і зареготав. Брайс посунулася на ліжку, поставила подушки повище й увімкнула телевізор. Потім поплескала по ковдрі поруч із собою.

Широко усміхаючись і дивлячись на неї сяйливими як ніколи очима, він всівся біля Брайс. Потім дістав свій телефон і сфотографував її.

Брайс шумно видихнула. Вона обвела Ганта очима, і її усмішка поволі згасла.

— Моя мама багато через що пройшла. Я знаю, що з нею непросто, але дякую, що ти так спокійно до цього поставився.

— Мені сподобалася твоя мама, — сказав Гант, і вона йому повірила. — Як вона познайомилася з твоїм батьком?

Брайс зрозуміла, що він мав на увазі Рендалла.

— Мама втекла від мого біологічного батька до того, як той дізнався, що вона вагітна. Вона опинилася у Храмі Хтони у Коринті й знала, що тамтешні приймуть її — захистять її, — оскільки вона була священним вагітним вмістищем чи якось так, — Брайс пирхнула. — Там вона народила мене, і перші три роки я провела у стінах храму. Мама прала одяг, щоб заробити на наше утримання. Коротше кажучи, до мого біологічного батька дійшли чутки, що у неї є дитина, і він відправив на її пошуки горлорізів, — Брайс скрипнула зубами. — Він сказав їм, що якщо та дитина була явно від нього, вони мають доставити мене йому. За будь-яку ціну.

— Трясця, — піджав губи Гант.

— Вони перевіряли усі вокзали і станції, але жриці вивели нас із міста — сподіваючись доставити нас аж до головного відділення Дому Землі та Крові у Гілені, де мама могла просити притулку. Навіть мій батько не посмів би посягнути на їхню територію. Але до Гілени було три дні їзди, і жодна з коринфських жриць не могла захистити нас від фейських воїнів. Тож ми проїхали п’ять годин до Храму Соласа в Ойї — почасти для того, щоб перепочити, а також — щоб забрати нашого священного стража.

— Рендалла, — усміхнувся Гант. Та потім здивовано звів брову. — Зажди — Рендалл був сонячним жерцем?

— Не зовсім. За рік до того він повернувся з фронту, але те, що він робив і що бачив під час служби… Це позначилося на ньому. Дуже серйозно. Він не хотів повертатися додому, не хотів бачитися з рідними. Тож він зголосився стати послушником Соласа, сподіваючись, що це якось спокутує його минуле. До виголошення обітниць лишалося два тижні, коли Верховний Жрець наказав йому супроводити нас до Гілени. Багато жерців були досвідченими воїнами, але Рендалл серед них був єдиною людиною, а Верховний Жрець припустив, що моя мама не довірятиме ванірському чоловіку. Просто перед нашим прибуттям до Гілени, нас наздогнали горлорізи мого батька. Вони очікували побачити безпорадну жінку, яка битиметься в істериці, — Брайс знову посміхнулася. — А побачили легендарного снайпера і мати, яка переверне землю і небо, щоб захистити свою доньку.

Гант випрямив спину.

— І що сталося?

— Те, чого й варто було очікувати. Опісля мої батьки замели сліди, — Брайс глянула на Ганта. — Будь ласка, нікому про це не кажи. Просто… Ніхто не питав про фейців, які так і не повернулися до Міста Півмісяця. Не хочу, щоб це зараз спливло.

— Не скажу ні слова.

Брайс похмуро всміхнулася.

— Після цього Дім Землі та Крові буквально визнав мою матір вмістищем Хтони, а Рендалла вмістищем Соласа — і ще купу всякої релігійної маячні, але по суті це була офіційна гарантія безпеки, яку мій батько не смів порушити. Рендалл зрештою повернувся додому, забравши нас із собою і, як бачиш, не став послушником, — її посмішка потеплішала. — Під кінець року він освідчився мамі. Відтоді вони страшенно кохають одне одного.

Гант усміхнувся у відповідь.

— Приємно чути, що іноді у хороших людей усе складається на краще.

— Так. Іноді.

Між ними запала напружена тиша. Вони були в ліжку — в її ліжку, а тільки вранці вона фантазувала про те, як він оформлює її на кухонній стійці…

Брайс важко ковтнула.

— Через п’ять хвилин починаються «Страхи і трахи». Хочеш подивитися?

Гант повільно усміхнувся, ніби точно знав, чому вона так ковтнула, і відкинувся на подушках, розкинувши під собою крила. Хижак, який чекає, коли до нього наблизиться його здобич.

Хел забирай. Але Гант підморгнув їй і закинув руку за голову. Брайс побачила, як під шкірою перекотилися м’язи його біцепсів. Його очі зблиснули, наче він також це прекрасно розумів.

— Ще б пак.

Гант не усвідомлював, наскільки йому потрібно було спитати її. Наскільки йому була потрібна її відповідь.

Друзі. Це слово навіть віддалено не характеризувало їхні стосунки, але це була правда.

Він притулився до високого узголів’я, і вони разом почали дивитися непристойний серіал. Але на середині серії Брайс уже вільно коментувала недолугий сюжет. А він їй підтакував.

А потім почалася наступна передача — реаліті-шоу, де змагалися різні ваніри, демонструючи дива сили і спритності, і дивитися його разом теж видавалося цілком природно. Усе, що відбувалося зараз, видавалося цілком природним. Гант дозволив собі зануритися у це відчуття.

І це був найризикованіший його вчинок.

58

Уранці, коли Брайс вдягалася на роботу, її мати надіслала повідомлення про час і місце прийому у медвідьми: «Сьогодні об одинадцятій. Це за п’ять кварталів від галереї. Сходи, будь ласка».

Брайс нічого не відповіла. На прийом вона точно не піде.

Особливо враховуючи те, що у неї була запланована інша зустріч — на М’ясному Ринку.

Гант пропонував зачекати до вечора, але Брайс знала, що торговці охочіше спілкуватимуться у спокійній першій половині дня, коли не намагатимуться заманити до себе звичних вечірніх покупців.

— Ти сьогодні знову тихий, — пробурмотіла Брайс, поки вони пробиралися тісними проходами підземного складу. Це вже був третій склад — похід до перших двох швидко виявився безрезультатним.

Ні, торговці нічого не знали про наркотики. Ні, це всього лише стереотип щодо М’ясного Ринку, який вони не підтримують. Ні, вони не знають нікого, хто міг би їм допомогти. Ні, срібні марки за інформацію їх не цікавлять, тому що вони справді не знають нічого, що було би їм корисним.

Під час усіх цих розмов Гант тримався подалі, тому що ніхто не хотів говорити з легіонером і Упалим рабом.

Гант щільно підібгав крила.

— Не думай, що я забув, що ми просто зараз пропускаємо прийом медвідьми.

Не треба було йому про це казати.

— Щось не пам’ятаю, щоб я дозволяла тобі пхати носа у мої справи.

— Знов за рибу гроші? — розсміявся Гант. — Я думав, що вчорашні обіймашки перед телевізором дають мені право принаймні висловити свою думку, не ризикуючи лишитися без голови.

Брайс пустила очі під лоба.

— Ми не обіймалися.

— Чого саме ти хочеш? — спитав Гант, роздивляючись прилавок із чималим вибором старовинних ножів. — Щоб твій хлопець, партнер чи чоловік просто сидів поруч, не мав власної думки, погоджувався з усім, що ти скажеш, і ніколи не смів тебе про щось запитати?

— Звісно, ні.

— Те, що я чоловік і маю власну думку, не робить мене якимсь деспотичним психопатом.

Брайс сунула руки до кишень Даніччиної шкіряної куртки.

— Слухай, моя мама багато чого витерпіла саме завдяки деспотичним психопатам.

— Знаю, — його очі потепліли, — Але навіть попри це, поглянь на них із твоїм батьком. Він висловлює свою думку. І таки здається психопатом, коли йдеться про захист вас із мамою.

— Ти не розумієш, — пробурмотіла Брайс. — До від’їзду в університет Міста Півмісяця я не була на жодному побаченні.

Гант здивовано звів брови.

— Серйозно? А я думав… — Він похитав головою.

— Що думав?

Він знизав плечима.

— Що людські хлопчики за тобою упадали.

Брайс стрималася, щоб не глянути на нього, коли він промовив «людські хлопчики» так, наче вони належали до якоїсь іншої породи, ніж він — дорослий малахим.

Формально так і було, але ця нотка чоловічої зарозумілості…

— Що ж, якщо вони і хотіли поупадати за мною, то ніколи не наважувалися цього показати. Вони боготворили Рендалла, і хоча він ніколи нічого не казав, усі вбили собі в голови, що я була під категоричною забороною.

— Для мене ця причина була би не досить вагомою і не спинила би мене.

Від того, як понизився його голос, її щоки спалахнули.

— Ну, окрім боготворіння Рендалла, треба сказати, що я теж відрізнялася, — вона вказала на свої загострені вуха і високий зріст. — Надто фейська для людей. От горе, скажи?

— Це формує характер, — промовив він, роздивляючись на прилавку розмаїття опалів: білі, чорні, червоні, сині, зелені. Змережані райдужними прожилками, які походили на збережені артерії самої землі. — Для чого вони? — спитав він людиноподібну жінку з чорним пір’ям за прилавком. Вочевидь, сороку.

— Це талісмани удачі, — відповіла сорока, обвівши пір’ястою рукою ятки з самоцвітами. — Білий — для радощів, зелений — для здоров’я, червоний — для кохання і плідності, синій — для мудрості… Обирайте.

— А чорний для чого? — спитав Гант.

Кутики сорочачого рота кольору оніксу вигнулися вгору.

— Для того, що протилежне удачі, — вона постукала пальцем по скляному куполу, у якому зберігалися чорні опали. — Підсуньте його під подушку своєму ворогу — і побачите, що з ним станеться.

Брайс прочистила горло.

— Хоча все це дуже цікаво…

— Мені білий, — простягнув Гант срібну марку.

Брайс здивовано звела брови, але сорока схопила марку і поклала білий опал на простягнуту долоню Ганта. Вони рушили далі, ігноруючи її численні слова вдячності вслід.

— Не знала, що ти забобонний, — сказала Брайс.

Але Гант зупинився в кінці ряду прилавків і взяв її за руку. А тоді всунув у неї опал, що нагрівся у його долоні. Самоцвіт був завбільшки з вороняче яйце і мерехтів під лампами першосвітла високо угорі.

— Тобі не завадить трохи радості, — тихо промовив Гант.

У грудях Брайс спалахнуло світло.

— Тобі теж, — відповіла вона, намагаючись повернути опал.

Але Гант відступив назад.

— Це подарунок.

Обличчя Брайс знову потеплішало, і вона усміхнулася. Потім рушила далі, намагаючись не дивитися на Ганта, хоча й відчувала, що він затримав на ній погляд, коли вона ховала опал до кишені куртки.

Покупка опала була ідіотською. Імпульсивною.

Імовірно, його властивості були маячнею, але Брайс принаймні поклала його до кишені. Не стала відпускати коментарі про те, як заіржавіли його манери, оскільки минуло двісті років, відколи він востаннє думав про подарунок жінці.

Шахара усміхнулася би опалу — і скоро про нього забула би. У її алебастровому палаці скарбниці ломилися від коштовностей: діаманти завбільшки з сонцебольні м’ячі; цільні блоки смарагду, складені, як цеглини; справжні ванни, наповнені рубінами. Маленький білий опал — навіть якщо він приносив радість — був би піщинкою на довжелезному березі. Шахара оцінила би подарунок, але зрештою сунула би його в якусь шухляду і забула би про нього. Та й Гант, душею відданий їхній справі, мабуть, теж про нього забув би.

Він зціпив зуби, коли побачив, як Брайс рушила до прилавка зі шкурами. Довготелеса підлітка — судячи з запаху, перевертниця з родини котячих — була у своїй людській подобі і, сидячи на табуретці, спостерігала за наближенням їхньої парочки. Її довга каштанова коса спадала з плеча і майже торкалася телефона, що його вона без діла тримала у руках.

— Привіт, — промовила Брайс і вказала на купу ворсистих килимків. — Скільки за один?

— Двадцять срібних, — відповіла перевертниця з такою ж нудьгою у голосі, як і на обличчі.

Брайс всміхнулася, провівши рукою по білій шкурі. Шкіра Ганта враз натяглася. Він відчував цей дотик тієї ночі, коли вона гладила його, намагаючись приспати. І відчував зараз, коли вона гладила білу овчину.

— Двадцять срібних за шкуру снігового барана? Хіба вони не дешевші?

— Моя мати змушує мене працювати на вихідних. Вона би розлютилася, якби я продавала їх за звичайною ціною.

— Дуже мило з твого боку, — хихонувши, промовила Брайс. Тоді нахилилася і понизила голос: — Це прозвучить банально, але у мене до тебе є питаннячко.

Гант тримався осторонь, спостерігаючи за роботою Брайс. Зухвала, примітивна тусовщиця у пошуках нових наркотиків.

Перевертниця навіть не підвела погляд.

— Слухаю.

— Ти не знаєш, чи можна десь тут дістати… чогось покайфувати?

Дівчина закотила карі очі.

— Гаразд. Давайте послухаємо?

— Що послухаємо? — невинно перепитала Брайс.

Перевертниця підняла телефон, на якому щось друкувала своїми нігтями кольору веселки.

— Ту маячню, про яку ти розводилася тут і на двох інших складах, — вона показала екран телефона. — У нас тут груповий чат, — дівчина обвела рукою ринок. — Мене вже разів десять попередили про те, що ви двоє тиняєтеся навколо і сиплете занудними запитаннями про наркотики чи щось таке.

Мабуть, це вперше Гант побачив, як Брайс втратила мову. Тож він підійшов до неї і став поруч.

— Гаразд, — сказав він підлітці, — але ти щось знаєш?

Дівчина обвела його очима.

— Думаєш, Кобра б дозволила продавати тут таке лайно, як синт?

— Розпусту і злочини вона дозволяє, — процідив Гант.

— Так, але вона не дурна, — відказала дівчина і закинула косу за плече.

— То ти щось чула, — промовила Брайс.

— Кобра наказала передати вам, що це брудна справа і вона таким не займається — і ніколи не займатиметься.

— Але хтось займається? — напружено спитала Брайс.

Кепські справи. Нічим хорошим це не закінчиться…

— Кобра також наказала передати, щоб ви перевірили річку, — перевертниця знову взялася за телефон, імовірно, щоб написати Кобрі, що передала повідомлення. — Підхоже місце для такої дурі.

— Що ти маєш на увазі? — спитала Брайс.

Дівчина знизала плечима.

— Спитайте русалок.

— Треба проаналізувати усі факти, — сказав Гант Брайс, яка мчала до причалів М’ясного Ринку, — перш ніж заявлятися до русалок і звинувачувати їх у торгівлі наркотиками.

— Запізно, — відказала Брайс.

Він не зміг її зупинити двадцять хвилин тому, коли вона відправила видрою послання Таріону, і точно не зможе зупинити її зараз проханням зачекати і не бігти до річки.

За лічені кроки від причалу Гант схопив її за руку.

— Брайс, русалки не люблять, коли їх неправдиво звинувачують…

— Хто сказав, що це неправда?

— Таріон не наркодилер, і він точно не продає таку заразу, як синт.

— Він може знати того, хто продає, — вона висмикнула руку. — Ми вже давно товчемо воду в ступі. Мені потрібні відповіді. Негайно, — вона примружено подивилася на нього. — Хіба ти не хочеш з усім цим покінчити? Щоб тобі скосили твій борг?

Звісно, Гант хотів, але натомість сказав:

— Імовірно, що синт тут взагалі ні до чого. Нам не слід…

Але вона вже стояла на дерев’яному причалі, не наважуючись глянути у воду, що вирувала унизу. Причали М’ясного Ринку були сумнозвісними звалищами. І годівницями для водяних падальників.

Почувся плюскіт води, і наступної миті на краю причалу вже сиділа могутня фігура русала.

— Яка ж гидотна ця частина ріки, — замість привітання сказав Таріон.

Брайс навіть не посміхнулася і лише промовила:

— Хто у річці торгує синтом?

Усмішка зникла з обличчя Таріона. Гант відкрив рота, щоб заперечити, але русал сказав:

— Не у річці, Довгонога, — він похитав головою. — На річці.

— Отже, це правда. То що це таке? Цілющій препарат, який просочився за межі лабораторії? Хто за цим стоїть?

Гант ступив до неї.

— Таріоне…

— Даніка Фендир, — відповів Таріон і лагідно подивився на Брайс. Ніби знав, ким для неї була Даніка. — Інформація про це з’явилася за день до її смерті. Її бачили з товаром у човні неподалік звідси.

59

— Ти хочеш сказати, що Даніка продавала синт?

Таріон похитав головою.

— Не знаю, чи продавала, чи купляла, чи щось іще, але безпосередньо перед тим, як синт почав з’являтися на вулицях міста, її бачили глупої ночі на човні Допоміжних сил. З контейнером синту на борту.

— Усе завжди впирається в Даніку, — пробурмотів Гант.

Попри шум у голові, Брайс сказала:

— Можливо, вона його конфісковувала.

— Можливо, — погодився Таріон, а тоді провів рукою по рудому волоссю. — Але цей синт — ще те лайно, Брайс. Якщо Даніка була в цьому замішана…

— Не була. Вона би ніколи нічим таким не займалася, — її серце калатало так швидко, що їй здалося, що її зараз знудить. Вона розвернулася до Ганта. — Але це пояснює, чому на її одязі були сліди синту — якщо вона конфіскувала його для Допоміжних сил.

— Можливо, — похмуро промовив Гант.

Брайс схрестила руки на грудях.

— То що таке цей синт?

— Синтетична магія, — відповів Таріон, переводячи погляд між ними. — Спершу це був засіб для зцілення, але, вочевидь, хтось зрозумів, що у суперконцентрованих дозах він може надавати силу, могутнішу за сили більшості ванірів. Короткочасну, але потужну. Століттями його намагалися створити, але це здавалося неможливим. Більшість вважала, що це щось із категорії алхімії — так само малоймовірно, як перетворити будь-який метал на золото. Але, вочевидь, сучасна наука з цим впоралася, — він схилив голову набік. — Це якось пов’язано з демоном, на якого ви полювали?

— Є така ймовірність, — відповів Гант.

— Я повідомлю, якщо отримаю ще якусь інформацію, — промовив Таріон і, не прощаючись, пірнув у воду.

Брайс дивилася на річку в променях полуденного сонця, стискаючи опал у кишені куртки.

— Я розумію, що ти не це хотіла почути, — обережно промовив Гант.

— Її вбили ті, хто створюють синт? Можливо, на тому човні вона конфіскувала їхню поставку? — Брайс заправила пасмо волосся за вухо. — Якщо синт гіпотетично здатен відновити Ріг, можливо, той, хто його продає, і той, хто шукає Ріг, — одна особа?

Гант почухав підборіддя.

— Можливо. Але це також може бути глухий кут.

Брайс зітхнула.

— Не розумію, чому вона ніколи про це не згадувала.

— Мабуть, це не вартувало згадки, — припустив Гант.

— Мабуть, — пробурмотіла вона. — Мабуть.

Дочекавшись, коли Гант рушить до спортзали, розташованої у її будинку, Брайс набрала Ф’юрі.

Вона й сама не знала навіщо. Ф’юрі місяцями не відповідала на її дзвінки.

Судячи з гудків, уже мав увімкнутися автовідповідач, коли Ф’юрі взяла слухавку:

— Привіт.

Брайс із несподіванки плюхнулася на ліжко і випалила:

— Невже ти відповіла?

— Видалася перерва. Багато роботи.

Або, можливо, Юніпер відчитала її за дворічний ігнор.

— Я думала, що ти повернешся, щоб знайти того, хто підірвав «Ворон», — сказала Брайс.

— Я теж так думала, але виявилося, що для цього мені знадобилося б перетинати Хальдренське море.

Брайс сперлася на спинку ліжка і простягнула ноги.

— То за вибухом справді стояли людські повстанці?

Можливо, той знак на ящиках, який Рунн сприйняв за символ Рога, був звичайним логотипом.

— Ага. Але подробиці й імена засекречені.

Ф’юрі стільки разів повторювала цю фразу в минулому, що Брайс втратила лік.

— Хоча б скажи, ти їх знайшла?

Існувала велика ймовірність того, що зараз Ф’юрі гострила свій арсенал зброї за столом одного з шикарних готелів, у яких вона зазвичай переховувалася.

— Хіба я не сказала, що у мене багато роботи?

— Тебе привітати?

На тому кінці пролунав тихий сміх, який досі до чортиків лякав Брайс.

— Чому б і ні, — Ф’юрі замовчала. — Як справи, Бі?

Ніби якимсь чином зникли два роки майже повного мовчання.

— Даніка колись казала тобі про синт?

Брайс могла поклястися, що на задньому плані брязнуло щось важке і металеве.

— Хто розповів тобі про синт? — тихо спитала Ф’юрі.

Брайс вирівнялася.

— Я думаю, що він шириться містом. Сьогодні я зустрічалася з русалом, який сказав, що Даніку бачили у човні Допоміжних сил із контейнером синту — напередодні її загибелі.

Вона важко видихнула.

— Він небезпечний, Брайс. Дуже небезпечний. Ти цим не бався.

— Я не бавлюся, — боги, що ж це таке? — Я вже два роки нічого не вживаю, — а потім, не в змозі зупинитися, вона додала: — Ти би знала, якби знайшла вільну хвилину зателефонувати чи провідати мене.

— Я була зайнята.

Брехуха. Срана брехуха і боягузка.

— Послухай, — через силу промовила Брайс, я хочу знати, чи казала тобі Даніка про синт перед смертю, тому що мені — ні.

Знову мовчання.

— Отже, казала.

Навіть зараз Брайс не розуміла, чому її груди обпекло ревнощами.

— Може, вона й згадувала, що у місті продають якусь наркоту, промовила Ф’юрі.

— І тобі не спало на думку про це комусь сказати?

— Я сказала. Тобі. Біля «Білого Ворона», у ніч загибелі Даніки. Тоді хтось намагався продати тобі синт. Я сказала, щоб ти трималася від нього подалі.

— І ні тоді, ні після смерті Даніки ти не знайшла можливості сказати, що це вона спершу тебе попередила?

— Брайс, її пошматував демон. Наркоторговці з цим не пов’язані.

— А раптом пов’язані?

— Яким чином?

— Не знаю, я просто… — Вона постукала ногою по ліжку. — Чому вона не сказала мені?

— Тому що… — Ф’юрі осіклася.

— Тому що що? — роздратовано спитала Брайс.

— Гаразд, — промовила Ф’юрі різкішим голосом. — Даніка не сказала тобі, бо не хотіла, щоб ти до нього наближалася. Не хотіла, щоб ти навіть думала про те, щоби спробувати синт.

Брайс схопилася на ноги.

— Якого хріна мені взагалі…

— Тому що ми на власні очі бачили, як ти закидаєшся усім підряд.

— Але ти теж була зі мною, теж вживала і…

— Синт — це синтетична магія, Брайс. Заміна істинній магії. Якої у тебе немає. Синт надає людям силу й могутність ваніра приблизно на годину. А потім створює серйозні проблеми. Робить людину залежною і навіть гірше. Для ванірів він ще небезпечніший — неймовірний кайф і суперсила, які легко можуть обернутися бідою. Даніка не хотіла, щоб ти взагалі знала про його існування.

— Наче мені так відчайдушно хотілося бути схожою на вас, могутніх, крутих ванірів, що я прийняла би…

— Вона мала на меті захистити тебе. Завжди. Навіть від тебе самої.

Ці слова були для Брайс наче ляпас. Їй стиснуло горло.

Ф’юрі шумно видихнула.

— Послухай, я розумію, що це доволі жорстко. Але запам’ятай мої слова: не зв’язуйся з синтом. Якщо їм справді вдалося організувати масове виробництво за межами офіційної лабораторії і випускати його у навіть вищій концентрації, то це погані новини. Тримайся подалі від нього і всіх, хто з ним пов’язаний.

У Брайс тремтіли руки, але вона змогла сказати «Гаразд» рівним голосом, хоча була за крок від того, щоб розридатися.

— Слухай, мушу йти, — промовила Ф’юрі. — Маю справи на вечір. Але через кілька днів я повернуся до Місяцеграда. Мене запрошують на Саміт, який відбудеться за два тижні — у якомусь комплексі за кілька годин їзди від міста.

Брайс не спитала, навіщо Ф’юрі Акстар відвідувати Саміт різних вальбарських правителів. Насправді їй було байдуже навіть до того, що Ф’юрі взагалі повертається.

— Може, сходимо кудись пообідати, — додала Ф’юрі.

— Звісно.

— Брайс, — її ім’я прозвучало водночас як докір і як вибачення. Ф’юрі зітхнула. — До зустрічі.

У горлі пекло, але вона поклала слухавку. Зробила кілька глибоких вдихів. Нехай Ф’юрі йде у Хел.

Перейшовши до вітальні, вона сіла на диван, відкрила ноутбук і, запустивши пошуковик, набрала свого брата. Рунн відповів після другого гудка.

— Слухаю?

— Давай обійдемося без лекцій, застережень і всього цього лайна, добре?

Пауза.

— Добре.

Вона ввімкнула гучний зв’язок і сперлася ліктями на коліна. Курсор завис над пошуковим рядком.

— Що відбувається між тобою й Аталаром? — спитав Рунн.

— Нічого, — відповіла Брайс, потираючи очі. — Він не мій типаж.

— Я цікавлюся, чому він не на службі, а не питаю, чи ви зустрічаєтеся, але радий це чути.

Брайс стиснула зуби і вбила запит «синтетична магія». Поки на екрані з’являлися результати пошуку, вона сказала:

— Аталар зайнятий тим, що відшліфовує свої розпрекрасні м’язи. Рунн пирхнув від сміху.

Брайс пробігла очима по результатах: невеличкі, короткі статті про застосування синтетичної цілющої магії у лікуванні людей.

— Та медвідьма, яка надіслала тобі дослідження з синтетичної магії, — чи були в неї думки щодо того, навіщо або яким чином синт потрапив на вулиці?

— Ні. Я думаю, її більше хвилює його походження — і протиотрута. Вона сказала, що вже намагалася створити антидот, випробувавши отруту кристалоса, яку тоді отримала з рани Аталара, на синті. Вона вважає, що цілюща магія може діяти на отруту як певний стабілізатор, і таким чином створити антидот, але їй потрібно більше отрути для подальших тестів. Не знаю. Якась хитромудра комбінація. Якщо натрапиш на кристалоса, попроси в нього трохи отрути, гаразд? — з сухою іронією додав він.

— Що, Рунне, закохався?

Він пирхнув.

— Вона зробила нам величезну послугу. Я хочу в будь-який можливий спосіб їй відплатити.

— Гаразд.

Брайс прогортала інші результати пошуку, зокрема патентну заявку «Реднер Індастріз» на виробництво препарату, схвалену десять років тому. Задовго до того, як там почала працювати Даніка.

— У дослідженні сказано, що препарат випускають дуже малими партіями, яких не вистачає навіть для медвідьом і їхньої роботи. Процес створення складний і неймовірно дорогий.

— А якщо… якщо два роки тому з «Реднер Індастріз» викрали партію синту разом із формулою, і Даніку відправили її знайти? А вона, можливо, здогадалася, що викрадачі синту планували за допомогою нього відновити Ріг, і вкрала його раніше за них. І за це вони її вбили.

— Але навіщо тримати це у таємниці? — спитав Рунн. — Чому б не арештувати того, хто за цим стоїть?

— Не знаю. Це лише теорія.

Усе одно краще, ніж нічого.

Рунн знову замовчав. Брайс відчула, що наближається Серйозна Розмова, і приготувалася.

— Я вважаю, що це гідне захоплення, Брайс. Те, що тобі досі не байдужа Даніка і Зграя Дияволів і ти продовжуєш розбиратися у цій справі.

— Я отримала наказ від своєї начальниці та Губернатора, не забув?

— Ти б усе одно стала копати, після того як дізналася, що вбивця не Бріґґс, — він зітхнув. — Знаєш, одного разу Даніка ледь усі ребра мені не порахувала.

— Не може бути.

— Ще й як може. Ми зіткнулися з нею у вестибюлі хмарочоса «Реднер Індастріз», коли я прийшов до Деклана — у нього була якась пафосна зустріч з їхнім керівництвом. Стривай — ти ж зустрічалася з придуркуватим синком Реднера, так?

— Так, — сухо промовила вона.

— Яка гидота. Фу-фу-фу, Брайс.

— Розказуй, як Даніка витирала підлогу твоєю жалюгідною дупою.

Вона відчула, як Рунн на тому кінці усміхнувся.

— Не знаю, як мова зайшла про тебе, але ми з нею зчепилися.

— Що ти їй сказав?

— Чому ти думаєш, що конфлікт спровокував я? Ти що, не знаєш Даніку? Такого гострого язика, як у неї, я ніколи не бачив, — він захоплено прицмокнув, і Брайс стиснуло груди. — Отже, я попросив її передати тобі, що я страшенно шкодую. А вона послала мене в дупу, разом із моїми вибаченнями.

Брайс здивовано кліпнула.

— Вона ніколи не розповідала, що наштовхнулася на тебе.

— Наштовхнулася — це м’яко сказано, — він присвиснув. — Вона ще не здійснила Занурення, а волочила мене по всьому вестибюлю. Деклану довелося втрутитися, щоб її зупинити.

Це було цілком у стилі Даніки. На відміну від того, що Брайс дізнавалася про неї останнім часом.

60

— Притягнуто за вуха, — сказав через годину Гант зі свого місця на дивані поруч із Брайс. Вона поділилася з ним своєю останньою теорію, і його брови здивовано здіймалися з кожним її словом.

Брайс передивлялася сторінки на сайті «Реднер Індастріз».

— Даніка підробляла у Реднера. Вона рідко розповідала про те, що саме робить для них. У відділі безпеки чи щось таке, — вона відкрила сторінку авторизації. — Можливо, у її старому робочому акаунті збереглася інформація про її службові обов’язки.

Злегка тремтливими пальцями вона почала вводити ім’я користувача, яке сотні разів бачила на своєму телефоні в минулому: «ДФендир».

ДФендир — Діфендер. «Захисник». Брайс лише зараз це зрозуміла. У голові залунали різкі слова Ф’юрі.

Брайс відігнала їх і ввела один із паролів Даніки, які вона зазвичай вигадувала нашвидкуруч: 1234567. Відхилено.

— Ще раз кажу, — обережно промовив Гант, — це все притягнуто за вуха. — Він відкинувся на подушки. — Краще подвоїти наші шанси на успіх і разом з Данааном шукати Ріг, а не ганятися за цим наркотиком.

Брайс заперечила:

— Даніка була замішана у цій історії з синтом, але ніколи про це не говорила. Тобі не здається це дивним? Не думаєш, що, можливо, тут приховане ще щось?

— Вона також не сказала тобі правди про Філіпа Бріґґса, — з осторогою промовив Гант. — Або про те, що це вона вкрала Ріг. Можливо, мати від тебе таємниці було для неї звичною практикою.

Брайс у відповідь лише ввела черговий пароль. Тоді ще один. І наступний.

— Нам потрібна повна картина, Ганте, — сказала вона, роблячи ще одну спробу. Їй потрібна повна картина. — Усе це якось пов’язано.

Але всі паролі було відхилено. Жодна зі звичних Даніччиних комбінацій не підходила.

Брайс заплющила очі і, постукуючи ногою по підлозі, почала перераховувати факти:

— Достатньо велика доза синту, ймовірно, здатна відновити Ріг. Одним з інгредієнтів синтетичної магії є обсидіанова сіль. За допомогою обсидіану можна прикликати кристалоса… — Гант мовчав, а вона далі розмірковувала вголос: — Кристалоса створили для пошуків Рога. Отрута кристалоса блокує магію. Медвідьмі потрібна отрута, щоб перевірити, чи зможе вона створити антидот до синту за допомогою своєї магії чи щось таке.

— Що?

Брайс розплющила очі.

— Рунн мені сказав, — вона розповіла йому, як Рунн напівжартома попросив у неї отрути для медвідьми.

Очі Ганта потемніли.

— Цікаво. Якщо ми на порозі того, що синт стане смертельним вуличним наркотиком… то ми повинні допомогти їй з отрутою.

— А що з Рогом?

Він стиснув щелепи.

— Продовжимо шукати. Але якщо торгівля синтом активно зростатиме — не лише у цьому місті, але й по всій території, по всьому світу… то протиотрута просто життєво необхідна, — він пильно подивився на Брайс. — Як ми можемо роздобути трохи отрути для неї?

Брайс шумно видихнула.

— Якщо ми прикличемо кристалоса…

— Ми так не ризикуватимемо, — прогарчав Гант. — Знайдемо інший спосіб дістати отруту.

— Я можу впоратися сама…

— Я не можу впоратися сам, Квінлан. Особливо якщо тобі загрожуватиме небезпека.

Ці слова лунко прокотилися між ними. Його очі спалахнули, переповнені почуттями — якби ж вона тільки наважилася їх прочитати.

Але раптом задзижчав телефон Ганта, і він підняв задницю з дивана, щоб дістати його з задньої кишені штанів. Глянувши на екран, він ворухнув крилами і злегка їх підібгав.

— Михей? — наважилася спитати вона.

— Просто справи легіону, — пробурмотів він і підвівся. — Я відлучуся на якийсь час. За тобою нагляне Наомі, — він вказав на ноутбук. — Продовжуй, якщо хочеш, але, Брайс, давай думати, перш ніж вживати радикальних заходів, щоб дістати отруту.

— Так, так.

Вочевидь, цього було достатньо, щоб Гант міг спокійно летіти собі геть, але він скуйовдив волосся Брайс, нахилився і прошепотів, торкнувшись губами її вуха:

— Джей-Джей би тобою пишалася.

Її пальці ніг піджалися у капцях і ще довго не розгиналися.

Спробувавши ще кілька варіантів пароля, Брайс зітхнула і вимкнула ноутбук. Коло звужувалося — вони наближалися до правди. Вона це відчувала.

Та чи готова вона до цієї правди?

Уранці в неї почалися місячні, врізавшись у її тіло, наче довбаний потяг. Брайс вирішила, що це якраз доречно, враховуючи який сьогодні був день.

Вона вийшла до вітальні й побачила, що Гант готує сніданок. Його волосся досі було скуйовджене після сну. Утім, відчувши її наближення, він напружився. Тоді розвернувся й обвів її очима. Його надприродний нюх вловив зміни в її організмі.

— Ти кровоточиш.

— Кожні три місяці, як годинник.

У чистокровних фейок місячні були взагалі рідко, у людських жінок — раз на місяць, а вона застрягла десь посередині.

Брайс опустилася на стілець за кухонний острівець. Глянула на телефон — жодних повідомлень. Ні від Юніпер, ні від Ф’юрі. Не було навіть розгніваного повідомлення від матері про те, що вона не з’явилася на прийом до медвідьми.

— Тобі щось потрібно? — спитав Гант, ставлячи перед нею тарілку з яєчнею з беконом, а потім чашку кави.

— Я вже прийняла спазмолітик, — вона сьорбнула каву. — Але дякую.

Гант щось буркнув і, розвернувшись, наклав сніданок і собі. Стоячи по інший бік кухонної стійки, він жадібно проковтнув кілька шматочків, а тоді сказав:

— Окрім синту й протиотрути, я думаю, що все крутиться навколо Рога. Треба зосередитися на його пошуках. Після вбивства охоронця храму жертв не було, але навряд чи мисливці за Рогом облишили пошуки, оскільки вже заморочилися по самі вуха. Я відчуваю: щойно ми знайдемо Ріг, убивці позбавлять нас необхідності їх шукати і самі прийдуть до нас.

— Або, можливо, вони вже знайшли місце, де Даніка його сховала, — вона з’їла черговий шматочок яєчні. — Можливо, вони просто чекають Саміту абощо.

— Можливо. Якщо це так, то ми маємо з’ясувати, у кого Ріг. Терміново.

— Але навіть Рунн не може його знайти. Даніка не залишила ніяких підказок, а жодне з останніх місць її перебування не підходить на роль схованки.

— Тоді, мабуть, сьогодні ми повернемося до вихідної точки. Переглянемо усе, що наразі дізналися, і…

— Сьогодні я не можу, — вона закінчила сніданок і віднесла тарілку до раковини. — У мене заплановано кілька зустрічей.

— То перенеси їх.

— Джесібі потрібно, щоб вони відбулися сьогодні.

Гант пильно подивився на неї, ніби бачачи її наскрізь, але зрештою кивнув.

— Гаразд, — сказав він, і Брайс проігнорувала тінь розчарування і стурбованості у його голосі й на його обличчі.

— Ти сьогодні зла, Бібі, — зітхнула Лехаба. — І не звалюй усе на свій цикл.

Брайс, яка сиділа за столом посеред бібліотеки, розправила брови вказівним і великим пальцями.

— Вибач.

Її телефон лежав поруч на столі й мовчав, відблискуючи темним екраном.

— Ти не запросила Аті до нас на обід.

— Мені ніколи відволікатися, — гладенько збрехала вона. Гант не дзвонив їй також і через іншу її брехню — що Джесіба ніби сьогодні стежитиме за камерами галереї, тож йому краще лишатися на даху.

Але попри те, що сьогодні вона хотіла, щоб і він, і всі інші, трималися від неї на відстані, і попри свої заяви, що вона не шукатиме Ріг, вона вже кілька годин прочісувала різноманітні пов’язані з ним тексти. Утім, у них повторювалася одна й та сама інформація, знову і знову.

Слабкий дряпучий звук пронизав бібліотеку вздовж. Брайс підсунула до себе планшет Лехаби і збільшила гучність у динаміках. Простір вибухнув музикою.

Щось глухо й сердито плюхнуло. Краєм ока Брайс помітила, як некк відплив геть, розсікаючи мутну воду напівпрозорим хвостом.

Поп-музика: хто б міг подумати, що вона виявиться таким потужним стримувальним фактором для цієї істоти?

— Він хоче мене вбити, — прошепотіла Лехаба. — Точно тобі кажу.

— Навряд чи з тебе вийде ситна закуска, — сказала Брайс. — Коту на сльози не вистачить.

— Він знає, що якщо я опинюся у воді, то зараз же помру.

Брайс ще раніше зрозуміла, що це була ще одна форма тортур для вогняної спрайти. У такий спосіб Джесіба тримала Лехабу на гачку, замкнену в клітці тут, унизу, так само, як і решту тварин в акваріумах і тераріумах. Немає кращого способу залякати вогняного духа, ніж поставити загрозливий резервуар на чотириста тисяч літрів.

— Він і тебе хоче вбити, — прошепотіла Лехаба. — Ти його ігноруєш, і його це бісить. Я бачу лють і голод у його очах, коли він дивиться на тебе, Бібі. Будь обережна, коли годуєш його.

— Обов’язково.

Хай там як, відсік для годівлі був замалий для того, щоб істота могла у нього пролізти. А оскільки некк не наважувався висунути голову з води через страх повітря, єдину загрозу, коли відсік відчинявся й у воду опускалася квадратна платформа, становили його руки. Але коли Брайс закидала всередину стейки, некк тримався біля дна резервуара, ховаючись серед каміння, — і ті неспішно опускалися униз.

Він хотів полювати. Хотів велику, соковиту і сполошену здобич.

Брайс глянула на тьмяний резервуар, підсвічений трьома вбудованими прожекторами.

— Невдовзі він набридне Джесібі, і вона подарує його якомусь клієнту, — збрехала вона Лехабі.

— Навіщо вона взагалі нас колекціонує? — прошепотіла спрайта. — Хіба я не така ж особистість, як вони? — Вона вказала на татуювання на своєму зап’ястку. — Навіщо вони наполягають на цьому?

— Тому що ми живемо в республіці, яка вирішила, що ті, хто загрожує її порядку, мають бути покарані — і покарані так суворо, щоб інші двічі подумали, чи варто бунтувати, — слова Брайс були беземоційні. Холодні.

— Чи ти колись думала про те, як би воно було — без астері?

Брайс сердито зиркнула на неї.

— Помовч, Лехабо.

— Але ж, Бібі…

— Помовч, Лехабо.

Бібліотека була нашпигована камерами, і всі вони записували звук. Так, доступи до них мала лише Джесіба, але ж говорити про таке тут…

Лехаба підлетіла до свого диванчика.

— Аті поговорив би зі мною про це.

— Аті — раб, якому мало лишилося чого втрачати.

— Не кажи так, Бібі, — прошипіла Лехаба. — Завжди є що втрачати.

Настрій у Брайс був кепський. Можливо, це було якось пов’язано з Рунном або Юніпер. Уранці Гант бачив, як часто вона перевіряла телефон, ніби чекала на дзвінок чи повідомлення. Але телефон мовчав. Принаймні поки він проводжав її до галереї. І судячи з її відстороненого, різкого виразу, який досі лишався на її обличчі, коли вона вийшла з роботи перед заходом сонця, за цілий день їй також не було ні повідомлень, ні дзвінків.

Але вона рушила не додому. Вона попрямувала до пекарні.

Гант тримався сусідніх дахів, спостерігаючи за вулицею, поки Брайс не зникла у блакитних тонах інтер’єру і за три хвилин вийшла з білою коробочкою в руках…

Потім вона попрямувала до річки, обходячи робітників, туристів і любителів шопінгу, які насолоджувалися вечором. Навіть якщо вона усвідомлювала, що він її супроводжує, здавалося, їй було байдуже. Вона рушила до дерев’яної лавки на набережній, так і не глянувши вгору.

Призахідне сонце золотило тумани, що огортали Кістяний Квартал. Пройшовши кілька метрів брукованою доріжкою, Брайс побачила, як попереду неясно вимальовуються темні арки Чорної Пристані. Сьогодні під ними не було скорботних сімей, які чекали, доки оніксовий човен забере труну їхнього родича.

Брайс сіла на лавку з видом на річку і Спляче Місто, поклала поруч білу коробку з пекарні і знову перевірила телефон.

Втомившись чекати, поки вона зволить поговорити з ним про те, що її гризе, Гант тихо приземлився на набережну, а тоді опустився на лавку по інший бік від коробки.

— Що сталося?

Брайс невідривно дивилася на річку. Вигляд у неї був спустошений. Як тієї ночі, коли він уперше побачив її у слідчому центрі легіону.

Не підводячи погляду, вона промовила:

— Сьогодні Даніці виповнилося б двадцять п’ять.

Гант завмер.

— То… сьогодні її день народження.

Брайс глянула на телефон, що лежав на лавці.

— Ніхто не згадав. Ні Юніпер, ні Ф’юрі — ні навіть моя мама. Минулого року вони згадали, але… схоже, це була одноразова акція.

— Ти могла би їх спитати.

— Я знаю, що вони зайняті. До того ж… — Вона провела рукою по волоссю. — Чесно кажучи, я думала, що вони згадають. Хотіла, щоб згадали. Щоб надіслали хоча б якесь примітивне повідомлення, типу «Я сумую за нею» абощо.

— Що у коробці?

— Шоколадні круасани, — хрипко відповіла вона. — Даніка завжди замовляла їх на свій день народження. Це був її улюблений смаколик.

Гант перевів погляд з коробки на Брайс, а тоді на Кістяний Квартал, що вимальовувався у тумані на тому боці ріки. Скільки круасанів вона з’їла при ньому за ці тижні? Можливо, почасти тому, що вони пов’язували її з Данікою так само, як і шрам на її стегні. Коли він знову поглянув на неї, її губи були стиснуті й тремтіли.

— Паскудно, — промовила вона здушеним голосом. — Паскудно, що всі просто… живуть далі й забувають. Вони чекають, що і я забуду. Але я не можу, — вона потерла груди. — Не можу забути. І, можливо, це збіса дивно, що я купую своїй мертвій подрузі коробку круасанів на день народження. Але світ рухається далі. Наче Даніка ніколи і не існувала.

Гант пильно й довго дивився на неї. А тоді сказав:

— Те саме я відчував до Шахари. Я ніколи не зустрічав такої, як вона. Здається, я покохав її тієї ж миті, коли побачив у її палаці, хоча тоді вона височіла наді мною, наче місяць на небі. Але вона теж мене помітила. І чомусь обрала мене. З-поміж усіх інших вона обрала мене, — він похитав головою. Слова зі скрипом виривалися з нього, ніби поволі виповзаючи зі скриньки, в якій він весь цей час тримав їх під замком. — Я був ладен усе для неї зробити. І робив. Усе, про що вона просила. А коли все полетіло у Хел, коли мені сказали, що все скінчено, я відмовився у це вірити. Як вона могла померти? Це було все одно, що сказати, що зникло сонце. Просто… якщо не стало її, то не лишилося нічого, — він провів рукою по волоссю. — Це прозвучить невтішно, але у мене пішло близько п’ятдесяти років, перш ніж я справді у це повірив. Що це дійсно кінець. Але навіть зараз…

— Ти досі так сильно її кохаєш?

Він непохитно витримав її погляд.

— Після смерті матері, горе буквально поглинуло мене. Але Шахара — вона витягнула мене з нього. Змусила мене вперше відчути себе живим. Зрозуміти себе, свій потенціал. Тільки за це я завжди її кохатиму.

Брайс глянула на річку.

— Я й не усвідомлювала, — пробурмотіла вона. — Що ми з тобою дзеркала.

Він теж цього не усвідомлював. Але у його голові виринув її голос. «Ти виглядаєш саме так, як я почуваюся кожного дня», — прошепотіла вона йому тоді, у душі, після останнього завдання Михея.

— Це погано?

Кутик її рота вигнувся у слабкій усмішці.

— Ні. Ні, не погано.

— Тебе не бентежить, що Умбра Мортіс — твій емоційний близнюк?

Обличчя Брайс знову посерйознішало.

— Це лише твоє прізвисько, а не єство.

— І хто ж я такий?

— Скалка у моїй дулі, — її усмішка стала яскравішою за призахідне сонце над річкою. Гант розсміявся, але вона додала: — Ти мій друг. Який дивиться зі мною паршиві телепередачі й мириться з моїми вибриками. Ти той, перед ким мені не потрібно виправдовуватися — особливо коли це потрібно. Ти бачиш мене таку, якою я є, і не тікаєш від цього.

Він усміхнувся до неї, і його усмішка виражала те світло, яке засяяло всередині нього від її слів.

— Мені це подобається.

Брайс зашарілася, але глибоко видихнула і розвернулася до коробки на лавці.

— Що ж, Даніко, — промовила вона. — З днем народження.

Вона зняла стрічку і відкинула кришку коробки.

Її усмішка зникла. Вона захлопнула кришку, перш ніж Гант встиг побачити, що було всередині.

— У чому справа?

Брайс похитала головою, намагаючись схопити коробку, — але Гант схопив її перший і, поставивши собі на коліна, відкрив кришку.

Усередині лежало шість круасанів, викладених акуратним стосиком. А на верхньому шоколадною глазур’ю було майстерно виведено: «Нікчема».

Не грубе слово вразило Ганта, ні. Його вразило те, як затремтіли руки Брайс, як почервоніло її обличчя і як губи стиснулися у тонку лінію.

— Викинь їх, — прошепотіла вона.

У її голосі не було ні натяку на викличну непокору і лють. Лише біль виснаження і приниження.

У голові Ганта запала тиша. Жахлива, страшна тиша.

— Викинь їх, Ганте, — знову прошепотіла вона. На її очах заблистіли сльози.

Тож Гант узяв коробку і підвівся.

Він прекрасно уявляв, хто це зробив. Хто змінив вітальний напис на круасанах. Хто кричав те саме слово — нікчема — услід Брайс на тому тижні, коли вони покидали Лігво.

— Не треба, — благально промовила Брайс. Але Гант уже злетів у повітря.

Амелі Рейвенскрофт реготала з друзями, потягуючи пиво, коли Гант увірвався до бару в Місячному Лісі. Натовп загудів і відступив, поблискуючи магічними силами.

Але Гант дивився лише на неї. На вовчицю, яка самовдоволено йому посміхнулася. Він обережно поклав коробку з круасанами на дерев’яну барну стійку.

Зателефонувавши до Допоміжних сил, він дізнався, де зараз перевертниця. І здавалося, що Амелі чекала на нього, чи як мінімум на Брайс. Вона відкинулася на барну стійку і глумливо промовила:

— Так-так, невже це сам…

Гант схопив її за горло і притиснув до стіни.

Гарчання і спроби її зграї атакувати стіну пульсівних блискавок, які він викидав, були лише шумовим фоном. Гант заричав їй в обличчя і в широко розплющених, приголомшених очах Амелі блиснув страх.

Але потім він тихо промовив:

— Ти не говоритимеш до неї, не наближатимешся до неї і ніколи навіть не думатимеш про неї, — він пропустив крізь свій дотик розряд блискавки, знаючи, що тіло Амелі прониже біль. Вовчиці перехопило подих. — Ти мене зрозуміла?

Відвідувачі у барі повихоплювали телефони, викликаючи когось із 33-го Легіону та Допоміжних сил.

Амелі дряпала зап’ястки Ганта, її чоботи били його по гомілках. Він лише зміцнив хватку. Блискавка обвила її горло.

— Ти зрозуміла?

Його голос був крижаний. Абсолютно спокійний. Голос Умбри Мортіса.

Краєм ока він побачив, як до них наближається чоловік. Ітан Голстром.

Але Ітан дивився не на нього, а на вовчицю, і видихнув:

— Амелі, що ти зробила?

— Не прикидайся дурнем, Голстроме, — тільки й прогарчав Гант в обличчя Амелі.

І тоді Ітан помітив коробку на барній стійці. Амелі почала борсатися, але Гант міцно її тримав, коли її Перший Заступник відкрив кришку і зазирнув усередину.

— Що це таке? — тихо промовив Ітан.

— Спитай свою Альфу, — процідив Гант.

Ітан завмер. Але те, про що він задумався, Ганта не хвилювало, бо він, повернувши голову, знову побачив палаючий погляд Амелі.

— Ти залишиш її у спокої. Назавжди. Ясно? — сказав він.

Здавалося, що Амелі зараз плюне йому в обличчя, але він послав ще один розряд блискавки, від якого виверталися нутрощі. Вона скривилася і засичала, намагаючись відкашлятися. Але кивнула.

Гант прибрав руку з її горла, але його блискавки продовжували притискати її до стіни. Він поглянув на Амелі, на її зграю. Тоді на Ітана, жах на обличчі якого змінився чимсь подібним до горя, оскільки він напевно зрозумів, який сьогодні день, і склав усе докупи — чи принаймні згадав про ту, яка полюбляла їсти шоколадні круасани саме сьогодні.

— Які ж ви усі жалюгідні, — сказав Гант.

І вийшов з бару.

Через якийсь час він повернувся додому. Брайс чекала його на даху. З телефоном біля вуха.

— Ні, — сказала вона комусь на тому кінці. — Ні, він повернувся.

— Чудово, — почувся голос Ісаї, і здавалося, що він хотів ще щось додати, але Брайс поклала слухавку.

А потім обхопила себе руками за плечі.

— Який же ти придурок.

Гант цього не заперечував.

— Амелі мертва? — На її обличчі був страх, справжній страх.

— Ні, — прогуркотіла його відповідь, і вслід їй засичали блискавки.

— Ти… — Брайс потерла обличчя. — Я не…

— Тільки не треба називати мене владним й агресивним альфа-козлом — чи які там терміни ти використовуєш.

Брайс опустила руки, і на її обличчі був явно нажаханий вираз.

— Через це у тебе буде купа неприємностей, Ганте. Ти ніяк не зможеш…

Це був страх за нього. Страх за нього.

Гант підійшов до Брайс і взяв її долоні у свої.

— Ти моє дзеркало. Сама так сказала.

Він тремтів. Чомусь він тремтів, чекаючи на її відповідь.

Брайс глянула на свої руки в його руках і промовила:

— Так.

Уранці Брайс написала брату повідомлення: «Як зв'язатися з твоєю медвідьмою?»

Рунн негайно й без жодних запитань надіслав номер телефону.

Через хвилину Брайс уже набирала тремтливими руками номер клініки. Ясноголоса медвідьма відповіла, що може її записати — на зараз. Тож Брайс, не лишаючи собі часу передумати, написала Джесібі, поки вдягалася у спортивні шорти й футболку:

«Уранці йду до лікаря. До обіду буду в галереї».

Брайс застала Ганта за приготуванням сніданку. Вона пильно подивилася на нього, і він запитально звів брови.

— Я знаю, де ми можемо дістати отруту кристалоса для медвідьми.

61

Бездоганно чиста біла клініка медвідьми була невеличка, на відміну від більших медичних установ, у яких Брайс бувала у минулому.

І замість стандартної блакитної неонової вивіски, якими сяяли майже всі квартали міста, над дверима тут висіла дерев’яна позолочена табличка зі старанно зображеною емблемою у вигляді мітли і дзвіночка — єдине, що створювало ефект давнини у сучасній клініці.

Двері у коридорі за стійкою відчинилися, і з них вийшла медвідьма. Її довгі темні кучері були зібрані у пучок, підкреслюючи її витончене смагляве обличчя.

— Ви, напевно, Брайс, — промовила жінка й привітно усміхнулася, і Брайс умить заспокоїлася. Медвідьма подивилася на Ганта і коротко кивнула на знак привітання. Але вона не стала згадувати про їхню зустріч у нічному саду і лише сказала Брайс: — Якщо хочете, ваш партнер може вас супроводжувати. У процедурній вистачить місця для його крил.

Гант глянув на Брайс. На його обличчі був запитальний вираз: «Ти хочеш, щоб я пішов з тобою?»

Брайс усміхнулася медвідьмі.

— Мій партнер залюбки мене супроводжуватиме.

Попри невеликий розмір клініки, біла процедурна кімната була обладнана за останнім словом техніки. Уздовж однієї стіни стояв ряд комп’ютерів, а біля другої був встановлений довгий механічний важіль операційного світильника. Біля третьої стояла полиця з різними тоніками, еліксирами і порошками в елегантних скляних флаконах, а у хромованій шафці на четвертій стіні, ймовірно, зберігалися справжні хірургічні інструменти.

Небо і земля у порівнянні з відьомськими лавками, обшитими дерев’яними панелями, що їх Гант бачив на Панґері, де медвідьми досі варили зілля у залізних казанах, передаючи рецепти від покоління до покоління.

Відьма невимушено поплескала по білому шкіряному оглядовому столу, що стояв у центрі процедурної. По його пластикових краях сяяли приховані висувні панелі для огляду ванірів усіх форм і розмірів.

Гант сів на самотній дерев’яний стілець біля шафки, а трохи зблідла Брайс застрибнула на стіл.

— По телефону ви сказали, що отримали цю рану від демона кристалоса і що вона так і не загоїлася — у вашому організмі досі лишається його отрута.

— Так, — тихо промовила Брайс. Ганту був ненависний біль, який пронизував це слово.

— І ви дозволяєте мені використати вилучену отруту в моїх дослідах із пошуку антидоту до синту?

Брайс глянула на Ганта, і він підбадьорливо кивнув.

— Схоже, протиотрута від синту надзвичайно важлива, — сказала вона, — тому так, дозволяю.

— Добре. Дякую, — відьма переглянула медкарту, яку Брайс, вочевидь, заповнила на сайті клініки, та історію хвороби, яка була прикріплена до її файлу повноправної громадянки міста. — Я бачу, що травма ноги сталася майже два роки тому?

Брайс крутила в руках поділ футболки.

— Так. Рана… е-е-е, рана затягнулася, але досі болить. Коли я бігаю чи забагато ходжу, вона пече, просто вздовж кістки.

Гант стримався, щоб не буркнути з досади.

Відьма наморщила чоло і, підвівши погляд із файлу Брайс, глянула на її ногу.

— Коли з’явився біль?

— З самого початку, — не дивлячись на Ганта, відповіла Брайс.

Але медвідьма перевела погляд на нього.

— Ви також були присутні під час нападу?

Брайс відкрила рот, щоб відповісти, але Гант промовив:

— Так.

Вона повернулася в його бік, але він дивився на медвідьму.

— Я прибув через три хвилини після нападу. Кристалос зубами розпанахав їй стегно, — слова вилітали, зриваючись сповіддю з його губ. — Я скористався медичним степлером і як міг заштопав рану, — продовжував він, не розуміючи, чого так шалено калатає серце. — Потім я зробив запис про травму до її медкарти. Після цього вона не отримувала ніякого лікування. Ось чому шрам… — Він сковтнув провину, яка підступала до горла. — Ось чому в нього такий вигляд, — він вибачливо подивився на Брайс. — Це моя вина.

Брайс пильно дивилася на нього. У її виразі не було осуду — лише розуміння.

Відьма перевела погляд між ними, ніби роздумуючи, чи не залишити їх на хвилинку наодинці, але потім спитала Брайс:

— То після нападу ви не зверталися до медвідьом?

Не зводячи очей з Ганта, Брайс відповіла:

— Ні.

— Чому?

— Тому що я хотіла страждати, — продовжуючи дивитися на нього, хрипко промовила вона. — Хотіла, щоб біль кожного дня не давав мені забути.

Це були сльози. Сльози заблистіли на її очах, і він не розумів чому.

Відьма люб’язно це проігнорувала.

— Добре. Причини насправді не настільки важливі, як те, що лишилося у рані, — вона насупилася. — Я можу полікувати вас сьогодні, і якщо ви затримаєтеся, то зможете поспостерігати за випробуваннями, які я проводитиму з вилученою отрутою. Щоби створити ефективний антидот, отруту потрібно стабілізувати — щоб вона могла взаємодіяти з синтом і нейтралізувати його вплив. Я можу зробити це своєю цілющою магією, але щоб підтримувати цю стабільність потрібна моя постійна присутність. Тому я намагаюся знайти спосіб, щоб магія самостійно підтримувала стабільний стан протиотрути — тоді її можна буде розповсюдити і широко використовувати.

— Здається, доволі хитромудрий процес, — промовила Брайс, нарешті відвівши очі від Ганта.

Йому здалося, що разом з її поглядом зникло тепло, яке він щойно відчував.

Відьма підняла руки, і на кінчиках її пальців спалахнуло біле світло, а тоді згасло — ніби вона перевіряла готовність своїх чарів.

— Мої вчителі зналися на древніших формах магії. Від них я отримала особливі знання.

Брайс шумно видихнула носом.

— Гаразд. Тоді не будемо тягнути.

Але обличчя медвідьми зробилося серйозним.

— Брайс, я маю розітнути рану. Я можу знеболити вас, і ви не відчуєте розрізу, але отрута, якщо вона настільки глибоко, як я думаю… Я не зможу вилучити її за допомогою протиотруйних п’явок, — вона вказала на Ганта. — У його рані отрута тоді ще не встигла пустити коріння. А у вашому випадку, з такою глибокою і старою травмою… Отрута — це свого роду організм. Вона живиться вами. І не захоче так просто покидати ваше тіло, особливо після такого довгого паразитування. Мені доведеться задіяти власну магію, щоб витягнути її з вас. І отрута цілком може спробувати переконати вас зупинити мене. Через біль.

— То буде боляче? — спитав Гант.

Відьма скривилася.

— І доволі сильно, не допоможе навіть місцева анестезія. Якщо хочете, я можу забронювати хірургічний центр і зробити операцію під загальним наркозом, але це може зайняти день-два…

— Ми зробимо все сьогодні. Зараз, — сказала Брайс, знову глянувши на Ганта. Йому не лишалося нічого іншого, як рішуче кивнути у відповідь.

— Гаразд, — промовила медвідьма, граційно рушивши до раковини мити руки. — Тоді почнімо.

Побоювання Брайс справдилися: пошкодження виявилися серйозними. Навіть серйознішими, ніж вона уявляла.

Відьма просвітила її ногу — спершу в сканері, а потім своєї силою. Об’єднавши отримані результати, вона вивела їх на екран на дальній стіні.

— Бачите темну смугу вздовж стегнової кістки? — Відьма вказала не нерівну лінію, схожу на роздвоєну блискавку, що пронизувала стегно Брайс. — Це отрута. Щоразу, коли ви бігаєте або задовго ходите, вона поширюється на навколишню область і робить вам боляче, — вона вказала на білу ділянку над смугою. — Це все рубцева тканина. Спершу мені доведеться розсікти її, але це буде швидко. А на вилучення отрути знадобиться певний час.

Брайс кивнула, намагаючись приховати тремтіння. Вона вже підписала пів дюжини документів про відсутність претензій.

Гант сидів і чекав.

— Гаразд, — сказала відьма, знову вимивши руки. — Перевдягайтеся і можемо починати, — вона полізла до металевої шафки, що висіла біля Ганта, і Брайс зняла шорти. Потім футболку.

Гант відвернувся, і медвідьма допомогла Брайс одягти легкий одноразовий медичний халат і зав’язала ззаду пояс.

— Яке симпатичне тату, — промовила медвідьма. — Утім, абетка мені не знайома — що тут написано?

Брайс досі відчувала кожен укол голки, що створила звивисті рядки на її спині.

— «За любові усе можливо». По суті, це знак вічної дружби.

Медвідьма схвально угукнула і перевела погляд з Брайс на Ганта.

— У вас двох дуже міцний зв’язок.

Брайс не стала казати, що медвідьма помилилася, припустивши, що татуювання стосувалося Ганта. Татуювання, на якому сп’яну наполягла Даніка, заявивши, що обітниця вічної дружби, зроблена іншою мовою, виглядатиме не так банально.

Гант розвернувся до них, і відьма спитала його:

— Чи болить ваш вінець?

— Болів, лише коли його наносили.

— Яка відьма це робила?

— Якась імперська карга, — процідив Гант. — Одна з Древніх. Обличчя медвідьми витягнулося.

— Це темна частина нашої роботи — зв’язувати сили за допомогою вінця. Це треба повністю припинити.

Гант слабко посміхнувся, але його очі лишилися серйозними.

— Хочете прибрати його з мого чола?

Відьма завмерла, а Брайс перехопило подих.

— А що ви зробите, якщо приберу? — тихо спитала вона, і в її темних очах зблиснула цікавість — і древня сила. — Покараєте тих, хто вас поневолив?

Брайс відкрила рот, щоб застерегти про подібні небезпечні розмови, але, на щастя, Гант сказав:

— Ми прийшли не для цього.

Утім, у його очах виднілася відповідь. Ствердна відповідь. Так, він уб’є тих, хто його поневолив. Відьма схилила голову набік, ніби прочитавши цю відповідь.

Потім вона розвернулася до Брайс і поплескала по оглядовому столу.

— Добре. Лягайте на спину, міс Квінлан.

Брайс слухняно вляглася. Її без упину трусило — поки відьма прив’язувала до стола її верхню частину тіла, поки зафіксовувала ноги, поки налаштовувала операційний світильник. Відьма підтягнула візок, на якому забряжчала таця з різними блискучими срібними інструментами, ватними дисками і порожнім скляним флаконом.

— Спершу я вас знеболю, — сказала відьма, одягаючи рукавички, і в її руках з’явився шприц.

Брайс задрижала ще сильніше.

— Дихайте глибше, — промовила відьма, постукуючи пальцем по шприцу й виганяючи бульбашки повітря.

Скрипнув стілець, а тоді тепла мозоляста рука обхопила долоню Брайс.

Гант пильно дивився на неї.

— Дихай глибше, Брайс.

Вона хапнула ротом повітря, і в її стегно увігналася голка. У Брайс виступили сльози. Вона так сильно стиснула руку Ганта, що відчула хруст кісток. Але він навіть бровою не повів.

Біль швидко зник, нога заніміла і поколювала. І ззовні, і всередині.

— Ви це відчуваєте? — спитала медвідьма.

— Що відчуваю?

— Чудово, — заявила відьма, перевіривши чутливість. — Я розпочинаю. Якщо хочете, я можу повісити шторку…

— Ні, — зціпивши зуби, промовила Брайс. — Робіть так.

Без затримок. Без очікування.

Вона побачила, як відьма взяла скальпель, а тоді відчула неглибокий, але сильний тиск на ногу. Вона знову затремтіла і видихнула крізь зціплені зуби.

— Спокійно, — промовила медвідьма. — Я розсікаю рубцеву тканину.

Темні очі Ганта невпинно дивилися на неї, і Брайс змусила себе думати не про ногу, а про нього. Тієї ночі він був там. У провулку.

Виринули спогади, туман болю, страху та горя трохи розсіявся. Сильні теплі руки тримали її. Так само, як він робив це зараз. Лунав голос, який згодом зник, наче гул дзвона. А потім ці сильні теплі руки опинилися на її стегні й тримали її, поки вона кричала і плакала.

«Я тримаю тебе, — повторював він знову і знову. — Я з тобою».

— Припускаю, я можу видалити більшу частину рубцевої тканини, — зауважила медвідьма. — Але… — Вона тихо вилаялася. — Місяцю небесний, погляньте на це.

Брайс відмовилася дивитися, але Гант перевів очі на екран позаду з виведеним зображенням її кривавої рани. М’яз на його підборідді нервово смикнувся. Промовисте свідчення того, що всередині рани було щось жахливе.

— Не розумію, як ви взагалі ходите, — пробурмотіла відьма. — Ви казали, що не приймали знеболювальні?

— Лише під час сильних нападів, — прошепотіла Брайс.

— Брайс… — Відьма завагалася. — Мені потрібно, щоб ви не ворушилися. І дихали якомога глибше.

— Гаразд, — слабко промовила Брайс.

Гант стиснув її руку. Брайс глибоко вдихнула, щоб заспокоїтися, і…

Її ногу наче ошпарило кислотою, що обпікала шкіру, роз’їдала кістки…

Вдих-видих, вдих-видих. Вона дихала крізь зціплені зуби. О боги, о боги…

Гант переплів їхні пальці, міцно стискаючи її руку.

Але ногу пекло, все сильніше, і сильніше, і сильніше…

— Коли тієї ночі я добрався до провулка, — сказав він, перекриваючи її несамовите рване дихання, — ти була вся у крові. Але ти в першу чергу намагалася захистити його. Ти не підпускала нас, доки ми не показали свої жетони й не довели, що ми легіонери.

Брайс схлипнула, її дихання не рятувало від гострого мов бритва болю, що врізався у неї все глибше і глибше…

Гант погладив її по чолі.

— І я собі подумав: «Хотів би я, щоб і мене так прикривали. Хотів би я мати такого друга». Мабуть, коли ми зустрілися знову, я псував тобі нерви тому… тому що почасти розумів це і боявся того, що це означатиме.

Брайс не могла втамувати сліз, які котилися по обличчі.

Гант не зводив з неї очей.

— Я також був у кімнаті для допитів, — він лагідно і заспокійливо погладив її по волоссю. — Я весь цей час був поруч.

Біль глибоко пронизав ногу, і Брайс, не стримавшись, закричала.

Гант нахилився і притулився холодним лобом до її чола.

— Весь цей час я знав, хто ти. Я ніколи тебе не забував.

— Починаю видалення й стабілізацію отрути, — промовила відьма. — Буде гірше, але вже майже кінець.

Брайс не могла дихати. Не могла думати ні про що, крім Ганта і його слів та болю у нозі й шрамі на її душі.

— У тебе виходить. Виходить, Брайс, — прошепотів він.

Не виходить. І від пекельного болю, яким вибухнула нога, Брайс, прив’язана до стола, вигнулася дугою, і закричала на повну силу своїх голосових зв’язок.

Гант продовжував міцно тримати її за руку.

— Майже все, — просичала відьма, крекчучи від напруження. — Тримайтеся, Брайс.

І вона трималася. За Ганта, за його руку, за ніжність у його очах. Трималася з останніх сил.

— Я тримаю тебе, — пробурмотів він. — Крихітко, я з тобою.

Він ніколи раніше так його не вимовляв — слово «крихітка». Воно завжди звучало насмішкувато і глузливо. І Брайс завжди бачила у ньому лише це дратівливе забарвлення.

Але не зараз. Не тоді, коли він тримав її за руку, дивився в очі й розділяв усе, крізь що вона проходила. Долав біль разом з нею.

— Дихай, — наказав він їй. — Ти зможеш. Ми впораємося.

Впораємося — разом. Впораємося з цим сумбурним життям. Цим хаотичним світом. Брайс схлипнула, і цього разу не лише від болю.

І Гант, ніби відчувши це, знову нахилився до неї. А тоді торкнувся губами її губ.

Це був не зовсім поцілунок — лише ніжний, мов пір’ячко, легкий дотик його вуст.

Але від цього дотику всередині неї спалахнула зірка. Світло, яке довго дрімало у ній, почало наповнювати її груди й потекло по жилах.

— Вогняний Соласе, — прошепотіла відьма, і біль припинився.

Він зник, ніби клацнув невидимий перемикач. Це було настільки приголомшливо, що Брайс відвернулася від Ганта і поглянула на свою скривавлену ногу і зяючу рану на ній. Вона би знепритомніла, побачивши розпанахане на добрих п’ятнадцять сантиметрів стегно, якби її увагу не привернуло те, що відьма тримала пінцетом, наче справжнього хробака.

— Якби моя магія не стабілізувала отруту, вона була би рідкою, — промовила відьма, обережно переносячи отруту — прозорого в’юнкого хробака з чорними цятками — до скляної банки. Він звивався, наче жива істота.

Медвідьма поклала його до банки і закрила кришку, від якої линуло магічне гудіння. Отрута вмить розчинилася, перетворившись на калюжу, але продовжувала вібрувати. Ніби шукаючи вихід.

Гант не зводив очей з обличчя Брайс. Весь цей час він дивився на неї. І не відвертався ні на мить.

— Зараз я очищу і зашию рану, а потім випробуємо протиотруту, — сказала відьма.

Брайс кивнула, майже не чуючи жінку. У її голові досі лунали слова Ганта. «Я з тобою».

Вона стиснула його пальці. І поглядом передала те, чого не могло сказати її надірване горло: «І я з тобою».

Через пів години Брайс уже перевдягнена сиділа у кабінеті медвідьми. Гант обіймав її рукою і водночас закривав крилом. Вони спостерігали за тим, як сяйлива бліда магія відьми огортає калюжу отрути на дні скляної банки і перетворює її на тонку нитку.

— Прошу вибачити, якщо мій метод перевірки антидоту не можна кваліфікувати як належний медичний експеримент, — виголосила вона, підходячи до прозорого пластикового контейнера, у якому лежала звичайна біла таблетка. Знявши кришку, вона опустила усередину нитку отрути. Та затріпотіла, звиваючись мов стрічка, зависла над таблеткою, і відьма швидко закрила кришку контейнера. — На вулицях продають значно потужнішу версію препарату, — промовила вона, — але я хочу перевірити, чи зможе ця кількість моєї цілющої магії утримати отруту на місці і злитися з нею, щоби впоратися з синтом.

Спрямувавши свої чари на отруту, відьма обережно опустила її на таблетку, і вона тієї ж миті зникла, всмоктавшись у синт. Але обличчя жінки лишалося зосередженим. Ніби сконцентроване на тому, що відбувалося усередині таблетки.

— То зараз ваша магія стабілізує отруту всередині таблетки? — спитала Брайс. — Змушує її заблокувати дію синту?

— По суті, так, — відсторонено відповіла відьма, досі зосереджена на таблетці. — Основна частина моєї концентрації йде на те, щоб підтримувати отруту в стабільному стані доти, доки вона не здолає синт. Саме тому я хочу знайти спосіб прибрати себе з цього рівняння — щоб це міг робити будь-хто, навіть без моєї допомоги.

Після цього Брайс замовкла, даючи відьмі спокійно працювати.

Але нічого не відбувалося. Таблетка синту й далі лежала собі у контейнері.

Минула хвилина. Дві. І коли добігала кінця третя…

Таблетка зробилася сірою. А тоді розчинилася у повітрі, розпавшись на мікроскопічні частинки, які теж потім зникли. Й сліду не лишилося.

Тишу порушив Гант:

— Спрацювало?

Відьма кліпнула, дивлячись на порожній контейнер.

— Схоже на те, — вона розвернулася до Брайс. На її чолі блищав піт. — Я би хотіла продовжити експерименти і спробувати знайти спосіб змусити антидот працювати без моєї магії. Утім, я можу надіслати вам флакон з отрутою, коли закінчу, якщо хочете. Дехто любить зберігати такі пам’ятки про подолані труднощі.

Брайс розгублено кивнула. І зрозуміла, що геть не уявляє, що робити далі.

62

Джесіба доволі спокійно відреагувала на дзвінок Брайс, у якому вона пояснила, що їй потрібен відгул до кінця дня. Чаклунка лише наказала, щоб завтра Брайс зранку була на роботі, інакше вона оберне її на ослицю.

Додому з клініки вона полетіла разом з Гантом. Він цим не обмежився і з даху будинку відніс її до квартири на руках. Потім поклав її на диван і наполіг на тому, щоб до кінця дня вона там і лишалася, скрутившись біля нього калачиком і гріючись у його теплих обіймах.

Брайс пролежала би так весь день і вечір, якби не задзвонив його телефон.

Гант саме готував обід. Не відволікаючись, він узяв слухавку.

— Добрий день, Михею.

Навіть з іншого кінця кімнати Брайс почула холодний і прекрасний голос Архангела.

— До мого офісу. Негайно. Разом із Брайс Квінлан.

Одягаючи бойовий костюм і збираючи зброю й шолом, Гант роздумував, чи не сказати Брайс, щоб та сідала на поїзд і забиралася з цього міста. Він знав, що зустріч з Михеєм буде не з приємних.

Брайс шкутильгала, а її рана була досі вразлива, тож він знайшов широкі спортивні штани і допоміг їй вдягти їх просто посеред вітальні. Вона записалася на повторний прийом до медвідьми через місяць, і до нього лише зараз дійшло, що він, можливо, цього не застане.

Або через те, що їхню справу буде завершено, або через те, що зараз станеться у Коміціумі.

Брайс спробувала зробити крок, але Гант підхопив її на руки, виніс із квартири і злетів у небо. Вона майже не говорила, і він також мовчав. Чи були потрібні слова після сьогоднішнього ранку? Його секундний поцілунок був достатньо промовистий. Як і світло, яке засяяло у її очах, — Гант міг поклястися, що бачив його.

Вони перетнули межу, після якої не було вороття.

Гант приземлився на балконі шпилястої вежі Губернатора — центральної з п’яти веж Коміціуму. У зазвичай галасливій приймальні перед кабінетом Михея панувала тиша. Поганий знак. Він поніс Брайс до кабінету. Якщо всі розбіглися, або Михей наказав їм забратися геть…

Якщо він зараз побачить Сандріель, якщо вона зрозуміє, що Брайс травмована…

Настрій Ганта перетворився на окрему смертельно небезпечну істоту. Його блискавка втиналася в шкіру, звиваючись усередині нього, наче кобра, що готується напасти.

Він обережно поставив Брайс перед зачиненими дверима з матового скла. Упевнившись, що вона міцно стоїть на ногах, він відпустив її і, відступивши, пильно вдивився в її обличчя.

У її очах світилася тривога, і Гант, нахилившись, злегка поцілував її у скроню.

— Не вішай голови, Квінлан, — пробурмотів він, торкаючись губами її ніжної шкіри. — Покажеш ще раз свій фокус, коли ти звисока дивишся на тих, хто вищий від тебе.

Вона хихотнула і легенько ляснула його по руці. Гант відхилився і слабко усміхнувся, а тоді відчинив двері й пропустив Брайс уперед, підтримуючи її рукою за спину. Він знав, що, найімовірніше, це була його остання усмішка і він ще довго не усміхатиметься. Але Квінлан у жодному разі не повинна була про це знати. Навіть коли вони побачили присутніх в офісі Михея.

Ліворуч від стола Губернатора стояла Сабіна. Руки схрещені на грудях, пряма спина — втілення холодної люті. Біля неї з напруженим обличчям топталася Амелі.

Гант прекрасно зрозумів, з приводу чого була ця зустріч.

Михей стояв біля вікна з крижаною огидою на обличчі. Обабіч його стола стояли Ісая і Вікторія. Очі Ісаї застережливо зблиснули.

Брайс роззирнулася і завагалася.

— Квінлан не обов’язково тут бути, — тихо промовив Гант до Михея і Сабіни.

Сріблясто-світле волосся Сабіни замерехтіло під лампами першосвітла, коли вона сказала:

— О ні, обов’язково. Я хочу, щоб вона була присутня кожну довбану секунду.

— Я не питатиму, чи це правда, — сказав Михей Ганту, коли вони з Брайс зупинилися посеред кімнати. Двері за ними зачинилися. І замкнулися.

Гант зібрався з духом.

— У барі було шість камер, — продовжив Михей. — Усі вони зафіксували те, що ти робив і казав Амелі Рейвенскрофт. Вона повідомила про твою поведінку Сабіні, а Сабіна звернулася одразу до мене.

Амелі почервоніла.

— Я лише згадала про це у розмові, — виправила вона. — Я не скиглила про це, наче якесь цуценя.

— Це неприпустимо, — просичала Сабіна до Михея. — Гадаєте, що можете нацьковувати свого асасина на члена однієї з моїх зграй? На мою наступницю?

— Ще раз кажу вам, Сабіно, — знуджено промовив Михей. — Я не нацьковував на неї Ганта Аталара. Він діяв із власної волі, — Архангел зиркнув на Брайс. — І від імені своєї супутниці.

— Брайс не має до цього ніякого стосунку, — швидко сказав Гант. — Амелі влаштувала хрінову витівку, і я вирішив завітати до неї, — він вищирився до молодої Альфи, і та важко ковтнула.

— Ти напав на мого капітана, — огризнулася Сабіна.

— Я сказав Амелі, щоб вона трималася від Брайс подалі, — промовив Гант. — І щоб залишила її у спокої, — він схилив голову набік, не в змозі зупинити потік слів: — Чи ти не в курсі, що Амелі постійно цькує Брайс після смерті твоєї доньки? Глузує з цього? Називає її нікчемою?

Сабіна навіть бровою не повела.

— Яке це має значення, якщо це правда?

У голові Ганта загуло. Але Брайс мовчки стояла, опустивши очі додолу.

— Це не може лишитися безкарним, — сказала Сабіна Михею. — Ви провалили розслідування вбивства моєї доньки. Дозволили цим двом пхати у нього свої носи і звинувачувати мене у її вбивстві. А тепер ще й цей напад. Я за крок від того, щоб розповісти всьому місту про те, що ваші раби не можуть поводитися як належне. Упевнена, що вашу нинішню гостю дуже зацікавить цей маленький факт.

При згадці про Сандріель у повітрі зарокотала магічна сила Михея.

— Аталара буде покарано.

— Тут і зараз, — на обличчі Сабіни з’явився буквально звірячий вираз. — Щоб я бачила.

— Сабіно… — пробурмотіла Амелі, але вовчиця гаркнула до свого молодого капітана і та замовкла.

Сабіна чекала, що ця мить колись настане — і використала Амелі як привід. Без сумніву, це вона затягла молоду Альфу сюди. Сабіна поклялася, що вони заплатять за те, що звинуватили її у вбивстві Даніки. А вона, припустив Гант, була хазяйкою свого слова.

— Ваша посада серед вовків, — промовив Михей з лячним спокоєм, — не дає вам права вказувати Губернатору Республіки, що робити.

Але Сабіна не відступила. Ні на йоту.

Михей лише протяжно видихнув і розчаровано глянув на Ганта. — Ти зробив дурість. Я думав, що хоча б у тебе вистачає розуму. Брайс тремтіла. Але Гант не наважувався її торкнутися.

— Історія говорить про те, що раб, який нападає на вільного громадянина, автоматично позбавляється життя.

Почувши слова Сабіни, Гант стримав гіркий сміх. Хіба не цим він займався протягом двохсот років за вказівкою Архангелів?

— Благаю, — прошепотіла Брайс.

І, мабуть, це таки співчуття пом’якшило обличчя Михея, який сказав:

— Це старі традиції. Для Панґери, не для Вальбари.

Сабіна відкрила рот, щоб заперечити, але Михей підняв руку.

— Ганта Аталара буде покарано. І він помре — так, як помирають янголи.

Кульгаючи, Брайс зробила крок у бік Архангела. Гант схопив її за плече і зупинив.

— Жива Смерть, — оголосив Михей.

У Ганта кров похолола в жилах. Але він схилив голову. Він був готовий зіткнутися з наслідками ще з учора, коли злетів у небеса з коробкою круасанів у руках.

Шукаючи пояснень, Брайс глянула на Ісаю. Похмурий командир сказав їй і збентеженій Амелі:

— Жива Смерть — це коли янголу обрізають крила.

— Ні, будь ласка… — похитала головою Брайс.

Але Гант подивився на Михея і прочитав у його залізобетонному погляді справедливість. Тож він опустився навколішки і зняв куртку, а тоді сорочку.

— Я не висуватиму звинувачень, — наполягала Амелі. — Сабіно, мені це не потрібно. Годі.

Михей рушив до Ганта. У його руці з’явився сяйливий двосічний меч.

Брайс кинулася до Архангела.

— Благаю… благаю…

Кабінет наповнився запахом її сліз.

Біля Брайс умить опинилася Вікторія і стримала її. А потім зашепотіла, так тихо, що Гант ледве почув:

— Вони відростуть. За кілька тижнів його крила знову відростуть.

Але буде страшенно боляче. Так боляче, що Гант уже зараз зібрався з духом і робив глибокі вдихи й видихи, щоб заспокоїтися. Він занурився у себе, у те місце, де переживав усе, що йому заподіювали, усі завдання, які він виконував, усі життя, які йому наказували забрати.

— Сабіно, ні, — наполегливо промовила Амелі. — Це зайшло надто далеко.

Сабіна мовчала і просто собі стояла.

Гант розправив крила і підняв їх, високо тримаючи над спиною, щоб був чистий зріз.

Брайс почала щось кричати, але Гант лише подивився на Михея.

— Ріжте.

Михей, навіть не кивнувши, махнув мечем.

Біль, якого Гант не відчував двісті років, пронизав його струмом, замикаючи кожну…

Гант отямився від крику Брайс.

Її крику було достатньо, щоб він змусив голову прояснитися, навіть попри біль у спині й душі.

Напевно, він відключився лише на мить, тому що з його крил, які наче дві зламані гілки лежали на підлозі офісу Михея, досі юшила кров.

Амелі виглядала так, наче її зараз знудить, Сабіна самовдоволено посміхалася, а Брайс уже опустилася біля нього. Її штани і руки були в його крові, а сама вона схлипувала:

— О боги, о боги…

— Ми розрахувалися, — сказала Сабіна Михею, який натискав на своєму телефоні кнопку виклику медвідьми.

Він заплатив за свій вчинок, усе скінчилося, і він може повертатися додому з Брайс…

— Ти — ганьбисько, Сабіно, — прорізали кімнату слова Брайс. Вона вищирилася до Першої Претендентки. — Ти ганьба для кожного вовка, який колись ходив по цій планеті.

— Мені срати на те, що думає про мене напівкровка, — відказала Сабіна.

— Ти не заслуговувала Даніки, — тремтячи, прогарчала Брайс. — Ти не заслуговувала її ні секунди.

Сабіна різко зупинилася.

— Я не заслуговувала мати за доньку егоїстичне, безхребетне дівчисько, але саме так і сталося, еге ж?

Крізь біль Гант почув невиразне, віддалене гарчання Брайс. Але він не встиг дотягнутися до неї і вона підвелася, скривившись від болю в нозі.

Михей заступив їй шлях. Брайс важко дихала і схлипувала крізь зціплені зуби. Але Михей стояв на місці, непорушний, мов гора.

— Заберіть звідси Аталара, — спокійно промовив Архангел, ясно даючи зрозуміти, що вони можуть іти. — До себе додому, до казарм — байдуже.

Але Сабіна, схоже, вирішила залишитися. Виплеснути на Брайс трохи своєї отрути.

— Ти знаєш, що минулої зими я розшукала Підземного Короля? — тихо й злобно спитала вона. — Хотіла отримати відповідь від своєї доньки, від тієї дещиці її енергії, що живе у Сплячому Місті.

Брайс завмерла. Цілковито завмерла, як уміють лише фейрі. Її очі наповнилися жахом.

— І знаєш, що він мені сказав? — На обличчі Сабіни з’явився нелюдський вираз. — Він сказав, що Даніка не прийде. Що вона не відповість на мій поклик. Моя жалюгідна донька навіть у своєму потойбічному житті не зволіла зустрітися зі мною. Через сором за те, що вона зробила. За те, як вона померла, безпорадно кричучи і благаючи, подібно до вашої породи, — Сабіна, здавалося, гуділа від люті. — А знаєш, що сказав мені Підземний Король, коли я знову зажадала, що він прикликав її?

Ніхто з присутніх не наважувався мовити й слова.

— Він сказав, що ти, нікчемо, уклала з ним угоду. Для неї. Що ти прийшла до нього після її смерті й віддала своє місце у Кістяному Кварталі в обмін на проходження її човна. Що ти переймалася, що їй буде відмовлено у доступі через її боягузливу смерть, і благала його взяти її замість тебе.

Від цих слів навіть біль Ганта на мить зник.

— Я ходила не через це! — відрізала Брайс. — Даніка не була боягузкою жодної миті свого життя! — На останніх словах її голос зірвався.

— Ти не мала права! — вибухнула Сабіна. — Даніка була боягузкою, померла як боягузка і заслужила бути скинутою в річку! — Перша Претендентка перейшла на крик. — А тепер через тебе на неї чекають еони ганьби! Тому що їй там не місце, тупа ти шльондро. І тепер вона повинна через це страждати!

— Годі, — сказав Михей, але у слові відчувався німий наказ: «Забирайтеся».

Сабіна розсміялася неживим, холодним сміхом і, розвернувшись, попрямувала до дверей.

Брайс досі схлипувала, коли Сабіна з самовдоволеним виглядом вийшла з кабінету, а за нею слідом і приголомшена Амелі. Зачиняючи двері, молода вовчиця пробурмотіла:

— Вибач.

Брайс плюнула їй услід.

Це було останнє, що бачив Гант, перш ніж його знову охопила темрява.

Вона ніколи їм не пробачить. Нікому з них.

Гант лишався непритомний на підлозі кабінету Михея, поки медвідьми трудилися над ним, спершу зашивши його, щоб з обрубків, які тепер були замість крил, перестала юшити кров, а потім перев’язавши рани бинтами, що мали би сприяти швидкому відновленню. Першосвітло вони не застосовували — вочевидь, його допомога у зціленні не входила у концепцію Живої Смерті. Інакше покарання вважалося б недійсним.

Увесь час Брайс стояла навколішках біля Ганта, тримаючи його голову на колінах. Вона не чула, як Михей пояснював їй, що альтернативним покаранням була би Гантова смерть — офіційна і безповоротна смерть.

Через годину вони вже лежали у її ліжку. Вона гладила його по голові, а його дихання досі було глибоке і рівне. «Давай йому цілюще зілля кожні шість годин, — наказала їй медвідьма. — Воно також втамовує біль».

Додому їх віднесли Ісая з Наомі, але щойно вони поклали Ганта долілиць на її ліжко, вона їх випроводила.

Вона і не очікувала, що Сабіна зрозуміє, чому вона поступилася Даніці своїм місцем у Кістяному Кварталі. Сабіна ніколи не слухала, коли Даніка розповідала, як колись її поховають там, з усіма почестями, разом з іншими великими героями її Дому. Як вона вічно житиме у вигляді часточки енергії і лишатиметься частиною міста, яке так любила.

Брайс бачила, як перекидалися човни під час Відплиття. І не могла забути приглушені благання Даніки на тому аудіозаписі з камери.

Брайс не хотіла робити ставки, чи допливе човен до туманного берега Кістяного Кварталу. Не тоді, коли у ньому була Даніка.

Вона кинула в Істрос Марку Смерті, плату Підземному Королю — монету з чистого заліза з древнього, давно зниклого королівства за морем. Плату за благополучний прохід човна зі смертним на той бік.

А потім опустилася навколішки на напіврозвалені кам’яні сходи всього за кілька метрів від річки перед високою Кістяною Брамою і стала чекати.

Через кілька хвилин з’явився Підземний Король, окутаний темрявою і мовчазний, мов смерть.

— Уже давно смертний не наважувався ступити на мій острів.

Голос був водночас старий і юний, чоловічий і жіночий, лагідний і сповнений ненависті. Вона ніколи не чула нічого настільки огидного — й одночасно вабливого.

— Я хочу обміняти своє місце.

— Я знаю, чому ти прийшла, Брайс Квінлан. На прохід чийого човна ти хочеш обмінятися, — запала здивована пауза. — Хіба тобі не хочеться колись опинитися тут, серед уславлених мерців? Поки що шальки терезів схиляються на твою користь — продовжуй іти своїм шляхом, і коли настане твій час, тебе радо приймуть.

— Я хочу обміняти своє місце. Для Даніки Фендир.

— Зроби це — і всі Тихі Царства Мідґарда закриються для тебе. Кістяний Квартал, Катакомби Вічного Міста, Літні Острови на півночі. Усі, Брайс Квінлан. Обміняти своє місце спочинку тут означає обміняти його повсюдно.

— Я хочу обміняти своє місце.

— Ти молода й обтяжена горем. Можливо, твоє життя може здаватися тобі довгим, але воно — лише короткий спалаху вічності.

— Я хочу обміняти своє місце.

— Ти настільки впевнена, що Даніці Фендир відмовлять у прийомі? У тебе так мало віри у її вчинки і діяння, що ти хочеш піти на цю угоду?

— Я хочу обміняти своє місце.

Слова проривалися крізь схлипування.

— Вороття не буде.

— Я хочу обміняти своє місце.

— Тоді скажи це, Брайс Квінлан, і нехай звершиться угода. Скажи це всьоме і востаннє, і нехай боги, мертві й усі, хто між ними, почують твою клятву. Скажи це, і так тому й бути.

Вона не вагалася, знаючи, що це стародавній ритуал. Вона прочитала про нього в архіві галереї. Звідти ж вкрала і Марку Смерті.

За словами чаклунки, її Джесібі подарував сам Підземний Король, коли вона присягнула на вірність Дому Полум’я і Тіні.

— Я хочу обміняти своє місце.

І все сталося.

Повертаючись у човні назад, Брайс не відчувала ніяких змін. Не відчувала їх і в наступні дні. Навіть її мати не помітила різниці, не знаючи, що Брайс посеред ночі вислизнула з готельного номера.

Протягом наступних двох років Брайс іноді замислювалася, чи все це їй не наснилося, але потім зазирала до шухляди у галереї, де зберігалися усі древні монети, і бачила порожнє темне місце, де раніше лежала Марка Смерті. Джесіба так і не помітила пропажі.

Брайс подобалося порівнювати свій шанс на вічний спочинок зі зникненням монети. Уявляти, що монети, які лежали в оксамитових відділеннях шухляди, — це душі тих, кого вона любила, які вічно житимуть разом. А це порожнє місце було її душею — яка зникне, щезне, пропаде, щойно вона помре.

Але те, що Сабіна сказала про страждання Даніки у Кістяному Кварталі… Брайс відмовлялася у це вірити. Тому що в інакшому випадку… Ні. Даніка заслужила опинитися у Кістяному Кварталі, їй не було чого соромитися, і неважливо, що Сабіна чи хтось інший могли з цим не погоджуватися. Як неважливо було, що думає і сам Підземний Король — чи хто б там не оцінював душі, визначаючи, чи гідні вони цього.

Брайс провела рукою по шовковистому волоссю Ганта. Звуки його дихання наповнювали кімнату.

Паскудство. Цей довбаний ідіотський світ, у якому вони живуть.

І в цьому паскудному світі повно поганців. А хорошим людям завжди доводиться за це розплачуватися.

Вона взяла з приліжкової тумбочки телефон і почала набирати повідомлення.

За мить вона його надіслала, навіть не переглянувши те, що написала Ітану. Це було її перше повідомлення йому за два роки. Його відчайдушні повідомлення з тієї жахливої ночі, а потім його холодний наказ не приходити на Відплиття досі були останніми у їхньому листуванні, яке почалося п’ять років тому.

«Перекажи своїй Альфі, що Коннор ніколи не звертав на неї уваги тому, що знав, який вона шмат лайна. А Сабіні скажи, що якщо я її знову побачу, то вб'ю».

Брайс вляглася поруч із Гантом, не наважуючись торкнутися його зраненої спини.

Задзижчав її телефон. Повідомлення від Ітана:

«Я не причетний до того, що сьогодні сталося».

Брайс написала у відповідь:

«Ви мені огидні. Всі ви».

Ітан не відповідав, і вона ввімкнула на телефоні беззвучний режим, а тоді, важко зітхнувши, притулилася чолом до Гантового плеча.

Вона знайде спосіб усе виправити. Десь, колись, але знайде.

Гант розтулив повіки і відчув пульсування болю в тілі. Розум був потьмарений — як від якогось зілля чи коктейлю з ліків.

Стійка противага, яка мала відчуватися на спині, зникла. Відчуття порожнечі врізалося у нього, наче вантажівка. Але темряву наповнювало м’яке жіноче дихання. Райський аромат наповнював його ніздрі й заспокоював. Втамовував біль.

Його очі звикли до темряви, і він зрозумів, що був у спальні Брайс. Що вона лежить біля нього. А поруч із ліжком стоять різні медикаменти і флакони. Усі для нього, і багато вже використані. На годиннику була четверта ранку. Скільки ж вона просиділа, доглядаючи за ним?

Її руки були притиснуті до грудей, ніби вона заснула під час молитви богам.

Гант промовив її ім’я самими губами, його язик був сухий, як наждачний папір.

Хвилі болю накочувалися на нього, але йому вдалося випростати руку. Вдалося закинути її на Брайс і підтягнути її за талію до себе. Вона тихенько мугикнула уві сні й уткнулася обличчям в його шию.

Щось глибоко всередині нього зрушилося й осіло наново. Те, що вона сьогодні сказала і зробила, те, що відкрила навколишньому світові, коли благала за нього… Це було небезпечно. Для них обох. Дуже, дуже небезпечно.

Був би він розумніший, то знайшов би спосіб відсторонитися. Поки те, що відбувається між ними, не дійшло до неминучого, жахливого кінця. Поки те, що відбувається у Республіці, не дійшло до жахливого кінця.

Утім, Гант не міг змусити себе прибрати руку. Не міг перебороти інстинкти вдихати її запах і слухати її тихе дихання.

Він не шкодував про свій вчинок. Анітрохи.

Але може настати день, коли все буде навпаки. І цей день міг настати дуже скоро.

Тож Гант насолоджувався присутністю Брайс. Її ароматом і диханням.

Насолоджувався кожної секундою.

63

— Як Аті, Бібі?

Брайс відірвала погляд від екрана ноутбука, за яким сиділа у бібліотеці галереї, і потерла очі.

— Відсипається.

Весь ранок Лехаба проридала, коли Брайс розповіла їй, що сталося, насилу дійшовши до галереї. Вона не одразу помітила, що її нога не болить — зовсім. Їй хотілося лишитися вдома і дбати про Ганта, але коли вона подзвонила до Джесіби, відповідь була чіткою: «Ні».

Першу половину ранку Брайс займалася тим, що заповнювала анкети на наявні вакансії.

А потім усі до останньої розіслала.

Вона не знала, чим усе закінчиться, але забратися з цього місця було першим кроком. З багатьох.

Сьогодні вона зважилася на ще кілька.

Рунн відповів після першого ж гудка й одразу прийшов до неї.

Гант ще спав, коли вона пішла, залишивши його на свого брата. Брайс не хотіла бачити у своєму домі нікого з того триклятого легіону. Ні Ісаю, ні Вікторію, ні будь-кого з тріаріїв — найближчим часом так точно.

Глянувши на понівечену спину Ганта, Рунн ледь не поперхнувся. Але пообіцяв дотримуватися графіка прийому таблеток і перев’язок, який вона для нього склала.

— Він ще дешево відбувся, — сказав Рунн, граючись із однією зі своїх сережок, коли Брайс на обідній перерві зайшла додому. — Справді дешево. Сабіна мала право вимагати в Михея його смерті.

Будучи рабом, Гант не мав ніяких прав. Жодних.

— Доки житиму, я цього не забуду, — глухо відповіла Брайс.

Як зблиснув меч Михея. Як скрикнув Гант, наче його душу розривали на шматки. Як вишкірилася Сабіна.

— Це я мав заткнути пащу Амелі, — промовив Рунн, і в кімнаті замерехтіли його магічні тіні.

— Що ж, це зробив не ти, — вона відміряла порцію зілля, яку Рунн мав дати Ганту на початку наступної години.

Рунн простягнув руку поверх спинки дивана.

— Але я хотів би, Брайс.

Вона подивилася на брата.

— Чому?

— Тому що ти моя сестра.

На це у неї відповіді не було — поки що.

Але вона могла поклястися, що від її мовчання у його очах промайнув біль.

Через хвилину вона вже вийшла з квартири і майже дійшла до галереї, коли подзвонила Джесіба. Чаклунка лютувала через те, що Брайс не підготувалася до зустрічі з перевертнем-сичем, який мав прийти о другій і купити мармурову статуетку вартістю три мільйони золотих марок.

Брайс провела зустріч, здійснила продаж і не чула половини з того, що казав клієнт.

Підпис, печатка, бувайте.

О третій вона повернулася до бібліотеки. Відкривши ноутбук, вона відчула на плечі тепло вогняної спрайти.

— Чого це ти на сайті «Реднер Індастріз»?

Брайс лише пильно вдивлялася у два маленьких віконця:

Логін. Пароль.

Вона написала: «ДФендир». Курсор зависнув над віконцем пароля.

Хтось міг отримати сповіщення про те, що вона намагається увійти. І якщо вона таки отримає доступ, про це також могли дізнатися. Але… Ризик був виправданий. У неї вичерпалися інші варіанти.

Лехаба прочитала ім’я користувача на екрані.

— Це якось пов’язано з Рогом?

— Даніка щось знала — щось важливе, — замислено промовила Брайс.

Пароль. Який же у Даніки був пароль?

У корпорації їй напевно сказали придумати випадковий пароль з набором символів.

Даніка ненавиділа, коли їй казали, що робити, і напевно зробила навпаки.

Брайс ввела: «СабінаСтерво».

Безуспішно.

Хоч вона вже і пробувала це раніше, Брайс знову ввела дату Даніччиного дня народження. Потім власного. Священні числа. Марно.

Задзижчав її телефон, і на екрані вигулькнуло повідомлення від Рунна:

«Він прокинувся, слухняно прийняв ліки і хотів знати, де ти є».

Потім Рунн додав:

«Він непоганий хлопець».

«Так, непоганий», — відповіла Брайс.

Рунн написав: «Зараз знову спить, але він у доброму гуморі, враховуючи усі обставини».

А за мить додав: «Він просив тобі подякувати. За все».

Брайс тричі перечитала повідомлення, а тоді знову глянула на екран. І ввела єдиний пароль, який спав їй на думку. Слова, написані на спині шкіряної куртки, яку вона постійно носила впродовж останніх двох років. Слова, набиті в неї самої на спині стародавньою абеткою. Улюблену фразу Даніки, яку прошепотіла їй Провидиця на її шістнадцятий день народження.

Древня Мова фейрі не підійшла. Як і не офіційна мова астері. Тож Брайс написала єдиною мовою: «За любові усе можливо». Екран авторизації зник. І з’явився список файлів.

Здебільшого це були звіти про останні проєкти «Реднер Індастріз»: покращення якості відстеження на телефонах; порівняння швидкості, з якою перевертні могли змінювати подобу; аналіз показників зцілення відьомською магією і препаратами корпорації. Нудні повсякденні дослідження.

Брайс майже здалася, коли помітила підтеку: «Запрошення на Вечірки».

Даніка не була настільки організованою, щоб зберігати подібні речі, не кажучи про те, щоб складати їх в окрему теку. Вона або одразу ж їх видаляла, або залишала гнити у поштовій скриньці без відповіді.

Це було достатньо нетипово, тож Брайс клікнула по значку теки і побачила всередині перелік вкладених тек. Зокрема одну під назвою «Брайс».

Тека з її іменем. Схована в іншій теці. Точнісінько так і робила вона сама, ховаючи свої резюме на цьому ноутбуці.

— Що це? — прошепотіла Лехаба біля її вуха.

Брайс відкрила теку.

— Не знаю. Я ніколи не надсилала запрошень на її робочу адресу.

У папці містилося одне-єдине фото.

— Навіщо вона фотографувала свою стару куртку? — спитала Лехаба? — Вона збиралася її продати?

Брайс лише пильно вдивлялася у знімок. А потім вийшла з акаунта, встала з-за стола і кинулася нагору до виставкової зали і, зірвавши шкіряну куртку зі спинки свого стільця, злетіла сходами назад до бібліотеки.

— Це була підказка, — задихано пояснила вона Лехабі, промацуючи і перебираючи пальцями кожен шов куртки. — Фотографія — це довбана підказка.

І раптом вона намацала щось тверде. Якийсь горбик. Просто під літерою «л» у слові «любов».

— За любові усе можливо, — прошепотіла Брайс і вихопила з чашки на столі ножиці. Хел забирай, Даніка навіть витатуювала цю підказку у Брайс на спині. Вона почала розрізати шкіру. Лехаба з цікавістю визирала з-за її плеча.

На стіл випав маленький тонкий металевий прямокутник. Флешка.

— Навіщо їй було ховати її у куртці? — спитала Лехаба, але Брайс уже була за ноутбуком і тремтливими руками вставляла флешку в роз’єм.

На флешці було три безіменні відеофайли.

Брайс відкрила перше відео. Вони з Лехабою мовчки дивилися на те, що відбувалося на екрані.

І тоді, перекриваючи дряпання некка, бібліотеку наповнив шепіт спрайти:

— Помилуйте нас боги.

64

Ганту вдалося підвестися з ліжка і показати себе достатньо бадьорим, щоб Рунн Данаан нарешті пішов. Він не сумнівався, що фейський принц зателефонував своїй кузині й відзвітував, але це не мало значення: через п’ятнадцять хвилин Брайс була удома.

Її обличчя було мертвотно-бліде, настільки сполотніле, що веснянки здавалися бризками крові. Але більше жодних ознак того, що щось було негаразд, усі ниточки її чорної сукні були цілісінькі.

— Що сталося?

Він сидів на дивані й дивився вечірній випуск новин, у якому Ріґелус, Яскрава Десниця астері, виголошував медову промову про конфлікт з повстанцями на Панґері, але з появою Брайс миттю опинився біля дверей. Схопившись із дивана, він скривився: мине ще день-два, перш ніж він зможе ходити без болю. Мине кілька тижнів, перш ніж його крила відростуть. А після цього знадобляться ще кілька днів, перш ніж він зможе спробувати злетіти. Завтра, мабуть, почнеться нестерпний свербіж.

Він пам’ятав кожну принизливу секунду того першого разу, коли йому обрізали крила. Усі вцілілі Упалі янголи отримали таку кару. І публічне знущання — коли їхні крила розвісили у кришталевому палаці астері як трофеї і попередження.

Але Брайс спершу спитала:

— Як почуваєшся?

— Прекрасно.

Брехня. Сирінкс стрибав біля його ніг, вкриваючи його долоню слинявими поцілунками.

— Що сталося?

Брайс мовчки замкнула двері. Зашторила вікна. Тоді дістала з кишені куртки телефон, відкрила імейл — пересланий від себе ж — і натиснула на вкладений файл.

— Даніка сховала у підкладці куртки флешку, — сказала вона тремтливим голосом і повела Ганта назад на диван. Поки вантажилося відео, вона допомогла йому сісти, і Сирінкс, стрибнувши до нього, згорнувся клубком поруч. Брайс сіла з іншого боку, так близько, що вони торкалися стегнами. Здавалося, вона цього не помічала. За мить Гант також про це забув.

Це був зернистий беззвучний запис із палати, оббитої повстю.

У нижній частині відео виднілася плашка: «Штучне посилення при дисфункції фізичних здібностей. Піддослідний № 7».

Посеред кімнати сиділа худюща людська жінка у медичному халаті.

— Що це в біса таке? — спитав Гант. Але він уже знав відповідь.

Синт. Це були науково-дослідницькі випробування синту.

Брайс незадоволено буркнула — дивись далі.

До кімнати увійшов молодий фракієць у лабораторному халаті з тацею медичного приладдя. Відео пришвидшилося, ніби хтось із поспіху збільшив швидкість запису. Дракієць записав основні життєві показники жінки, а тоді вколов їй щось у руку.

Потім він пішов. І замкнув двері.

— То вони… — Гант ковтнув. — Він щойно вколов їй синт?

Брайс коротко угукнула.

Запис тривав. Минула хвилина. П’ять. Десять.

До кімнати зайшли двоє ванірів. Двоє величезних перевертнів-плазунів, які зміряли очима людську жінку, замкнену разом із ними. Усередині Ганта усе стиснулося. І стиснулося сильніше, коли він побачив на їхніх руках рабські татуювання і зрозумів, що це були в’язні. Коли зрозумів — із того, як змії вишкірювалися до жінки, яка, зіщулившись, втиснулася у стіну, — що вони збиралися робити.

Вони кинулися до неї.

Але жінка теж кинулася до них.

Усе відбувалося так швидко, що Гант ледве встигав слідкувати. Той, хто монтував відео, знову вповільнив запис.

Тож він дивився, у всіх подробицях, як людська жінка кидається на двох ванірських чоловіків.

І розриває їх на шматки.

Це було неможливо. Абсолютно неможливо. Хіба що…

Таріон казав, що синт здатен тимчасово наділяти людей силою, могутнішу за силу більшості ванірів. Силою, достатньою для вбивства.

— Ти розумієш, як сильно цього хотіли б людські повстанці? — спитав Гант.

Брайс лише кивком вказала на екран телефону. Зйомка досі тривала.

До кімнати запустили ще двох ванірів. Більших за попередніх. І вони теж перетворилися на шматки м’яса.

На купи плоті.

О боги.

Ще два ваніра. Потім три. Потім п’ять.

Уся кімната зробилася червоною. Ваніри дряпалися у двері, благаючи, щоб їх випустили. Вони благали, дивлячись, як їх супутників безжально розривають на шматки, але зрештою, для них усе скінчилося так само.

Жінка кричала, закинувши голову назад. Кричала від болю чи від люті — без звуку було незрозуміло.

Гант знав, що буде далі. Знав, але все одно продовжував дивитися.

Жінка переключилася на себе. Вона розривала себе на шматки, доки теж не стала купою плоті на підлозі.

Відео обірвалося.

— Певно, Даніка з’ясувала, над чим вони працюють у лабораторіях, — тихо промовила Брайс. — Гадаю, до цих випробувань причетний хтось конкретний… Чи могли вони продати формулу якомусь наркобарону? Той, хто вбив Даніку, зграю й інших, напевно був обдовбаний цим синтом. Або вони вколювали його комусь і нацьковували на потрібних жертв.

Гант похитав головою.

— Можливо, але як все це в’яжеться з демонами і Рогом?

— Може, вони прикликали кристалоса заради його отрути — та й по всьому. Вони хотіли спробувати створити власну протиотруту — на випадок, якщо дія синту обернеться проти них. Може, це взагалі ніяк не пов’язано з Рогом, — сказала Брайс. — Може, саме це ми і повинні були знайти. На флешці є ще два подібних відео, з іншими піддослідними. Даніка залишила їх для мене. Певно, вона знала, що по неї прийдуть. Тоді, на човні Допоміжних сил, коли конфісковувала синт, вона розуміла, що скоро до неї доберуться. Не було ніякого іншого демона, який полював разом із кристалосом. Це була людина — з цього світу. Хтось, хто накачався синтом і використав його силу, щоб зламати захисні чари нашої квартири. А потім убив Даніку і всю зграю.

Гант ретельно обдумував наступні слова, борючись із потоком думок.

— Можливо, Брайс. Але Ріг досі не знайдено. І ми також не знайшли синт, який гіпотетично може відновити Ріг — не знаю, збіг це чи ні. Ми аніяк не наблизилися до розгадки.

Зате ще й як наблизилися до неприємностей.

— Михей уже показав, що буде, якщо хоча б на крок переступити через дозволені межі, — додав він. — Треба пригальмувати з пошуками синту. Переконатися, що цього разу ми не помиляємося. І бути обережними.

— Жодному з вас не вдалося знайти нічого подібного. Чому я повинна пригальмовувати, коли в мене на руках єдина підказка про те, хто вбив Даніку і Зграю Дияволів? Це все пов’язано, Ганте. Я впевнена.

Вона замовкла, але потім знову відкрила рот, щоб заперечувати далі, тож Гант сказав те, що напевно мало її зупинити:

— Брайс, якщо ми продовжимо пошуки і помилимося, якщо Михей дізнається про черговий провал, то про угоду з ним можна буде забути. Наступного його покарання я можу і не пережити.

Вона здригнулася.

Усе його тіло протестувало, коли він простягнув руку і торкнувся її коліна.

— Брайс, уся ця хрінь із синтом жахлива. Я… я ніколи не бачив нічого подібного.

Це усе змінювало. Геть усе. Він навіть не знав, з чого починати розбір побаченого на відео. Можливо, йому слід зробити кілька дзвінків — неодмінно слід зробити кілька дзвінків з цього приводу.

— Але щоб знайти вбивцю і, можливо, Ріг, щоб упевнитися, що після цього у нас із тобою буде майбутнє, — тому що у них буде спільне майбутнє, він зробить для цього усе можливе, — нам потрібно бути розважливими. — Він кивком вказав на її телефон, — перешли мені відео. Я подбаю, щоб воно потрапило на наш зашифрований сервер до Вікторії. Побачимо, що вона зможе розкопати про ці випробування.

Брайс пильно подивилася на нього. Відкритість, якою світилося її обличчя, ледь не змусила його стати перед нею навколішки. Гант чекав, що вона почне сперечатися, відверто нехтувати його словами і називатиме його ідіотом.

Але вона лише промовила:

— Гаразд.

Потім важко видихнула і відкинулася на диванну подушку.

Вона була настільки прекрасна, що він ледве стримувався, коли почув її тихе запитання:

— Яке майбутнє для нас ти маєш на увазі, Аталаре?

Він витримав її запитливий погляд.

— Хороше, — так само тихо відповів він.

Утім, вона не стала уточнювати. Не стала розпитувати про те, яким чином це буде можливо. Для нього. Для них. І що він для цього робитиме.

Її губи вигнулися в усмішці.

— Як на мене, непоганий план.

Якусь мить вони дивилися одне на одного — але це здавалося цілою вічністю.

І попри те, що вони щойно побачили, попри те, що ховалося у світі за межами квартири, Гант промовив:

— Справді?

— Справді, — вона гралася кінчиками волосся. — Ганте… Ти мене поцілував — у кабінеті медвідьми.

Він знав, що не варто цього робити, знав, що це було страшенною дурістю, але спитав:

— І що?

— Ти справді цього хотів?

— Так, — ніколи в житті він не говорив щиріше. — А ти хотіла, щоб я хотів?

Його серце закалатало так швидко, що він майже забув про біль у спині, коли вона сказала:

— Ти знаєш відповідь, Аталаре.

— Хочеш, щоб я це повторив?

Прокляття, його голос звучав на октаву нижче.

Її очі були ясні, блискучі. Безстрашні, сповнені надії та всього, що завжди заважало йому думати про щось інше, коли вона була поруч.

— Я хочу це повторити, — сказала вона. А потім додала: — Якщо ти не проти.

О так, Хел забирай. Він витиснув з себе криву усмішку:

— Роби свою брудну справу, Квінлан.

Вона хрипло хихотнула і, розвернувшись, підвела до нього обличчя. Гант намагався не дихати надто глибоко, щоб не налякати її. Сирінкс, вочевидь, зрозумівши натяк, поплентався до свого вольєра.

Руки Брайс дрижали, коли торкнулася його волосся, відкинула темне пасмо і провела по витатуйованому німбу.

Гант стиснув її тремтливі пальці.

— Що все це означає? — промуркотів він і, не стримавшись, припав губами до її сутінкового манікюру. Скільки разів він уявляв ці пальці на собі? Як вони пестять його обличчя, гладять його груди й обхоплюють його член?

Брайс шумно ковтнула. Він знову поцілував її руки.

— Цього не повинно було статися — між нами, — прошепотіла вона.

— Знаю, — промовив він, знову цілуючи її тремтливі пальці. Він обережно розтулив їх, розкрив її долоню і також поцілував у самісіньку середину. — Але, дякувати довбаній Урд, сталося.

Її руки перестали тремтіти. Гант підвів погляд і побачив, що її очі помережені сріблом — і наповнені вогнем. Він переплів їхні пальці.

— Чорт забирай, просто поцілуй мене, Квінлан.

І вона поцілувала. Хай йому Хел, поцілувала. Ледве він встиг договорити, як вона провела рукою по його щоці, обвила його шию і потягнулася губами до його губ.

Тієї миті, коли їхні вуста зустрілися, усередині Брайс усе вибухнуло.

Вона не знала, чи це через кількатижневу відсутність сексу, чи через самого Ганта, але вона наче з ланцюга зірвалася. Лише так можна було описати те, як вона запустила руки у його волосся і припала губами до його губ.

Які там несміливі, ніжні поцілунки. Це було не для них. Однозначно.

Від першого доторку її губи відкрилися, і його язик проник усередину, смакуючи її дикими, завзятими рухами. Пригубивши її, Гант застогнав — і цей звук розпалив Брайс.

Ставши на дивані навколішки й зарившись пальцями у його м’яке волосся, вона не могла насититися, упиваючись його смаком — смаком дощу, кедра, солі та справжньої блискавки. Його руки ковзнули по її стегнах повільним і впевненим рухом, поки його рот шалено вкривав її губи палкими, глибокими поцілунками.

Їхні язики сплелися у танці. Брайс застогнала, і Гант хрипко гмикнув, запустивши руку їй під сукню. Він гладив її спину, опускаючись усе нижче, і від доторку його мозолястих пальців Брайс вигнулася дутою. Гант відірвався від її губ.

Не встигла вона знову притягнути його обличчя до себе, як його вуста опинилася на її шиї. Він почав обціловувати її і покусувати чутливу зону під вухами.

— Скажи мені, чого ти хочеш, Квінлан.

— Усього.

Щодо цього у неї не було сумнівів. Жодного.

Гант провів зубами по її шиї, і їй перехопило подих. Уся її свідомість була зосереджена на цих відчуттях.

— Усього?

Вона опустила руку вниз. До його штанів — до твердого, солідного горбика, який випинався під тканиною. Помилуй її Урд. Вона обхопила його член рукою, і Гант засичав.

— Усього, Аталаре.

— Дякувати богам, — видихнув він їй у шию, і вона засміялася.

Але сміх затих, коли він знову накрив її губи своїми, ніби хотів відчути на смак і цей звук.

Важко дихаючи, вони знову поринули у вир сплетіння язиків і зубів. Його руки майстерно розстібали її ліфчик під сукнею.

Брайс незчулася, як опинилася верхи у нього на колінах і вже притискалася й потиралася об ту ідеальну, тверду опуклість. Сукня сповзла до талії, ліфчик зник, і тоді Гант припав губами і зубами до її грудей. Він цілував їх, посмоктував, покусував, і ніщо, ніщо, ніщо у світі не було правильнішим і приємнішим за ці відчуття.

Брайс було байдуже, що вона стогнала так голосно, що її чув кожен демон у Безодні. Особливо коли Гант перейшов до другої півкулі грудей і, взявши губами сосок, з силою його втягнув. Вона притислася стегнами до його стегон, віддаючись теплій хвилі, що почала підійматися усередині неї.

— О так, Брайс, — пробурмотів він, уткнувшись у її груди.

У відповідь вона сунула руку за пояс його штанів. Утім, його рука обхопила її зап’ясток. І зупинила її за кілька міліметрів від того, що вона вже кілька тижнів хотіла відчути у своїх руках, у своєму роті й у своєму лоні.

— Ще ні, — прогарчав він, з насолодою провівши язиком по нижній частині її грудей. — Спершу твоя черга.

Його слова обірвали усі логічні думки. І всі заперечення щезли, коли він сунув руку їй під сукню і провів нею по її стегну. Вище. Його губи знову опинилися на її шиї, поки його палець досліджував її мереживні трусики.

Виявивши, що вони геть мокрі, він знову засичав. Тонке мереживо кепсько приховувало доказ того, як сильно вона хотіла цього — хотіла його. Він провів пальцем униз, а потім знову вгору.

І зупинився на заповітному місці між її стегон. Легенько натиснув на нього великим пальцем поверх тканини — і з її горла вирвався стогін.

Брайс відчула, як він усміхнувся біля її шиї. Його палець повільно кружляв по тканині, і кожне коло було болісно-солодке.

— Ганте…

Вона сама не розуміла, чи питала вона його, чи благала.

Він лише відтягнув її трусики і торкнувся пальцями ніжної плоті.

Вона знову застогнала, і Гант почав гладити її, з усією стриманістю легенько проводячи двома пальцями вгору-вниз. Він лизнув її шию, продовжуючи безжально гратися з нею пальцями, і прошепотів:

— Ти на смак така ж приємна, як і на дотик, Брайс?

— Будь ласка, негайно це з’ясуй, — важко видихнула вона.

Його сміх прокотився по ній луною, але пальці не припинили свої неквапливі досліди.

— Ще ні, Квінлан.

Один палець знайшов вхід до її лона і затримався, кружляючи на місці.

— Ну ж бо, — промовила вона.

Якщо вона не відчує його всередині — пальці чи член, байдуже, — то може почати благати.

— Любиш покомандувати, — промуркотів Гант їй у шию і знову оволодів її губами. І потім, покусуючи і дражнячи її вуста, ввів палець глибоко у неї.

Вони обоє застогнали.

— О так, Брайс, — знову промовив він. — О так.

Відчувши його палець, Брайс блаженно закотила очі. Вона погойдувала стегнами, відчайдушно спрямовуючи його глибше, і Гант слухняно вийняв палець майже до кінця, а тоді, додавши другий, ввів у неї їх обидва.

Брайс здригнулася, і її нігті уп’ялися йому в груди. Відчуваючи під долонями його шалене серцебиття, вона зарилася обличчям у його шию, покусуючи й облизуючи його шкіру, спрагло смакуючи кожну його краплину, поки його пальці знову входили у неї.

— Я трахатиму тебе, поки ти не забудеш своє ім’я, — видихнув їй у вухо Гант.

О боги, так.

— Аналогічно, — прохрипіла вона.

Усередині дикою, нерозважливою піснею замерехтіла хвиля оргазму, і Брайс, осідлавши його руку, рушила до неї. Другою рукою Гант обхопив її сідниці.

— Не думай, що я забув про цей твій актив, — пробурмотів він, стиснувши їх для підкреслення. — У мене є плани на твою прекрасну дупу, Брайс. Дуже, дуже брудні плани.

Вона знову застогнала. Його пальці продовжували невпинно рухатися.

— Кінчи для мене, крихітко, — промуркотів він біля її грудей, і лизнув сосок, у той час як один із його пальців зігнувся всередині неї, натрапивши на ту саму кляту точку.

I Брайс кінчила. З ім’ям Ганта на вустах, вона закинула голову назад і віддалася відчуттям, безтямно рухаючись на його руці й втискаючи їх обох у диванні подушки.

Він застогнав, і вона заглушила його стогін, накривши його губи своїми, поки кожна клітинка її тіла вибухала дивовижним зоряним світлом.

Потім було лише важке дихання і він — його тіло, його запах, його сила.

Зоряне світло згасло, і вона, розплющивши очі, побачила, що Гант закинув голову назад, оголивши зуби.

Не від задоволення. Від болю.

Вона втиснула його у подушки. Штовхнула пораненою спиною просто на диван.

Її охопив жах, немов накривши мокрим рядном і загасивши вогонь у її венах.

— О боги. Мені так шкода…

Гант розплющив очі. Коли вона кінчала, він застогнав від болю, але ж вона була у такій нестямі, що не помітила…

— Тобі боляче? — спитала вона, підводячись із його колін і простягаючи руку, щоб прибрати його пальці, які досі були всередині неї.

Гант схопив її іншою рукою за зап’ясток.

— Переживу.

Його очі потемніли, коли він подивився на її оголені груди, які досі були за кілька сантиметрів від його губ. Сукня скотилася вже майже донизу.

— Мені є на що відволіктися, — пробурмотів він, нахиляючись до її затверділого соска.

Тобто, спробувавши нахилитися. По його обличчю пробігла болісна гримаса.

— Хай йому Хел, Ганте, — гаркнула вона, вириваючись з його обіймів, і злізла з його руки, ледь не впавши у нього з колін.

Він навіть не опирався, коли вона схопила його за плече і глянула на спину.

Крізь бинти проступила свіжа кров.

— Ти при своєму розумі? — скрикнула вона, шукаючи щось поблизу, щоб притиснути рани. — Чому ти мені не сказав?

— Як ти любиш казати, — злегка тремтячи, важко видихнув він, — це моє тіло. І я вирішую, де межі моїх можливостей.

Опираючись бажанню придушити його, Брайс схопила телефон.

— Я викликаю медвідьму.

Він знову схопив її зап’ясток.

— Ми ще не скінчили.

— Та ні, ще й як скінчили, — процідила вона. — Я не займатимуся з тобою сексом, коли з тебе бухкає кров, наче з довбаного фонтана.

Перебільшення, але тим не менш.

Його очі були темні — палали бажанням. Тож Брайс штрикнула його у спину — на добрих п’ятнадцять сантиметрів нижче від рани. Його болісна гримаса у відповідь поклала край суперечці.

Поправивши трусики і повернувши сукню на місце, Брайс набрала номер місцевої клініки.

Очікування медвідьми та огляд зайняли менш ніж годину. Вона сказала, що з ранами Ганта все гаразд і в Брайс від полегшення ледь ноги не підкосилися.

Потім Гант мав нахабство спитати, чи допущений він до сексу.

Медвідьма, треба віддати їй належне, не засміялася. Лише сказала:

— Коли зможете знову літати, тоді, гадаю, безпечно буде вести й активне статеве життя, — вона кивком вказала на диванні подушки — на плями крові, для видалення яких знадобиться заклинання миттєвого очищення. — Поки крила не загояться, я би радила також відкласти й ті… дії, що спричинили сьогоднішню травму.

Гант, схоже, збирався посперечатися, але Брайс поспішила випроводити відьму з квартири. А потім допомогла йому дійти до його кімнати. Усупереч його хвацьким запитанням, Ганта хитало на кожному кроці. Він майже завалився на ліжко, тоді відповів на кілька повідомлень на телефоні й заснув, перш ніж вона вимкнула світло.

Допущений до сексу, аякже.

Брайс міцно заснула у своєму ліжку попри те, що вона сьогодні дізналася і побачила про синт.

Але о третій ночі вона прокинулася. І зрозуміла, що має зробити.

Вона надіслала електронного листа з запитом і, попри пізню годину, через двадцять хвилин отримала відповідь: вона має зачекати, поки її запит не буде схвалено 33-м. Брайс насупилася. На це у неї часу не було.

Вона потайки вийшла зі спальні. Двері Ганта були зачинені, а у кімнаті було темно. На її звуки у коридорі він не виходив, тож Брайс успішно вислизнула з дому.

І попрямувала до своєї старої квартири.

Вона не була у цьому кварталі два роки.

Але завернувши за ріг і побачивши проблискові маячки і переляканий натовп, вона зрозуміла.

Зрозуміла, яка саме будівля горіла посеред кварталу.

Певно, хтось помітив, що вона сьогодні увійшла в корпоративний акаунт Даніки. Чи, може, хтось відстежував її електронну пошту — і побачив повідомлення, яке вона надіслала домовласнику. Той, хто це зробив, напевно діяв швидко, зрозумівши, що вона захотіла прийти і пошукати інші підказки, які Даніка могла залишити у квартирі.

Підказок мало бути більше. Даніці вистачало розуму не зберігати усі свої знахідки в одному місці.

Нажахані заплакані люди — її старі сусіди — скупчилися на вулиці, обіймаючись і дивлячись на полум’я, не годні повірити своїм очам. Вогонь лизав усі підвіконня будинку.

Це вона зробила — накликала біду на цих людей, які дивилися, як палають їхні домівки. У грудях защеміло, і біль не могли втамувати навіть підслухані слова водяної німфи, яка, проходячи повз, оголосила своїй пожежній команді, що всіх мешканців було врятовано.

Це вона винна.

Але… це означало, що вона наближалася до істини. «Шукай там, де болить найбільше», — порадила їй кілька тижнів тому Королева Змій. Брайс думала, що перевертниця мала на увазі її біль. Але, можливо, весь цей час ішлося про вбивцю.

А наблизившись до синту… Вочевидь, вона влучила в яблучко.

Брайс була на півдорозі додому, коли задзижчав її телефон. Вона дістала його з нашвидкуруч зашитої куртки, почувши, як білий опал у кишені дзенькнув об екран, і приготувалася до шквалу запитань від Ганта.

Але це було повідомлення від Таріона.

«Просто зараз на річці хтось проводить оборудку. Тут човен, подає сигнали. Одразу за Чорною Пристанню. Будь там через п’ять хвилин, і я допоможу тобі побачити усе на власні очі».

Вона стиснула в руці білий опал і написала:

«Оборудка з продажу синту?»

«Ні, цукрової вати», — відповів Таріон.

Брайс закотила очі.

«Буду через три хвилини».

І побігла. Вона не стала дзвонити Ганту. Чи Рунну.

Бо знала, що вони скажуть: «Не смій йти туди без мене, Брайс. Зачекай».

Але вона не могла надаремно гаяти час.

65

Брайс так міцно тримала Таріона за талію, що було дивом, що русал узагалі міг дихати. Глісер, на якому вони мчали по річці, підскакував на хвилях. Лише випадкові відблиски, що час від часу проминали повз під темною поверхнею води, свідчили про те, що навколо них плавали річкові істоти.

Брайс завагалася, коли побачила біля причалу русала на матово-чорному глісері на холостому ходу.

— Або так, або пливемо, Довгонога, — повідомив він.

Вона обрала глісер, але останні п’ять хвилин про це шкодувала.

— Он там, — пробурмотів русал, заглушуючи і без того тихий двигун. Мабуть, це судно, створене за стелс-технологією, належало Річковій Королеві. Або Таріону, як її Капітану Розвідки.

Брайс побачила невеличку баржу, яка гойдалася на хвилях. Навколо стояв туман, і нечисленні лампи першосвітла на баржі здавалися стрибучими сферами.

— Я нарахував шістьох, — зауважив Таріон.

Брайс вдивилася у темряву попереду.

— Не можу зрозуміти, хто вони. Фігури людиноподібні.

Тіло Таріона загуділо, і глісер помчав уперед течією, створеною магічної силою русала.

— Крутий трюк, — пробурмотіла Брайс.

— Дівок це завжди заводить, — пробурмотів він у відповідь.

Брайс, може, й засміялася б, якби вони не наблизилися до баржі.

— Тримайся за вітром, щоб вони нас не почули.

— Я вмію лишатися непоміченим, Довгонога.

Утім, він її послухався.

Усі присутні на баржі були у каптурах і плащах, які закривали їх від мряки, але коли глісер підійшов ближче…

— Це Королева Змій, — приглушеним голосом сказала Брайс. Більше ніхто у цьому місті не став би хизуватися таким чудним фіолетовим дощовиком. — Брехливе стерво. Вона сказала, що не торгує синтом.

— Нічого дивного, — буркнув Таріон. — Вона завжди крутить темні справи.

— Так, але зараз вона купує чи продає?

— Є лише один спосіб дізнатися.

Глісер підійшов ще ближче. І вони побачили, що на баржі була намальована пара зміїних очей. А ящики, нагромаджені на кормі…

— Продає, — виголосив Таріон. Він кивнув у бік високої фігури, яка стояла обличчям до Королеви Змій і, вочевидь, палко дискутувала з кимсь поруч. — Це покупці, — він кивком вказав на фігуру, напівприховану в тіні, що сперечалася з високою. — Мабуть, не сходяться у ціні.

Королева Змій продавала синт. Невже весь цей час за цим справді стояла вона? І за смертю Даніки та Зграї теж, попри своє алібі? Чи вона просто наклала лапу на синт, коли він вийшов за межі лабораторії?

Покупець, який сперечався з Королевою Змій, з очевидним невдоволенням похитав головою. Але його компаньйон, схоже, проігнорував сказане, і кинув перевертниці щось схоже на темний мішок. Вона зазирнула всередину і щось дістала. У тумані блиснуло золото.

— Це достобіса грошей, — пробурмотів Таріон. — Закладаюся, вистачить на всю цю партію.

— Можеш підійти ще ближче, щоб можна було послухати?

Таріон кивнув, і глісер знову помчав уперед. Баржа неясно вимальовувалася у тумані, увага усіх присутніх була прикута до угоди, що відбувалася на борту, а не до тіней навколо.

Королева Змій сказала:

— Гадаю, цього вистачить для ваших цілей.

Брайс знала, що треба подзвонити Ганту і Рунну, викликати сюди всіх легіонерів і воїнів Допоміжних сил, щоб вони накрили це все, поки нова партія синту не заполонила вулиці й не потрапила у ще гірші руки. У руки фанатиків на кшталт Філіпа Бріґґса і його спільників.

Брайс дістала з кишені куртки телефон і вимкнула яскравість екрана. Потім увімкнула камеру і зробила кілька світлин баржі, Королеви Змій і високої темної фігури навпроти неї. Людина це була, перевертень чи феєць — за курткою і каптуром було не розібрати.

Брайс набрала номер Ганта.

— Гадаю, це початок прекрасної дружби, чи не так? — сказала Королева Змій покупцям.

Високий покупець не відповів і лише скуто розвернувся до своїх супутників. У кожному його русі читалося невдоволення, аж раптом ліхтар першосвітла осяяв обличчя під каптуром.

— Хай йому Хел, — прошепотів Таріон.

З голови Брайс зникли всі думки.

Лишилася лише монотонна гучлива тиша, коли вона побачила обличчя Ганта.

66

Брайс не розуміла, як опинилася на баржі. Не знала, що вона сказала Таріону, змусивши його підпливти. Не пам’ятала, як злізла з глісера і забралася на судно.

Але це сталося швидко. Досить швидко, оскільки не встиг Гант зробити й трьох кроків, як Брайс уже стояла на палубі, мокра мов хлющ, і думала, чи її зараз не знудить.

Клацнули пістолети, наведені на неї. Але вона їх не бачила.

Вона бачила лише Ганта, який, різко розвернувшись, дивився на неї широко розплющеними очима.

Звісно вона не впізнала його здалеку. У нього не було крил. Але його могутня статура, зріст, кут нахилу голови… Це все був він.

За ним стояв його супутник, який передавав гроші, — Вікторія. З тіні позаду них вийшов Юстиніан із пофарбованими у чорний крилами, щоб приховати їх у місячному світлі.

Брайс віддалено усвідомлювала присутність Таріона за своєю спиною, який казав Королеві Змій, що її заарештовано іменем Річкової Королеви. Віддалено усвідомлювала, як Королева Змій здавлено розсміялася.

Вона чула лише, як Гант видихнув:

— Брайс.

— Що тут відбувається? — прошепотіла вона. Дощ бив її по обличчі. Вона не могла ні чути, ні видихнути, ні думати. — Що тут відбувається, Ганте? — з надривом знову промовила вона.

— Саме те, на що це схоже, — почувся холодний, глибокий голос позаду неї.

Змахуючи могутніми білими крилами, з туману з’явився Михей. Він приземлився на баржу в оточенні Ісаї, Наомі та ще шістьох янголів у чорних бойових костюмах, озброєних до зубів. Але вони ні кроку не зробили, щоб знешкодити Королеву Змій чи її прибічників.

Ні, вони всі розвернулися до Ганта і його товаришів і націлили на них зброю.

Гант подивився на Губернатора, тоді на Королеву Змій, і тихо прогарчав:

— Кляте стерво.

Королева Змій захихотіла. Вона сказала Михею:

— Тепер ви мій боржник, Губернаторе.

Михей ствердно кивнув.

— Ти нас підставила, — просичала до неї Вікторія, і вінець на її чолі зморщився.

Королева Змій схрестила руки на грудях.

— Коли просочилася інформація, що товар у мене, — сказала вона, вказуючи на синт, — я знала, що варто зачекати і подивитися, хто ж прийде рознюхувати обстановку, — глянувши на Ганта, вона посміхнулася отруйною посмішкою. — Я сподівалася, що це будеш ти, Умбро Мортісе.

Серце Брайс шалено калатало у грудях.

— Про що ти говориш?

Гант розвернувся до неї. Світло прожекторів падало на його похмуре обличчя.

— Усе мало скінчитися не так, Брайс. Гаразд, можливо, лише спочатку, але коли я сьогодні побачив те відео, я спробував зупинити це, зупинити їх, але, чорт забирай, вони не стали мене слухати…

— Ці троє вирішили, що синт — це простий спосіб повернути те, що в них відібрали, — сказала Королева Змій і витримала зловісну паузу. — Силу скинути своїх хазяїнів.

Брайс запалася під ногами земля.

— Я тобі не вірю, — промовила вона.

Але біль, який промайнув в очах Ганта, дав їй зрозуміти, що її сліпа, беззастережна віра у його невинуватість, краяла йому серце.

— Це правда, — крижаним голосом сказав Михей. — Кілька днів тому ці троє дізналися про синт і відтоді шукали спосіб придбати його — і розповсюдити його серед своїх прибічників, потенційних бунтівників. Щоби здобути сили, яких вистачить, аби звільнитися від своїх зв’язувальних татуювань, і завершити те, що розпочала Шахара на горі Гермон, — він кивнув у бік Королеви Змій. — А вона люб’язно повідомила мене про цей план, після того як Юстиніан намагався завербувати жінку, яка перебувала під її… впливом.

Брайс похитала головою. Її так сильно трусило, що Таріон притримував її за талію.

— Я ж казала, що дізнаюся твою ціну, Аталаре, — промовила Королева Змій.

Брайс заплакала. Вона ненавиділа ці сльози, це тремтіння, ці схлипи. Ненавиділа біль в очах Ганта, який дивився на неї — лише на неї.

— Пробач, — промовив він.

Але Брайс лише спитала:

— Ти знав про це кілька днів?

Він мовчав.

— Ти дізнався про синт кілька днів тому? — знову спитала вона.

Її серце — її дурне довбане серце почало репатися: одна тріщина, друга, третя…

— Михей обрав для мене трьох об’єктів, — сказав Гант. — Трьох наркобаронів. Вони розповіли мені, що два роки тому з лабораторії «Реднер Індастріз» на вулиці просочилася невелика партія синту. Але він швидко скінчився — дуже швидко. Вони також сказали, що після двох років спроб відтворити препарат хтось нарешті розгадав формулу і тепер синт знову виробляється — і що він міг би збільшити наші сили. Я не думав, що це якось стосується нашої справи — донедавна. Я не знав навіть, на які жахіття він здатний, доки не побачив відеозапис випробувань.

— Як? — самотнє слово прорізало дощ. — Як синт просочився на вулицю?

Гант похитав головою.

— Немає значення.

— Завдяки Даніці Фендир, — холодно промовив Михей. Брайс відхитнулася назад, але Таріон її підхопив.

— Це неможливо.

— Його продала Даніка, Брайс, — промовив Гант із лагідністю в голосі, від якої її буквально підкосило. — Ось чому вона була у тому човні з контейнером синту. Я зрозумів це майже тиждень тому. Вона викрала формулу, продала товар і… — Він осікся.

— І що? — прошепотіла Брайс. — І що, Ганте?

— Даніка сама його вживала. Вона підсіла на синт.

Брайс відчула, що її зараз знудить.

— Даніка ніколи б цього не зробила. Вона не зробила би нічого з того, про що ти говориш.

Гант похитав головою.

— Але ж зробила, Брайс.

— Ні.

Побачивши, що Михей їх не перериває, Гант сказав:

— Поглянь на докази, — його голос різав її ножем. — Поглянь на вашу останню переписку. Наркотики, які ми тієї ночі знайшли у твоєму організмі, — це був стандартний набір для вас обох. То що ж це був за ще один різновид наркотику? Той, що у маленьких дозах дає навіть сильніший кайф? Той, що допомагає Даніці зняти напругу після важкого дня, після того, як Сабіна вкотре її проперчила? Той, завдяки якому вона відчувала, як це — бути Ватажком вовків? Той, який уже давав їй цю силу, навіть без здійснення Занурення?

— Ні.

— Вона вживала синт, Брайс, — сказав Гант, і його голос надірвався. — Усе вказує на те, що вона вбила тих двох студентів у ніч, коли було викрадено Ріг. Вони застали її за крадіжкою, тож вона погналася за ними і вбила їх.

Брайс згадала бліде обличчя Даніки, коли вона розповідала про смерть двох аспірантів, її загнані очі.

— Це неправда.

Гант знову похитав головою, ніби міг це виправити, забути про те, що дізнався.

— Ті наркоторговці, яких я вбив, сказали, що бачили Даніку поблизу М’ясного Ринку. Чули, як вона розповідала про синт.

Ось звідки Даніка знала Максимуса Терціана — він сидів на ньому, як і вона. Його дівчина про це навіть не здогадувалася.

— Ні.

Але Гант лише глянув на Михея.

— Гадаю, ми можемо йти.

Він простягнув руки. Для наручників. І справді, в руках Ісаї зблиснули міцні кайдани з горсіанського каменю — ті, що позбавляли магічних сил.

— Решту ти їй не розповідатимеш? — спитав Архангел.

Гант завмер.

— Це необов’язково. Ходімо.

— Яку решту? — прошепотіла Брайс, і Таріон застережливо стиснув її руки.

— Те, що він уже знає правду про вбивство Даніки, — промовив Архангел холодним, знудженим голосом. Ніби вже робив це тисячу разів, у тисячу способів. Ніби вже знав, що так і буде.

Брайс глянула на Ганта, і з його погляду все зрозуміла.

— Ні, — крізь сльози промовила вона, хитаючи головою.

— У ніч своєї загибелі Даніка прийняла синт, — сказав Гант. — Завелику дозу. Наркотик звів її з розуму. Вона влаштувала бійню, розірвавши членів власної зграї. А потім саму себе.

Брайс трималася на ногах лише завдяки підтримці Таріона.

— Ні, ні, ні…

— Саме тому на аудіозаписі не було чутно вбивці, Брайс, — сказав Гант.

— Вона благала її пощадити…

— Вона благала себе зупинитися, — промовив Гант. — Гарчання, яке зафіксувала камера, було її.

Даніка. Даніка вбила зграю. Вбила Торна. Вбила Коннора.

А потім розірвала себе на шматки.

— Але Ріг…

— Мабуть, вона вкрала його, просто щоб позлити Сабіну. А потім, імовірно, продала на чорному ринку. Ріг до цього взагалі ніяк не причетний. Для неї завжди важив лише синт.

— З достовірних джерел мені відомо, що Даніка викрала запис випробувань синту з лабораторії «Реднер Індастріз», — втрутився Михей.

— Але кристалос…

— Побічний ефект синту, вжитого у великих дозах, — сказав Михей. — Сплеск могутньої магічної сили, який з’являється після вживання, також дає можливість відкривати портали — завдяки обсидіановій солі, що міститься у його складі. Саме це Даніка і зробила, випадково прикликавши кристалоса. Чорна сіль у синті має власний розум і чутливість. Її показник у формулі синту відповідає нечестивому числу кристалосів. При вживанні великих доз, магічна сила солі бере гору і може прикликати кристалосів. Ось чому останнім часом ми бачили їх у місті — препарат заполонив вулиці, у дозах, часто вищих за рекомендовані. Як ви і підозрювали, кристалос харчується життєво важливими органами і використовує стічні труби, щоб скинути тіла у воду. Дві останні жертви — послушниця й охоронець храму — лише нещасні жертви когось під дією синту.

Знову запала тиша. І Брайс знову розвернулася до Ганта.

— Ти знав.

Він витримав її погляд.

— Вибач.

— Ти знав! — скрикнула вона.

Гант рвонув уперед і зробив крок до неї.

Але відчувши приставлений до голови пістолет, який зблиснув у темряві, він різко зупинився.

Брайс знала цей пістолет. Вигравірувані срібні крила на чорному стволі.

— Поворухнешся, янголе — і тобі кінець.

Гант підняв руки вгору. Але він не зводив очей із Брайс, коли з темряви за ящиками з синтом вийшла Ф’юрі Акстар.

Брайс не здивувало, як Ф’юрі опинилася на баржі, що навіть Михей її не помітив, чи те, звідки вона дізналася про те, що тут відбувається. Ф’юрі Акстар була наче плинна ніч — вона прославилася своїм знанням таємниць світу.

Ф’юрі обійшла Ганта, відступаючи до Брайс. Її звичний чорний обтислий костюм блищав від дощу, і краплі стікали з її чорного волосся, яке тепер було підстрижене по шию. Вона сховала пістолет у кобуру на поясі, але сказала Королеві Змій:

— Забирайся геть з моїх очей.

Королева хитро усміхнулася.

— Це моя баржа.

— Тоді відійди кудись, щоб я тебе не бачила.

У Брайс не було сил дивуватися тому, що Королева Змій підкорилася наказу Ф’юрі.

Не було сил ні на що, крім як дивитися на Ганта.

— Ти знав, — знову повторила вона.

Гант вдивився у її обличчя.

— Я не хотів завдавати тобі болю. Не хотів, щоб ти знала…

— Ти знав, знав, знав!

Він дізнався правду і майже тиждень нічого їй не говорив. Дозволяв їй знову і знову розводитися про те, як сильно вона любила свою подругу, якою чудовою була Даніка, і водив її довбаними колами.

— Усі твої розмови про те, що пошуки синту — це марнування часу… — Вона ледве спромагалася говорити. — Ти казав так, тому що вже знав правду. Тому що брехав, — вона махнула рукою в бік ящиків із синтом. — Тому що дізнавшись правду, ти зрозумів, що синт потрібен тобі самому? А коли ти хотів допомогти медвідьмі знайти протиотруту… Ти робив це для себе. І все це заради чого — щоби знову підняти повстання?

Гант опустився навколішки, ніби благаючи у неї прощення.

— Спершу так, але все ґрунтувалося на чутках про те, на що синт здатний. Але сьогодні, побачивши те відео, я захотів вийти з гри. Я зрозумів, що це було неправильно — все це. Навіть за наявності протиотрути синт надто небезпечний. Я зрозумів, що все це — хибний шлях. Але ми з тобою, Брайс… З тобою я хотів залишитися. З тобою хотів жити. Ти — мій шлях, — він вказав на Юстиніана і Вікторію, які з кам’яними виразами стояли у кайданках. — Я написав їм, що виходжу з угоди, але вони злякалися, зв’язалися з Королевою Змій і наполягли на тому, щоб усе відбулося сьогодні. Присягаюся, я прийшов сюди лише для того, щоб це зупинити, покінчити з цим, перш ніж усе не обернулося катастрофою. Я ніколи…

Брайс вихопила з кишені білий опал і запустила у нього.

Запустила так сильно, що самоцвіт влучив Ганту в скроню. З неї потекла кров. Здавалося, що кровоточить сам німб.

— Ніколи більше не хочу тебе бачити, — прошепотіла вона, коли Гант втупився у забризканий кров’ю опал на палубі.

— У цьому проблем не буде, — сказав Михей, і вперед вийшов Ісая з кайданами з горсіанського каменю, які виблискували аметистовим вогнем. Такі ж, як і на зап’ястках Вікторії та Юстиніана.

Не в силах вгамувати дрож, Брайс привалилася до Таріона. Ф’юрі мовчазною силою стояла поруч.

— Брайс, пробач мені, — сказав Гант, коли похмурий Ісая заклацнув на його руках кайданки. — Я не міг винести думки, що ти…

— Годі, — промовила Ф’юрі. — Ти вже достатньо сказав і зробив. — Вона глянула на Михея. — Вона з вами покінчила. З усіма вами, — Ф’юрі потягнула Брайс до свого глісера, який чекав поруч із Таріоновим, і русал рушив слідом, прикриваючи подруг. — Ще раз потурбуєте її — і я до вас у гості завітаю, Губернаторе.

Брайс не помітила, як її спустили на глісер. Як Ф’юрі всілася перед нею і завела двигун. Як Таріон зіскочив у свій і прилаштувався позаду, щоб супроводити їх до берега.

— Брайс! — знову гукнув до неї Гант, коли вона обхопила тонку талію Ф’юрі. — Твоє серце було вже настільки розбите, що найменше я хотів…

Вона не озирнулася, коли вітер скуйовдив їй волосся і глісер помчав у дощ і темряву.

— БРАЙС! — заревів Гант.

Вона не озирнулася.

67

Коли Ф’юрі завела Брайс до вестибюля будинку, на неї вже чекав Рунн. Таріон залишив їх біля причалів, сказавши, що збирається допомогти з доставкою вилученої партії синту. Ф’юрі також доволі швидко розпрощалася, і Брайс зрозуміла, що подруга вирішила впевнитися, що Королева Змій не втече з частиною товару.

У ліфті Рунн мовчав.

Але Брайс знала, що Ф’юрі йому все розказала. І покликала його сюди.

Дорогою з пристані подруга з кимсь переписувалася. А ще Брайс помітила Флінна і Деклана, які чатували на дахах її кварталу, озброєні далекобійними гвинтівками.

Її брат мовчав, поки вони не опинилися у квартирі — темному, порожньому, чужому місці. Усі предмети одягу та спорядження Ганта здавалися отруйними зміями, готовими напасти. Але найгіршою була та кривава пляма на дивані.

Брайс була на середині вітальні, коли її вивернуло на килим. Рунн миттю підбіг, підхопивши її руками і магічними тінями. Брайс відчувала, як схлипує, чула свої ридання, але вони були якимись далекими. Весь світ був далеким, коли Рунн підняв її на руки і відніс на диван, поклавши подалі від місця, на якому вона віддала Ганту всю себе. Але Рунн не став коментувати ні пляму крові, ні запахи, які залишилися.

Це була неправда. Не могло бути правдою.

Не кращі за парочку наркоманок. Ось що Гант мав на увазі. Вони з Данікою були не кращі за двох наркоманок, які нюхали й затягувалися всім, що потрапляло під руку.

Але такого не було. Ніколи не було. Так, вони робили дурниці, але заради розваги, щоб відволіктися і розслабитися, і ніколи — для якихось темних справ…

Вона так сильно тремтіла, що думала, ніби ось-ось тріснуть кістки.

Рунн міцніше обійняв її, ніби намагаючись зібрати докупи.

Мабуть, Гант зрозумів, що вона наближається до правди, коли вона показала йому відео випробувань. Тож він обплітав її павутинням брехні про щасливий кінець для них обох, спільне майбутнє, відволікаючи її губами і руками. А потім, як один із тріаріїв, отримав сповіщення від її старого домовласника про її запит на відвідання квартири — і вислизнув, дозволивши їй думати, що він спить. Імовірно, розряд його блискавки і спричинив пожежу.

Вона згадала слова водяної німфи про те, що обійшлося без жертв — невже якась крихта порядності змусила його ввімкнути пожежну сигналізацію, щоб попередити людей? Доведеться у це повірити.

Але після того як Гант спалив будинок, не залишивши й натяку на можливі докази, він прийшов на зустріч з Королевою Змій — купити те, що було потрібно, аби розпалити повстання. Вона не повірила у його брехні про вихід з угоди. Ні на секунду. Він знав, що на нього чекають великі неприємності, і сказав би що завгодно.

Даніка вбила Зграю Дияволів. Вбила Торна і Коннора. А потім себе.

А тепер Даніка скніє у соромі серед мавзолеїв Сплячого Міста. І страждає. Через Брайс.

Це була неправда. Не могло бути правдою.

Брайс кілька годин дивилася відсутнім поглядом в одну точку на стіні, коли повернулася Ф’юрі. Рунн залишив її на дивані й пішов поговорити з найманкою на кухню.

Але Брайс усе одно чула, як вони шепотілися.

— Аталара помістили у камеру під Коміціумом, — сказала Ф’юрі.

— Михей його не стратив?

— Ні. Юстиніан і Вікторія… Янгола він розіп'яв, а з примарою розправився ще нещадніше.

— Вони мертві?

— Гірше. Юстиніан досі стікає кров'ю у вестибюлі Коміціуму. Вони напхали його якоюсь хрінню, щоби вповільнити зцілення. Якщо йому пощастить, він скоро помре.

— А що з примарою?

— Михей вирвав її з тіла і помістив її сутність у скляний ящик. А ящик поставив під розп'яттям Юстиніана. Подейкують, що він збирається закинути ящик — Вікторію — до Западини Меліної, де вона, опинившись на дні моря, збожеволіє від самотності і темряви.

— Хай йому Хел. Ти нічого не можеш зробити?

— Вони — зрадники Республіки. Їх спіймали на змові. Тому ні.

— Але Аталара не розіп'яли поруч із Юстиніаном?

— Гадаю, Михей придумав для нього інше покарання. Щось гірше.

— Що може бути гірше за те, що випало цим двом?

Довга, моторошна пауза.

— Багато чого, Рунне Данаане.

Брайс дозволила цим словами пройти крізь неї. Вона сиділа на дивані, втупивши погляд у темний екран телевізора. Вдивляючись у чорну безодню у своїй душі.

Частина четверта

УЩЕЛИНА

68

Чомусь Гант очікував, що опиниться у кам’яній в’язниці.

Він сам не знав чому. Він безліч разів бував у цих камерах під Коміціумом, у яких Михей тримав тих небагатьох ворогів, які були потрібні йому живими, але чомусь уявляв свій полон точнісінько таким же, яким він був на Панґері: темні брудні підземелля астері, подібні до тих, що були в палаці Сандріель.

Але не цю білу камеру з хромованими ґратами, які гуділи чарами, що блокували його власні магічні сили. На екрані на стіні коридору транслювалося зображення атріуму Коміціуму: фігура, розіп’ята на залізному хресті, і скляний ящик біля його підніжжя, вкритий кров’ю, що крапала згори.

Юстиніан усе ще час від часу стогнав, його пальці рук і ніг смикалися, поки він повільно задихався, а його тіло марно намагалося зцілити змучені легені. Його крила вже були обрізані й лежали на мармуровій підлозі біля хреста.

Вікторія, тобто її невидима сутність у скляному ящику, була змушена на це дивитися. Терпіти стукіт крапель крові Юстиніана по кришці її вмістища.

Сидячи на невеличкій койці, Гант бачив кожну секунду тортур, яких зазнавали його побратими. Як кричала Вікторія, коли Михей виривав її з тіла, у якому вона так довго була замкнена. Як опирався Юстиніан, навіть коли вони притискали його скалічене тіло до хреста, навіть коли прибивали його залізними цвяхами. Навіть коли хрест підняли і він закричав від болю.

У кінці коридору з брязкотом відчинилися двері. Гант не встав, щоб подивитися, хто зайшов. Рана на його скроні зажила, але він не став змивати кров, засохлу на щоці й підборідді.

Кроки у коридорі були рівними, неквапливими. Ісая.

Гант лишився сидіти, коли його старий побратим зупинився перед ґратами.

— Навіщо.

На красивому обличчі янгола не було колишнього шарму і теплоти. Лише гнів, виснаження і страх.

Гант знав про камери навколо, але йому було байдуже.

— Тому що колись це має припинитися, — сказав він.

— Це припиниться, коли ти помреш. Коли всі, кого ми любимо, помруть, — Ісая вказав на екран за своєю спиною, на понівечене тіло Юстиніана і закривавлений ящик Вікторії. — Це змушує тебе відчувати, що ти на правильному шляху, Ганте? Це було того варте?

Коли він, вклавшись у ліжко, отримав від Юстиніана повідомлення про те, що угода відбудеться, він зрозумів, що це того не варте. Навіть за наявності протиотрути медвідьми. Не після цих тижнів, проведених із Брайс. Не після того, чим вони займалися на дивані. Але Гант відповів, тому що це все ще було правдою:

— Нічого не змінилося після подій на горі Гермон, Ісає. Нічого не змінилося на краще.

— І давно ви троє планували цю паскудну затію?

— Відколи я вбив тих трьох наркобаронів. Відколи вони розповіли мені про синт і його можливості. Відколи вони розказали про силу, яку він давав Даніці Фендир, коли вона приймала його у правильних дозах. Ми вирішили, що час настав. Більше ніяких угод з Михеєм. Ніяких смертей за його наказом. Лише ті, які ми оберемо.

Їхня трійця знала одне місце, одну особу, в якої міг бути синт. Кілька днів тому він приватно завітав до Королеви Змій. Знайшов її у її лігві й сказав, що йому потрібно. Золото було у Вікі — завдяки зарплатним чекам, що їх вона назбирала упродовж століть.

Йому навіть не спадало на думку, що змія була у кишені Архангела. Чи шукала спосіб, як би туди потрапити.

Ісая похитав головою.

— І ти думав, що ви — ти, Вікі, Юстиніан і ті ідіоти, які пішли б за вами, — зможете дістати синт — і що? Убити Михея? Сандріель? їх усіх?

— Такий був план.

Вони збиралися зробити це на Саміті. А потім — вирушити на Панґеру. До Вічного Міста. І закінчити давно розпочату справу.

— А якби синт обернувся проти тебе — якби ти прийняв завелику дозу і натомість розірвав себе на шматки?

— Я працював над тим, щоб здобути протиотруту, — Гант знизав плечима. — Але я вже в усьому зізнався, тож збав мене від допиту.

Ісая вдарив долонею по ґратах. У коридорі навколо нього завив вітер.

— Хіба ти не міг відпустити минуле, не міг просто служити і зарекомендувати себе…

— Чорт забирай, я намагався це зупинити. Я був на тій баржі тому, що зрозумів… — Він похитав головою. — Зараз це вже неважливо. Але я справді намагався. Я побачив на тому відео, що синт насправді робить з тим, хто його приймає, і навіть за наявності антидоту він занадто небезпечний. Але Юстиніан і Вікі відмовилися виходити з гри. На той час, коли Вікі віддала Королеві Змій золото, я вже просто хотів, щоб ми пішли кожен своїм шляхом.

Ісая огидливо похитав головою.

— Можливо, для тебе прийнятно ходити в шорах, — роздратовано кинув йому Гант, — але для мене ні — і ніколи не буде.

— Неприйнятно, — процідив Ісая. — Але у мене є причина працювати заради своєї свободи, Ганте, — його очі зблиснули. — Я думав, що і в тебе є.

У Ганта скрутило нутрощі.

— Брайс не мала до цього ніякого стосунку.

— Ну звісно, не мала. Ти розбив їй серце у всіх на очах. Було очевидно, що вона ні про що не здогадувалася.

Гант здригнувся, у грудях занило.

— Михей не переслідуватиме її, щоб…

— Ні. Ти, звісно, ще той щасливчик, але ні. Він не розпинатиме її, щоб тебе покарати. Хоча не треба наївно думати, що це не спадало йому на думку.

Ганта пересмикнуло від полегшення.

— Михей знає, що ти намагався зупинити угоду. Він читав ваше з Юстиніаном листування щодо цього. Ось чому вони зараз там, а ти тут.

— Що він збирається зі мною зробити?

— Поки що не оголошував, — обличчя Ісаї трохи пом’якшилося. — Я прийшов попрощатися. На випадок, якщо потім не вдасться.

Гант кивнув. Він змирився зі своєю долею. Він спробував, зазнав невдачі й заплатить ціну. Знову.

Це було краще, ніж повільна смерть, якою вмирала його душа, коли він відбирав одне за одним життя за наказом Михея.

— Передай їй, що мені шкода, — сказав Гант. — Будь ласка.

Під кінець дня попри те, що спіткало Вікі та Юстиніана, попри жорстокий кінець, який чекав на нього, саме обличчя Брайс стояло у нього перед очима. Її сльози, які викликав він.

Він пообіцяв їй майбутнє, а потім завдав болю, відчаю і страждань. Він ніколи не ненавидів себе сильніше.

Ісая підняв руку до ґрат, ніби збираючись простягнути її Ганту, але потім опустив.

— Передам.

— Минуло три дні, — сказала Лехаба. — А Губернатор досі не оголосив, що він зробить з Аті.

Брайс підвела погляд від книги, яку читала у бібліотеці.

— Вимкни ти цей канал.

Нічого подібного Лехаба робити не збиралася. Її вогненне личко було зосереджене на екрані планшета. У новинах показували вестибюль Коміціуму і труп розіп’ятого тріарія, який уже почав розкладатися. Під хрестом стояв скляний ящик, вкритий засохлою кров’ю. Попри безкінечні несусвітні теорії ведучих і аналітиків, у ЗМІ не просочилося жодної інформації про те, чому двох високопоставлених воїнів Михея так жорстоко стратили. Невдала спроба перевороту — ось і всі версії. Жодних згадок про Ганта. Або про те, чи він живий.

— Він живий, — прошепотіла Лехаба. — Я знаю. Я це відчуваю.

Брайс провела пальцем по рядку в книзі. Вона вдесяте намагалася його прочитати за останні двадцять хвилин після того, як пішов посланець, передавши їй флакон з антидотом від медвідьми, яка вилучила отруту кристалоса з її ноги. Вочевидь, відьма знайшла спосіб створити протиотруту, яка працювала без її прямої участі. Але Брайс не відчула захоплення. Не тоді, коли флакон був лише мовчазним нагадуванням про те, що сталося між Гантом і нею того дня.

Вона розмірковувала, чи не викинути його, але потім вирішила замкнути протиотруту в сейфі в кабінеті Джесіби, поруч із п'ятнадцятисантиметровою золотою кулею для Знищувачки Богів. Життя і смерть, спасіння і знищення тепер покоїлися разом.

— Вайолет Каппель у ранковому випуску сказала, що потенційних повстанців може бути більше…

— Лехабо, вимкни зараз же, поки я не зажбурнула планшет до некка.

Її різкі слова прорізали бібліотеку. Шурхотливі істоти в акваріумах притихли. Навіть Сирінкс прокинувся.

Лехаба потьмяніла і зробилася блідо-рожевою.

— Ти впевнена, що ми нічого не можемо?..

Брайс захлопнула книжку і, взявши її з собою, рушила до сходів.

Подальших слів Лехаби вона не почула через дзвінок у двері галереї. Роботи виявилося більше, ніж зазвичай. Загалом сьогодні вже шестеро покупців марнували її час, розпитуючи про експонати, які вони не збиралися купляти. Якщо їй доведеться мати справу ще з одним ідіотом…

Вона глянула на монітори. І завмерла.

Король Осені уважно роздивлявся галерею: виставкову залу, заставлену безцінними артефактами, двері, що вели нагору до кабінету Джесіби, і панорамне вікно у ньому, що виходило на залу. Він так довго дивився на те вікно, що Брайс подумала, що він, імовірно якось міг бачити крізь однобічне скло — аж до Знищувачки Богів, що висіла на стіні за столом Джесіби. Що він ніби відчуває смертельну присутність гвинтівки і золотої кулі у вбудованому поруч сейфі. Але потім він перевів погляд на зачинені залізні двері бібліотеки праворуч і зрештою — нарешті — на саму Брайс.

Він ніколи її не провідував. За всі ці роки він ні разу не прийшов. А навіщо?

— Тут усюди камери, — сказала вона, лишаючись сидіти за своїм столом і ненавидячи кожен відтінок його запаху попелу і мускатного горіха, який повертав її на дванадцять років назад до заплаканої тринадцятирічної дівчинки, якою вона була, коли вони розмовляли востаннє. — На випадок, якщо ти замислив щось украсти.

Він проігнорував насмішку і, сунувши руки до кишень чорних джинсів, продовжив мовчазний огляд галереї. Він був розкішний, її батько. Високий, мускулястий, із неймовірно прекрасним обличчям, обрамленим довгим червоним волоссям, такого ж відтінку і шовковистості, як і її власне. Він виглядав усього на кілька років старшим за неї — і був одягнений по-молодіжному — у чорні джинси і чорний лонґслів. Але його очі були древні і жорстокі, коли він нарешті сказав:

— Мій син розповів мені про те, що сталося на річці у ніч середи.

Те, як йому вдалося перетворити легкий наголос на словах «мій син» на образу, було за межами її розуміння.

— Рунн — хороший пес.

— Принц Рунн визнав за необхідність повідомити мене, оскільки тобі може… загрожувати небезпека.

— І тим не менш, ти чекав три дні? Сподівався, що мене теж розіпнуть?

Батькові очі спалахнули.

— Я прийшов сказати, що тобі було гарантовано безпеку і що Губернатор знає про твою невинуватість у цій справі й не посміє тобі нашкодити. Навіть для того, щоб покарати Ганта Аталара.

Вони пирхнула. Її батько завмер.

— Нечувана дурість вважати, що цього вистачить, аби нарешті зламати Аталара.

Певно, Рунн розповів йому і про це. Про катастрофу, на яку обернулися їхні стосунки з Гантом. Якими б вони не були. Яким би словом не називалося те, що він її використав.

— Я не хочу про це говорити.

Ні з батьком, ні з кимсь іншим. Ф’юрі знову зникла, а на повідомлення Юніпер Брайс відповідала коротко і стримано. А потім почалися дзвінки від матері й Рендалла. І почалася велика брехня.

Брайс не розуміла, навіщо брехала про непричетність Ганта. Можливо, тому, що пояснювати дурість свого вчинку, коли вона впустила Ганта до себе, — що вона була геть сліпа до того факту, що він морочив їй голову, тоді як усі її застерігали; що він відкрито казав їй, що любитиме Шахару до кінця своїх днів, — було їй не під силу. Її спустошувало усвідомлення того, що він поставив Архангела і повстання вище за неї, вище за них… Вона не могла говорити про це з мамою. Тому що ризикувала повністю втратити те, що лишилося від її здатності якось функціонувати.

Тож Брайс повернулася до роботи, бо що ще їй лишалося? Відповідей щодо вакансій, на які вона розіслала резюме, не було.

— Я про це не говоритиму, — повторила вона.

— Говоритимеш. Зі своїм королем.

Від тріску жаринки його сили замиготіли лампи першосвітла.

— Ти не мій король.

— Формально — твій, — промовив батько. — Ти значишся громадянкою напівфейського походження. А отже, підпадаєш під мою юрисдикцію як мешканка цього міста і як представниця Дому Неба і Подиху.

Брайс звела руки перед собою і, перебираючи пальцями, постукала нігтями.

— То про що ви хочете поговорити, Ваша Величносте?

— Ти припинила пошуки Рога?

Брайс здивовано кліпнула.

— Хіба це зараз важливо?

— Місячний Ріг — смертельно небезпечний артефакт. Те, що ти дізналася правду про Даніку й Аталара, не означає, що ті, хто хотіли здобути Ріг, зупинили пошуки.

— Хіба Рунн тобі не сказав? Даніка викрала Ріг заради забавки. І закинула його кудись, обдовбавшись синтом. Це глухий кут, — побачивши насуплене обличчя батька, вона пояснила: — Усіх кристалосів випадково прикликали Даніка й інші любителі синту завдяки чорній солі у його складі. Ми помилилися, що взагалі розпочали пошуки Рога. На нього ніхто не полював.

Вона не знала, кого ненавиділа більше: Ганта, Даніку чи саму себе за те, що не бачила їхньої брехні. Не хотіла бачити. Ця ненависть переслідувала її з кожним кроком, з кожним подихом. Палала глибоко всередині неї.

— Навіть якщо Ріг не шукають вороги, варто подбати про те, щоб він не потрапив у чужі руки.

— Тільки у фейські, так? — Вона холодно посміхнулася. — Я думала, пошуком Рога займається твій Обраний син.

— Він зайнятий іншими справами.

Напевно, Рунн послав його у Хел разом з його пошуками.

— Ну, якщо у тебе є ідеї, куди Даніка могла закинути Ріг під час одного зі своїх приходів, то я тебе уважно слухаю.

— Це серйозна справа. Навіть попри те що Ріг давно втратив свою силу, він досі посідає особливе місце в історії фейрі. І його повернення багато значитиме для мого народу. Гадаю, з твоїм професійним досвідом його пошук мав би тебе зацікавити. І твою начальницю також.

Вона знову глянула на екран комп’ютера.

— Як скажеш.

Він зупинився. А потім його сила загуділа, спотворюючи аудіозапис камер галереї, і він сказав:

— Знаєш, я дуже сильно любив твою матір.

— Ага, так сильно, що залишив шрам на її обличчі.

Вона могла поклястися, що він здригнувся.

— Не думай, що відтоді я кожну хвилину свого життя не шкодую про свій вчинок. Не живу в соромі.

— Ти, певно, жартуєш.

Гуркіт його магічної сили наповнив виставкову залу.

— Ти так на неї схожа. Більше, ніж ти думаєш. Вона ніколи нікому нічого не прощала.

— Сприйму це за комплімент.

Вогонь ненависті палав, лютував у її голові, пробираючи до кісток.

— Я зробив би її своєю королевою, — тихо промовив батько. — Усі документи були готові.

Брайс кліпнула.

— Яке дивне рішення з твого елітарного боку, — її мати ніколи не припускала, ніколи не натякала на це. — Вона би не захотіла стати королевою. Вона би відмовилася.

— Вона так сильно мене любила, що погодилася б, — його слова були пронизані абсолютною впевненістю.

— Гадаєш, це якось стирає те, що ти зробив?

— Ні. Ніщо не зітре того, що я зробив.

— Тоді обійдемося без цих побивань. Ти прийшов сюди після стількох років, щоб розповісти мені цю маячню?

Батько довго дивився на неї. Потім рушив до виходу й мовчки відчинив двері. Полуденне сонце заграло на його червоному волоссі. Та перш ніж вийти на вулицю, він сказав:

— Я прийшов сюди після стількох років, щоб сказати тобі: нехай ти і схожа на свою матір, але на мене ти схожа більше, ніж ти думаєш, — його бурштинові очі — такі ж, як і в неї, — зблиснули. — І в цьому немає нічого хорошого.

Двері захлопнулися, у галереї потемніло. Брайс втупилася в екран комп’ютера, а тоді вбила у пошук кілька слів.

Про Ганта досі нічого не було відомо. Жодних згадок у новинах. Жодного слова про те, чи сидів Умбра Мортіс у в’язниці, чи піддавався тортурами, чи був він живий, чи вже мертвий.

Ніби його взагалі ніколи не існувало. Ніби вона сама його вигадала.

69

Гант їв лише тому, що цього вимагав його організм, спав, тому що більше не було чого робити, і дивився на екран у коридорі за ґратами його камери, тому що це він накликав цей жах на себе, Вікторію та Юстиніана, і цього вже було не виправити.

Михей залишив тіло Юстиніана на хресті. Янгол провисить там цілих сім днів, а потім його знімуть з розп’яття і кинуть в Істрос. Зрадників чекало не Відплиття, а черева річкових тварюк.

Ящик з Вікторією вже скинули до Западини Меліної.

Думка про неї, застряглу в пастці на морському дні, у найглибшому місці Мідґарда, де немає нічого, крім темряви, тиші й тісного, обмеженого простору…

Її страждання ввижалися йому у сні, і він, прокинувшись, кидався до унітаза, де його вивертало.

А потім почався свербіж. Глибоко у спині, поширюючись до каркаса, який почав поволі відновлюватися. Свербіж був постійним і ставав усе сильнішим. Молоді крильця були ще доволі вразливі, і, чухаючи їх, Гант відчував засліпливий біль. Години тягнулися повільно, і Гант із кожним новим відрослим елементом зціплював зуби від болю.

«Пуста справа», — подумки казав він своєму тілу. Безглузде марнування часу — відрощувати крила, коли до страти лишалися лічені години чи дні.

Після Ісаї, який приходив шість днів тому, у нього більше не було відвідувачів. Гант відслідковував час, стежачи за зміною сонячного світла в атріумі Коміціуму на екрані.

Жодних звісток від Брайс. Не те щоб він смів сподіватися, що вона якось знайде спосіб побачитися з ним — хоча би для того, щоб дозволити йому на колінах благати про прощення. Сказати їй те, що він мав сказати.

Можливо, Михей хотів, щоб він згнив тут, унизу. Щоб він збожеволів, як Вікі, похований під землею, позбавлений можливості літати й відчувати подув свіжого повітря в обличчя.

Двері у кінці коридору зашипіли, і Гант кліпнув, виринаючи з мовчазних роздумів. Навіть його бідолашні сверблячі крила на мить припинили свої тортури.

Але жіночій запах, який він відчув через секунду, належав не Брайс.

Цей запах був також добре йому знайомий — і він не забуде його до кінця своїх днів. Запах, який переслідував його у нічних кошмарах і розпалював його гнів так, що той затьмарював його розум.

Підійшовши до ґрат його камери, Архангелиця північно-західної Панґери всміхнулася. Він так і не звик до цього: до її невимовної схожості з Шахарою.

— Знайома ситуація, — сказала Сандріель. У неї був лагідний голос, який лився, наче чудова музика. Обличчя також було прекрасне.

І все ж її очі — кольору свіжозораної землі — видавали її. Їхній погляд був різкий, відточений тисячоліттями жорстокості й майже безмежної влади. Очі, які насолоджувалися болем, кровопролиттями і відчаєм. У цьому завжди й полягала відмінність між нею і Шахарою — у їхніх очах. Теплота в одних і смерть в інших.

— Чула, ти хочеш мене вбити, Ганте, — промовила Архангелиця, схрестивши на грудях тендітні руки. Вона клацнула язиком. — Невже ми справді повертаємося до старої гри?

Він нічого не сказав. Лише сидів на своїй койці й дивився на неї.

— Знаєш, коли конфіскували твої речі, то знайшли дещо цікаве, чим Михей люб’язно зі мною поділився, — вона дістала з кишені якийсь предмет. Його телефон. — Зокрема оцим.

Вона махнула рукою, і на екрані за її спиною з’явилося зображення екрана його телефона. Бездротовий магічний зв’язок показував, як її пальці бігають по різних програмах.

— Твоя електронна скринька, звісно ж, виявилася страшенно нудною. Ти взагалі нічого не видаляєш? — Не чекаючи відповіді, вона продовжила. — Але твої повідомлення… — Вона скривила губи і відкрила останній діалог.

Виявилося, що Брайс востаннє перейменувала свій контакт.

Брайс Вважає Ганта Найкращим написала:

«Я знаю, що ти цього не побачиш. Навіть не розумію, навіщо я тобі пишу».

Через хвилину вона надіслала ще одне повідомлення: «Я просто...» Потім знову пауза. І наступне: «Не зважай. Хто б не читав це — не зважайте. Просто не звертайте уваги».

І більше нічого. У голові Ганта запанувала цілковита тиша.

— А знаєш, що мені видалося найцікавішим? — сказала Сандріель, переходячи від повідомлень до галереї. — Оце, — вона хихотнула. — Ти лише поглянь. Хто знав, що ти можеш поводитися так… типово?

Вона запустила слайд-шоу. Гант лише сидів і дивився на екран, на якому почали з’являтися фотографії.

Він ніколи їх не передивлявся. Ті фотографії, що їх вони з Брайс зробили за ці тижні.

Ось він дивиться на дивані матч із сонцеболу, потягуючи пиво і гладячи Сирінкса.

Ось він готує сніданок, тому що йому було приємно усвідомлювати, що так він може подбати про неї. Поки він стояв за плитою, Брайс зробила ще одну світлину — його задниці. Зі своєю рукою на передньому плані, на якій був схвально піднятий великий палець.

Він міг би засміятися, міг би посміхнутися, якби не вискочило наступне фото. Фото, яке зробив він, піймавши її на півслові.

Потім їхній спільний знімок на вулиці: він очевидно роздратований тим, що його фотографують, а вона зухвало усміхається.

Фото брудної і промоклої Брайс з розсердженим виразом обличчя біля каналізаційної решітки.

Фото Сирінкса, який спить на спині, розчепіривши лапи. Фото Лехаби у бібліотеці, яка позує на своєму маленькому диванчику, підперши підборіддя ручкою і виставивши зігнуті ноги.

Потім фотографія річки на заході сонця, яку він зробив, пролітаючи над нею. Фотографія татуйованої спини Брайс у дзеркалі ванної, зроблена тієї миті, коли вона зухвало підморгує, озирнувшись через плече. Фотографія видри у жовтому жилеті, а потім задоволене обличчя Брайс, яке він встиг сфотографувати через секунду.

Він не чув, що говорила Сандріель.

Фотографії розпочиналися як черговий жарт, але стали справжнім приємним заняттям. На екрані з’являлися їхні спільні світлини. І фото, які робив сам Гант. Їжа, яку вони їли, цікаві графіті у провулках, хмари та різні речі, яких він зазвичай не помічав, але раптом захотів зафіксувати. Були й ті, на яких він дивився у камеру й усміхався.

На яких обличчя Брайс, здавалося, сяяло яскравіше, а усмішка була лагіднішою.

Дати на фотографіях змінювалися, рухаючись від найдавніших до останніх. Ось вони на її дивані. Брайс, поклавши голову йому на плече, широко усміхається, а він закочує очі. Але обіймає її рукою, невимушено торкаючись пальцями її волосся. Ось фотографія Брайс у його кепці. А ось комічне асорті світлин Джемової Джини, Персикової Мрії і Кремової Принцеси, що їх зробила Брайс, поклавши іграшки у його ліжко. На його комод. І в його душову.

А потім знову фотографії на річці. У голові Ганта виринули примарні спогади про те, як Брайс попросила випадкового туриста сфотографувати їх. На екрані одна за одною почали з’являтися різні світлини у режимі серійної зйомки.

На першому фото Брайс іще щось говорила, а він кривився.

На другому вона усміхалася, а Гант дивився на неї.

На третьому вона продовжувала усміхатися — а Гант продовжував дивитися на неї так, наче вона була єдиною жінкою на планеті. У всій галактиці.

Його серце шалено калатало у грудях. На наступних знімках обличчя Брайс було розвернуте до нього. Їхні погляди зустрілися. Її усмішка зсунулася.

Ніби від усвідомлення того, як він дивиться на неї.

На наступному фото він не відривав від неї погляду, а вона усміхалася, опустивши очі додолу. Таємничою, ніжною усмішкою. Наче вона все зрозуміла і не заперечувала.

А на останньому фото вона прихилила голову до його грудей і обхопила його руками за талію. Він обійняв її рукою і крилом. І вони обоє усміхнулися.

Щирі широкі усмішки. Які належали тим людям, якими вони могли бути без татуювань на його чолі, печалі на її серці і цього довбаного ідіотського світу навколо.

Життя. Це були світлини того, у кого було життя, до того ж хороше. Нагадування про те, як це: мати дім і ту, якій не байдуже, живий ти чи помер. Ту, яка змушувала його усміхатися, просто зайшовши до кімнати.

У нього ніколи раніше такого не було. Ні з ким.

Екран потемнів, а потім слайд-шоу почалося знову.

І цього разу він це бачив: те, якими були її очі. Спершу вони були холодні. Навіть попри комічні фото і пози, усмішка Брайс не сягала її очей. Але з кожною наступною світлиною її очі ставали яскравішими. Наповнювалися світлом. І його очі теж. До останніх знімків. На яких Брайс буквально сяяла від радості.

Він ніколи не бачив нічого прекраснішого.

Сандріель посміхалася самовдоволеною котячою посмішкою.

— То ось чого ти насправді хотів, Ганте? — Вона вказала на екран. На усміхнене обличчя Брайс. — Одного дня стати вільним, одружитися з цією дівчиною, жити звичайним, буденним життям? — Вона засміялася. — Що б сказала Шахара?

Почуте ім’я не зрезонувало у ньому. А почуття провини, яке мало би обпалити його, тільки слабко зашкварчало.

Повні губи Сандріель вигнулися вгору — пародія на усмішку її сестри-близнючки.

— Такі прості, милі бажання, Ганте. Але це так не працює. Не для таких, як ти.

У Ганта скрутило нутрощі. Він зрозумів, що фотографії були тортурами. Призначеними нагадати йому про життя, яке він міг мати. Про те, до чого він наблизився тоді на дивані з Брайс. Про те, що він занапастив.

— Знаєш, — промовила Сандріель, — якби ти й далі вдавав слухняного пса, Михей зрештою подав би клопотання про твоє звільнення, — її слова падали на нього важким камінням. — Але ти не міг бути терплячим. Не міг бути розважливим. Не міг поставити це — вона вказала на фотографії на екрані — вище за власну дрібну помсту, — знову зміїна посмішка. — Тож маємо те, що маємо. Тобто ти маєш, — вона роздивлялася фотографію, зроблену Гантом: Брайс разом із Сирінксом, маленькі гострі зубки химери вищирені у гротескній подобі усмішки. — Ця дівчина, ймовірно, якийсь час виплакуватиме свої прекрасні очі. Але потім вона тебе забуде і знайде іншого. Можливо, якогось фейця, якого не бентежить шлюб із другосортною напівкровкою.

Ці слова розбурхали його чуття, і він напружився.

Сандріель знизала плечима.

— Або опиниться на смітнику разом з іншими напівкровками.

Його пальці стиснулися у кулаки. У словах Сандріель не було погрози. Лише жахлива проза життя щодо того, як у їхньому світі ставляться до таких, як Брайс.

— Головне, — продовжила Сандріель, — що вона житиме далі. І ми з тобою, Ганте, житимемо далі.

Він нарешті відірвав погляд від Брайс, від фотографій їхнього життя, їхнього дому. Від Життя, якого він досі відчайдушно і безглуздо прагнув. Його крила знову засвербіли.

— Що?

Сандріель хижо усміхнулася.

— Хіба вони тобі не сказали?

Гант відчув, як у серце закрадається страх, коли глянув на свій телефон в її руках. Коли зрозумів, чому його залишили в живих і чому Сандріель дозволили забрати його речі.

Тепер це були її речі.

На початку дванадцятої Брайс зайшла до напівпорожнього бару. Відсутність за спиною мовчазного янгольського охоронця здавалася фантомним болем, але вона прогнала це відчуття і змусила себе про це забути, помітивши за барною стійкою Рунна, який потягував віскі.

З ним був тільки Флінн, але феєць був надто зайнятий звабленням жінки, яка грала з ним у більярд, тож лише привітав її скупим співчутливим кивком. Брайс проігнорувала його й опустилася на барний стілець, скрипнувши сукнею по шкіряному сидінні.

— Привіт.

Рунн скоса глянув на неї.

— Привіт.

До неї підійшов бармен і звів брови у німому запитанні. Брайс похитала головою. Вона не планувала затримуватися, щоб пропустити склянку алкоголю, води чи чогось іншого. Вона хотіла якнайшвидше з цим покінчити, щоб повернутися додому, зняти ліфчик і залізти у спортивки.

Вона сказала:

— Я зайшла подякувати.

Рунн лише витріщився на неї. Брайс підвела погляд на телевізор над баром, на якому транслювали матч із сонцеболу.

— За той день. Тобто, ніч. За те, що подбав про мене.

Рунн примружено вдивився у кахляну стелю.

— Що? — спитала вона.

— Просто перевіряю, чи не падають небеса, якщо ти мені за щось дякуєш.

Вона штовхнула його плечем.

— Придурок.

— Ти могла подзвонити чи написати, — він ковтнув віскі.

— Я подумала, що по-дорослому буде подякувати особисто.

Брат уважно обвів її очима.

— Як тримаєшся?

— Бувало й краще. Я почуваюся довбаною ідіоткою, — зізналася вона.

— Це не так.

— Та невже? Мене попереджали пів дюжини людей, зокрема і ти, щоб я була насторожі з Гантом, а я сміялася всім вам в обличчя, — вона шумно видихнула. — Я мала це передбачити.

— На твій захист скажу, що я не думав, що Аталар лишиться таким же безжальним, — його сині очі спалахнули. — Я думав, що останнім часом його пріоритети змінилися.

Брайс закотила очі.

— Ага, ти — і наш дорогий татусь.

— Він до тебе заходив?

— Ага. Сказав, що я такий же великий шмат гівна, як і він сам. Яблуко від яблуні. Одного поля ягоди чи як там.

— Ти геть на нього не схожа.

— Не заговорюй мені зуби, Рунне, — саме така, — вона постукала по барній стійці. — Хай там як, це все, що я хотіла сказати, — вона помітила Зоряний Меч, що висів у нього на поясі. Чорне руків’я не відбивало першосвітла ламп у барі.

— Ти сьогодні на чергуванні?

— Не до півночі.

З його фейським метаболізмом віскі виведеться з його організму задовго до того.

— Що ж… удачі.

Вона зіскочила зі стільця, але Рунн зупинив її, узявши за лікоть.

— За кілька тижнів ми збираємося у мене, подивитися компанією важливий матч із сонцеболу. Може, приєднаєшся?

— Я пас.

— Приходь хоча б на перший тайм. Якщо не сподобається — не проблема. Підеш коли захочеш.

Вона уважно подивилася на брата, зважуючи його пропозицію. Його простягнуту руку допомоги.

— Чому? — тихо спитала вона. — Чому ти возишся зі мною?

— А чому ти постійно мене відштовхуєш, Брайс? — напружено спитав він. — Справа не лише у тій нашій сварці.

Вона сковтнула, до горла підступив клубок.

— Ти був моїм найкращим другом, — сказала вона. — До Даніки ти був моїм найкращим другом. І я… Зараз це не має значення, — ще тоді вона зрозуміла, що правда не має значення — вона не дозволила їй мати значення. Брайс знизала плечима, ніби це могло полегшити нищівний тягар у грудях. — Можливо, ми могли би почати спочатку. Для експерименту — і тільки.

Рунн усміхнувся.

— То ти прийдеш дивитися матч?

— Цього дня до мене мала зайти Юніпер, але я в неї уточню.

Сині очі Рунна замерехтіли, мов зірки, але Брайс одразу застерегла:

— Але нічого не обіцяю.

Він продовжував усміхатися, коли вона підвелася зі стільця.

— Я залишу для тебе місце.

70

Коли Брайс повернулася з бару, Ф’юрі чекала на дивані. На тому самому місці, де раніше зазвичай сидів Гант.

Брайс кинула ключі на столик біля вхідних дверей, спустила Сирінкса з повідця і промовила:

— Привіт.

— І тобі привіт.

Ф’юрі кинула на Сирінкса погляд, від якого він різко зупинився на півдорозі. Химера всілася пухнастим задком на килим і, виляючи лев’ячим хвостиком, слухняно чекала, коли гостя зволить привітатися і з ним. За мить Ф’юрі так і зробила, почухавши його оксамитові висячі вушка.

— Як справи?

Брайс скинула туфлі, кілька разів покрутила стопами, що добряче нили, і потягнулася до застібки на сукні. О боги, як це неймовірно прекрасно: не відчувати болю у нозі — взагалі. Не чекаючи, доки Ф’юрі відповість, вона потьопала до спальні, знаючи, що все одно її почує.

— Є новини, — невимушено сказала Ф’юрі.

Брайс скинула сукню, полегшено зітхнула, знявши ліфчик, і вдягла спортивки і стару футболку, а тоді зібрала волосся у високий хвіст.

— Дай-но здогадаюся, — сказала вона зі спальні, взуваючи домашні капці, — ти нарешті зрозуміла, що постійно ходити в чорному — це нудно, і хочеш, щоб я допомогла тобі підібрати людський одяг?

Почувся тихий сміх.

— І все ти знаєш.

Брайс вийшла зі своєї кімнати, і Ф’юрі обвела її швидким поглядом асасина. Геть не схожим на погляд Ганта.

Навіть коли вони тусувалися на вечірках, з очей Ф’юрі насправді ніколи не зникав цей холодний блиск. Ця розважливість і стриманість. Але погляд Ганта…

Брайс відігнала від себе цю думку. Це порівняння. Цей кипучий вогонь, який спалахнув у її жилах.

— Послухай, — сказала Ф’юрі, підводячись із дивана, — я вирушаю на Саміт на кілька днів раніше, тож подумала, що тобі слід дещо дізнатися перед моїм від’їздом.

— Що ти мене любиш і будеш часто писати?

— О боги, ти найгірша, — сказала Ф’юрі, проводячи рукою по своєму лискучому бобу. Брайс сумувала за довгим кінським хвостиком, який її подруга носила в університеті. Чомусь із новою зачіскою Ф’юрі виглядала ще небезпечнішою. — Відколи я познайомилася з тобою у тій ідіотській групі, ти була найгірша.

— Так, але тобі це подобається, — мовила Брайс і рушила до холодильника.

Ф’юрі пирхнула.

— Слухай, я тобі дещо скажу, але хочу, щоб ти спершу пообіцяла, що не наробиш ніяких дурощів.

Брайс завмерла, тримаючись за ручку холодильника.

— Як часто ти мені казала, Дурощі — моє друге ім’я.

— Цього разу я серйозно. Я не думаю, що взагалі можна щось зробити, але мені потрібно, щоб ти пообіцяла.

— Обіцяю.

Ф’юрі уважно вдивилася в її обличчя, а потім притулилася спиною до кухонної стійки.

— Михей віддав Ганта.

Вогонь у жилах Брайс перетворився на попіл.

— Кому?

— А ти як думаєш? Клятій Сандріель, ось кому.

Брайс не відчувала ні рук, ні ніг.

— Коли?

— Ти сказала, що не робитимеш дурниць.

— Хіба питати про подробиці — дурість?

Ф’юрі похитала головою.

— Сьогодні вдень. Цей покидьок знав, що віддати Ганта Сандріель буде гіршою карою, ніж публічно його розіп’яти чи запхати його душу в ящик і скинути у море.

Так і було. З багатьох причин.

— Завтра вони з іншими янголами вирушають на Саміт, — вела далі Ф’юрі. — І з надійних джерел мені відомо, що після закінчення зустрічі наступного тижня вона повернеться на Панґеру, щоби продовжити розбиратися з повстанцями Офіона. З Гантом на прив’язі.

І він уже ніколи не буде вільним. Те, що зробить з ним Сандріель… Він це заслужив. Чорт забирай, він усе це заслужив.

— Якщо ти так переймаєшся, що я утну якусь дурницю, то навіщо взагалі мені розказуєш? — спитала Брайс.

Темні очі Ф’юрі знову вдивилися в її обличчя.

— Тому що… просто я подумала, що тобі варто знати.

Брайс розвернулася до холодильника і різко його відчинила.

— Гант сам вирив собі могилу.

— То ви з ним не…

— Ні.

— Але на тобі його запах.

— Ми місяць жили разом у цій квартирі. Ще б пак на мені його запах.

Вона заплатила чималі гроші за те, щоби прибрати його кров з дивана. Разом з усіма слідами того, що вони на ньому робили.

Тендітна, але сильна рука з силою захлопнула двері холодильника. Ф’юрі сердито зиркнула на неї.

— Не мороч мені голову, Квінлан.

— Не морочу, — Брайс дозволила подрузі побачити її справжнє обличчя. Те, про яке говорив їй її батько. Обличчя, яке не сміялося і плювало на всіх і на все. — Гант — брехун. Він брехав мені.

— Даніка творила багато чого хрінового, Брайс. Ти це знаєш. Завжди це знала і віджартовувалася, закривала на це очі. Я не впевнена, що Гант брехав про неї.

Брайс вищирилася.

— Я з цим покінчила.

— З чим?

— З усім, — вона знову рвонула дверцята холодильника, відштовхнувши Ф’юрі вбік. На її подив, подруга піддалася. — Чому б тобі не повернутися на Панґеру й не ігнорувати мене ще два роки?

— Я тебе не ігнорувала.

— Ще й як ігнорувала, — огризнулася Брайс. — Ти постійно на телефоні з Юніпер, але уникаєш моїх дзвінків і майже не відповідаєш на мої повідомлення?

— Юніпер інакша.

— Ага, знаю. Особлива.

Ф’юрі розгублено кліпнула.

— Тієї ночі ти мало не померла, Брайс. А Даніка померла, — найманка важко ковтнула. — Я дала тобі наркотики…

— Той корінь радості купляла я.

— А я купляла світлошукач. Яка в біса різниця. Я надто зблизилися з усіма вами, Брайс, а коли таке відбувається, то стаються погані речі.

— І втім, ти досі продовжуєш спілкуватися з Юніпер, — до горла Брайс підступив клубок. — Я не вартувала такого ризику?

— Те, що між нами з Юніпер, тебе не стосується, — просичала Ф’юрі.

Брайс ледь не роззявила рота. Вона й не припускала, а Юніпер ніколи не натякала…

— Я швидше вирву собі серце, ніж перестану з нею спілкуватися, ясно?

— Ясно, ясно, — промовила Брайс і важко видихнула. — Кохання — понад усе.

Прикро, що Гант цього не зрозумів. Або зрозумів, але все одно обрав Архангелицю, якій досі належало його серце — і їхнє спільне діло. Прикро, що Брайс була такою ідіоткою, що вірила у нісенітниці про любов — і дозволила їм себе засліпити.

— Ви з Данікою були моїми подругами, — сказала Ф’юрі, і її голос зірвався. — Ви, наче двійко дурненьких цуценят, увірвалися в моє впорядковане життя, а потім одна з вас загинула, — вона вищирилася. — І. Я. Не. Змогла. 3. Цим. Впоратися.

— Ти була мені потрібна. Я хотіла, щоб ти була поруч. Даніка померла, але здавалося, що я втратила також і тебе, — Брайс не опиралася сльозам, які обпікали їй очі. — Ти зникла, наче нічого й не було.

— Неправда, — Ф’юрі шумно видихнула. — Прокляття, Юніпер тобі взагалі нічого не розповідала? — Брайс мовчала у відповідь, і вона знову вилаялася. — Слухай, ми з нею пропрацювали багато моїх косяків, ясно? Я знаю, що вчинила паршиво, коли ось так зникла, — вона провела рукою по волоссю. — Просто все це… набагато складніше, ніж ти думаєш, Брайс.

— Як скажеш.

Ф’юрі схилила голову набік.

— Мені подзвонити Юніпер?

— Ні.

— Не буде повторення того, що було дві зими тому?

— Ні.

Певно, Юніпер розповіла їй про ту ніч на даху. Вочевидь, вони все одна одній розповідали.

Брайс дістала баночку мигдалевої пасти, відкрутила кришку і сунула ложку.

— Що ж, повеселися там на Саміті. Побачимося ще через два роки.

Ф’юрі не посміхнулася.

— Не змушуй мене пошкодувати про те, що я тобі розказала. Брайс подивилася у темні очі подруги.

— Я з цим покінчила, — знову повторила вона.

Ф’юрі зітхнула.

— Гаразд, — задзижчав її телефон, і вона, глянувши на екран, сказала: — Повернуся через тиждень. Тоді й зустрінемося, добре? Уже без криків одна на одну.

— Звісно.

Ф’юрі рушила до дверей, але на порозі зупинилася.

— Усе налагодиться, Брайс. Знаю, що останні два роки були паскудні, але усе налагодиться. Я через це пройшла — і обіцяю, що стане краще.

— Гаразд, — промовила Брайс і, побачивши на зазвичай холодному обличчі Ф’юрі справді занепокоєний вираз, додала: — Дякую.

Виходячи з дверей, Ф’юрі приклала телефон до вуха.

— Так, уже йду, — сказала вона комусь. — Тоді, може, ти заткнешся і я сама поїду, щоб встигнути вчасно, придурку?

У дверне вічко Брайс бачила, як вона зайшла у ліфт. Потім перетнула кімнату і спостерігала з вікна, як Ф’юрі сіла у шикарну чорну спортивну автівку, завела двигун і з ревом помчала вулицею.

Брайс подивилася на Сирінкса. Химера завиляла своїм лев’ячим хвостиком.

Ганта віддали. Чудовиську, яке він ненавидів і боявся найбільше.

— Я з цим покінчила, — сказала вона Сирінксу.

Брайс глянула на диван і практично побачила, як Гант сидить у кепці, перекрученій задом наперед, і дивиться по телевізору матч. Побачила, як він усміхається, озирнувшись до неї через плече.

Кипучий вогонь у її жилах зупинився — і змінив напрямок. Вона не втратить ще одного друга.

Особливо Ганта. Нізащо не втратить.

Хоч би що він скоїв, хоч би що чи кого обрав, навіть якщо це буде останній раз, коли вона його побачить… вона цього не допустить. Потім нехай простує у Хел, але вона це зробить. Заради нього.

Сирінкс скавчав, ходячи по колу й клацаючи кігтями по паркету.

— Я обіцяла Ф’юрі не робити дурниць, — промовила Брайс, дивлячись на тавро звільнення на шкурі Сирінкса. — Я не казала, що не робитиму щось розумне.

71

Усю ніч Ганта вивертало.

Остання ніч у камері — найімовірніше, останній безпечний прихисток до кінця його днів.

Він знав, що буде після Саміту. Коли Сандріель забере його до своєї фортеці у туманній дикій гірській місцевості на північному заході Панґери. До міста з сірого каменю у її центрі.

Зрештою, він прожив там більше п’ятдесяти років.

Вона поставила слайд-шоу на коридорному екрані на повтор, тож він знову, знову і знову бачив Брайс. Бачив те, як вона дивилася на нього на останніх фото — наче він не був цілковитою нікчемою.

Сандріель зробила це не лише для того, щоб помучити його демонстрацією того, що він втратив.

Це було нагадування. Про те, хто стане мішенню, якщо він не підкориться. Якщо опиратиметься. Якщо дасть відсіч.

На світанку нудота припинилася. Він умився над маленькою раковиною. Потім йому принесли змінний одяг. Його звичні чорні обладунки. Без шолома.

Його спина безперестанно свербіла, коли він одягався, тканина зачіпала крила, які набували форми. Невдовзі вони повністю відновляться. Після цього тиждень ретельної фізіотерапії — і він знову буде в небі.

Якщо Сандріель колись випустить його зі своїх підземель.

Одного разу вона вже втратила його, коли продала, щоб розплатитися з боргами. У нього не було особливих ілюзій, що вона дозволить, аби це повторилося. Принаймні поки не знайде спосіб зламати його за те, що він громив її війська на горі Гермон. За те, що вони з Шахарою були за крок від того, щоб повністю її знищити.

По нього прийшли лише під вечір. Ніби Сандріель хотіла, щоб він промучився в очікуванні цілий день.

Гант дозволив знову закувати його у кайдани з горсіанського каменю. Він знав, що станеться, якщо він хоча б поворухнеться не так. Магія металу зруйнує його кров і кістки, а його мозок перетвориться на бульйон і витече через ніс.

Десять озброєних охоронців вивели його з камери і повели до ліфта. Де на нього, з посмішкою на гарному засмаглому обличчі, чекав Поллукс Антоній — золотоволосий командир тріаріїв Сандріель.

Гант добре знав цю смертельну, жорстоку посмішку. І щосили намагався її забути.

— Скучив за мною, Аталаре? — спитав Поллукс. Ясний голос давав хибне уявлення про свого власника, усередині якого ховався монстр. Молот лютував на полі битви і насолоджувався кожною секундою кривавої бійні, її страхом і болем. Від нього не вдавалося врятуватися більшості ванірів. І жодній людині.

Але Гант стримав свою лють, свою ненависть до цієї самовдоволеної янгольської фізіономії і навіть бровою не повів. У кобальтових очах Поллукса спалахнув вогник роздратування, і його білі крила смикнулися.

Сандріель чекала у вестибюлі Коміціуму. Призахідне сонце сяяло у її довгих кучерях.

У вестибюлі. Не на посадковому майданчику. Щоб він міг побачити…

Міг побачити…

Юстиніана, який досі висів на хресті. Його зогниле тіло.

— Ми подумали, що ти захочеш попрощатися, — промуркотів Поллукс у вухо Ганта, коли вони рушили через вестибюль. — Примара, звісно, на дні моря, але я впевнений, що вона знає, що ти за нею сумуватимеш.

Гант пропустив слова Поллукса крізь себе, не заглиблюючись у сказане. Це був лише початок. I Поллукс, і Сандріель тільки починали.

Побачивши Ганта, Архангелиця усміхнулася. Порівняно з її хижим виразом, самовдоволена посмішка Поллукса здавалася дуже навіть приємною. Але Сандріель нічого не сказала і лише розвернулася до виходу.

Надворі на холостому ходу стояв броньований транспортувальний фургон із широко розчиненими задніми дверима. Чекаючи на нього — оскільки він явно не міг літати. З насмішкуватого блиску в очах Поллукса Гант здогадався, хто його супроводжуватиме.

Вестибюль був заповнений янголами з усіх п’яти веж Коміціуму.

Гант помітив, що Михея серед них не було. Боягуз. Мабуть, покидьок вирішив не плямуватися спогляданням на той жах, який сам заподіяв. Але майже у центрі натовпу, з похмурим обличчям стояв Ісая. Наомі, яка теж була серед присутніх, стримано кивнула Ганту.

Це було все, на що вона наважилася, — єдиний спосіб попрощатися, який вони мали.

Янголи мовчки спостерігали за Сандріель. За Поллуксом. За ним. Вони прийшли не для того, щоб глумитися, щоб побачити його відчай і приниження. Вони теж прийшли попрощатися.

Кожен крок до дверей здавався вічністю і був Ганту нестерпним. Огидним.

Це він у всьому винен, він накликав біду на себе і своїх побратимів, і розплачуватиметься за це ще довго, довго, довго…

— Заждіть! — пролунав жіночій голос з іншого кінця вестибюля.

Гант завмер. Усі присутні завмерли.

— Заждіть!

Ні. Ні, вона не могла прийти сюди. Він не витримає, якщо вона побачить його у такому стані: його коліна тремтіли, і він був за крок від того, щоб знову зблювати. Тому що поруч із ним ішов Поллукс, а попереду — Сандріель, і вони знищать її…

Але це була Брайс. Вона бігла до них. До нього.

Її обличчя було скуте гнівом і болем, але її широко розплющені очі дивилися прямо на нього, коли вона знову задихано закричала — до Сандріель, до всього переповненого янголами вестибюля:

— Заждіть!

Натовп розступився. Сандріель зупинилася, Поллукс з охороною миттю перейшли у стан бойової готовності, змушуючи Ганта зупинитися разом із ними.

Брайс загальмувала і зупинилася перед Архангелицею.

— Прошу, — важко дихаючи, промовила Брайс, спершись долонями на коліна. Вона намагалася перевести подих, і її кінський хвіст упав їй на плече. Від кульгавості не лишилося і сліду. — Прошу, заждіть.

Сандріель подивилася на неї, як на комара, який дзижчав у неї над головою.

— Слухаю, Брайс Квінлан?

Досі віддихуючись, Брайс вирівнялася. На мить затримала погляд на Гантові — наче на цілу вічність — і сказала Архангелиці північно-західної Панґери:

— Будь ласка, не забирайте його.

Ганту було нестерпно чути благання у її голосі. Поллукс видав тихий ненависний смішок.

Сандріель це не потішило.

— Його мені подарували. Вчора я підписала усі необхідні папери.

Брайс дістала щось із кишені, через що охоронці навколо потягнулися до зброї. Поллукс миттю вихопив свій меч і зі смертельною точністю спрямував його на неї.

Але це виявився не пістолет. І не ніж. Це був аркуш паперу.

— Тоді дозвольте мені його викупити.

У вестибюлі запала цілковита тиша.

Тоді Сандріель розсміялася глибоким дзвінким сміхом.

— Ти знаєш, скільки?..

— Я заплачу вам дев’яносто сім мільйонів золотих марок.

Ці слова вибили землю з-під Ганта. Натовп ахнув. Поллукс закліпав, знову втупивши погляд у Брайс.

Вона простягнула папірець Сандріель, але Архангелиця його не взяла. Попри те що Гант стояв за пару метрів від неї, його гострий зір зміг розгледіти написане.

Підтвердження платоспроможності. Банківський чек на ім’я Сандріель. Майже на сто мільйонів марок.

Чек від Джесіби Роґи.

Жах охопив Ганта, відібравши йому мову. Скільки років додала Брайс до свого боргу?

Він цього не заслуговував. Не заслуговував її. Ні на секунду. Ні через тисячу років…

Брайс махнула чеком у бік Сандріель.

— На дванадцять мільйонів більше його початкової ціни, коли ви продали його вперше, так? Ви…

— Я вмію рахувати.

Брайс стояла з простягнутою рукою. Її прекрасне обличчя було сповнене надії. Потім вона підняла руку вгору, і Поллукс з охоронцями знову напружилися. Але Брайс лише зняла з шиї свій золотий амулет.

— Ось. Щоб підсолодити угоду. Архезійський амулет. Йому п’ятнадцять тисяч років, і на ринку його ціна становить приблизно три мільйони золотих марок.

Це невеличке намисто коштувало три мільйони?

Брайс простягнула Сандріель і чек, і блискучий золотий амулет.

— Прошу.

Він не міг дозволити їй це зробити. Навіть заради нещасних залишків його душі. Гант відкрив рот, але Архангелиця взяла амулет, який висів на ланцюжку на пальцях Брайс. Сандріель глянула на Брайс, потім на Ганта — і з його погляду все зрозуміла. Її губи скривилися у зміїній посмішці.

— Єдиною твоєю гарною рисою, Аталаре, була твоя відданість моїй сестрі, — вона стиснула амулет у кулаці. — Але схоже, що ті фотографії не брехали.

Архезійський амулет потік цівками розплавленого золота на підлогу.

Брайс помарніла на лиці, і від її спустошеного виразу в грудях Ганта щось розірвалося.

— Брайс, іди звідси, — тихо сказав він. Перші слова за цілий день.

Але Брайс лише поклала чек до кишені. Й опустилася навколішки.

— Тоді візьміть мене.

Невимовний жах охопив Ганта. Вражений, він втратив здатність говорити, коли Брайс підвела погляд на Сандріель і зі сльозами на очах сказала:

— Візьміть мене замість нього.

Обличчя Поллукса повільно розпливлося в посмішці.

Ні. Вона вже обміняла своє місце вічного спочинку у Кістяному Кварталі заради Даніки. Він не дозволить їй обміняти своє смертне життя на нього. Тільки не заради нього…

— Не смій! — проревів чоловічий голос, заповнюючи простір вестибюля.

І тоді Гант побачив Рунна, оповитого тінями, і Деклана з Флінном, які стояли обабіч принца. Фейцям вистачило розуму не хапатися за зброю, коли вони оцінили охорону Сандріель. Коли побачили, що поруч із Брайс стоїть Поллукс Антоній — Молот, — готовий пробити її груди мечем, тільки Сандріель кивне.

Кронпринц вказав на Брайс.

— Встань з колін.

Брйас не поворухнулася. Лише повторила Сандріель:

— Візьміть мене замість нього.

«Мовчи», — різко кинув їй Гант, тоді як Рунн прогарчав до Архангелиці:

— Не слухайте, що вона каже…

Сандріель зробила крок до Брайс. Ще крок. Підступивши до неї, вона вдивилася у її розчервоніле обличчя.

— Сандріель… — благально промовив Гант.

— Ти пропонуєш своє життя, — сказала Архангелиця Брайс. — Без примусу, з власної волі.

Рунн кинувся вперед, оточений виром магічних тіней, але Сандріель підняла руку і звела стіну вітру, яка зупинила його на місці, розвіюючи його тіні у прах.

Гант теж прикипів до місця, коли Брайс подивилася в очі Сандріель і з надривом сказала:

— Так. В обмін на свободу Ганта, я пропоную себе замість нього.

Її голос тремтів. Вона знала, як він страждав, будучи в руках Архангелиці. Знала, що на неї чекали ще гірші страждання.

— Усі присутні назвали б мене ідіоткою, якби я погодилася на цю угоду, — замислено промовила Сандріель. — Напівкровка без справжніх магічних сил і без надії їх отримати — в обмін на свободу одного з наймогутніших малахимів, які колись затемняли небеса. Єдиного воїна на Мідґарді, який володіє блискавкою.

— Сандріель, прошу, — змолився Гант. Повітря, яке вирвалося з його горла, заглушило його слова.

Поллукс знову посміхнувся. Гант вищирився до нього, а Сандріель провела рукою по щоці Брайс, змахнувши її сльози.

— Але я знаю твою таємницю, Брайс Квінлан, — прошепотіла вона. — Знаю, який ти цінний приз.

— Досить, — втрутився Рунн.

Сандріель знову торкнулася щоки Брайс.

— Єдина донька Короля Осені.

У Ганта підкосилися ноги.

— Трясця, — видихнув Трістан Флінн. Деклан зблід, мов смерть.

— Так, було би почесно володіти тобою, — промуркотіла Сандріель до Брайс.

Обличчя її кузена скам’яніло від жаху.

Не кузена. Брата. Рунн був її братом. А Брайс була…

— Як твій татусь ставиться до того, що його байстрючка позичає таку величезну суму грошей у Джесіби Роґи? — продовжувала Сандріель, хихотнувши, коли Брайс заплакала по-справжньому. — Якою ганьбою вкриє його королівський двір звістка про те, що ти продалась другосортній чаклунці.

Брайс подивилася на Ганта благальними очима. Бурштиновими очима Короля Осені.

— Думала, що ти в безпеці — від мене? — спитала Сандріель. — Що після того номера, який ти викинула у день мого приїзду, я не поцікавлюся, що ти за одна? Моїм шпигунам немає рівних. Вони знайшли те, чого знайти не можна. Зокрема твій тест на тривалість життя дванадцятирічної давнини і те, хто був вказаний як твій батько. Хоча він і виклав чималі гроші, щоб це приховати.

Рунн зробив крок уперед — чи то він прорвався крізь вітер Сандріель, чи то Сандріель люб’язно дозволила йому це зробити. Він схопив Брайс під руку і ривком підняв на ноги.

— Вона представниця королівського дому фейрі й повноправна громадянка Республіки. Я заявляю свої права на неї як на свою сестру і кровну родичку.

Древні слова. З законів, які ніколи не змінювалися, попри зміну громадської думки.

Брайс розлючено розвернулася до нього.

— Ти не маєш права…

— На підставі законів народу фейрі, затверджених астері, — заявив Рунн, — вона є моєю власністю. І мого батька. І я не дозволяю їй віддавати себе в обмін на Аталара.

Від полегшення у Ганта ледь не підкосилися ноги. Але Брайс штовхнула Рунна і, вчепившись у нього, загарчала:

— Я не твоя власність…

— Ти — фейка, належна до мого роду, — холодно промовив Рунн. — До заміжжя ти належатимеш мені й нашому батькові.

Брайс глянула на Деклана, потім на Флінна, але їхні серйозні обличчя чітко сказали їй, що серед них вона союзників не знайде. Тож вона прошипіла до Рунна:

— Я ніколи тобі не пробачу. Я ніколи не…

— На цьому й закінчимо, — сказав Рунн Сандріель.

Він потягнув Брайс геть, і фейці, відходячи, прикривали їх. Гант намагався запам’ятати її обличчя, нехай і спотворене відчаєм і люттю.

Рунн знову смикнув Брайс, яка пручалася, відбиваючись від нього.

— Ганте, — благально промовила вона, простягаючи до нього руку. — Я знайду спосіб.

Поллукс розсміявся. Сандріель лише знуджено розвернулася.

Але Брайс усе простягала до нього руки, попри намагання Рунна відтягнути її до дверей.

Гант дивився на її витягнуті пальці. На нестямну надію в її очах.

Ніхто ніколи не боровся за нього. Ніхто не переймався настільки, щоб боротися за нього,

— Ганте, — тремтячи, змолилася Брайс. Її пальці напружилися. — Я знайду спосіб тебе врятувати.

— Припини, — наказав Рунн і схопив її за талію.

Сандріель підійшла до дверей вестибюля, за якими чекав кортеж.

— Треба було перерізати своїй сестричці горло, коли була така можливість, Принце. Кажу з власного досвіду.

Ганта пронизували розпачливі схлипування Брайс, поки Поллукс підштовхував його, змушуючи рушити.

Вона ніколи не перестане боротися за нього, ніколи не втратить надії. Тож Гант, проходячи повз неї, вирішив завдати вирішального удару, хоча кожне слово розривало його на шматки:

— Я тобі нічого не винен і ти мені нічого не винна. Ніколи більше мене не шукай.

Брайс самими губами промовила його ім’я. Наче він був єдиною людиною в приміщенні. У місті. На планеті.

І лише коли Ганта повантажили до броньованого фургона, коли його кайдани прикріпили до металевих стінок, коли навпроти нього, самовдоволено посміхаючись, всівся Поллукс, коли водій вирушив у п’ятигодинну поїздку до міста у самому серці пустелі Псамафи, де за п’ять днів мав відбутися Саміт, лише тоді він дозволив собі перевести подих.

Рунн дивився, як Поллукс посадив Аталара до тюремного фургона, як той, загуркотівши, рвонув геть. Дивився, як розходився натовп у вестибюлі, знаменуючи кінець цієї катастрофи.

Дивився, поки Брайс не вирвалася з його рук. Поки він її не відпустив. Чиста, неприкрита ненависть спотворила її обличчя, коли вона знову сказала:

— Я ніколи тобі цього не пробачу.

— Ти хоч уявляєш, що Сандріель робить зі своїми рабами? Ти знаєш, що з нею був Поллукс Антоній — довбаний Молот?

— Так. Гант усе мені розповів.

— Тоді ти просто повна ідіотка, — вона рушила на нього, але Рунн закипів: — Я не вибачатимусь за те, що захищав тебе — від Сандріель і від себе самої. Я все розумію, справді. Гант був твоїм… байдуже, ким би він тобі не був, найменше він хотів би, щоб…

— Пішов ти, — її дихання стало уривчастим. — Пішов ти, Рунне. Рунн кивнув у бік дверей вестибюля.

— Поплачся про це комусь іншому. Навряд чи ти знайдеш когось, хто з тобою погодиться.

Пальці на її руках зігнулися. Ніби вона збиралася кинутися на нього з кулаками і розірвати його нігтями на шматки.

Але Брайс лише плюнула йому під ноги і гордо рушила до виходу. Вона підійшла до свого скутера і, не озираючись, рвонула геть.

— Якого біса, Рунне, — впівголоса промовив Флінн.

Рунн шумно втягнув повітря. Він не хотів навіть думати про те, яку угоду Брайс уклала з чаклункою, щоб отримати такі гроші.

Деклан хитав головою. А Флінн… на його обличчі промайнув розчарований і ображений вираз.

— Чому ти не сказав нам, Рунне? Вона твоя сестра? — Флінн вказав на скляні двері. — Чорт забирай, вона наша принцеса.

— Не принцеса, — гаркнув Рунн. — Король Осені не признав її і ніколи не признає.

— Чому? — спитав Деклан.

— Тому що вона його позашлюбна донька. Тому що він її не любить. Я звідки знаю? — огризнувся Рунн.

Він не міг — не хотів — розповідати їм про власні мотиви щодо цього. Про свій глибоко вкорінений страх того, що може пророцтво Провидиці означати для Брайс, якщо вона колись отримає королівський титул. Бо якщо королівський рід мав закінчитися на ньому, а Брайс буде офіційно визнаною принцесою… Щоб пророцтво її не зачепило, вона має перебувати поза кадром. Постійно. Він зробить усе необхідне, щоби вберегти її від цього рокованого кінця. Навіть якщо за це його зненавидить увесь світ.

І справді, його друзі дивилися на нього осудливими, похмурими поглядами, тож він відрізав:

— Я знаю лише те, що отримав наказ нікому про це не розголошувати, навіть вам.

Флінн схрестив руки на грудях.

— Думаєш, ми комусь розпатякали би?

— Ні. Але я не міг дозволити, щоб він про це дізнався, і не став ризикувати. І вона не хотіла, щоб про це хтось знав, — та й зараз був не той час і не те місце для цієї розмови. Тож Рунн сказав: — Мені треба з нею поговорити.

А що буде потім, після їхньої розмови… Він не знав, чи зможе з цим впоратися.

Брайс поїхала до річки. До арок Чорної Пристані.

На той час, коли вона причепила свого скутера ланцюгом до ліхтарного стовпа, уже стемніло. Ніч була доволі прохолодна, тож вона тішилася, що вдягнула Даніччину куртку, яка зігрівала її, поки вона стояла на темному причалі й вдивлялася у туман на іншому березі Істрос.

Потім вона повільно опустилася навколішки і схилила голову.

— Усе так паскудно, — прошепотіла вона, сподіваючись, що вода віднесе її слова до гробниць і мавзолеїв, прихованих за стіною туману. — Усе страшенно паскудно, Даніко.

Вона зазнала поразки. Повної, цілковитої поразки. А Гант… Гант…

Брайс закрила обличчя долонями. Якийсь час було чутно лише свист вітру в пальмах і плюскіт річки об причал.

— Я хотіла би, щоб ти була поруч, — нарешті дозволила собі сказати Брайс. — Я щодня цього хочу, але сьогодні — особливо.

Вітер вщух, пальми затихли. Навіть річка, здавалося, зупинилася.

Раптом її пройняв холод. Усі її відчуття — людські та фейські — насторожилися. Вона вдивлялася у туман, чекаючи на чорний човен і молячись, щоб той з’явився. Очікування настільки її захопило, що вона не помітила наближення нападника.

Не встигла розвернутися, щоб побачити кристалоса, який вистрибнув з темряви з роззявленою пащею і скинув її у бурхливі води Істрос.

72

Перед очима мерехтіли кігті й зуби. Вони хапали її, рвали і тягнули на дно.

Води річки були чорні мов ніч, і не було нікого, зовсім нікого, хто би бачив чи знав…

Щось обпекло її руку, і вона закричала. Вода хлинула їй у горло.

А потім кігті ослабилися. І відпустили її.

Брайс хвицнулася, відштовхуючись ногами і намагаючись випливти. Вона рухалася наосліп, абикуди — о боги, вона не знала, куди їй…

Щось схопило її за плече і потягнуло назад, і вона би закричала, якби у її легенях лишилося хоч трохи повітря…

А потім їй в обличчя вдарило свіже, чисте повітря, і чоловічий голос промовив їй у вухо: «Я тебе тримаю, я з тобою».

Брайс, мабуть, розридалася би, якби горлом не пішла вода і вона не зайшлася кашлем. Ці слова раніше казав їй Гант, але зараз він був далеко, а чоловічим голосом біля її вуха виявився Деклан Еммет.

За кілька кроків від них Рунн крикнув:

— Він під водою!

Брайс заборсалася, але Деклан міцно її тримав, бурмочучи:

— Усе гаразд.

Нічого не було гаразд. Гант мав бути тут. Він мав бути поруч з нею, мав бути вільним, і вона мала знайти спосіб допомогти йому…

За мить Деклан витягнув її з води. Похмурий Рунн відтягнув її далі й зайшовся триповерховою лайкою, поки вона тремтіла на причалі.

— Що за довбана срань? — важко дихаючи, промовив Трістан Флінн, націливши гвинтівку на чорну воду, готовий за найменшої брижі випустити в той бік град куль.

— Ти в порядку? — спитав Деклан. Вода стікала по його обличчю, темно-руде волосся прилипло до лоба.

Брайс спробувала зібрати себе докупи й оглянула своє тіло. На руці була глибока рана, але її залишили кігті демона, а не його отруйні зуби. Було багато інших порізів, але…

Не чекаючи відповіді, Деклан опустився навколішки і підняв руки над її раною. Його долоні засяяли, випромінюючи світло. Це було рідкістю — фейський дар зцілення. Не такий могутній, як у медвідьом, але це було доволі цінне і важливе вміння. Вона і не здогадувалася, що Деклан мав таку силу.

— Якого хріна ти ходила по Чорній Пристані після заходу сонця? — спитав Рунн.

— Взагалі-то, я стояла на колінах, — пробурмотіла вона.

— Це не змінює запитання.

Вона підвела погляд на брата, поки її рани зцілювалися, і сказала:

— Мені потрібен був перепочинок.

Флінн щось пробурмотів.

— Що? — звузивши очі, поглянула вона на нього.

Флінн схрестив руки на грудях.

— Я сказав, що всього годину знаю, що ти принцеса, а ти вже стала скалкою у моїй дупі.

— Я не принцеса, — промовила вона одночасно з Рунном, який огризнувся: «Вона не принцеса».

Деклан пирхнув.

— Як скажете, придурки, — він відступив від Брайс, завершивши зцілення. — Ми мали б здогадатися. Ти єдина, хто міг вивести Рунна з себе так само вправно, як і його батько.

— Звідки взялася ця тварюка? — втрутився Флінн.

— Вочевидь, — сказала Брайс, — той, хто приймає завеликі дози синту, може мимовільно прикликати кристалоса. Мабуть, це була прикра випадковість.

— Або цілеспрямований напад, — заперечив Флінн.

— Справу закрито, — сухо промовила Брайс. — Усе скінчено. Очі молодого лорда зблиснули рідкісним для нього гнівом.

— А може, і ні.

Рунн протер обличчя від води.

— На випадок, якщо Флінн не помиляється, ти залишаєшся зі мною.

— Тільки через мій довбаний труп, — Брайс підвелася. З неї струменями стікала вода. — Слухай, дякую, що врятував мене. І дякую за публічне приниження нас із Гантом. Але знаєш що? — Вона вищирилася, дістала свій телефон і обтерла його від води, молячись, щоб захисне закляття, за яке вона виклала чималі гроші, витримало. І воно таки витримало. Брайс відкрила телефонну книжку і прогортала до Рунна. Потім показала йому його номер. — Ти? — Провівши пальцем, вона видалила контакт. — Ти для мене мертвий.

Вона могла поклястися, що її брат — цей довбаний засранець — здригнувся.

Брайс подивилася на Дека і Флінна.

— Дякую, що врятували мою дупу.

Фейці не пішли за нею. Брайс іще довго трусило, і вона ледве могла керувати скутером, але якось доїхала додому. Піднялася до себе і вигуляла Сирінкса.

У квартирі без Ганта було надто тихо. По його речі ніхто не прийшов. А якби прийшли, то не дорахувалися б його кепки. Брайс заховала її у коробку до Джемової Джини.

Виснажена Брайс скинула одяг і втупилася поглядом у своє відображення у дзеркалі ванної кімнати. Вона піднесла руку до грудей, де останні три роки висів архезійський амулет.

Її шкіра була спотворена червоними, запаленими смугами, що лишилися від кігтів кристалоса, але магічна сила Деклана досі діяла у її організмі, і до ранку від них не лишиться й сліду.

Брайс викрутилася, готуючись побачити пошкоджене татуювання на спині. Останню згадку про Даніку. Якщо клятий демон її знищив…

Вона ледь не заплакала, коли побачила, що тату лишилося цілим. Коли поглянула на рядки, зроблені древньою нерозбірливою абеткою, і зрозуміла, що навіть коли все летить у Хел, вони лишаються: слова, витатуйовані на вимогу Даніки. Брайс тоді була надто п’яна, щоб опиратися. Даніка обрала шрифт із якоїсь брошури, хоча Брайс ніколи не бачила нічого подібного. Можливо, тату-майстер просто вигадав його, і сказав, що напис означає те, що хотіла Даніка:

За любові усе можливо.

Ті самі слова були на куртці, що зараз лежала на підлозі. Ті самі слова були підказкою — паролем від корпоративного акаунту Даніки, натяком на місце сховку тієї флешки.

Маячня. Усе було безглуздою маячнею. Татуювання, куртка, втрата амулета, втрата Даніки, Коннора, Зграї Дияволів, втрата Ганта…

Брайс марно намагалася вирватися з виру думок, яких ставало все більше, більше й більше і які зрештою закружляли у єдиній коловерті.

73

Останній Саміт, на якому був присутній Гант, відбувся у древньому просторому палаці на Панґері, убраному всіма багатствами імперії: шовкові гобелени і бра з чистого золота, келихи, що виблискували коштовним камінням і соковиті м’ясні страви, вкриті найрідкіснішими спеціями.

Сьогоднішня зустріч проходила у конференц-центрі.

Розлогий комплекс був зроблений зі скла і металу, і за будовою нагадував Ганту купу коробок, складених у ряди й одна на одну.

Центральна зала підіймалася вгору на три поверхи, сходи й ескалатори у задній частині простору були прикрашені багряними знаменами Республіки, а довгий прохід, що вів до них, був вистелений червоним килимом.

Кожна територія на Мідґарді раз на десять років проводила власний Саміт, який відвідували численні місцеві лідери, а також представники астері й кілька високопоставлених осіб, дотичних до тих питань, які мали обговорюватися. Цьогорічна зустріч нічим не відрізнялася від інших, хіба що меншим масштабом. Хоча Вальбара була значно менша за Панґеру, Михей проводив чотири різні Саміти, кожен для окремого квадранта свої володінь. Ця зустріч для представників південно-східної провінції — у центрі якої був Місяцеград — була першою.

У комплексі, розташованому у самому серці пустелі Псамафи, до якого було добрих п’ять годин їзди від Міста Півмісяця — година польоту на максимальній швидкості для янголів і всього пів години на гелікоптері, — були власні камери для небезпечних ванірів.

В одній з них Гант і провів п’ять днів, рахуючи їх за прийомами їжі: сніданок, обід, вечеря. Добре, що хоч Сандріель із Поллуксом не приходили познущатися з нього. Принаймні він отримав цю маленьку відстрочку. Дорогою сюди він майже не слухав Молота, який не полишав спроб покепкувати з нього. Він узагалі майже нічого не чув і не відчував.

Але сьогодні вранці разом з сніданком принесли комплект чорного одягу. Без зброї, але це очевидно була уніформа. Очевидним було і послання: його виставлять напоказ в насмішку над імперським тріумфальним парадом, щоб Сандріель могла позловтішатися тим, що знову стала його хазяйкою.

Але він слухняно вдягнувся і дозволив охоронцям Сандріель вдягнути на нього горсіанські кайданки, які повністю позбавляли його магічної сили.

Він мовчки рушив за охоронцями, піднявся ліфтом і вийшов до великого вестибюля, прикрашеного імперськими регаліями.

Увесь простір був заповнений ванірами усіх Домів, одягнених у ділові костюми або те, що колись було церемоніальним вбранням. Янголи, перевертні, фейрі, відьми… Делегації вишикувалися обабіч червоної килимової доріжки, що вела до сходів. Серед натовпу у своєму шкіряному костюмі асасина стояла Ф’юрі Акстар і стежила за всіма, але в його бік вона не глянула.

Ганта підвели до делегації янголів, які стояли біля сходів — воїнів 45-го Легіону Сандріель. Її тріаріїв. Попереду стояв Поллукс, його командирський статус підкреслювався золотими обладунками, кобальтовою накидкою і самовдоволеною посмішкою.

Ця посмішка стала ще ширшою, коли Гант зайняв своє місце поруч із рештою, затиснутий охоронцями.

Інші тріарії Сандріель були майже нічим не кращі від Молота. Гант назавжди запам’ятав кожного з них: худорляву бліду темноволосу жінку, відому як Гарпія; чоловіка з кам’яним обличчям і чорними крилами, якого звали Цербером; і зверхнього янгола з холодними очима на прізвисько Яструб. Але всі вони ігнорували його. А це, як встиг дізнатися Гант, було краще, ніж їхня увага.

Ніде не було видно Лані, останньої з тріаріїв — хоча, можливо, її робота контррозвідниці на Панґері була надто цінною для астері, щоб дозволити Сандріель притягнути її сюди.

По той бік доріжки стояли Ісая і 33-й Легіон. Те, що залишилося від його тріаріїв. Наомі у своїй уніформі мала вражаючий вигляд: високо піднявши підборіддя, вона тримала праву руку на руків’ї парадного меча легіону, і ранкове світло відбивалося на гарді, зробленій у вигляді крил.

Ісая піймав погляд Ганта. У своїх чорних обладунках Гант був практично голий, порівняно з Командиром 33-го, який був при повному параді: бронзовий нагрудник, еполети, поножі і поручі… Гант досі пам’ятав, яким важким було це спорядження. Як по-дурному він завжди почувався, коли вдягав повний комплект регалій Імперської Армії. Наче якийсь трофейний кінь на параді.

Ліворуч від янголів стояли Допоміжні сили Короля Осені. Їхні обладунки були легші, але не менш вишукані. Навпроти них розташувалися перевертні у своєму найкращому вбранні. Амелі Рейвенскрофт не наважувалася навіть глянути в його бік. Решту простору займали менші групи ванірів: русалки і демонаки. І жодного представника людської раси. Звісно ж, як і напівкровок.

Гант намагався не думати про Брайс. Про те, що сталося у вестибюлі Коміціуму.

Фейська принцеса. Незаконнонароджена принцеса, якщо точніше, але тим не менш вона була єдиною донькою Короля Осені.

Мабуть, його брехня розлютила її, але вона й сама чимало йому брехала.

Барабанщики — Хел забирай, барабанщики! — забили у барабани. За мить вступили сурмачі. Під скляним склепінням розкотисто залунав ненависний гімн Республіки. Усі вирівнялися, коли перед дверима зупинився кортеж.

Ганту перехопило подих, коли першою з’явилася Джесіба Роґа, вбрана у коротку чорну сукню з глибоким вирізом, який підкреслював її пишні форми. У вухах і на шиї чаклунки виблискували древні золоті прикраси, а прозора темна накидка розвівалася позаду на примарному вітрі. Навіть на високих підборах вона рухалася з моторошною плавністю, притаманною представникам Дому Полум’я і Тіні.

Мабуть, це вона підказала Брайс, як продати душу правителю Сплячого Міста.

Підходячи до них, попелястоволоса чаклунка не зводила сірих очей з трьох прапорів, що висіли над сходами: ліворуч — прапор Вальбари, праворуч — емблема Місяцеграда: лук у вигляді півмісяця зі стрілою, а посередині — літери «SPQM» і спарені гілки зірок — прапор Республіки.

За нею йшли відьми. Їхні кроки луною розходилися по вестибюлю. Першою килимом крокувала молода смаглява жінка у струмливому блакитному одіянні, а її чорне волосся, заплетене у косу, мерехтіло, немов витка ніч.

Королева Гіпаксія. Минуло майже три місяці, відколи вона вдягла материну золотисто-червону корону з морошками, але попри відсутність зморшок на її прекрасному обличчі, у її темних очах виднілася втома, яка промовисто свідчила про її тривалий траур.

Подейкували, що королева Гекуба виховала доньку в глухих північних лісах Гелірунських Гір, подалі від згубного впливу Республіки. Гант очікував, що така особа, побачивши такий натовп та імперську розкіш, ніяковітиме чи принаймні трохи хвилюватиметься, але дівчина високо тримала підборіддя, впевнено крокуючи килимом. Ніби вже робила це десятки разів.

Коли Саміт розпочнеться, її буде офіційно визнано Королевою Вальбарських відьом. Її участь у цій показусі була фінальним акордом, перш ніж вона офіційно зійде на трон. Але…

Королева наблизилася, і Гант поглянув на її обличчя.

І впізнав її: це була медвідьма з клініки. Вона теж упізнала Ганта, скоса зиркнувши на нього.

Чи знав про це Рунн? Про те, з ким він зустрічався і хто надав йому інформацію щодо синту?

Прибули лідери русалкового народу: Таріон у вугільно-чорному костюмі з жінкою у вільній прозорій бірюзовій сукні. Це була не Річкова Королева — вона рідко покидала Істрос. Але прекрасна темношкіра русалка могла бути її донькою. Певно, це і була її донька — у тому сенсі, що всі русали і русалки вважали Річкову Королеву своєю матір’ю.

Волосся Таріона було гладко зачесане назад, на чоло падало кілька темно-рудих пасм. Він змінив свій хвіст на ноги, але навіть не спотикнувся, коли помітив Ганта. Утім, у його погляді читалося співчуття.

Але Гант це проігнорував. Він не забув, хто тієї ночі привіз Брайс на баржу.

Таріон, треба віддати йому належне, не відвів очей від пильного погляду Ганта. Русал лише сумно всміхнувся до нього і глянув уперед, піднімаючись слідом за відьмами до відчинених дверей до конференц-зали за ними.

Наступними з’явилися вовки. Сабіна йшла поруч зі згорбленою фігурою Ватажка, допомагаючи старому. Його карі очі з віком помутніли і стали молочно-білими, а його колись міцне тіло зігнулося над тростиною. Сабіна, вбрана у світло-сірий костюм, глумливо посміхнулася до Ганта, скеровуючи древнього Ватажка до ескалатора, а не до сходів.

Але Ватажок зупинився, побачивши, куди вона хоче його повести. Потягнув її до сходів. І почав підійматися — крок за кроком, долаючи біль.

Гордий дідуган.

З чорних автівок вийшли фейці та велично рушили килимом. На червоному волоссі Короля Осені красувалася оніксова корона, і старовинний камінь навіть у ранковому світлі здавався уламком ночі.

Гант не розумів, як він не помічав цього раніше. Брайс була схожа на батька більше, ніж Рунн. Щоправда, чимало фейців мали такий колір волосся і шкіри, але ця холодність на обличчі Короля Осені… Він безліч разів бачив цей вираз на обличчі Брайс.

Того дня до Провидиці з нею ходив Король Осені — навіть не якийсь дрібний лорд. І цей самовдоволений покидьок викинув тринадцятирічну дівчину на вулицю.

Гант стиснув кулаки. Хіба можна було звинувачувати Ембер Квінлан за те, що вона втекла від нього, щойно побачила, яке чудовисько приховувалося під королівською личиною. Відчула його холодне насильство.

Коли зрозуміла, що носить його дитину. Потенційного спадкоємця престолу, який міг ускладнити життя його чистокровному, Обраному сину. Не дивно, що Король Осені так нещадно на них полював.

Рунн, який ішов за крок від батька, мав приголомшливий вигляд. У розкішному царственому вбранні, з Зоряним Мечем на поясі, з чорним волоссям він був дуже схожий на одного з перших Зоренароджених.

Одного з тих, хто багато років тому першими пройшли крізь Північний Розлом.

Вони проминули Ганта, і король навіть не глянув у його бік. Але Рунн глянув.

Він подивився на кайданки на зап’ястках Ганта, на тріаріїв 45-го навколо нього. І ледве помітно хитнув головою. Будь-кому з присутніх це здалося жестом огиди, осуду. Але Гант побачив у ньому послання.

«Мені шкода».

Гант зберіг незворушний, нейтральний вираз обличчя. Рунн рушив далі, і на голові принца виблискував вінок із позолоченого березового листя.

А потім здалося, що весь атріум затамував дихання. Завмер.

Янголи прибули не на автівках. Ні, вони спустилися з небес.

Сорок дев’ять янголів Астерійської Гвардії у повному біло-золотому бойовому спорядженні маршем увійшли до вестибюля. У руках, вдягнених у рукавички, вони тримали списи, а за їхніми спинами сяяли білосніжні крила. Усіх їх вивели і ретельно відібрали для цієї життєвої місії. Служити у гвардії могли власники лише найбіліших, найчистіших крил. Без жодної плямки.

Гант завжди вважав їх чванливими придурками.

Янголи виструнчилися уздовж килима, високо піднявши крила і націливши списи на скляну стелю. Їхні накидки спадали білосніжними складками на підлогу. Білі плюмажі з кінського волоса на їхніх золотих шоломах блищали, ніби щойно розчесані, а забрала лишалися опущеними.

Їх прислали з Панґери як нагадування всім, зокрема Губернаторам, про те, що ті, хто держать їх на прив’язі, стежать за ними і тримають усе під своїм контролем.

Наступними прибули Михей із Сандріель. Вони йшли пліч-о-пліч, кожен у своїх губернаторських обладунках.

Усі ваніри опустилися перед ними на одне коліно. Утім, янголи Астерійської Гвардії — які схилялися лише перед своїми шістьма хазяїнами — лишилися стояти. Їхні списи були схожі на подвійні стіни шипів, під якими проходили Губернатори.

Ніхто не смів говорити. Ніхто не смів дихати, коли двоє Архангелів проходили повз.

Усі вони були клятими хробаками у них під ногами.

Сандріель проминула Ганта, і її посмішка обпекла його. А ще сильніше — вкрай розчарований і втомлений вираз на обличчі Михея.

Михей вдало обрав йому покарання. Гант це визнавав. Сандріель нізащо не дасть йому швидко померти. Коли він повернеться на Панґеру, його муки триватимуть десятиліттями. Без жодного шансу на нову угоду чи викуп.

А якщо він насмілиться перетнути межу дозволеного, вона знатиме, куди завдати першого удару. По кому.

Губернатори піднялися сходами, майже торкаючись крилами одне одного. Гант не розумів, чому ці двоє не створили пару. Михей був досить порядним, тож, імовірно, Сандріель викликала у нього відразу, як і у всіх інших. Але все одно було дивно, що астері не наказали об’єднати їхні роди. У цьому не було би нічого незвичного. Результатом одного з таких союзів стали Сандріель і Шахара.

Хоча, можливо, той факт, що Сандріель, імовірно, вбила власних батьків, щоб захопити владу для себе і сестри, змусив астері покласти край цій практиці.

Лише коли Губернатори дісталися конференц-зали, натовп у вестибюлі рушив за ними. Першими на сходи ступили янголи, а за ними вишикувалася решта присутніх.

Гант досі був затиснутий між двома тріаріями 45-го Легіону — Цербером і Яструбом, які глузливо поглядали на нього. Увійшовши до зали, він намагався відзначити якомога більше деталей.

Приміщення було подібне до печери, по колу стояли столи, опускаючись до центрального поверху і круглого стола, за яким мали сидіти лідери.

Безодня Хелу. Ось чим це було. Дивно, що ще не з’явилися його принци.

Ватажок вовків, Король Осені, двоє Губернаторів, формальна донька Річкової Королеви, Королева Гіпаксія і Джесіба всілися за центральним столом. Їхні заступники — Сабіна, Рунн, Таріон і немолода відьма — зайняли місця за столами першого кола. З Дому Полум’я і Тіні, крім Джесіби не було нікого, навіть одненького вампіра. Після цього свої місця відповідно до рангів зайняли й інші. Кожне коло столів було більшим за попередній, і разом їх було сім. Астерійська Гвардія вишикувалася на найвищому рівні вздовж стін, і кожний з трьох виходів із зали охороняло по двоє янголів.

Справді сім рівнів Хела.

Уся зала була заповнена екранами, два з яких звисали просто зі стелі, а на столах стояли комп’ютери, ймовірно, для довідок. На подив Ганта, Ф’юрі Акстар зайняла місце у третьому колі і, всівшись за стіл, відкинулася на спинку крісла. Її ніхто не супроводжував.

Ганта відвели до стіни і поставили між двома гвардійцями, які цілковито його ігнорували. На щастя, з цього ракурсу йому не було видно Поллукса і решту тріаріїв Сандріель.

Екрани увімкнулися, і Гант приготувався до того, що мало бути далі. Від зображення, що з’явилося на екранах, у залі запала тиша.

Ганту були знайомі ці кришталеві палати, ці факели першосвітла, яке танцювало на різьблених кварцових колонах, що піднімалися поверхами вище до склепінчастої стелі. Ці сім кришталевих тронів у дальньому кінці зали, розташовані півколом на золотому помості, останній з яких був порожній. Це мерехтливе місто за ними, пагорби, що тягнулися удалечінь і зникали у тьмяному світлі, і Тибр, який темною стрічкою звивався між ними.

Коли на екранах з’явилися астері, усі підвелися зі своїх місць. Й опустилися на коліна.

Хоча астері перебували на відстані майже в десять тисяч кілометрів, Гант міг поклястися, що їхня сила охопила конференц-залу. Що вона висмоктувала тепло, повітря, життя.

Коли він уперше опинився перед астері, то подумав, що ще ніколи не почувався гірше. Його обладунки досі були вкриті кров’ю

Шахари, горло досі дерло від криків на полі бою, утім, він ніколи не стикався з чимсь настільки жахливим. Настільки неземним. Він ніби перетворився на муху-одноденку, а його сила здавалася благеньким подувом вітерцю проти урагану їхньої сили. Ніби його закинули у далекий космос.

Кожен з астері мав силу священної зірки, кожен міг стерти цю планету на порох, утім у їхніх холодних очах не було світла.

Дивлячись крізь опущені вії, Гант помітив, хто ще насмілився підвести погляд від сірого килима, поки шестеро астері роздивлялися присутніх: Таріон, Рунн, Деклан Еммет. І Королева Гіпаксія.

Більше ніхто. Навіть Ф’юрі та Джесіба опустили очі.

Рунн піймав погляд Ганта. І в голові останнього промовив тихий чоловічій голос: «Сміливий крок».

Гант вражено дивився на принца. Він знав, що іноді серед фейців траплялися телепати, особливо серед тих, хто жив на Авалені. Але він ніколи з ними не розмовляв. Особливо подумки.

— Спритний трюк.

— Дар за материнською лінією — який я приховував.

— І ти довіряєш цю таємницю мені?

Якусь мить Рунн мовчав.

— Не можна, щоб бачили, як розмовляю з тобою. Якщо тобі щось потрібно — скажи. Я зроблю все, що в моїх силах.

Гант був шокований, ніби його вразило його ж блискавкою.

— Навіщо тобі мені допомагати?

— Бо ти зробив би все можливе, щоб не дозволити Брайс здійснити обмін і потрапити в лапи Сандріель. Я бачив це на твоєму обличчі, — Рунн завагався, а тоді трохи непевно додав: — І тому, що ти більше не здаєшся мені таким уже придурком.

Кутик губ Ганта вигнувся вгору.

— Навзаєм.

— Це комплімент? — Знову пауза. — Як тримаєшся, Аталаре?

— Нормально. Як вона?

— Повернулася до роботи, зі слів тих, кого я приставив наглядати за нею.

— Добре, — Гант відчував, що якщо продовжить розмову про Брайс, то геть розвалиться на шматки, тож спитав: — Ти знав, Що та медвідьма — це Королева Гіпаксія?

— Hi. He знав, побий мене грім.

Можливо, Рунн хотів ще щось сказати, але заговорили астері. Хором, як завжди. Між ними була своя телепатія.

— Ви зібралися тут, щоб обговорити питання, які стосуються вашого регіону. Ми даємо свій дозвіл, — астері замовкли і глянули на Гіпаксію.

Ганта вразило, що відьма не здригнулася, не затремтіла, коли шестеро астері подивилися на неї — а разом з ними і весь світ — і сказали:

— Ми офіційно визнаємо тебе спадкоємицею покійної Королеви Гекуби Енадор і, у зв’язку з її кончиною, проголошуємо тебе Королевою Вальбарських відьом.

Гіпаксія схилила голову, її обличчя було серйозне. А на обличчі Джесіби не було жодної емоції. Ні натяку на смуток чи гнів через втрату спадку, від якого вона відмовилася. Тож Гант наважився глянути на Рунна і побачив, що той насупився.

Астері знову зверхньо оглянули залу. Найзарозуміліший вигляд був у Ріґелуса, Яскравої Десниці. Його струнка юнацька фігура була насмішкою над жахливою силою, що приховувалася усередині. Астері хором продовжили:

— Можете починати. Нехай сяють над вами благословення богів і всіх небесних зірок.

Голови присутніх схилися ще нижче, на знак подяки за те, що їм узагалі дозволити існувати в їхній присутності.

— Ми сподіваємося, що ви обговорите шляхи припинення цієї безглуздої війни. Губернаторка Сандріель є цінним свідком її руйнівної сили, — астері знову обвели залу неквапливим моторошним поглядом. І Гант зрозумів, що їхні очі зупинилися на ньому, коли пролунали слова: — Тут присутні й інші, хто також може надати свої свідчення.

Потрібно було надати лише одне свідчення: що люди — це дурні марнотрати, що війна — це їхня провина, їхня і тільки їхня і що її потрібно закінчити. За будь-яку ціну не допустити, щоб вона дійшла сюди. Ніхто не співчував людським повстанцям, ніхто і слухати не хотів про їхнє тяжке становище. Існував лише ванірський погляд на ситуацію — правильний погляд — і ніякого іншого.

Гант витримав мертвий погляд Ріґелуса, яким він дивився на нього з центрального екрана. Порив крижаного вітру пройняв його тіло — це Сандріель наказувала йому відвести очі. Гант не відвів. Він міг поклястися, що Голова Астері усміхнувся. Кров Ганта перетворилася на лід — не лише через вітер Сандріель — і він опустив погляд.

Ця імперія була побудована, щоб існувати вічно. За більш ніж п’ятнадцять тисяч років вона не пала. Ця війна не стане тим, що її зруйнує.

— Прощавайте, — хором промовили астері й знову злегка посміхнулися. Найгіршою була посмішка Ріґелуса, досі спрямована на Ганта. Потім екрани потемніли.

Усі присутні, включно з двома Губернаторами, шумно видихнули. Судячи зі звуку і смороду з дальнього кутка, когось нудило. І справді, перевертень-леопард вибіг у двері, затискаючи рота долонею.

Михей відкинувся на спинку крісла, втупившись у дерев’яний стіл перед собою. Якусь мить усі мовчали. Ніби всім потрібно було прийти до тями. Навіть Сандріель.

Потім Михей вирівнявся, шелеснувши крилами, і глибоким, ясним голосом проголосив:

— Тож я розпочинаю Вальбарський Саміт. Слава астері та зіркам, якими вони володіють.

Зала повторила ці слова, хоча й без ентузіазму. Ніби кожен з присутніх пам’ятав, що навіть з цієї землі по інший бік моря від Панґери, яка була так далеко від багнистих полів битв і сяйливого кришталевого палацу в місті семи пагорбів, навіть звідси неможливо було врятуватися.

74

Брайс намагалася не зациклюватися на тому, що Гант і весь світ дізналися про те, хто вона насправді. Добре, що преса про це не пронюхала, і на тому спасибі.

Наче звання незаконнонародженої принцеси щось означало. Наче воно говорило щось про неї як про особистість. Гант був шокований, дізнавшись про це, — власне, тому вона і не розповіла йому, передбачаючи його реакцію.

Вона розірвала чек від Джесіби, а разом з ним і багатовікові борги.

Однаково зараз усе це не мало значення. Бо Ганта не було поруч.

Вона знала, що він живий. Бачила у новинах сюжет про церемонію відкриття Саміту. Гант виглядав так само, як і до того, як усе полетіло шкереберть. Ще одна невелика розрада.

Вона майже не помічала появи інших гостей: Джесіби, Таріона, її батька і брата… Ні, вона не зводила очей з того місця у натовпі, де виднілися вже відрослі сірі крила.

Жалюгідна. Яка ж вона жалюгідна.

Вона б пішла на це. Радо помінялася би місцями з Гантом, навіть знаючи, що з нею зробить Сандріель. І Поллукс.

Можливо, вона справді ідіотка, як і казав Рунн. Наївна ідіотка.

Можливо, їй пощастило, що вона вийшла з вестибюля Коміціуму живою.

Можливо, напад кристалоса був розплатою за її косяки.

Останні кілька днів вона переглядала закони, шукаючи спосіб допомогти Ганту. Такого способу не було. Вона вже зробила дві єдині речі, які могли дати йому свободу: запропонувала викупити його і запропонувала замість нього себе.

Вона не вірила у ту маячню, яку він сказав їй наостанок. На його місці вона сказала б те саме. Поводилася би якомога паскудніше, якби це допомогло гарантувати його безпеку.

Зараз Брайс сиділа за столом у виставковій залі, втупившись поглядом у темний екран комп’ютера. Останні два дні у місті було тихо. Ніби увага всіх мешканців була прикута до Саміту, хоча на ньому були присутні всього кілька лідерів і мешканців Міста Півмісяця.

Брайс дивилася зведення новин лише для того, щоби знову побачити Ганта, — але марно.

Щоночі вона спала у його кімнаті. Вдягала одну з його футболок, розтягувалася на простирадлах, що досі пахли ним, і вдавала, що він лежить у темряві поруч із нею.

Три дні тому до галереї надійшов лист із зазначеною зворотною адресою Коміціуму. Серце шалено закалатало у грудях від думки про те, що він зміг передати повідомлення, коли вона розірвала конверт…

На стіл випав білий опал. І записка від Ісаї — доволі стримана, ніби він знав, що всю пошту переглядають:

«Наомі знайшла його на баржі. Подумав, що слід його тобі повернути».

А нижче, ніби пригадавши, дописав: «Він шкодує».

Вона тоді сунула опал у шухляду стола.

А зараз, зітхнувши, висунула шухляду і вдивилася у молочно-білий самоцвіт. Провела пальцем по його прохолодній поверхні.

— Аті виглядає нещасним, — зауважила Лехаба, зависнувши біля голови Брайс. Вона вказала на планшет на паузі з обличчям Ганта з церемонії відкриття, яку Брайс передивлялася вже втретє. — Як і ти, Бібі.

— Ну спасибі.

Біля ніг Брайс, позіхнувши, потягнувся Сирінкс, блиснувши вигнутими кігтями.

— То що ми тепер робитимемо?

Брайс насупилася.

— Ти про що?

Лехаба обхопила себе за плечі, продовжуючи ширяти у повітрі.

— Просто повернемося до нормального життя?

— Так.

Блискучі оченята спрайти подивилися на Брайс.

— А що таке взагалі нормальне життя?

— Як на мене — суцільна нудьга.

Лехаба злегка усміхнулася, зробившись ніжно-рожевою.

Брайс усміхнулася у відповідь.

— Ти добра подруга, Леле. Дуже добра, — вона знову зітхнула, від чого полум’я спрайти замерехтіло. — Вибач, якщо я іноді не була такою доброю подругою тобі.

Лехаба махнула рукою, зробившись багряною.

— Ми впораємося, Бібі, — спрайта сіла їй на плече, і Брайс, відчувши тепло на своїй шкірі, зрозуміла, наскільки вона була холодна. — Ти, я і Сирі. Разом ми все подолаємо.

Брайс виставила палець, і Лехаба обхопила його своїми крихітними вогняними ручками.

— Домовилися.

75

Рунн прогнозував, що Саміт буде напруженим, жорстоким і максимально небезпечним — коли щомиті чекаєш, що зараз комусь вирвуть горлянку. Як було на всіх попередніх зустрічах, на яких він бував.

Цього разу його єдиним ворогом, здавалося, була нудьга.

У Сандріель цілих дві години пішло на те, щоб передати наказ астері кожному Дому відправити більше військ. Сперечатися не було сенсу. Нічого не зміниться. Накази астері не обговорюються.

Розмова перейшла до нових торгівельних пропозицій. Обговорення все тривало і тривало по колу, що зрештою навіть Михей заплутався у тому, хто що зробив і хто що отримав, а Рунн замислився, чи не вигадали астері цей Саміт як якусь форму тортур.

Йому стало цікаво, скільки янголів Астерійської Гвардії дрімали під своїми масками. Він помітив, як кілька дрібних представників різних делегацій клювали носом. Але Аталар був насторожі — здавалося, асасин не пропускав ні хвилини обговорення. Слухав. Спостерігав.

Можливо, саме цього і хотіли Губернатори: щоб усі, страшенно знудившись і відчайдушно прагнучи закінчити цю зустріч, зрештою пристали на невигідні їм умови.

Утім, усе одно було кілька незгодних. Батько Рунна, русалковий народ і відьми.

Особливо одна відьма.

Королева Гіпаксія говорила небагато, але Рунн помітив, що вона теж уважно прислухалася до кожного слова, а її яскраві карі очі були сповнені розсудливої обачності, попри її юний вік.

Рунн був шокований, коли побачив її в перший день Саміту — це знайоме обличчя у цій обстановці, у короні та королівській одежі. Коли зрозумів, що вже тижнями, навіть не підозрюючи, спілкувався зі своєю потенційною нареченою.

Того ж дня, коли вони зайшли до обідньої зали, він прослизнув між двома відьмами її ковену і, наче якийсь придурок, спитав:

— Чому ти нічого не сказала? Про те, хто ти насправді?

Гіпаксія тримала тацю з обідом з витонченістю, з якою могла би тримати скіпетр.

— Ти не питав.

— Якого Хела ти робила у тій клініці?

Вона опустила очі.

— Мої джерела повідомили, що у місті заворушилося зло. Я вирішила побачити все на власні очі — потайки.

Ось чому вона опинилася на місці вбивства охоронця храму, зрозумів він. І в парку, коли на Аталара та Брайс напав демон.

— Також мені хотілося дізнатися, як це: бути… звичайною. До всього цього, — вона вказала на свою корону.

— Ти знаєш, чого мій батько очікує від тебе? Від мене?

— У мене є підозри, — холодно промовила вона. — Але зараз я не розглядаю такі… зміни в моєму житті. Ні з ким, — вона кивнула Рунну і відійшла.

Ось так. Фейський принц зазнав цілковитого фіаско.

Сьогодні ж він принаймні намагався приділяти увагу обговоренням. І не дивитися на відьму, яка була абсолютно не зацікавлена у тому, щоб із ним одружуватися, — ну спасибі. Враховуючи її дар зцілення, чи могла вона відчути, що з ним щось не так, що означало би, що він останній з роду? Рунн не хотів цього дізнаватися, тож відкинув спогади про пророцтво Провидиці. Принаймні не лише він ігнорував Гіпаксію. Джесіба Роґа також ні слова їй не сказала.

Щоправда, чаклунка взагалі мало говорила, лише заявила, що Дім Полум’я і Тіні процвітає на смерті й хаосі та не заперечує проти довгої руйнівної війни. За її словами, женці завжди раді переправляти душі мертвих. Від цієї заяви збентежилися навіть Архангели.

Коли годинник пробив дев’яту, усі зайняли свої місця у конференц-залі й Сандріель оголосила:

— Михея терміново викликали. Він приєднається до нас пізніше.

Лише одна особа — тобто, шестеро осіб — могли викликати Михея з Саміту. Сандріель, здавалося, була задоволена тим, що самостійно керувала засіданням, і заявила:

— Ми розпочнемо з того, що русалковий народ пояснить свій недалекоглядний опір будівництву каналу для транспортування наших танків і продовження ліній постачання.

Донька Річкової Королеви, вагаючись, закусила нижню губу. Але Сандріель відповів Капітан Таріон Кетос:

— Коли ваші військові машини руйнують наші устричні мілини і ліси водоростей, недалекоглядним було би промовчати про те, що це знищить наше рибне господарство, — розтягуючи слова, сказав він.

Очі Сандріель спалахнули. Але вона солодко промовила:

— Ви отримаєте компенсацію.

Таріон не відступив.

— Ідеться не лише про гроші. Йдеться про піклування про цю планету.

— Війна вимагає жертв.

Таріон схрестив руки на грудях. М’язи русала заграли під рукавами його чорного лонґсліва. Після урочистого параду і першого дня нескінченних зустрічей більшість учасників переодяглася у значно звичніший одяг для решти переговорів.

— Мені відома ціна війни, Губернаторко.

З цими словами сміливий русал виклично подивився Сандріель у вічі.

Королева Гіпаксія промовила м’яким, але непохитним голосом.

— Занепокоєння Таріона слушне. І не безпідставне.

Рунн випростався, коли всі звели очі на королеву-відьму. Вона теж не відступила перед бурею в очах Сандріель.

— Коралові рифи й ліси водоростей уздовж східних кордонів Раґанського моря, які були знищені дві тисячі років тому під час Сорваккійських Воєн, досі не відновилися. Русалковий народ, який їх розводив, отримував компенсацію, як ви і сказали. Але лише кілька сезонів, — у конференц-залі запала цілковита тиша. — Чи спроможні ви, Губернаторко, платити компенсацію впродовж тисячі сезонів? Двох тисяч? А як щодо істот, які водяться у місцях, що їх ви пропонуєте знищити? Як ви їм платитимете?

— Вони Нижчі. Нижчі за Нижчих, — промовила Сандріель холодним, байдужим тоном.

— Вони діти Мідґарда. Діти Хтони, — сказала королева-відьма.

Сандріель посміхнулася на всі зуби.

— Збавте мене від цих жалісливих дурниць.

Гіпаксія не посміхнулася у відповідь. Вона лише пильно дивилася на Сандріель. У її очах не було виклику, лише явне оцінювання.

Рунн був неймовірно шокований, коли Сандріель першою відвела погляд, закотила очі й зашаруділа паперами. Навіть його батько здивовано кліпнув. І, примружившись, обвів молоду королеву оцінювальним поглядом. Без сумнівів, він замислився, звідки у двадцятишестирічної відьми стільки сміливості. Або про те, що такого може мати Гіпаксія на Сандріель, що змусила Архангелицю поступитися.

Замислився, чи справді королева-відьма стане хорошою нареченою для Рунна — чи кісткою у його горлі.

Джесіба Роґа з іншого боку стола злегка усміхнулася Гіпаксії. Її перший знак визнання юної відьми.

— Канал, — напружено промовила Сандріель, відкладаючи папери вбік, — ми обговоримо пізніше. — Лінії постачання… — Архангелиця завела чергову промову про налагодження поставок військової техніки.

Гіпаксія повернулася до паперів, що лежали перед нею. Але її погляд ковзнув до другого кола столів.

До Таріона.

Русал подарував їй легку, загадкову усмішку — на знак вдячності й визнання.

Королева-відьма ледве помітно кивнула у відповідь.

Таріон невимушеним рухом підняв аркуш паперу, швидко показавши те, що було схоже на декілька рядків позначок — якийсь підрахунок.

Очі Гіпаксії розширилися, і в них сяйнули докір і недовіра, і Таріон опустив аркуш, перш ніж хтось це помітив.

І додав ще одну риску.

Щоки королеви-відьми зашарілися.

Утім, заговорив його батько, тож Рунн проігнорував їхні витівки й розправив плечі, щосили намагаючись вдати зацікавлення. Ніби йому не все одно.

Зрештою, все це не матиме ніякого значення. Сандріель і Михей отримають те, що хочуть.

І все залишиться без змін.

Ганту було так нудно, що він щиро думав, що його мозок витече з вух.

Але він намагався насолодитися цими останніми днями спокою і відносного комфорту, навіть попри присутність Поллукса, який стежив за всім з іншого кінця зали. Який чекав, коли зможе перестати прикидатися цивілізованим. Гант знав, що Поллукс відраховував години до тієї миті, коли його вже спустять з повідця на нього.

Тож щоразу, коли покидьок до нього посміхався, Гант вишкірювався у відповідь.

Принаймні його крила зажили. Він як міг перевіряв їх, розтягуючи і згинаючи. Якщо Сандріель дозволить йому піднятися у повітря, він знав, що вони витримають. Імовірно.

Стояти біля стіни і вслухатися у кожне сказане слово здавалося йому ще одним різновидом тортур, але Гант слухав. Уважно, навіть коли здавалося, що велика кількість присутніх бореться зі сном.

Він сподівався, що делегації, які продовжували опиратися — фейці, русалки, відьми — протримаються до кінця Саміту, перш ніж згадають, що контроль — це ілюзія, і що астері можуть просто видати указ щодо нових законів торгівлі. Так само, як вони зробили це у питанні війни.

Ще кілька днів — ось усе, чого він хотів. Так він собі і казав.

76

Останні три дні Брайс отаборилася у бібліотеці галереї, затримуючись допізна після закриття і повертаючись сюди на світанку. Проводити у квартирі багато часу не було сенсу, оскільки її холодильник був порожній, а Сирінкс завжди був поруч. Брайс подумала, що з таким же успіхом могла би пожити в офісі, доки її домівка не перестане здаватися їй порожньою оболонкою.

Джесіба, зайнята Самітом, не переглядала записи з камер галереї. Не бачила контейнерів з-під їжі навинос, якими були захаращені всі поверхні бібліотеки, мініхолодильника, забитого здебільшого сиром, чи того факту, що Брайс почала ходити на роботу в спортивному одязі. Чи що вона почала митися у душовій у задній частині бібліотеки. Чи що скасувала всі зустрічі з клієнтами. І що дістала з сейфа у кабінеті Джесіби новий архезійський амулет — останній на їхній території. Один з п’яти, що залишилися у всьому світі.

Утім, це було лише питанням часу, коли Джесіба нарешті знудиться й перегляне записи з дюжини бібліотечних камер і все побачить. Або зазирне у робочий календар і побачить усі перенесені зустрічі.

Брайс дізналася про дві нові вакансії і домовилася про співбесіди. Звісно, їй потрібно буде вигадати якийсь привід для Джесіби. Прийом у медвідьми, чищення зубів чи щось цілком нормальне, але необхідне. А якщо її візьмуть на якусь із цих робіт, то доведеться скласти план погашення боргу за Сирінкса — такий, що задовольнив би его Джесіби і стримав би її від обернення Брайс на якусь жахливу істоту лише через її бажання звільнитися.

Брайс зітхнула, провівши рукою по древньому фоліанту, напханому купою юридичних термінів, для розшифрування яких потрібен був відповідний диплом. Вона ніколи не бачила стільки мудрованих формулювань типу «внаслідок цього», «з цієї причини», «таким чином», «має включати в себе, але не обмежуватися». Але продовжувала шукати.

Як і Лехаба.

— Як щодо цього, Бібі? — спрайта спалахнула, вказуючи на сторінку, яку вона читала. — Тут написано: «Вирок злочинцю може бути замінений на службу, якщо…»

— Ми бачили це два дні тому, — відповіла Брайс. — Це повертає нас назад до рабства.

У бібліотеці почулося тихе шкрябання. Брайс із-під вій глянула на некка — обережно, щоб він не помітив її погляду.

Але некк усе одно вишкірився до неї. Ніби знав щось, чого не знала вона.

За мить вона дізналася чому.

— Тут є ще одна справа, — промовила Лехаба. — Людську жінку звільнили після…

Сирінкс загарчав. Не до резервуара. А до сходів, встелених зеленим килимом.

Почулись чиїсь неквапливі кроки. Брайс схопилася зі стільця і потягнулася до телефона.

А тоді з’явилися чоботи, темні джинси і…

Білосніжні крила. Нереально прекрасне обличчя.

Михей.

У її голові сталося коротке замикання, коли вона побачила, як він спускається до бібліотеки, оглядаючи полиці та сходи, що вели до латунних антресолей і ніш, резервуар з некком, який продовжував вишкірюватися, і люстру у вигляді сонця, що вибухає, високо під стелею.

Не можна, щоб він був тут. Щоб бачив ці книжки…

— Ваша Милосте, — пробелькотіла Брайс.

— Вхідні двері були відчинені, — промовив Михей. Неймовірна сила у його погляді здалася ударом цегли по обличчю.

Звісно ж, замки і захисні закляття не стримали його. Ніщо б його не стримало.

Брайс як могла заспокоїла своє пришвидшене серцебиття і сказала:

— Я з радістю прийму вас нагорі, Ваша Милосте, якщо ви хочете, щоб я зателефонувала Джесібі.

Джесібі, яка зараз на Саміті, на якому зараз маєте бути і ви.

— Мене цілком влаштовує і тут.

Він повільно підійшов до однієї з високих полиць.

Сирінкс тремтів на дивані, Лехаба сховалася за стосом книжок. Навіть тварини у різноманітних акваріумах і тераріумах зіщулилися від страху. Лише некк продовжував вишкірюватися.

— Може, присядете, Ваша Милосте? — промовила Брайс, згрібаючи контейнери з-під їжі зі столу, не переймаючись, що може замастити білу футболку олією з чилі. Аби тільки Михей відійшов від полиці й цінних книжок на них.

Він проігнорував її запитання, роздивляючись назви на корінцях на рівні очей.

Рятуй її Урд. Брайс вивалила контейнери у переповнений кошик для сміття.

— У нас нагорі є дивовижні витвори мистецтва. Можливо, ви підкажете мені, що ви шукаєте?

Вона глянула на Лехабу, яка зробилася ядучого синьо-зеленого кольору, і похитала головою у німому застереженні.

Михей склав крила і розвернувся до неї.

— Що я шукаю?

— Так, — видихнула вона. — Я…

Погляд його крижаних очей прикував її до місця.

— Я шукаю тебе.

Сьогоднішнє засідання було, безумовно, найгіршим. І найзатягнутішим.

Сандріель із задоволенням водила їх по колу, вивергаючи потоки брехні й напівправди, ніби смакуючи наближувану перемогу: мить, коли вони поступляться своїми переконаннями і скоряться її бажанням і волі астері.

Спершись на стіну, Гант стояв між янголами Астерійської Гвардії у повному спорядженні, і дивився, як стрілки годинника наближаються до четвертої. Рунн, схоже, заснув іще пів години тому. Більшість учасників нижчого рівня розпустили, і зала була майже порожня. Навіть Наомі відправили назад до Місяцеграда, аби впевнитися, що 33-й Легіон тримає себе у формі. Лишився тільки кістяк делегацій і їхні лідери. Ніби всі вже розуміли, що все скінчено. Що ця республіка була фікцією. Одні правили, а інші корилися.

— Відкриття нового порту вздовж східного узбережжя Вальбари, — всоте сказала Сандірель, — дозволить нам побудувати надійну базу для нашого водного легіону…

Задзижчав чийсь телефон.

Гант здивувався, коли Джесіба Роґа полізла до внутрішньої кишені сірого піджака, вдягнутого поверх такої ж сірої сукні. Вона розвернулася у своєму кріслі, відводячи екран телефона подалі від допитливого чоловіка, який сидів ліворуч від неї.

Кілька лідерів інших делегацій звернули на це увагу. Сандріель, нічого не помічаючи, продовжувала говорити, але Рунн прокинувся від звука і поглянув на чаклунку. Як і Ф’юрі, яка сиділа двома рядами вище.

Джесіба щось написала і, піджавши губи, нафарбовані червоною помадою, підняла руку. Навіть Сандріель замовкла.

— Вибачте, що перериваю, Губернаторко, — сказала Роґа, — але є дещо, що вам — та й усім нам — треба побачити.

Гант не розумів, чому всередині нього почала підійматися хвиля страху. Що б там не надіслали Джесібі — це могло стосуватися безлічі питань. Утім, у нього пересохло в роті.

— Що там? — вимогливо спитала Сабіна з іншого кінця зали. Джесіба проігнорувала її запитання і глянула на Деклана Еммета. — Чи можна під’єднати мій телефон до цих екранів? — вона обвела рукою залу.

Деклан, який дрімав за столом у колі позаду Рунна, хутко випростався.

— Так, без проблем.

Йому вистачило розуму спершу глянути на Сандріель. Архангелиця закотила очі, але кивнула. За мить Деклан уже працював на своему ноутбуці. Від побаченого на екрані він насупився, але потім натиснув кнопку.

І вивів на екрани відео з десятка різних камер — усіх з галереї «Грифон». У правому нижньому кутку, у знайомій бібліотеці… Ганту перехопило подих.

Він узагалі забув, як дихати, коли телефон Джесіби знову задзижчав і на його екрані вигулькнуло повідомлення — вочевидь, продовження попередньої розмови. Коли він побачив ім’я абонента — Брайс Квінлан, — його серце завмерло.

А тоді взагалі зупинилося, коли він прочитав повідомлення: «Відеотрансляція вже почалася?»

— Якого хріна? — прошипів Рунн.

Брайс стояла перед камерою, наливаючи у келих щось схоже на вино. А позаду неї, за головним столом бібліотеки, сидів Михей.

— Він сказав, що у нього зустріч… — пробурмотіла Сандріель.

Камера, з якої велася трансляція, була захована в одній з книжок, прямо над головою Брайс.

Деклан натиснув ще кілька клавіш і вивів зображення на весь екран. Ще кілька маніпуляцій — і конференц-зала наповнилася звуком.

Невимушено посміхаючись, Брайс озирнулася до Михея:

— Чи бажаєте щось до вина? Сиру?

Михей розсівся за столом, роздивляючись розкидані книжки.

— Не відмовлюся.

Брайс угукнула і, заметушившись над візком із закусками, нишком набрала повідомлення.

Воно надійшло на телефон Джесіби і водночас вигулькнуло на екранах конференц-зали.

Одне слово, від якого у Ганта похолола в жилах.

«Допоможіть».

Це було не якесь фамільярне, грайливе прохання. Це стало зрозуміло, коли Брайс підвела очі на камеру.

У них був страх. Нестямний, очевидний страх. Усі інстинкти Ганта забили на сполох.

— Губернаторко, — звернувся Король Осені до Сандріель, — я хотів би отримати пояснення.

Та перш ніж Сандріель встигла відповісти, Рунн тихо віддав наказ, не відриваючи очей від екранів:

— Флінне, відправ загін Допоміжних сил до галереї «Грифон». Негайно.

Флінн миттю дістав телефон, і його пальці забігали по кнопках.

— Михей не зробив нічого поганого, — різко промовила Сандріель до Принца фейрі. — Хіба що продемонстрував свій поганий смак у виборі жінок.

Не стримавшись, Гант загарчав.

Він знав, що Сандріель хльоснула би його холодним вітром, якби його не заглушило одночасне гарчання Деклана і Рунна.

Трістан Флінн у цей час уже говорив з кимсь по телефону:

— Негайно вирушайте до галереї «Грифон». Так, на Старій Площі. Ні — просто йдіть, — роздратовано кинув він. — Це наказ, чорт забирай.

Рунн віддав ще один наказ фейському лорду, але Михей на екрані знову заговорив.

— Бачу, ти по вуха в роботі, — обвів він рукою стіл. — Шукаєш лазівку?

Брайс ковтнула, викладаючи на таріль наїдки для Михея.

— Гант — мій друг.

Ці книжки на столі… це були збірки законів. Усередині Ганта усе обірвалося.

— А, так, — промовив Михей, відкидаючись на спинку стільця. — Це мене в тобі й захоплює.

— Якого хріна там відбувається? — пробурмотіла Ф’юрі.

— Вірність до смерті — і після неї,— вів далі Михей. — Навіть попри всі докази у світі, ти досі не віриш, що Даніка була мало чим краща за якусь блудливу наркоманку.

Сабіна і кілька вовків загарчали. Гант почув, як Амелі Рейвенскрофт сказала їй:

— Треба відправити одну з наших зграй.

— Усі найкращі зграї тут, — пробурмотіла Сабіна, не зводячи очей з екрана. — Навіть голови служби безпеки. Я залишила всього кілька бійців.

Але раптом обличчя Брайс змінилося, спалахнувши, мов сірник. Страх перейшов у яскравий, виразний гнів. Зазвичай Гант був у захваті від цього вогненного погляду. Але не зараз.

«Думай головою, — подумки змолився він. — Будь розсудливою».

Брайс проковтнула образливі слова Михея, роздивляючись таріль із сиром і виноградом,

— Хто взагалі знає, що таке правда? — вкрадливо спитала вона.

— Філософи з цієї бібліотеки, безсумнівно, мали власну думку з цього приводу.

— З приводу Даніки?

— Не вдавай з себе дурну, — посмішка Михея стала ширшою. Він обвів рукою бібліотеку. — Ти знаєш, що переховуючи ці книжки, ти заробила собі квиток в один кінець — до страти?

— Стільки шуму через кілька книжок?

— Люди вмирали за ці книжки, — промуркотів Михей, вказавши на полиці, що височіли навколо. — Заборонені видання, якщо я не помиляюся, багато з яких повинні зберігатися лише в Астерійських Архівах. Еволюція, математика, теорії, які спростовують вищість ванірів і астері. Праці деяких філософів, які, як стверджують люди, існували до прибуття астері, — він тихо засміявся огидним сміхом. — Брехуни і єретики, які визнали свою неправоту, коли астері катували їх, вимагаючи правди. Їх спалили живцем разом з їхніми єретичними книжками, які використали для розпалу. І тим не менш, вони вціліли. Усі знання давнього світу. Світу до астері. І теорії світу, де ваніри не мають над вами влади.

— Цікаво, — промовила Брайс, все ще не розвертаючись до нього обличчям.

— Що саме міститься у цій бібліотеці? — спитав Рунн Джесібу.

Джесіба промовчала. Не сказала ні слова. Утім, погляд її сірих очей обіцяв холодну смерть.

Михей продовжив, мимоволі відповідаючи на запитання принца:

— Ти хоч знаєш, які книги тебе оточують, Брайс Квінлан? Це Велика Бібліотека Партосу.

Його слова дзвоном розійшлися конференц-залою. Джесіба навіть рота не розкрила.

Брайс, треба віддати їй належне, спокійно сказала:

— Як на мене, це все конспірологічна маячня. Партос — це людська казочка на ніч.

— Сказала та, у кого на шиї архезійський амулет, — хихикнув Михей. — Амулет жриць, які колись служили на Партосі й охороняли його. Гадаю, насправді ти все знаєш — знаєш, що проводиш свої дні серед залишків бібліотеки, які вціліли після того, як більша її частина згоріла від рук ванірів п’ятнадцять тисяч років тому.

Гант відчув відразу. Він міг поклястися, що від Джесіби повіяв холодний вітерець.

Михей безтурботно вів далі:

— Чи знаєш ти, що під час Перших Воєн, коли астері віддали наказ, саме на Партосі приречена людська армія вийшла на останній бій проти ванірів? Щоб зберегти докази того, що вони жили тут до того, як відкрилися Розломи, — щоб зберегти книги. Сотні тисяч людей рушили того дня у бій, знаючи, що загинуть і програють війну, — посмішка Михея ставала ширшою. — Усе для того, щоб виграти час для жриць — щоб ті встигли забрати найважливіші томи. Вони завантажили їх на кораблі і зникли. Хотілося би дізнатися, як ці книжки опинилися у Джесіби Роґи.

Чаклунка, спостерігаючи за тим, як на екранах розкрилася її правда, продовжувала мовчати. Але цим вона ніби підтверджувала сказане. Чи було це якось пов’язано з тим, чому вона покинула клан відьом? Або з тим, чому приєдналася до Підземного Короля?

Михей відкинувся на стільці, зашелестівши крилами.

— Я давно підозрював, що тут зберігаються залишки Партосу — знання людства, зібрані за дві тисячі років до прибуття астері. Глянувши на назви деяких книжок на полицях, я зрозумів, що це таки правда.

Відкрилася істина, і всі присутні завмерли. Але Джесіба вказала на екрани і тремтливим голосом сказала Трістану Флінну і Сабіні:

— Накажіть Допоміжним силам ворушитися. Врятуйте ці книжки. Благаю.

Гант зціпив зуби. Ну звісно, ті книжки були для неї важливіші, ніж Брайс.

— Допоміжні сили цього не робитимуть, — холодно промовила Сандріель. Джесіба заціпеніла, й Архангелиця посміхнулася до неї. — І що б там не задумав Михей зробити з твоєю маленькою помічницею, це ще квіточки порівняно з тим, що астері зроблять з тобою за те, що ти приховувала цю брехливу макулатуру…

Але Брайс узяла тацю з сиром і келихом вина.

— Послухайте, Губернаторе, я тут лише працюю.

Нарешті вона розвернулася до Михея. Вона була у спортивному одязі: легінсах і білій футболці з довгими рукавами. Її неоново-рожеві кросівки сяяли у напівмороку бібліотеки, наче першосвітло.

— Біжи, — промовив до екрана Флінн, ніби Брайс могла його почути. — Біжи, Брайс.

Сандріель сердито зиркнула на нього:

— Ти смієш звинувачувати Губернатора у нечесній грі?

Але в її очах світився сумнів.

Фейський лорд проігнорував її і знову втупився в екран.

Гант не міг поворухнутися. А тоді завмер, коли Брайс, поставивши на стіл сирну тарілку і вино, сказала Михею:

— Ви сказали, що шукаєте мене — то ось я, — вона злегка посміхнулася. — Напевно, на тому Саміті страшенно нудно, — Брайс невимушеним жестом схрестила руки за спиною і підморгнула: — Ви знову запросите мене на вечерю?

Михею не було видно того, що бачили інші, коли Деклан вивів на екран друге зображення — як вона почала клацати пальцями за спиною і вказувати на сходи. Німий розпачливий наказ Лехабі і Сирінксу тікати. Але ні спрайта, ні химера не рушили з місця.

— Як ти колись сказала мені, — рівним тоном відповів Михей, — мене це не цікавить.

— Шкода.

Тиша, яка запала у конференц-залі, стала буквально відчутною.

Брайс знову почала подавати знаки за спиною, але цього разу її пальці тремтіли. «Будь ласка, — ніби промовляли її руки. — Будь ласка, тікайте. Біжіть, поки я його відволікаю».

— Сідай, — сказав Михей, вказуючи на стіл навпроти. — Ми можемо все вирішити цивілізовано.

Брайс слухняно сіла і, кліпаючи віями, спитала:

— Що вирішити?

— Що ти віддаси мені Місячний Ріг.

77

Брайс розуміла, що шансів на те, що все скінчиться щасливо, було мало.

Але якщо Джесіба побачила її повідомлення, то, можливо, усе це було не даремно. Можливо, усі дізнаються, що з нею сталося. Можливо, вони зможуть врятувати книги, якщо захисні чари на них витримають гнів Архангела. Навіть якщо чари галереї не витримали.

Вона спокійно сказала Михею:

— Я поняття не маю, де Ріг.

Він продовжував усміхатися.

— Спробуй ще раз.

— Я поняття не маю, де Ріг, Губернаторе?

Він сперся міцними руками на стіл.

— Хочеш знати, що я думаю?

— Ні, але ви все одно скажете?

Її серце калатало все сильніше.

Михей засміявся.

— Гадаю, ти здогадалася, де він. Найімовірніше, тоді ж, коли і я, — кілька днів тому.

— Мені лестить, що ви вважаєте мене такою кмітливою.

— Не тебе, — знову цей холодний смішок. — Кмітливою була Даніка Фендир. Вона викрала Ріг з храму, а ти досить добре її знала, щоб зрештою зрозуміти, що вона з ним зробила.

— Навіщо Даніці взагалі було красти Ріг? — невинно спитала Брайс. — Він же зламаний.

— Він був розколотий. І, припускаю, ти вже дізналася, що може його відновити, — її серце, здавалося, загриміло у грудях, коли Михей прогарчав: — Синт.

Вона підвелася на ноги. Коліна лише злегка тремтіли.

— Губернатор ви чи ні, це — приватна власність. Якщо хочете спалити мене на вогнищі з усіма цими книгами, вам потрібен ордер.

Брайс рушила до сходів. Утім, Сирінкс з Лехабою лишалися на місці.

— Віддай мені Ріг.

— Я ж сказала, що не знаю, де він.

Вона поставила ногу на першу сходинку, коли біля неї опинився Михей, схопивши її за комір футболки.

— Не бреши, — прошипів він.

Хитаючись, Гант встиг зійти на одну сходинку, перш ніж його зупинила Сандріель, відкинувши своїм вітром назад до стіни. Холодною цівкою вітер опустився його горлом, стиснувши голосові зв’язки. Змушуючи його мовчки спостерігати за тим, що відбувалося на екранах.

— Хочеш знати, як я здогадався? — прогарчав Михей у вухо Брайс тваринним, геть не янгольським голосом.

Вона затремтіла, коли Губернатор владно провів рукою по вигину її спини.

Гант знавіснів від цього доторку, від власницької вседозволеності, яка відчувалася у ньому, від невимовного страху в її широко розплющених очах.

Брайс вистачило розуму не намагатися тікати, поки Михей зосереджено повів пальцями вгору по її хребту.

Гант до болю стиснув щелепи, він дихав рвано і важко, а з грудей виривався рев. Він уб’є Михея. Він знайде спосіб звільнитися від Сандріель і вб’є клятого покидька за цей доторк…

Михей провів пальцями по тонкому ланцюжку її намиста. Нового, зрозумів Гант.

— Я бачив тебе на відеозаписі з вестибюлю Коміціуму, — промуркотів Михей, не підозрюючи про камеру за якийсь метр від нього. — Ти віддала свій архезійський амулет Сандріель. А вона його знищила, — його широка долоня накрила її шию, і Брайс міцно заплющила очі. — Ось як я дізнався. Й ось як ти дізналася правду.

— Я не розумію, про що ви говорите, — прошепотіла Брайс.

Михей стиснув її шию, і Ганту здалося, що ця ж рука стикала і його горло, перекриваючи шлях повітрю.

— Три роки ти носила той амулет. Не знімала ні на день, ні на годину. Даніка це знала. Вона також знала, що у тебе немає амбіцій і що ти ніколи не наважишся покинути цю роботу. А отже, й ніколи не знімеш амулет.

— Ви божевільний, — ледве вдалося вимовити Брайс.

— Та невже? Тоді поясни мені, чому через годину після того, як ти зняла амулет, на тебе напав кристалос?

Гант завмер. Того дня на неї напав демон? Він піймав погляд Рунна, і блідий мов смерть принц кивнув.

— Ми встигли її врятувати, — тільки й сказав йому подумки Данаан.

— Просто не пощастило? — припустила Брайс.

Михей навіть не посміхнувся, продовжуючи тримати її за шию.

— Ти не просто маєш Ріг. Ти і є Ріг, — його рука знову ковзнула вниз по її спині. — Ти стала його носієм тієї ночі, коли Даніка зітерла його у дрібний порошок, змішала з відьомським чорнилом, а потім так тебе напоїла, що ти не ставила запитань, коли тобі набивали татуювання на спині.

— Що-що? — гаркнула Ф’юрі Акстар.

Довбаний Хел. Гант вищирився, досі не спроможний говорити.

Але Брайс сказала:

— Як би круто це не звучало, Губернаторе, це татуювання…

— Зроблене мовою, яка не належить цьому світу. Це мова всесвітів. І нею написаний прямий наказ, який активує Ріг, якщо на татуювання спрямувати потік могутньої сили. Як колись це зробив Зоренароджений Принц. Нехай у тебе немає таких здібностей, як у твого брата, але я вірю, що твоє походження і синт компенсують їхню відсутність, коли я спрямую на тебе свою силу. Наповнити татуювання — наповнити тебе — силою, по суті, й означає протрубити у Ріг.

Ніздрі Брайс роздулися.

— Протруби собі в сраку, придурку, — вона різко відкинула голову, так швидко, що навіть Михей не зорієнтувався, і заїхала йому по носу. Він оступився назад, даючи їй час вивернутися і втекти…

Утім, його рука її не відпускала.

І Михей, різко смикнувши її за сорочку, яка розірвалася по спині, штовхнув її на підлогу.

Крик Ганта застряв йому в горлі, але конференц-залу наповнив крик Рунна, коли Брайс пролетіла по килиму.

Лехаба скрикнула, Сирінкс заричав, але Брайс встигнула кинути їм: «Ховайтеся».

Але Архангел стояв на місці, роздивляючись розпластану на підлозі Брайс.

Її татуювання на спині. Місячний Ріг, який містився у темному чорнилі.

Брайс підвелася на ноги, ніби їй було куди йти, було де сховатися від Губернатора і його нищівної сили. Вона рушила на інший бік кімнати, до сходів, що вели до антресолей…

Михей рухався швидко мов вітер. Він схопив її за щиколотку й відкинув назад.

Пролетівши через усю кімнату, Брайс ударилася об дерев’яний стіл, і той завалився під нею. Її крик став для Ганта найстрашнішим звуком, який він колись чув.

— Він її зараз уб’є, — видихнув Рунн.

Брайс відповзла назад по уламках стола. З її рота текла кров, коли вона прошепотіла:

— Це ти вбив Даніку та зграю.

Михей усміхнувся.

— І насолоджувався кожною секундою цього видовища.

Конференц-зала здригнулася. Чи, може, це здригнувся сам Гант.

А потім Архангел налетів на неї, і Гант не міг дивитися, як він хапає Брайс за шию і знову кидає її через кімнату в стелажі.

— Де ці кляті Допоміжні сили? — закричав Рунн до Флінна. До Сабіни.

Але приголомшена вовчиця лише дивилася на екрани широко розплющеними очима.

Брайс повільно поповзла назад, знову підіймаючись сходами до антресолей, хапаючись за книжки й підтягуючись на руках.

З рани на нозі сочилася кров і стирчав уламок дерева, під яким виднілася кістка. Важко дихаючи, Брайс схлипнула:

— Чому?

Лехаба змогла прокрастися до металевих дверей душової у задній частині бібліотеки і відчинити їх, ніби безмовно даючи сигнал Брайс дістатися туди — де вони зможуть замкнутися до прибуття допомоги.

— Хіба ти не дізналася під час свого розслідування, що я — інвестор «Реднер Індастріз»? Що я маю доступ до всіх їхніх експериментів?

— Прокляття, — почувся голос Ісаї з глибини зали.

— І чи цікавилася ти взагалі, — вів далі Михей, — чим для «Реднер Індастріз» займалася Даніка?

Брайс продовжувала відповзати, піднімаючись сходами. Утім, тікати було нікуди.

— Вона підробляла у службі безпеки.

— То ось як вона тобі це описувала? — Він самовдоволено посміхнувся. — Даніка вистежувала для Реднера потрібних йому людей. Тих, хто не хотів, щоб їх знайшли. Зокрема повстанців Офіона, які експериментували з формулою синтетичної магії — щоб допомогти цим людським зрадникам. Вони покопалися у давно забутій історії і дізналися, що отрута демона кристалоса блокує магію — нашу магію. Тож ці розумники вирішили з’ясувати причину, виділивши білки, на які діяла отрута. Джерело магії. Шпигуни Реднера донесли йому про це, і він відправив Даніку дізнатися про дослідження — і тих, хто за ними стоїть.

Важко дихаючи, Брайс продовжувала відповзати сходами. У конференц-залі стояла тиша, коли вона промовила:

— Астері не схвалюють синтетичну магію. Як це Реднеру безкарно минулися його дослідження?

Гант здригнувся. Вона намагалася виграти час.

Але Михей дав їй цю можливість, охоче пояснивши:

— Тому що Реднер, розуміючи, що астері закриють будь-які дослідження синтетичної магії, що я прикрию їхні експерименти з синтом, видавав їх за дослідження нового цілющого препарату. Він запросив мене стати інвестором. Перші випробування були успішними: з синтом люди могли зцілюватися швидше, ніж за допомогою магії медвідьом чи фейрі. Але подальші випробування пішли не за планом. Ми дізналися, що ваніри, яким давали синт, втрачали глузд. А люди, які приймали завеликі дози синту… що тут можна сказати. Даніка скористалася своїм допуском до секретної інформації і викрала відеозаписи випробувань — і, припускаю, залишила їх тобі, чи не так?

Вогняний Соласе. Брайс відповзала все вище й вище сходами, дряпаючи нігтями древні, дорогоцінні книжки.

— Як вона дізналася, що ти насправді задумав?

— Вона завжди пхала свого носа куди не слід. Завжди хотіла захищати слабких.

— Від таких монстрів, як ти, — сплюнула Брайс, продовжуючи підтягуватися на руках. Продовжуючи вигравати час.

Михей гидотно вишкірився.

— Вона не приховувала, що стежить за випробуваннями синту, бо дуже хотіла знайти спосіб допомогти своїй слабкій, вразливій подрузі-напівкровці, яка не успадкувала ніяких магічних сил, — тобі. Вона думала, що синт зможе дати тобі шанс боротися проти хижаків, які правлять цим світом. А потім, побачивши, які жахіття здатен спричинити синт, вона почала перейматися долею піддослідних. Перейматися тим, що синт зробить з людьми, якщо просочиться у навколишній світ. Але співробітники «Реднер Індастріз» казали, що Даніка також проводила і власні дослідження. Ніхто не знає, які саме, але вона часто бувала у лабораторіях у позаробочий час.

Усе це мало бути на флешці, яку знайшла Брайс. Гант молився, щоб вона сховала її у якомусь безпечному місці. Цікаво, які ще сенсації на ній зберігалися.

— Вона не продавала синт на тому човні, чи не так? — спитала Брайс.

— Ні. На той час я зрозумів, що для крадіжки Рога мені потрібен хтось із необмеженим доступом до храму — бо мене легко упізнають. Тож коли вона викрала записи випробувань синту, я скористався шансом використати її.

Брайс здолала ще одну сходинку.

— Ти вивів синт на вулиці міста.

Михей не зводив з неї очей.

— Так. Я знав, що постійна потреба Даніки бути героєм змусить її до пошуків синту — щоб урятувати нижчі верстви населення Місяцеграда від самознищення. Вона вилучила більшу частину синту, але не весь. Коли я сказав їй, що бачив її на річці, коли заявив, що ніхто не повірить у те, що Принцеса вечірок намагається прибрати наркотик з вулиць міста, це зв’язало їй руки. Я сказав, що можу забути про це, якщо вона у потрібний момент зробить мені одну маленьку послугу.

— Ти влаштував знеструмлення міста тієї ночі, коли вона вкрала Ріг.

— Я. Але я недооцінив Даніку. Моя зацікавленість синтом насторожувала її ще до того, як він опинився на вулицях; і коли я шантажем змусив її викрасти Ріг, вона, напевно, зрозуміла зв’язок між цими двома фактами. Зрозуміла, що Ріг можна відновити за допомогою синту.

— І за це ти її вбив? — Ще одна сходинка, ще одне запитання, щоб виграти час.

— Я вбив її тому, що вона сховала Ріг, перш ніж я встиг його зцілити. І таким чином допомогти моєму народу.

— Я думала, що для цього вистачить лише однієї твоєї сили, — промовила Брайс, ніби намагаючись лестощами врятувати себе від Михея.

Якусь мить Архангел здавався по-справжньому сумним.

— Навіть моєї сили недостатньо, щоб допомогти моєму народу. Щоб не допустити війну до берегів Вальбари. Для цього мені потрібна допомога потойбічних світів. Ріг відкриє портал — і дозволить мені прикликати армію, яка знищить людських бунтівників і покладе край безглуздій руйнівній війні.

— Яких світів? — збліднувши, спитала Брайс. — Хела?

— Хел не стане переді мною на коліна. Але у давніх переказах згадуються про існування інших світів, які схиляться перед моєю силою — і схиляться перед Рогом, — він посміхнувся — холоднокровний, наче глибоководна риба. — Той, хто володіє силою відновленого Рога, може все. Навіть стати одним з астері.

— Їхня сила вроджена, а не набута, — відрізала Брайс, хоча її обличчя стало попелястим.

— Маючи Ріг, не потрібно успадковувати могутність зірки, щоб правити. Й астері це визнають. І радо приймуть мене як свого, — він знову тихо засміявся.

— Ти вбив тих двох студентів.

— Ні. З ними розправився сатир, обдовбаний синтом, — поки Даніка була зайнята крадіжкою Рога. Упевнений, що її страшенно гризло почуття провини.

Брайс тремтіла. Гант теж.

— Тоді ти пішов до квартири і вбив її та Зграю Дияволів?

— Я чекав, поки звільнять Філіпа Бріґґса.

— У його лабораторії була чорна сіль, яка була підставою для звинувачення, — пробурмотіла Брайс.

— Так. Щойно його випустили, я пішов до квартири Даніки — твоєї квартири, — знешкодив своєю силою Зграю Дияволів і вколов їй синт. І дивився, як вона розриває на шматки їх, а потім себе.

— Утім, вона не сказала, — крізь сльози, які текли по її обличчю, промовила Брайс. — Не сказала, де Ріг.

Михей знизав плечима.

— Утаїла.

— І що — після того ти прикликав кристалоса, щоб замести сліди? Дозволив йому напасти на себе у провулку, щоб твої тріарії тебе не запідозрили? Чи просто щоб створити привід, який дозволяв тобі так пильно стежити за цією справою, не викликаючи ні в кого підозр? А потім чекав два довбаних роки?

Він насупився.

— Ці два роки я провів у пошуках Рога, викликаючи кристалосів, щоб ті вистежили його для мене, але не зміг знайти жодних слідів. Поки не зрозумів, що мені не треба займатися цією біганиною. Тому що ключем до пошуку Рога була ти, Брайс Квінлан. Я знав, що Даніка десь його сховала, і що ти, якщо я дам тобі можливість помститися, приведеш мене до нього. Моя могутня магічна сила не змогла знайти Ріг, але ти — ти любила Даніку. І сила твоєї любові допомогла би мені здобути Ріг. Вона підживлювала би твою потребу в справедливості і привела би тебе просто до Рога, — він пирхнув. — Але існував шанс, що так далеко ти не зайдеш — якщо діятимеш сама. Тож я підкинув цю ідею Королю Осені.

Усі присутні в залі глянули на фейця, який сидів з кам’яним обличчям.

— Він обкрутив тебе круг пальця, — прогарчав до батька Рунн.

Бурштинові очі Короля Осені спалахнули розжареною добіла люттю. Але перш ніж він встиг щось сказати, Михей продовжив:

— Я знав, що кілька насмішок про силу фейрі, що згасає, і втрату Рога зачеплять його гордість якраз настільки, що він накаже своєму Зоренародженому сину зайнятися його пошуками.

Брайс шумно видихнула.

— Тож якби я не знайшла Ріг, його міг знайти Рунн.

Рунн кліпнув.

— Я… щоразу, коли я вирушав на пошуки Рога… — Він зблід. — Мене щоразу тягнуло до Брайс.

Він розвернувся на своєму місці і, піймавши погляд Ганта, подумки сказав йому:

— Я думав, що справа у галереї, у якихось знаннях, що там зберігаються, але… прокляття, справа була у Брайс.

— Певно, твій Зоренароджений зв’язок з нею і Рогом здолав навіть маскувальну силу архезійського амулета, — відповів Гант. — А це міцний зв’язок, Принце.

— А всі ці прикликання кристалосів останні місяці? І вбивства?

— Я прикликав кристалоса, щоб підштовхнути вас у правильному напрямку, — манірно протягнув Михей. — Я стежив за тим, щоб він не потрапляв до камер, розуміючи, що його зв’язок з Рогом приведе вас до нього. Увівши синт Терціану, послушниці й охоронцю храму — і дозволивши їм розірвати себе на шматки — я також намагався дати вам підказку. Терціан був приводом, щоб звернутися до тебе по допомогу в цій справі, а смерті інших повинні були продовжувати вказувати вам на Ріг. Я обрав двох служителів храму, які чергували у ніч, коли Даніка вкрала Ріг.

— А вибух у «Білому Вороні» і зображення Рога на ящику? Також, щоб підштовхнути?

— Так, і щоб викликати підозри про те, що за всім цим стоять люди. Я заклав бомби по всьому місту в тих місцях, де ти могла з’явитися. Коли місцерозташування телефона Аталара відбилося у клубі, я зрозумів, що мені допомагають самі боги. Тож дистанційно підірвав бомбу.

— Я могла загинути.

— Могла. Але я був готовий закластися, що Аталар тебе захистить. Та й чому не зчинити невеличкий хаос, щоб іще більше розпалити пристрасті між людьми і ванірами? Це лише полегшило би мені завдання переконати інших у мудрості мого плану щодо завершення цього конфлікту. Особливо ціною, яку більшість вважала би надто високою.

У Ганта запаморочилася голова. У залі панувала тиша.

Брайс уповільнила свій відступ, скривившись від болю.

— А пожежа у моєму старому будинку? Я думала, що її влаштував Гант, але це не він, чи не так? Це був ти.

— Я. Запит твого домовласника надійшов усім моїм тріаріям. І мені. Я знав, що Даніка не залишила у квартирі нічого важливого. Але на той час, Брайс Квінлан, мені подобалося спостерігати, як ти метушишся. Я знав, що план Аталара придбати синт скоро буде розкрито — і припустив, що ти будеш готова повірити у його найгірший бік. У те, що він застосував свої блискавки, щоб наразити на небезпеку невинних мешканців. Він убивця. Я подумав, що, можливо, тобі треба про це нагадати. Те, що це зіграло на почутті провини Аталара стало неочікуваним бонусом.

Гант не звертав уваги на сотні очей, які дивилися на нього. Клятий покидьок узагалі не планував виконувати свою частину угоди. Якби він розкрив цю справу, Михей убив би його. Убив би їх обох. Його просто пошили у дурні.

— Коли ти почав думати, що Ріг у мені? — спитала Брайс хрипким голосом.

— Того вечора, коли кристалос напав на Аталара в саду. Лише пізніше я зрозумів, що він, імовірно, доторкався до якоїсь особистої речі Даніки, яка напевно торкалася Рога.

Того дня Гант торкався шкіряної куртки Даніки. На ньому лишився її запах.

— Прибравши Аталара, я знову прикликав кристалоса — і він вирушив просто до тебе. Єдине, що тоді змінилося, — ти нарешті, нарешті зняла свій амулет. А потім… — Він хихотнув. — Я побачив фотографії Аталара, на яких ви разом проводите час. Зокрема знімок твоєї спини. Татуювання, яке тобі набили за кілька днів до Даніччиної смерті, згідно зі списком її останніх місцеперебувань, що його Рунн Данаан надіслав тобі й Аталару — до акаунту якого я легко отримав доступ.

Пальці Брайс уп’ялися в килим, ніби вона випустила кігті.

— Звідки ти знаєш, що Ріг узагалі спрацює, коли тепер він у мене на спині?

— Фізична форма Рога не важлива. Незалежно від того, ріг це, намисто чи порошок, його сила зберігається.

Гант подумки вилаявся. Вони з Брайс так і не зайшли до того тату-салона. Вона казала, що до салону в неї запитань не було.

Михей вів далі:

— Даніка знала, що архезійський амулет приховає тебе від будь-якого впливу, магічного чи демонічного. З тим амулетом ти була невидима для кристалосів, виведених спеціально для пошуків Рога. Підозрюю, Даніка знала, що Джесіба Роґа наклала подібні захисні чари на цю галерею, і, можливо, сама зробила те саме з твоїм житлом — вашою старою квартирою і тією, яку лишила тобі, — аби впевнитися, що таким чином ти будеш іще більш захищена.

Гант глянув на зображення з зовнішніх камер. Де ж ці довбані Допоможні сили?

— І ти вирішив, що про це ніхто здогадається? — презирливо промовила Брайс. — А як щодо свідчень Бріґґса?

— Бріґґс — божевільний фанатик, якого Даніка спіймала на гарячому за плануванням підриву клубу. Ніхто не став би слухати його доводи про невинуватість.

Особливо враховуючи те, що адвоката йому призначив Михей.

Брайс підвела погляд на камеру. Ніби перевіряючи, чи вона працює.

— Вона виводить його на чисту воду, щоб отримати повне зізнання, — прошепотіла Сабіна.

Попри жах, який сковував його тіло, Гант відчув спалах гордості за Брайс.

— Ось такі справи, — знову посміхнувся Михей.

— Ти шматок лайна, — промовила Брайс.

Але тоді Михей поліз до кишені піджака. І дістав шприц. Повний прозорої рідини.

— Образи не завадять мені скористатися Рогом.

Ганту аж колька сперла під грудьми.

Михей підійшов до Брайс.

— Залишки Рога зараз вкорінені у твоїй плоті. Коли я введу тобі синт, його цілющі властивості знайдуть і виправлять те, що було зламане. І тоді Ріг знову стане цілим. І я нарешті зможу дізнатися, чи він працює.

— Ти ризикуєш відкрити портал до іншого світу посеред Міста Півмісяця, — різко кинула до нього вона, відсунувшись трохи подалі, — лише для того, щоб дізнатися, чи він працює?

— Якщо я не помиляюся, переваги значно перевищать можливі жертви, — м’яко відповів Михей, і на кінчику голки зблиснула крапелька рідини. — Шкода, що ти не переживеш побічної дії синту, щоб побачити це на власні очі.

Брайс рвучко простягнула руку до книжки на одній з нижніх полиць біля сходів, але Михей зупинив її, захльоснувши поривом вітру.

Її обличчя скривило жахом, коли Архангел опустився біля неї навколішки:

— Ні.

Цього не могло статися. Гант не міг допустити, щоб це сталося.

Але Брайс нічого не могла вдіяти. І Гант не міг нічого вдіяти, коли Михей встромив голку в її стегно. І ввів увесь вміст шприца. Вона кричала, борсалася, але Михей лише мовчки відступив назад.

Напевно, його сила, яка тримала її, послабила хватку, тому що Брайс на встелених килимом сходами обм’якла.

Покидьок глянув на годинник, прикидаючи, скільки часу лишилося до того, як вона розірве себе на шматки. І тоді рани на її побитому тілі повільно почали затягуватися. Її розсічена губа повністю загоїлася — але глибока рана на стегні затягувалася значно повільніше.

Посміхнувшись, Михей потягнувся до татуювання на її оголеній спині.

— Розпочнімо?

Але Брайс знову різко кинулася вбік — і цього разу магічна сила Михея не встигла її захльоснути, перш ніж вона схопила з полиці книжку і міцно її стиснула.

Книга спалахнула золотим світлом. Утворилася бульбашка, і рука Михея відскочила. Він ударив по золотому куполу, а той не піддався.

Дякувати богами. Якщо це допоможе Брайс виграти ще кілька хвилин до приходу підмоги… Але що зможе зробити загін Допоміжних сил проти Архангела? Гант натягнув свої невидимі пута. Напружив пам’ять, намагаючись знайти хоч якийсь вихід, згадати хоч когось, хто лишився у тому клятому місті й міг допомогти…

— Непогано, — промовив Михей і, продовжуючи посміхатися, знову випробував золотий бар’єр на міцність. — Є інші способи змусити тебе підкоритися.

Брайс тремтіла всередині золотої бульбашки. Серце Ганта зупинилося, коли Михей спустився сходами і попрямував до дивана, за яким принишк Сирінкс.

— Ні, — видихнула Брайс. — Ні…

Химера відбивалася, кусаючи Архангела, який схопив її за загривок.

Брайс впустила книгу. Золотий купол зник. Але коли вона спробувала підвестися на ще не загоєну ногу, та підкосилася. Навіть синт не зміг зцілити її досить швидко, щоб витримати вагу тіла.

Михей витягнув Сирінкса з-за дивана. І поніс до резервуара з некком.

— БЛАГАЮ, — закричала Брайс, не полишаючи спроб підвестися.

Але Михей не вагаючись відкрив двері до маленьких східців, що вели до вершини акваріума. Брайс продовжувала кричати.

Деклан вивів на екрани зображення з камери, встановленої над резервуаром — тієї ж миті Михей відкрив відсік для годівлі. І кинув Сирінкса у воду.

78

Він не вмів плавати.

Сирінкс не вмів плавати. У нього не було шансів вибратися, врятуватися від некка…

Зі свого місця внизу сходів Брайс могла лише мигцем бачити подушечки лап Сирінкса, який несамовито, відчайдушно молотив ними, намагаючись втриматися на поверхні. Вона впустила книжку. Золота бульбашка розірвалася, і вона спробувала підвестися.

З дверей, що вели до сходинок акваріума, вийшов Михей. І за мить ударив її своєю магічною силою.

Сила Архангела перевернула її і притисла долілиць до сходів, відкривши йому доступ до її спини.

Брайс корчилася на сходах. Біль у нозі згасав, його місце заступило німотне поколювання, яке розповзалося її венами. Сирінкс тонув, він…

Михей навис над нею. Вона простягнула руку — до полиці. Її занімілі пальці ковзнули по корінцях книг: «Про Божественне Число», «Ходячі Мерці», «Книга Дихання», «Багатолика Королева»…

Сирінкс борсався у воді, відчайдушно борючись за життя…

А потім Михей спрямував потік розжареного добіла полум’я просто їй у спину. У Ріг.

Вона закричала, хоча вогонь не обпікав, а радше всотувався у чорнило, наповнюючи її колосальною силою. Полум’я перетворювалося на лід і, наче відколоті крижини, рухалося її венами.

Повітря у кімнаті, здавалося, всмоктувало само себе, стаючи все щільнішим і щільнішим…

А потім вибухнуло, розійшовшись по кімнаті несамовитими брижами. Брайс скрикнула, й іній у її венах зашипів у пекучій агонії. Згори почувся звук розбитого скла. А потім нічого.

Узагалі нічого. Вона лежала на землі, здригаючись у болісних судомах колючого льоду і пекучого полум’я.

Михей роззирнувся. Він чекав.

Брайс ледве дихала і, тремтячи, чекала, коли відкриється портал, коли з’явиться якийсь отвір до іншого світу. Але нічого не відбувалося.

В очах Михея спалахнуло розчарування, і він сказав:

— Цікаво.

Це слово було доволі промовисте: він спробує знову. І знову. Байдуже, чи буде вона живою, чи стане купою самознищеної плоті. Її тіло все одно лишиться носієм чорнил Рога — самого Рога. Якщо доведеться, він тягатиме її труп доти, доки не знайде спосіб відкрити портал в інший світ.

Брайс зрозуміла це через кілька годин після нападу кристалоса на Чорній Пристані, коли побачила себе у дзеркалі. І почала підозрювати, що абетка, якою було зроблено її татуювання на спині, була їй незнайома тому, що це була не абетка. Принаймні не та, якою користувалися на Мідґарді. Вона знову переглянула список місць, які відвідала Даніка на своєму останньому тижні життя, і побачила, що неперевіреним лишився лише тату-салон. Тоді вона зрозуміла, що коли зник амулет, на неї напав кристалос. Так само, як демон напав на Ганта у парку, — після того як він торкнувся куртки Даніки у галереї. Ввібрав її запах, насичений запахом Рога.

Брайс напружилася, намагаючись вирватися з невидимої хватки сили Михея. Її пальці ковзнули по корінцю темно-фіолетової книги.

Сирінкс, Сирінкс, Сирінкс…

— Можливо, буде ефективніше вирізати з тебе Ріг, — пробурмотів Михей. З піхов на його стегні з гудінням вискочив ніж. — Боюся, буде боляче.

Палець Брайс зачепився за край книжкового корінця.

«Благаю».

Книга не поворушилася. Михей опустився біля неї навколішки.

«Благаю, — змолилася вона до книжкй. — Благаю».

І книга ковзнула до її пальців.

Брайс вихопила книгу з полиці й розкрила.

Книга вибухнула зеленкуватим світлом. Прямо Михею у груди.

Ударом його швиргонуло на інший бік бібліотеки і закинуло просто у відчинені двері душової.

Туди, де у тіні дверей чекала Лехаба з маленькою книжкою в руках. Вона розкрила її і випустила черговий потік сили у двері, захлопнувши їх.

Магічна сила книжки з шипінням охопила двері душової, щільно їх запечатавши. І замкнувши всередині Архангела.

Прокинувшись сьогодні вранці, Рунн не очікував, що дивитиметься, як помирає його сестра.

А його батько… Він мовчки спостерігав за жахом, що розгортався на екранах.

Кілька секунд Брайс лежала на сходах, чекаючи, поки остаточно затягнеться рана на нозі, і дивилася на запечатані двері душової. Ідея замкнути майже божественну істоту у ванній кімнаті могла бути кумедною, якби ситуація була не настільки жахливою.

Рунн почув, як ззаду прогарчав здушений голос:

— Допоможи їй.

Гант. М’язи на його шиї випиналися, борючись із магічною хваткою Сандірель. Гант і справді дивився на Сандіріель, коли знову прохрипів:

— Допоможи їй.

Металеві двері душової, навіть запечатані магічною силою книги, не надовго втримають Михея. Максимум на кілька хвилин. А враховуючи введений у кров Брайс синт… Скільки часу у неї було, доки вона не перетворить себе на клапті скривавленої плоті?

Лехаба кинулася до Брайс, тоді як Гант знову прогарчав до Сандріель:

— Зупини його.

Байдуже, що навіть із фантастичною швидкістю Архангелиці їй знадобиться година, щоб долетіти до галереї. І пів години, щоб дістатися туди гелікоптером.

Конференц-залу наповнило задушливе булькання, коли Сандріель посилила свою магічну хватку, заглушуючи голос Ганта.

— Це володіння Михея. Я не маю повноважень втручатися у його справи.

Утім, Аталар спромігся промовити, блиснувши темними очима: — Пішла. Ти.

Усі тріарії Сандріель звернули свої смертоносні погляди на Ганта. Але йому, здавалося, було все одно. Особливо коли Брайс задихано мовила до Лехаби:

— Увімкни годівницю акваріума.

Завдяки синту в її крові, зяюча рана на її стегні повністю затягнулася. І тоді вона схопилася на ноги і кинулася вперед.

Двері душової задвигтіли. Навіть не озирнувшись, Брайс, досі накульгуючи, підбігла до сходів, що вели на вершину резервуара. З підлоги вона підняла ніж. Ніж Михея.

Забувши, як дихати, Рунн дивився, як Брайс піднялася східцями і, відірвавши клапоть від своєї розірваної футболки, прив’язала ніж до стегна, зробивши такі собі імпровізовані піхви.

Деклан вивів зображення з невеличкої камери над резервуаром, і всім стало видно, як під вбудованою решіткою хлюпотить вода. Майже метровий квадратний відсік у центрі відкривався у темний простір акваріума. Невеличка платформа опускалася на ланцюгах, прикутих до верхньої частини резервуара. Лехаба ширяла біля пульта управління.

— Некк не нападає на нього, — схлипнула спрайта. — Сирі просто лежить, він мертвий…

Брайс стала навколішки і почала швидко й глибоко дихати. Частіше, частіше, частіше…

— Що вона робить? — спитала Королева Гіпаксія.

— Намагається набрати більше повітря у легені, — пробурмотів у відповідь Таріон.

— Брайс, — благально промовила Лехаба. — Це ж…

Але Брайс зробила останній потужний вдих і пірнула.

У лігво некка. Платформа опустилася разом із нею, ланцюги, розгортаючись, зникали у темній воді, і Брайс, встигнувши схопитися за металеві кільця, пливла все нижче, нижче, нижче…

У Брайс не було магії. Не було ні сили, ні безсмертя, щоб захиститися. Ні від некка, який був разом із нею в резервуарі, ні від Архангела, який ось-ось висадить двері душової. Ні від синту, який знищить її, якщо цього не зроблять ці двоє.

Його сестра, його зухвала, нестримна сестра — вона все це розуміла і все одно кинулася рятувати свого друга.

— Це її Випробування, — пробурмотів Флінн. — Це її довбане Випробування.

79

Холодна вода загрожувала вирвати те дорогоцінне повітря, яке лишалося у її легенях.

Брайс відмовлялася думати про холод, про тягучий біль у зціленій нозі, про двох монстрів, які були разом з нею в бібліотеці. Принаймні одного з них стримували двері душової.

А другий…

Брайс не зводила очей з Сирінкса, не дозволяючи страху взяти над нею гору і позбавити її можливості дихати, коли допливла до обм’яклого тільця химери.

Вона з цим не змириться. Нізащо.

Її легені почали палати, у грудях ставало все тісніше, але Брайс, опираючись цим відчуттям, крізь силу продовжувала тягнути Сирінкса до платформи — її єдиної надії на порятунок з води і від некка. Її пальці вчепилися у кільця ланцюга, і платформа рушила нагору.

Її легені стискалися, але Брайс продовжувала притримувати Сирінкса на платформі, яка поволі підіймала їх вище, вище…

З тіні з-за купи каміння на дні резервуара вирвався некк. Істота вже вишкірювалася до Брайс.

Некк знав, що вона прийде по Сирінкса. Він упродовж кількох тижнів спостерігав за нею в бібліотеці.

Але годівниця вже винирнула на поверхню, і Брайс разом з нею. Хапаючи ротом солодке, рятівне повітря, вона перекинула Сирінкса через край і задихано сказала Лехабі:

— Масаж серця…

Кігтисті руки схопили її за щиколотки і, розсікаючи шкіру, різко потягнули назад. Брайс вдарилася чолом об металевий край платформи, і її знову поглинула холодна вода.

Ганту перехопило подих, коли некк із такою силою вдарив Брайс об скляну стіну акваріума, що та тріснула.

Цей удар вирвав її зі ступору — саме тоді, коли некк потягнувся зубастою пащею до її обличчя.

Брайс ухилилася вліво, але його кігті впиналися їй у плечі, роздираючи шкіру. Вона потягнулася до ножа, примотаного до стегна…

Некк вихопив ніж з її рук і пожбурив його у темну воду.

Ось і все. Ось так вона і помре. Не від рук Михея, не від синту в її тілі, а від того, що некк розірве її на шматки.

Гант нічого не міг зробити, нічого не міг вдіяти і безпорадно дивився, як тварюка знову потягнулася до її обличчя…

Брайс знов ухилилася. І завдала некку удару, але не прихованою зброєю, а інакше.

Вона вдарила правою рукою некка у живіт — і схопилася за майже невидиму складку під черевом тварюки. Усе сталося так швидко, що Гант не зрозумів, що вона робить. Доки вона не крутнула зап’ястком і некк не зігнувся дугою від болю.

Бульбашки повітря вилітали з рота Брайс, а вона все сильніше викручувала яйця некка…

Усі чоловіки у конференц-залі здригнулися.

Некк відпустив її і впав на дно. Це була сприятлива мить для Брайс. Вона повернулася до тріснутої стіни резервуара, вперлася ногами і відштовхнулася.

Сила поштовху спрямувала її вгору крізь товщу води. Слідом за нею тягнулася цівка крові, хоча синт зцідив рану і не дав їй знепритомніти від удару об скло.

У воду знов опустилася платформа — це зробила Лехаба. Останній шанс на порятунок. Брайс дельфіном попливла до неї, виставивши перед собою руки. З кожним її хвилеподібним рухом кривавий слід, що тягнувся за нею, ставав інтенсивнішим.

На каменистому дні акваріума некк оговтався — і тепер вищирявся до своєї жертви, що стікала кров’ю. Його молочно-білі очі блищали розплавленою люттю.

— Пливи, Брайс, — прогарчав Таріон. — Не озирайся.

Платформа опустилася на максимум. Брайс пливла, зціпивши зуби, борючись з інстинктивним бажанням вдихнути.

— Давай, — змолився Гант. — Ти зможеш.

Пальці Брайс зімкнулися на днищі платформи. Потім обхопили її край. З глибини виринув некк, і його жахливе обличчя палало люттю і смертю.

— Не зупиняйся, Брайс, — застережливо промовила Ф’юрі Акстар до екрана.

Брайс не зупинялася. Переставляючи руки, вона видиралася по ланцюгу нагору, долаючи лічені метри, які лишалися до поверхні.

Три метри. Некк досяг днища платформи.

Два метри. Некк рвонув по ланцюгу вгору, наступаючи Брайс на п’яти.

Брайс виринула на поверхню, жадібно хапаючи ротом повітря і хапаючись за решітку, намагаючись підтягнутися…

Над водою з’явилися її груди. Потім живіт. Ноги.

З води вискочили руки некка, які намагалися її схопити.

Але Брайс уже була поза межами його досяжності. Вона важко дихала, потоки води стікали з неї у збурену поверхню під решіткою. Від рани на голові не лишилося й сліду.

Некк, не витримавши контакту з повітрям, опустився під воду. В той самий час платформа піднялася і щільно закрила доступ до води в акваріумі.

— Хай йому Хел, — прошепотіла Ф’юрі, потерши тремтливими руками обличчя. — Хай йому Хел.

Брайс кинулася до непритомного Сирінкса і спитала Лехабу: — Є зміни?

— Ні, він…

Брайс почала робити химері закритий масаж серця, натискаючи двома пальцями на мокру грудну клітку Сирінкса. Вона закрила його щелепи і вдмухнула повітря в його ніздрі. Потім ще раз. І ще раз.

Вона мовчала. Не благала нікого з богів, намагаючись його реанімувати.

На відео, яке транслювала камера, встановлена на протилежному боці бібліотеки, двері душової шипіли, опираючись спробам Михея вийти. Брайс мала забиратися звідти. Треба було тікати зараз, інакше вона перетвориться на купу кісток…

Але Брайс лишалася. Продовжувала боротися за життя химери.

— Чи можна звернутися до неї по аудіозв'язку? — спитав Рунн Деклана і Джесібу. — Можна зв’язати нас з нею? — Він вказав на екран. — Треба сказати їй, щоб негайно звідти забиралася.

Джесіба, обличчя якої було мертвотно-бліде, тихо відповіла:

— Зв’язок на камерах односторонній.

Брайс продовжувала масаж серця. Вода крапала з її мокрого волосся, а її шкіра у світлі акваріума була синюшного кольору, ніби вона сама була живим мерцем. А на спині, перекритій лише спортивним чорним ліфчиком, виднілися завитки татуювання — Ріг.

Навіть якщо вона вибереться з галереї, навіть якщо їй якось вдасться пережити вплив синту, Михей…

Сирінкс здригнувся, вивергнувши воду з легень. Брайс схлипнула, але перевернула химеру, даючи прокашлятися. Сирінкс тремтів і вивергав воду, жадібно хапаючи повітря.

Лехаба притягла на сходи футболку, яку дістала з шухляди стола, і простягнула її Брайс. Брайс перевдягнулася і, взявши все ще слабкого Сирінкса на руки, спробувала підвестися.

Вона застогнала від болю, ледь не впустивши Сирінкса, а з її ноги в акваріум хлинула кров.

Гант був настільки зосередженій на її рані на голові, що не помітив, як некк розсік їй литку — рана, що виднілася під легінсами, досі не затягнулася. Зцілення досі тривало. Напевно, некк ввігнав свої пазурі аж до кістки, якщо рана була настільки серйозною, що синт досі її не загоїв.

— Треба тікати. Негайно. Поки він не звільнився, — сказала Брайс і, не чекаючи відповіді Лехаби, підвелася на ноги з Сирінксом на руках.

Вона кульгала — і сильно. Але все ж дуже, дуже повільно рушила до сходів резервуара.

Двері душової знову нагрілися, метал розпікся до червоного жару — Михей намагався розплавити їх і вибратися.

Зціпивши зуби, Брайс важко дихала, з кожним кроком роблячи контрольовані вдихи й видихи. Намагаючись упоратися з болем, який синт іще не втамував. Намагаючись із понівеченою ногою тягнути тринадцятикілограмову химеру вниз східцями.

Двері душової пульсували світлом, зі щілин вилітали іскри. Брайс спустилася до бібліотеки. Припавши на ногу, вона зробила крок до сходів, що вели нагору до виставкової зали, і застогнала.

— Облиш його, — загарчав Король Осені. — Облиш химеру.

Перш ніж Брайс зробила наступний крок, Гант знав, що вона не облишить Сирінкса. Що вона радше дозволить Архангелу здерти з себе шкіру, ніж залишить Сирінкса.

І він бачив, що Лехаба теж це розуміла.

Зі щілин дверей душової бібліотеки летіли іскри. Брайс пройшла третину сходів, що вели нагору, коли зрозуміла, що Лехаби поруч немає.

Вона зупинилася, задихаючись від болю в литці, яку не міг притупити навіть синт, і озирнулася до підніжжя бібліотечних сходів.

— Лехабо, забудь про книжки, — благально промовила вона.

Якщо вони виживуть, вона вб’є Джесібу хоча б за те, що вона змусила спрайту вагатися. Вб’є…

Але Лехаба не поворухнулася.

— Лехабо, — сказала Брайс, і її ім’я прозвучало як наказ.

— Ти не встигнеш, Бібі, — тихо й сумно промовила Лехаба.

Брайс піднялася ще на одну сходинку, і в нозі немилосердно запекло. З кожним рухом біль ятрив рану, ведучи важку боротьбу з синтом, який намагався її загоїти. Перш ніж позбавити її глузду. Брайс проковтнула крик і сказала:

— Ми маємо спробувати.

— Не ми, — прошепотіла Лехаба. — Ти.

Брайс зблідла мов смерть.

— Ти не можеш, — з надривом промовила вона.

— Можу, — сказала Лехаба. — Чари довго його не втримають. Дозволь мені виграти для тебе час.

Брайс продовжувала просуватися сходами, зціпивши зуби.

— Ми щось придумаємо. Ми виберемося разом…

— Ні.

Брайс знову озирнулася і побачила, що Лехаба тихо усміхається, продовжуючи стояти біля підніжжя сходів.

— Дозволь мені зробити це для тебе, Бібі. Для тебе і для Сирінкса.

З грудей Брайс вирвався схлип:

— Лехабо, ти вільна, — слова розходилися бібліотекою разом з риданнями Брайс. — На минулому тижні я викупила тебе у Джесіби. Усі документи у моєму столі. Я хотіла влаштувати свято з цього приводу — зробити тобі сюрприз, — металеві двері душової почали викривлятися і вигинатися. — Я викупила тебе і тепер я звільняю тебе, Лехабо, — схлипнула Брайс.

— Я знаю, — відповіла Лехаба, продовжуючи усміхатися. — Я зазирнула до твоєї шухляди.

І незважаючи на монстра, який намагався вирватися з-за дверей, Брайс здавлено хихотнула. А потім змолилася:

— Ти вільна особистість — ти не повинна цього робити. Ти вільна, Лехабо.

Утім, Лехаба лишалася на місці.

— Тоді нехай світ знає, що першим, що я зробила, будучи вільною, — це допомогла своїм друзям.

Сирінкс на руках Брайс поворухнувся, і тихо й жалібно проскиглив. Брайс здалося, що так само жалісно стогнала її душа, і вона прошепотіла, не в змозі витримати цей вибір, цю мить:

— Я люблю тебе, Лехабо.

Єдині слова, які колись мали значення.

— Я теж завжди тебе любитиму, Бібі. Йди, — видихнула вогняна спрайта.

І Брайс пішла. Зціпивши зуби, стримуючи крик, вона рушила з Сирінксом сходами. До залізних дверей. Не знаючи, скільки часу виграє для неї вчинок Лехаби, поки синт не знищить її першим.

Двері душової заскрипіли.

Брайс озирнулася — востаннє. Глянула на подругу, яка лишалася поруч із нею, коли більше не було нікого. Яка лишалася безжурною навіть перед обличчям темряви, яка повністю поглинула Брайс.

Лехаба засяяла непохитним, темно-рубіновим полум’ям і почала рухатися.

Спершу змахнула рукою вгору. Потім вигнулася дугою. Крутнулася на місці, і її волосся закрутилося спіраллю над головою. Вона танцювала, щоб прикликати свою силу. Ту дрібку чарів, яку мала вогняна спрайта.

Сяйво охопило все тіло Лехаби.

Тож Брайс продовжила підйом. З кожним болісним кроком нагору вона чула, як Лехаба, майже наспівуючи, шепотіла:

— Я — нащадка Рантії Драл, Королеви Жарин. Зараз вона зі мною, і я не боюся.

Брайс дісталася вершини сходів.

— За мною мої друзі, і я їх захищатиму, — прошепотіла Лехаба.

Заридавши, Брайс штовхнула залізні двері. Коли вони з брязкотом захлопнулися і чари щільно їх запечатали, заглушивши голос Лехаби, Брайс притулилася до них спиною і сповзла на підлогу, схлипуючи крізь зуби.

Брайс дісталася виставкової зали і замкнула залізні двері. Дякувати богам — дякувати довбаним богам.

Утім, Гант не міг відвести погляд з камери у бібліотеці, на якій Лехаба продовжувала танцювати, прикликаючи свою силу і знову й знову повторюючи:

— Я — нащадка Рантії Драл, Королеви Жарин. Зараз вона зі мною, і я не боюся.

Лехаба сяяла — яскраво, наче серце зірки.

— За мною мої друзі, і я їх захищатиму.

Верхня частина дверей душової почала відгинатися.

І тоді Лехаба вивільнила свою силу. Три удари. Точно в ціль.

Не у двері душової чи Архангела за ними. Ні, Лехаба не могла затримати Михея.

Але чотириста тисяч літрів води могли.

Мерехтливі згустки сили Лехаби влучили у скляну стіну акваріума. Просто у тріщину, що утворилася після того, як некк ударив Брайс об скло.

Тварюка, відчувши струс, вилізла з-за каміння. І відсахнулася від жаху, коли Лехаба вдарила ще раз. І ще раз. Тріщина збільшилася.

А тоді Лехаба кинулася до резервуара. Притислася своїм крихітним тільцем до тріщини.

Вона знову і знову шепотіла слова — які злилися в одне речення, перетворившись на молитву, на виклик: — Зі мною мої друзі і я не боюся.

Гант повернув контроль над своїм тілом, якого вистачило на те, щоб прикласти руку до серця. Єдиний спосіб віддати честь Лехабі, чиї слова шепотіли у динаміках:

— Зі мною мої друзі, і я не боюся.

Один за одним янголи 33-го підвелися на ноги. Потім Рунн і його друзі. І вони теж приклали долоні до своїх сердець, поки найменша з їхнього Дому знову й знову билася об скляну стінку, палаючи золотим вогнем, а некк кидався вперед і назад, намагаючись знайти захисне місце, щоб пережити те, що мало статися.

— Зі мною мої друзі, і я не боюся, — продовжувала шепотіти Лехаба.

По склу пішла павутина тріщин.

Усі присутні у конференц-залі підвелися. Лише Сандріель, чия увага була прикута до екрана, цього не помітила. Усі вони стояли, дивлячись, як спрайта накликає смерть на себе і некка — щоб урятувати своїх друзів. Це був єдиний спосіб засвідчити їй свою повагу і віддати останню шану.

Лехаба продовжувала битися об скло. Вона все ще тремтіла від жаху, але не зупинялася. Ні на мить.

— Зі мною мої друзі, і я не боюся.

Металеве полотно дверей душової розірвалося, покручений метал відігнувся убік, і всі побачили Михея, який сяяв розжареним полум’ям, ніби щойно викуваний, ніби збирався розірвати цей світ на шматки. Він роззирнувся бібліотекою і зупинив погляд на Лехабі й тріснутій стінці акваріума.

Спрайта різко розвернулася і притислася спиною до скла.

— Це тобі за Сирінкса, — просичала вона і вдарила своєю вогненною долонькою по склу.

І чотириста тисяч літрів води ринули в бібліотеку.

80

Замиготіли червоні сигнали тривоги, заливаючи усе навколо мерехтливим кольором. Знизу здійнявся гуркіт, і галерея здригнулася.

Брайс зрозуміла, що сталося.

Зрозуміла, що акваріум вибухнув і що Лехабу змило водою. Що некк, опинившись на відкритому повітрі, теж загинув. Що це на якийсь час затримає Михея.

Сирінкс продовжував скиглити у неї на руках. Підлога галереї були всіяна склом, вікно кабінету Джесіби угорі розкололося на дрізки.

Лехаба померла.

Пальці Брайс стиснулися в кулаки. Перед очима усе розпливалося у червоному світлі аварійних сигналів. Вона чекала, доки синт проникне у її серце. Приймала кожну його руйнівну, шалену, крижану краплю.

Брайс поповзла до вхідних дверей, осколки скла побрязкували на підлозі. Сила, порожня і холодна, вібрувала на кінчиках її пальців.

Вона схопилася за дверну ручку і, підтягнувшись, підвелася. Розчахнула двері на зустріч золотому світлу передвечірнього сонця.

Але вона не вийшла у його промені.

Не для цього Лехаба виграла їй час.

Гант знав, що Лехаба загинула миттєво, наче смолоскип, який занурили у відро з водою.

Припливна хвиля закинула некка на антресолі, де він лежав, борсаючись і захлинаючись повітрям, яке з’їдало його шкіру. Навіть Михея віднесло назад до душової.

Гант мовчки вдивлявся в екрани. Спрайта померла.

— Прокляття, — прошепотів Рунн.

— Де Брайс? — спитала Ф’юрі.

У виставковій залі було порожньо. Вхідні двері були відчинені, але…

— Довбаний Хел, — прошепотів Флінн.

Брайс бігла сходами нагору. До кабінету Джесіби. Лише синт був здатен підживлювати таку швидкість. Лише він міг заглушити біль. І причину цього болю.

Увійшовши до кабінету, Брайс опустила Сирінкса на підлогу — а сама перестрибнула через стіл. До розібраної гвинтівки, що висіла над ним на стіні.

Знищувачка Богів.

— Вона його вб’є, — прошепотів Рунн. — Вона вб’є його за те, що він зробив з Данікою і зграєю.

Перш ніж загинути від синту, Брайс пропонувала своїм друзям стати свідками її останніх митей ясності мислення. Останніх митей її життя.

Сабіна була мовчазна, мов смерть. Але її шалено трусило.

У Ганта підкосилися ноги. Він не міг на це дивитися. Він не буде на це дивитися.

У бібліотеці загриміла магічна сила Михея. Розсуваючи воду, він із зусиллями пробирався до виходу.

Брайс зірвала зі стіни чотири частини Знищувачки Богів і кинула їх на стіл. Потім відімкнула сейф і залізла всередину. Діставши скляний флакон, вона вихилила якесь зілля (ще один наркотик? Хтозна, що чаклунка тримала у сейфі?), а слідом вийняла витончену золоту кулю.

П’ятнадцятисантиметровий патрон, на одному боці якого був вигравіруваний вищирений череп з крилами, а на іншому — два простих слова:

Memento Mori.

Пам’ятай, що помреш. Тепер вони здавалися радше обіцянкою, ніж слабким нагадуванням з М’ясного Ринку.

Брайс стиснула кулю в зубах і підтягнула до себе першу частину гвинтівки. Потім приладнала другу.

Михей підіймався сходами — уособлення смерті.

Брайс різко розвернулася до розбитого вікна, що виходило на виставкову залу. Вона підняла руку і третя частина гвинтівки — ствол — злетіла зі стола до її розведених пальців, піднята у повітря магією, якою Брайс не володіла від природи, а отримала від синту, що вирував у її венах. Кілька рухів — і ствол було зафіксовано.

Брайс побігла до розбитого вікна, на ходу дозбируючи гвинтівку. Жестом вона прикликала останню частину, і невидимий вітер приніс її зі стола. Золоту кулю вона продовжувала тримати в зубах.

Гант ніколи не бачив, щоб хтось збирав зброю, не дивлячись на неї, а швидко наближаючись до мішені. Ніби вона робила це тисячу разів.

А потім пригадав, що таки робила.

Нехай Брайс і була народжена від Короля Осені, але вона була донькою Рендалла Сілаґо. А легендарний снайпер добре її навчив.

Брайс приладнала останню частину і, потягнувши затвор, нарешті зарядила гвинтівку. Вона пригальмувала біля зяючого вікна, стала навколішки і приклала Знищувачку Богів до плеча.

Їй знадобилося дві секунди, аби прицілитися, дві секунди, щоб заспокоїти дихання, і Гант розумів, що ці секунди належали Лехабі. Що ці дві секунди спрайта виграла для подруги ціною власного життя. Це був її подарунок, який Брайс із розумінням прийняла.

Не шанс утекти, ні. Від Михея утекти неможливо.

Лехаба подарувала Брайс дві додаткові секунди, необхідні для вбивства Архангела.

Михей вибухом вибив залізні двері. Металеве полотно вклинилося у дерев’яні панелі на стіні. Губернатор різко розвернувся до відчинених вхідних дверей. До пастки, яку влаштувала йому Брайс.

Тож він не дивився вгору. Він не встиг навіть глянути у бік Брайс, перш ніж її палець зігнувся на спусковому гачку.

І вона випустила кулю прямо у голову триклятого Михея.

81

Час викривився і розтягнувся.

У Ганта з’явилося чітке відчуття того, що він падає назад, хоча він стояв біля стіни, не ворушачи жодним м’язом.

Утім, кава у чашці на найближчому столі нахилилася, і рідина повільно-повільно перекочувалася в один бік…

Смерть Архангела — смерть світової сили — могла зворухнути час і простір. Одна секунда могла тривати годину. День. Рік.

Тож Гант усе бачив. Бачив фантастично повільні рухи кожного присутнього у конференц-залі, невимовний шок, який прокочувався нею, обурення Сандріель, спантеличення зблідлого Поллукса, жах Рунна…

Золота куля продовжувала обертатися у черепі Михея. Продовжувала свердлити кістки і мозкову речовину, тягнучи за собою час.

А потім у розбитому вікні кабінету Джесіби з’явилася Брайс. Із мечем у руках.

Меч Даніки — напевно, вона залишила його у галереї у свій останній день життя. А Брайс, мабуть, сховала його у кабінеті Джесіби, де він зберігався останні два роки. Гант бачив найдрібніші зміни на обличчі Сабіни — як розширилися її зіниці, як сколихнулося її світле шовковисте волосся, коли вона похитнулася, побачивши зниклу сімейну реліквію…

Брайс вистрибнула з вікна до виставкової зали. Гант бачив кожен рух її тіла, бачив, як вона, вигнувшись у польоті, здійняла над головок) меч і важко його опустила.

Він міг поклястися, що древня сталь розсікала саме повітря. А потім розсікла Михея.

Розітнувши його голову навпіл, меч продовжив прокладати собі шлях у його тілі, розрізаючи його на дві частини. Впоратися з такою задачею міг лише меч Даніки.

Гант насолоджувався останніми моментами життя Брайс, поки синт не взяв над нею гору. Чи це були перші ознаки того, що це вже відбувалося — це божевілля, ця чиста, нестямна лють?

Брайс. Його Брайс. Його подруга і… те, що було між ними, було більше за дружбу. Вона належала йому, а він належав їй, і він мав це їй сказати, мав сказати тоді, у вестибюлі Коміціуму, що вона — єдина, хто має і матиме значення для нього. Що він знайде її, навіть якщо на це піде тисяча років. Знайде і зробить усе те, з чого глузувала тоді Сандріель.

Брайс досі перебувала у стрибку, продовжуючи розтинати тіло Михея, з якого фонтанувала кров.

У нормальному часі й просторі, кров розліталася би бризками. Але у цій викривленій реальності кров Архангела піднімалася вгору рубіновими бульбашками, окроплюючи обличчя Брайс і заливаючи її рот, відкритий у крикові.

У цій викривленій реальності він бачив, як синт зцілює кожен поріз і синець на тілі Брайс, поки вона опускалася, розрізаючи Михея навпіл.

Вона приземлилася на зелений килим. Гант очікував почути тріск кісток. Але її литка була повністю зцілена. Останній дарунок синту, перш ніж він її знищить. Але в її очах… він не бачив ні полуди безумства, ні самознищувального божевілля. Лише холодну, блискучу помсту. Дві половини тіла Михея відпали одна від одної, і Брайс знову змахнула мечем. І завдала ще одного удару. Впоперек його тулуба. А потім відрубала голову.

Сигнальні вогні продовжували заливати виставкову залу червоним світлом, але на футболці Брайс однозначно була кров, і з білої вона зробилася багряною. Утім, її очі лишалися ясними. Синт досі не взяв над нею гору.

— Антидот працює, — пробурмотіла Гіпаксія. — Він діє на неї.

Гант похитнувся.

— Я думав, ви надішлете їй лише залишки отрути, — промовив він до відьми.

— Я зрозуміла, як стабілізувати отруту без моєї присутності і… натомість надіслала їй антидот. Просто… про всяк випадок.

А вони ж бачили, як Брайс приклалася до флакона з протиотрутою, наче до пляшки віскі.

У клініці Гіпаксії антидоту знадобилося три хвилини, щоб повністю нейтралізувати синт. І Гант, і відьма довго дивилися на Брайс, рахуючи хвилини, доки синт повністю не зник з її організму.

Брайс спокійно підійшла до комірчини, прихованої за дерев’яними панелями. Дістала червону пластикову каністру. І вилила всі чотири літри бензину на розчленований труп Губернатора.

— Хай йому Хел, — тільки й шепотів Рунн, — хай йому Хел.

Решта присутніх не наважувалися навіть дихати надто голосно. Навіть Сандріель відібрало мову, коли Брайс дістала з шухляди свого стола коробку сірників.

Вона чиркнула сірником і кинула його на тіло Губернатора.

Спалахнуло полум’я. На експонатах навколо неї замерехтіли протипожежні чари.

У Михея не було шансів на порятунок. Чи на зцілення. Жодного шансу після того, що він зробив з Данікою Фендир. Зі Зграєю Дияволів. І з Лехабою.

Брайс дивилася на вогонь. Її обличчя досі було забризкане кров’ю Архангела. А потім вона зрештою підвела очі. І подивилася прямо у камеру. На тих, хто спостерігав за нею.

Втілення помсти. Розбите гнівом серце. Вона не схилиться ні перед ким. Дивлячись на це жорстоке, прекрасне обличчя, Гант відчув, як усередині нього заспівали блискавки.

Час пришвидшився. Полум’я пожирало тіло Михея, перетворюючи його крила на попіл. І від Губернатора лишився лише прах.

Знадвору завили сирени — нарешті прибули Допоміжні сили.

Щойно з’явилися перші загони фейців і вовків, Брайс різко захлопнула вхідні двері.

Ніхто, навіть Сандріель, не промовив ні слова, коли Брайс дістала з комірчини пилосос. І стерла останні сліди Михея з цього світу.

82

«Вибух газу», — повідомила вона у переговорний пристрій Допоміжним силами, яких, вочевидь, їхнє начальство не ознайомило з деталями виклику. Вона сказала, що з нею все гаразд. І що це проблеми приватного характеру.

Ні згадки про Архангела. Чи про попіл, який вона зібрала пилососом і висипала у смітник на задньому дворі.

Після цього вона піднялася до кабінету Джесіби і, взявши Сирінкса на руки, гладила його хутро, цілувала у досі вологу голову і часто шепотіла: «Усе гаразд. Ти в порядку».

Зрештою він заснув у неї на колінах, і лише коли вона впевнилася, що його дихання заспокоїлося і стало рівним, вона зрештою дістала з задньої кишені легінсів свій телефон.

У неї було сім пропущених дзвінків, усі від Джесіби. І низка повідомлень. Брайс погано зрозуміла зміст попередніх, але останнє, яке надійшло хвилину тому, було таке: «Напиши, що ти в порядку».

Її пальці здавалися чужими, у вухах пульсувала кров, але вона написала: «Усе гаразд. Ви бачили, що сталося?»

За мить Джесіба відповіла: «Так. Усе з самого початку». Потім чаклунка додала: «Усі на Саміті бачили».

«Чудово», — тільки й написала Брайс.

Вона ввімкнула на телефоні беззвучний режим, сунула його до кишені і наважилася спуститися до затоплених руїн архіву.

Майже вся бібліотека знаходилася під водою. Від Лехаби не лишилося й сліду. Навіть жменьки попелу.

На антресолях лежав розпластаний труп некка, його висохла шкіра відшаровувалася, а одна пазуриста рука досі стискала залізний прут балконної огорожі.

Джесіба наклала достатньо заклинань на бібліотеку, які захистили від хвилі книжки і невеличкі акваріуми й тераріуми, хоч їхні мешканці й були страшенно перелякані, але саме приміщення…

Навколо панувала гнітюча тиша.

Лехаба зникла. Ніхто не буркотів з-за її плеча, скаржачись на безлад.

А Даніка… Брайс відкинула правду, яку відкрив їй Михей. Ріг на її спині відновився і знову функціонував. Вона не відчувала зміни — не зрозуміла би, що він відновився, якби не жахливий вибух сили, випущеної Архангелом. Добре, що хоч портал не відкрився. Хоч за це спасибі.

Вона знала, що світ прийде до неї. Що скоро він з’явиться на її порозі.

І вона може жорстоко поплатитися за те, що зробила.

Тож Брайс попленталася нагору. Її нога загоїлася. Увесь біль зник; її організм очистився від синту…

Брайс виблювала у відро для сміття біля її стола. Отрута в антидоті немилосердно палала всередині і, виходячи з неї, обпікала їй горло, але вона не зупинялася і блювала, доки у роті не залишилася сама слина.

Треба було комусь зателефонувати. Хоч комусь.

Утім, у двері галереї ніхто не дзвонив. Ніхто не приходив, аби покарати її за скоєне. Сирінкс досі спав, згорнувшись тугим клубочком. Брайс підійшла до виходу й відчинила двері галереї.

І тоді почула крик. Схопивши Сирінкса, вона побігла на звук.

А прибігши на місце, зрозуміла, чому ніхто не прийшов по неї чи по Ріг на її спині.

У них були значно серйозніші проблеми.

На Саміті панував хаос. Астерійська Гвардія відлетіла, ймовірно, щоб отримати вказівки від своїх господарів, а Сандріель лише витріщалася у зображення з камери, на якій Брайс Квінлан невимушено збирала пилососом попіл Губернатора з килима, ніби це були розсипані чипси.

Це видовище настільки відволікло Архангелицю, що Гант зміг зрештою зрушити з місця. Він прослизнув до вільного місця поруч з Рунном і Флінном і тихо сказав:

— Зараз усе тільки погіршиться.

І справді, Король Осені вже посадив Деклана Еммета і ще двох технічних спеціалістів за шість різних комп’ютерів, стежачи за тим, що транслювалося на їхніх моніторах — від зображення галереї до новин і переміщень Допоміжних сил містом. Трістан Флінн знову був на телефоні й сперечався з кимсь із командного пункту фейців.

Рунн потер обличчя.

— Вони вб’ють її за це.

За те, що вона вбила Губернатора. За те, що довела, що спрайта і напівкровна жінка змогли виступити проти Губернатора і перемогти. Це було абсурдно. Настільки ж неймовірно, як дрібній рибці вбити акулу.

Сабіна все ще витріщилася на екрани, не помічаючи, як старий Ватажок дрімає у своєму кріслі біля неї. Бліда Амелі Рейвенскрофт тремтливою рукою простягла Сабіні склянку води, але Перша Претендентка не звернула на це уваги.

На іншому боці кімнати підвелася Сандріель, притискаючи до вуха телефон. Не дивлячись ні на кого, вона піднялася сходами і вийшла в оточенні своїх тріаріїв. Поллукс уже опанував себе і знову набув бундючного вигляду.

Ганта замутило від думки про те, що Сандріель була за кілька кроків від того, щоб бути проголошеною Архангелицею Вальбари. Широка самовдоволена посмішка Поллукса лише підтверджувала цю ймовірність. Прокляття.

Рунн глянув на Ганта.

— Нам потрібен план, Аталаре.

Заради Брайс. Щоб якимось чином захистити її від наслідків цього жаху. Якщо таке взагалі було можливо. Якщо астері вже не виступили проти неї і зараз не казали Сандріель, що вона має робити, щоб усунути загрозу, якою стала для них Брайс, навіть без Рога на спині.

Добре, що хоч так званий експеримент Михея провалився. Спасибі й за це.

— Вони вб’ють її за це, — знову сказав Рунн, радше самому собі.

Королева Гіпаксія сіла по інший бік від Ганта і, застережливо глянувши на нього, показала ключ. Вона вставила його в кайданки, і горсіанські камені з глухим звуком упали на стіл.

— Мені здається, зараз у них є серйозніші проблеми, — сказала вона, вказуючи на камери міста, зображення з яких Деклан вивів на екрани.

У конференц-залі запала тиша.

— Скажіть мені, що це не те, що я думаю, — промовив Рунн.

Експеримент Михея з Рогом аж ніяк не провалився.

83

Брайс вистачило одного погляду на Браму Серця на Старій Площі, щоб помчати додому з Сирінксом на руках.

Михей справді успішно скористався Рогом, і той відкрив портал просто у Брамі Серця, послуговуючись магією кварцових стін воріт. Глянувши на те, що випливало з порожнечі, розкритої у Брамі Серця, Брайс зрозуміла, що Михей відкрив портал не до невідомих світів, як того хотів. Цей портал був прямо у Хел.

Навколо стояли крики містян, поки з Брами вилітали крилаті лускаті демони — демони з самої Безодні.

Забігши до будинку, Брайс крикнула Марріну, щоб він спускався у підвал, разом з усіма мешканцями, яких зможе взяти з собою. І щоб він зателефонував своїм рідним і друзям і попередив їх, що треба спускатися у якесь безпечне місце — до бомбосховищ, якщо зможуть — і зачаїтися з будь-якою доступною зброєю.

Вона залишила Сирінкса у квартирі, поставивши йому здоровенну миску з водою і знявши кришку з контейнера з кормом, щоб він міг самостійно харчуватися. Потім нагромадила на дивані ковдри, сунула до цієї халабуди химеру, поцілувала її в пухнасту голову і, прихопивши усе необхідне, вибігла з квартири.

Вона помчала на дах, скидаючи Даніччину шкіряну куртку і прив’язуючи до спини родовий меч сім’ї Фендир. За пояс джинсів вона сунула один із пістолетів Ганта, на плече повісила його гвинтівку, а по кишенях розпихала якомога більше упаковок набоїв. На даху вона оглянула місто, і її кров похолола у жилах. Усе було гірше — значно гірше, ніж вона собі уявляла.

Михей відкрив портал у Хел не лише у Брамі Серця. Він відкрив портали у всіх Брамах. Усі сім кварцових арок стали входом у Хел.

Знизу долинали крики, поки демони виривалися з порожнеч у беззахисне місто.

Завила сирена. Попереджувальний звук — і наказ.

Відчинилися бомбосховища, їхні автоматичні двері завтовшки сантиметрів із тридцять розсунулися, щоб впустити тих, хто вже зібрався. Брайс приклала до вуха телефон.

Юніпер хоч на цей раз відповіла після першого ж гудка.

— О боги, Брайс…

— Сховайся у безпечному місці!

— Я вже, я вже, — схлипнула Юніпер. — У нас була генеральна репетиція з якимись великими спонсорами, і ми всі в укритті біля театру, і… — Вона знову схлипнула. — Брайс, вони кажуть, що скоро зачинять двері.

Брайс охопив жах.

— Містянам потрібно сховатися. Їм потрібна кожна зайва хвилина.

Юніпер заплакала.

— Я їм казала, але вони ошаліли і не хочуть слухати. Вони не впустять людей.

— Кляті виродки, — видихнула Брайс, роздивляючись укриття у кінці її кварталу, яке досі було відчинене, — потік людей, що линув усередину. Двері укриттів можна було зачинити вручну будь-якої миті, але всі вони автоматично зачиняться через годину. Намертво, доки не буде усунуто загрозу.

— Я змушу їх притримати двері, — з надривом промовила Юніпер. — Але Брайс, це… — Зв’язок обірвався — мабуть, Юніпер відійшла далі в укриття, і Брайс глянула на північ, у бік театрів. Усього за кілька кварталів від Брами Серця. — …і безлад… — Знову перешкоди на лінії. —…безпеці?

— Я у безпеці, — збрехала Брайс. — Будь в укритті. І тримай двері відчиненими скільки зможеш.

Але Юніпер, мила, рішуча і смілива Юніпер, не зможе заспокоїти натовп у паніці. Особливо тих ошатно виряджених гордіїв, які були переконані у своєму праві жити за рахунок усіх інших.

Голос фавни знову перервали перешкоди, тож Брайс лише сказала:

— Я люблю тебе, Юніпер.

І натиснула «відбій».

Вона швидко настрочила повідомлення Джесібі про те, що у місті буквально розкрився Хел, і не отримавши миттєвої відповіді, додала, що вирушає туди. Тому що хтось мав це зробити.

З Річкової Брами біля Місячного Лісу в небо злетіли демони. Брайс лишалося лише молитися, щоб Лігво вже закрило свої входи і виходи. Але Лігво охороняли десятки вартових і могутні чари. Деякі частини міста взагалі не мали ніякого захисту.

Цього було достатньо, щоб вона побігла сходами, що вели з даху будівлі, вниз.

У хаос вулиць міста.

— Демони вилітають з усіх Брам, — доповів Деклан, перегукуючи гучний шум лідерів різних делегацій і їхніх команд, які кричали щось у свої телефони.

Арки Брам були затягнуті чорною порожнечею, немов у них прочинилися невидимі двері.

На екранах було видно лише шість Брам, оскільки Кістяний Квартал камери не мав, але Деклан сказав, що можна сміливо припустити, що Брама Мертвих на тому боці Істрос містила таку ж темну порожнечу. Джесіба Роґа навіть не намагалася зв’язатися з Підземним Королем, але не відривала погляду від екранів. Її обличчя було мертвотно-бліде.

Гант, дивлячись з-за плеча Деклана, подумав, що це було неважливо, оскільки мешканці Кістяного Кварталу вже були мертві.

Лунали телефонні дзвінки — багато з них лишалися без відповіді. Сабіна віддавала накази Амелі, обидві вовчиці притискали телефони до вух, намагаючись зв’язатися з Лідерами міських зграй.

На кожний екран у центрі конференц-зали камери з усіх кінців Міста Півмісяця транслювали справжні жахіття. Гант не знав, куди дивитися. Кожне нове зображення було кошмарніше за попереднє.

Демони, яких він упізнав з жахливою ясністю, — гірші з найгірших — ринули у місто, вилітаючи з Брам. Демони, яких навіть йому було важко вбити. У мешканців Місяцеграда не було жодного шансу.

Це були не вишукані, розумні демони, як-от Аїдас. Ні, це була справжня негідь. Чудовиська Безодні. Дикі пси, які прагнули легкої здобичі.

У П’яти Трояндах уже засяяли райдужні бульбашки захисних чарів вілл, відгороджуючись від бідняків чи тих, кому не пощастило опинитися на вулиці. Саме сюди, під броньовані стіни найбагатших громадян міста, було наказано вирушити Допоміжним силам. Захищати тих, хто вже був у безпеці.

— Скажи своїм зграям, що є беззахисні будинки, де вони більше потрібні… — гаркнув Гант до Сабіни.

— Існують протоколи, — прогарчала у відповідь Сабіна. Амелі Рейвенскрофт принаймні вистачило совісті почервоніти від сорому й опустити голову. Але вона не наважувалася перебивати Сабіну.

— До біса протоколи, — заричав Гант і вказав на екрани. — У цих придурків є і захисні чари, і укриття на своїх віллах. А в людей на вулиці немає нічого.

Сабіна проігнорувала його слова. Але Рунн звернувся до батька:

— Відклич наші сили з П’яти Троянд. Відправ їх туди, де вони потрібні.

Король Осені поворушив щелепами, але сказав:

— Протоколи існують не просто так. Ми не залишимо їх на поталу хаосу.

— Ви двоє знущаєтесь чи що? — вимогливо спитав їх Гант.

Передвечірнє сонце потроху хилилося до обрію. Гант не хотів думати про те, наскільки ситуація погіршиться, коли настане ніч.

— Мені плювати, що вони не хочуть! — кричав Таріон у свій телефон. — Накажи їм вирушати на берег, — пауза. — Тоді скажи, нехай забирають усіх, кого зможуть, під воду!

На іншому боці кімнати Ісая теж говорив по телефону.

— Ні, Наомі, те викривлення часу не було хибною дією якогось заклинання. Так, через це відкрилися Брами. Ні, веди 33-й на Стару Площу. Негайно веди їх на Стару Площу. Мені байдуже, якщо їх усіх там пошматують… — Ісая опустив телефон і кліпаючи глянув на екран.

Потім він зустрівся поглядом із Гантом.

— ЦДР в облозі. 33-й потрапив у бійню.

Він не став думати, чи була Наомі серед них, чи просто впустила телефон у битві.

Рунн і Флінн набирали номер за номером. Ніхто не відповідав.

Але Сабіна додзвонилася.

— Ітане… доповідай.

Деклан мовчки під’єднав телефон Сабіни до динаміків конференц-зали. Почулося важке дихання Ітана Голстрома, його місцерозташування відбивалося за межами неприступного Лігва, захищеного чарами. Крізь його слова пробивалося потойбічне, хиже — не вовче — гарчання.

— Ці тварюки скрізь. Нам ледве вдається їх стримувати…

— Тримати позиції, — скомандувала Сабіна. — Тримати позиції і чекати подальших наказів.

Люди і ваніри з дітьми на руках бігли до всіх укриттів, які лише могли знайти. Багато з них уже позакривалися, запечатані переляканими містянами.

— Скільки часу потрібно 32-му, щоб дістатися з Гілени? — спитав Гант Ісаю.

— Година, — відповів янгол, не відриваючи очей від екранів. Від бійні, від міста, охопленого панікою. — Вони не встигнуть.

А якщо Наомі пала, поранена або мертва… Прокляття.

Флінн загримів на когось по телефону:

— Негайно оточіть Трояндову Браму. Ви ж просто віддаєте їм місто.

Дивлячись на бійню на екранах, Гант перебирав варіанти для міста. Знадобиться ціла армія для того, щоб оточити усі сім Брам, які відкрилися у Хел, — і потрібно буде знайти спосіб, як закрити ці портали.

Гіпаксія підвелася зі свого місця. З похмурою рішучістю вона обвела очима екрани і спокійно промовила у свій телефон:

— Збирайтеся і вирушайте. Ми вилітаємо.

Усі розвернулися до неї. Молода королева, здавалося, цього не помітила, і лише віддала наказ комусь на тому кінці:

— До міста. Негайно.

— Вас усіх переб’ють, — просичала Сабіна.

«Надто пізно», — вирішив не додавати Гант.

Гіпаксія натиснула «відбій» і вказала на екран на лівій стіні з зображенням Старої Площі.

— Я краще помру, як вона, ніж дивитимуся, як гинуть невинні, поки я сиджу тут.

Гант розвернувся туди, куди вказала Гіпаксія, і волосся на його потилиці стало дибки, ніби він уже знав, що побачить.

На екрані, у шкіряній куртці Даніки, з мечем в одній руці і пістолетом в іншій, вулицями мчала Брайс.

Вона не тікала від небезпеки, а бігла їй назустріч.

Брайс знову й знову щось кричала. Деклан підключився до трансляції і змінював камери, слідуючи за нею в кінець вулиці.

— Думаю, я можу витягнути її голос і відокремити його від навколишнього шуму, — сказав він радше сам собі. А потім…

— Біжіть в укриття! — закричала вона. Її слова луною розкотилися по всій конференц-залі.

Занурення, удар, постріл. Вона рухалася так, наче все життя тренувалася з Допоміжними силами.

— Усередину, швидкої — заревіла вона і, розвернувшись, прицілилася у крилатого демона, який закривав глузливо золоте передвечірнє сонце.

Пролунав постріл, і тварюка, заверещавши, полетіла сторч у провулок.

Пальці Деклана літали по клавіатурі, тримаючи Брайс на екрані.

— Куди її несе? — промовила Ф’юрі.

Брайс продовжувала бігти. Продовжувала стріляти. І не промахувалася.

Гант придивився до навколишньої обстановки і зрозумів, куди вона прямувала.

До найбеззахиснішої частини Міста Півмісяця, повної людей, які не володіли магією. Які не мали надприродних вмінь чи сил.

— До Асфоделевих Луків, — сказав Гант.

Гіршого Брайс собі й уявити не могла.

Її рука німіла від удару курка щоразу, коли вона стріляла, смердюча кров вкривала її одяг, а ляскучим зубам, шкірястим крилам і розлюченим, безпросвітним очам не було ні кінця ні краю.

Передвечір’я перетекло у яскравий захід сонця, і небо невдовзі зрівнялося з кольором закривавлених вулиць.

Брайс мчала вперед, відчуваючи, як у грудях при вдиху коле ножем.

Обойма пістолета була порожня. Вона не стала гаяти час на пошуки набоїв, яких у неї не було. Ні, вона лише жбурнула пістолет у чорного крилатого демона, який летів на неї, чим збила його з пантелику, і зняла з плеча гвинтівку. Гвинтівку Ганта. Його запах кедра і дощу огорнув її, поки вона пересмикувала затвор, і коли демон, розвернувшись, кинувся на неї, клацаючи зубами, вона вистрілила.

Голова демона відлетіла із фонтаном червоних бризок.

Але Брайс бігла містом далі. Вона проминула кілька укриттів, які досі були відчинені. Ті, хто були всередині, щосили намагалися втримати двері, щоб виграти час для інших, які не встигли сховатися.

Ще один демон кинувся до неї з даху, тягнучи до неї вигнуті кігті…

Брайс змахнула мечем Даніки, розітнувши плямисту сіру шкіру демона від черева до шиї. Він завалився на тротуар позаду неї, і шкірясті крила хруснули під його вагою, але Брайс уже мчала далі.

Вона бігла вперед. Вона мусила бігти вперед.

Усі її тренування з Рендаллом, кожна година, проведена серед валунів і сосен у горах навколо її дому, кожна година у міських спортзалах і тирах — усе це було заради цієї миті.

84

Гант не міг відвести очей від екрана, на якому Брайс пробивала собі шлях крізь місто. Ліворуч від нього задзвонив телефон Гіпаксії, і королева-відьма миттю відповіла. А через кілька секунд промовила:

— Що значить мітли знищені?

Деклан перевів її дзвінок на динаміки, й усі присутні почули тремтливий голос відьми на тому кінці лінії:

— Вони всі потрощені, Ваша Величносте. Арсенал конференц-зали також. Вогнепальна зброя, мечі… також гелікоптери й автівки — усе розбито.

Страх скрутив нутрощі Ганта, коли Король Осені пробурмотів: — Михей.

Певно, Архангел зробив усе це на відході, тихо і непомітно. Щоб тримати їх на відстані, поки сам експериментуватиме з силою Рога. З Брайс.

— У мене є гелікоптер, — сказала Ф’юрі. — Я залишила його в іншому місці.

Рунн підвівся і заявив:

— Тоді ми вилітаємо просто зараз.

У Місті Півмісяця вони все одно опиняться лише через пів години.

— У місті справжня бійня, — казала Сабіна у телефон. — Тримайте свої позиції у Місячному Лісі та П’яти Трояндах!

Усі зграї у Допоміжних силах були підключені до цього дзвінка і могли чути одне одного. Деклан натиснув кілька кнопок і підключив телефон Сабіни до динаміків конференц-зали, щоб Допоміжні сили могли також чути і їх усіх. Але деякі зграї взагалі перестали відповідати.

— Негайно відправ довбану вовчу зграю на Стару Площу! — гаркнув Гант до Сабіни.

Навіть на гелікоптері Ф’юрі він усе одно не встигне. Але якби підмога надійшла до Брайс до того, як вона сама зайде до склепу, на який перетворяться Асфоделеві Луки…

— У мене не лишилося вовків для Старої Площі! — відрізала у відповідь Сабіна.

Але Ватажок вовків нарешті заворушився і вказав древнім, скарлюченим пальцем на екран. На відео, яке транслювалося. І сказав:

— На Старій Площі лишилася одна вовчиця.

Тоді всі підвели очі й подивилися туди, куди він вказував. На кого він вказував.

Крізь криваву бійню мчала Брайс. У її руках виблискував меч, завдаючи один за одним численних ударів демонам.

Сабіна ледь не поперхнулася.

— Це ти відчуваєш меч Даніки, Батьку…

Дрейні, невидющі очі Ватажка дивилися на екран. Він приклав руку до грудей і стиснув кулак.

— Вовчиця, — постукав він кулаком по серцю.

Брайс продовжувала пробиватися до Асфоделевих Луків, продовжувала нищити демонів, виграючи час для тих, хто тікав до укриттів.

— Справжня вовчиця.

Ганту до болю стиснуло горло. Він простягнув руку до Ісаї.

— Дай мені свій телефон.

Ісая, не ставлячи жодних запитань і не кажучи ні слова, передав телефон. Гант із пам’яті набрав номер, який не наважився зберегти у своєму списку контактів. Лунав гудок за гудком, коли нарешті почулася відповідь:

— Припускаю, це справді важливо?

Навіть не представившись, Гант прогарчав:

— Ти винна мені послугу.

— Справді? — почулося здивування у низькому грудному голосі Королеви Змій.

Через дві хвилини Гант підвівся зі свого місця, збираючись рушити за Рунном до гелікоптера Ф’юрі, коли задзвонив телефон Джесіби. Чаклунка напружено оголосила:

— Це Брайс.

Гант підвів голову до екранів і справді побачив, що Брайс сунула свій телефон під лямку спортивного ліфчика на плечі, ймовірно увімкнувши гучний зв’язок. Вона обминала покинуті автівки, перетинаючи кордон до Асфоделевих Луків. Сонце почало сідати за обрій, ніби сам Солас вирішив їх покинути.

— Виведи дзвінок на динаміки та об’єднай його з лініями Допоміжних сил, — наказала Джесіба Деклану і відповіла: — Брайс?

Брайс важко дихала. Постріли її гвинтівки громом розколювали повітря.

— Передайте тим, хто на Саміті, що мені потрібна підмога в Асфоделевих Луках — я прямую до укриття біля Брами Смертних.

Рунн перестрибнув через сходи й підбіг до динаміка у центрі стола.

— Брайс, це справжня бійня, — сказав він у динамік. — Сховайся у тому укритті, поки вони усі не закрилися…

Знову пророкотіла гвинтівка, і черговий демон упав на землю. Але з Брам продовжувала вилітати сила-силенна тварюк, які забарвлювали кров’ю вулиці міста так само, як вечірня заграва зараз забарвлювала небо.

Брайс сховалася за сміттєвим контейнером і продовжувала відстрілюватися. Потім перезарядила гвинтівку.

— Для Асфоделевих Луків немає резервної групи, — сказала Сабіна. — Усі зграї розміщені…

— Тут же діти! — перервавши її, скрикнула Брайс. — Тут немовлята!

У залі запала тиша. Глибокий жах розтікався по венам Ганта, наче чорнило у воді.

А потім у динаміках почувся задиханий чоловічий голос:

— Я йду, Брайс.

Брайс наморщила скривавленого лоба і прошепотіла:

— Ітане?

Сабіна загарчала:

— Голстроме, чорт забирай, не смій покидати позицію…

Але Ітан знову промовив, цього разу рішучіше:

— Я йду, Брайс. Зачекай, — пауза, а тоді він додав: — Ми всі йдемо.

У Ганта підкосилися ноги, коли Сабіна заволала на Ітана:

— Ти відмовляєшся виконувати прямий наказ своєї…

Ітан розірвав з нею зв’язок. І всі вовки під його командуванням також відключилися.

Вовки могли дістатися до Асфоделевих Луків за три хвилини.

Три хвилини крізь Хел, різанину і смерть. Три хвилини відчайдушного бігу на межі можливостей, щоб врятувати найбеззахисніших.

Людських дітей.

До них приєдналися шакали. Койоти. Дикі та звичайні собаки. Гієни і динго. Лисиці. Бо такими вони були — завжди: захисниками тих, хто не міг себе захистити. Захисниками слабих і маленьких.

Ця істина була викарбувана у душі кожного представника родини псових — чи то перевертня, чи звичайної тварини.

Ітан Голстром помчав до Асфоделевих Луків, відчуваючи тягар тієї історії, яка обпікала йому серце. Він молився, щоб не спізнитися.

85

Брайс розуміла, що те, що вона досі лишалася жива, було можливе лише завдяки чистому везінню. Й адреналіну, який допомагав їй так чітко й спокійно зосереджуватися на своїх цілях.

Але з кожним пройденим нею кварталом сонце сідало все нижче, і її ноги ставали повільніші. Як і її реакція. Руки боліли, наливаючись свинцем. Кожне натискання на спусковий гачок вимагало більше зусиль.

Усе, що було їй потрібно, — ще трохи часу. Ще трохи часу, доки вона не впевниться, що всі в Асфоделевих Луках сховалися в укриттях, поки ті не зачинилися. А до цього моменту лишалося недовго.

Укриття нижче кварталом лишалося відчинене, фігури перед ним тримали стрій, поки всередину забігали людські родини. За кілька кварталів на північ була Брама Смертних — досі відкрита у Хел.

Тож Брайс зупинилася на перехресті, сховала меч Даніки у піхви і знову приставила до плеча гвинтівку Ганта. У неї лишилося шість набоїв.

Ітан скоро прийде. Він міг з’явитися будь-якої миті.

З-за рогу вискочив демон, його кігтисті пальці лишали на бруківці глибокі сліди. Брайс вистрелила, і віддача вдарила їй у плече. Демон ще падав, котячись по землі, коли вона перевела гвинтівку вбік і знову вистрелила. Ще один демон завалився на землю.

Лишилося чотири кулі.

За її спиною лунали накази людей:

— Швидше! В укриття! Кидай сумку і біжи!

Брайс вистрелила у демона, який летів через перехрестя просто до укриття. Тварюка впала метрів за шість від входу. Люди його добили.

За відчиненими дверима укриття кричали діти, плакали немовлята.

Брайс знову вистрелила. Ще раз. І ще.

З-за рогу вивернув ще один демон і помчав на неї. Клацнув курок.

Усе. Кінець. Патрони скінчилися.

Демон стрибнув, широко розкривши щелепи й оголивши два ряди гострих, мов кинджали, зубів. Цілячись їй у горло. Брайс ледве встигла підняти гвинтівку і ввігнати її у зяючу пащу. Метал і дерево застогнали, і від удару світ навколо похилився.

Брайс із демоном завалилися на бруківку, і її кістки заскреготіли від болю. Демон стиснув щелепи. І перекусив гвинтівку навпіл.

Брайс вдалося вилізти з-під демона й відповзти, поки тварюка випльовувала уламки гвинтівки. А тоді демон рушив до неї. З його пащі на закривавлену бруківку текла слина. Здавалося, він насолоджувався кожним кроком.

Меч у піхвах на її спині, був притиснутий до землі її вагою, тож Брайс потягнулася до ножа на стегні. Ніби він міг щось зробити, ніби міг зупинити демона…

Тварюка присіла навпочіпки, готуючись до стрибка.

Брайс розвернула зап’ясток, спрямувавши лезо вгору, коли позаду неї задвигтіла земля…

Сіру голову демона пронизав меч.

Масивний меч, щонайменше метр двадцять завдовжки, який тримала в руці висока чоловіча фігура в обладунках. Довге лезо сяяло блакитними вогниками. Такою ж синявою відсвічували лискучі чорні обладунки і чорний шолом. А на грудях чоловіка сяяла емблема — кобра, що нападає.

Це був один з фейських охоронців Королеви Змій.

Бруківка затремтіла під ногами ще шістьох воїнів, які пробігли повз фейця, вихопивши пістолети й мечі. Їхні рухи не були пригальмовані отрутою правительки — ні, вони були смертельно точні.

І разом із фейськими охоронцями Королеви Змій повз Брайс промчали вовки, лисиці й усі представники родини псових, кидаючись у бій.

Брайс підвелася на ноги і кивнула воїну, який її врятував. Феєць лише різко розвернувся, руками у металевих рукавицях демона схопив за плечі й із могутнім криком розірвав його. Розірвав навпіл.

Але найгірші демони Хела продовжували летіти до них, тож Брайс знову вихопила Даніччин меч з-за спини.

Вона подумки спрямувала всю силу в руки і вперлася ногами у бруківку, побачивши, як до неї вулицею мчить черговий демон. Навколо перевертні билися з демонами, утворюючи бар’єр з хутра, зубів і кігтів між ордою, що наступала, й укриттям позаду них.

Брайс зробила обманний випад ліворуч, і коли демон попався на цей її фінт, змахнула мечем. Але клинок не пробив кістку і не дістався до м’яких, вразливих нутрощів. Тварюка заревла, розвернулася і знову кинулася на Брайс. Зціпивши зуби, Брайс виклично здійняла меч угору. Демон був надто розлючений, щоб помітити, що це був ще один обманливий маневр.

Тоді як ззаду на нього напав величезний сірий вовк.

Ітан налетів на демона вибухом зубів і пазурів, так швидко і жорстоко, що Брайс на мить приголомшено завмерла. Вона вже забула, яким велетенським був Ітан у цій подобі — усі перевертні були як мінімум утричі більші за звичайних тварин, але Ітан завжди був крупніший. Як і його брат.

Ітан виплюнув горлянку демона і змінив подобу, в одну мить перекинувшись з вовка на високого хлопця. Його темно-синя футболка і джинси були такі ж закривавлені, як і одяг Брайс, але не встигли вони заговорити, як його карі очі спалахнули тривогою. Брайс різко розвернулася, і в ніс їй ударило прогіркле дихання демона, який каменем падав на неї з неба.

Вона пригнулася і виставила меч угору. Від вереску демона у неї ледь не полопалися барабанні перетинки, коли тварюка, наштрикнувшись на клинок, за інерцією продовжила падати. І розпорола собі черево аж до верху.

Кров бризнула на кросівки Брайс і її рвані легінси, але лише переконавшись, що голова демона покотилася геть, вона розвернулася до Ітана. Тоді як він, вихопивши меч із піхов на спині, розсік навпіл ще одного демона.

Їхні погляди зустрілися, і всі слова, які вона мала сказати, зависли у її очах. У його очах вона теж бачила невимовлені слова, коли він зрозумів, чиї це були куртка і меч.

Але Брайс лише похмуро усміхнулася. Пізніше. Якщо вони якимось чином виживуть, якщо протримаються ще кілька хвилин і дістануться до укриття… Тоді вони поговорять.

Ітан із розумінням кивнув.

Брайс знову кинулася у бійню, розуміючи, що тепер її підживлював не лише адреналін.

— Укриття зачиняються через чотири хвилини, — проголосив Деклан присутнім.

— Чому досі немає твого гелікоптера? — спитав Рунн Ф’юрі. Він підвівся, і Флінн встав разом із ним.

Акстар глянула на свій телефон.

— Він уже летить з…

Двері вгорі розчахнулися, і до конференц-зали ураганом увірвалася Сандріель. З нею не було ні її тріаріїв, ні Поллукса. Вона рушила сходами вниз до центрального стола, й усі замовкли.

Архангелиця глянула на Ганта, який зараз сидів між Гіпаксією і Рунном, і він приготувався до найгіршого. На столі перед ним лежали горсіанські кайданки.

Але Сандріель лише повернулася на своє місце за центральним столом, і Гант припустив, що у неї зараз є серйозніші проблеми. Кидаючи погляди на екрани і розриваючись між різними відеотрансляціями, Сандріель сказала:

— Ми нічим не можемо допомогти місту, поки Брами відкриті у Хел. Нам наказано лишатися тут.

Рунн остовпів.

— Ми потрібні там…

— Ми лишаємося тут, — слова громом розкотилися конференц-залою. — Астері відправляють підмогу.

Гант обм'як на своєму кріслі, і Рунн важко опустився поруч.

— Нарешті, — пробурмотів принц, потираючи тремтливими руками обличчя.

Отже, вони певно відправили Астерійську Гвардію. І ще якесь підкріплення. Можливо, до Місяцеграда полетіли і тріарії Сандріель. Нехай вони і були психопатичними придурками, але принаймні могли справно битися. Прокляття, навіть один Молот був би зараз благословенням для міста.

— Три хвилини до зачинення укриттів, — проголосив Деклан.

У загальному шумі аудіопотоку, який Деклан вивів у динаміки, пролунало виття перевертня, який застерігав усіх бігти до безпечного місця, покинути кордон, який вони встановили проти орди демонів, і чимдуж тікати до металевих дверей укриття, які досі були відчинені.

Потік людей, які бігли до укриття, не припинявся. Дорослі з дітьми і домашніми тваринами на руках протискалися до отвору, трохи більшого за двері невеличкого гаража. Воїни Королеви Змій і кілька вовків лишалися на перехресті.

— Дві хвилини, — сказав Деклан.

Брайс із Ітаном билися пліч-о-пліч. Коли один робив помилку, другий її виправляв. Коли один приманював демона, другий його вбивав.

У місті завила сирена. Попередження. Але Брайс з Ітаном досі тримали ріг вулиці.

— Тридцять секунд, — промовив Деклан.

— Біжи, — закликав Гант. — Біжи, Брайс.

Випустивши кишки ще одному демону, вона нарешті розвернулася до укриття, а з нею й Ітан. Добре, вона зможе забігти всередину і зачекати, доки не прибуде Астерійська Гвардія і не знищить цих покидьків. Можливо, гвардійці знають, як закрити портали у Брамах.

Двері укриття почали зачинятися.

— Вони надто далеко, — тихо промовила Ф’юрі.

— Встигнуть, — з зусиллям промовив Гант, оцінюючи відстань між дверима, які повільно зачинялися, і двома фігурами, які мчали до них. Червоне волосся Брайс майоріло за її спиною, наче прапор.

Ітан спіткнувся, і Брайс схопила його за руку, не давши йому впасти. На боці Ітана блиснула жахлива рана, його футболка була просочена кров’ю. Як йому взагалі вдавалося бігти…

Двері укриття вже зачинилися наполовину. Щосекунди вільного простору лишалося все менше.

Кігтиста рука схопилася зсередини за край дверей. Потім ще кілька пар рук.

А тоді в отворі з’явилася молода вовчиця з каштановим волоссям. Зціпивши зуби, вона відчайдушно заревіла, навалюючись на двері, які неминуче зачинялися. Усі вовки за нею тримали зсувні двері, намагаючись їх сповільнити.

— П’ятнадцять секунд, — прошепотів Деклан.

Брайс несамовито мчала вперед.

Один за одним вовки зі зграї Ітана втрачали контроль над дверима. Доки не лишалася одна вовчиця, яка стримувала механізм, упершись ногою в бетонну стіну і ревучи від зусиль…

Ітан і Брайс наближалися до укриття, погляд вовка був зосереджений виключно на дверях.

Лишилося трохи менше метра вільного проходу. Недостатньо для них обох. Брайс глянула в обличчя Ітана. Її очі наповнилися сумом. І рішучістю.

— Ні, — видихнув Гант, прекрасно розуміючи, що вона збиралася зробити.

Брайс відстала лише на крок. Цього було достатньо, щоб вона, зібравши всю свою фейську силу, штовхнула Ітана вперед. Рятуючи брата Коннора Голстрома.

Ітан розвернувся до Брайс, його очі спалахнули люттю, відчаєм і горем. Він простягнув руку, але було запізно.

Металеві двері захлопнулися з глухим звуком, який, здавалося, луною розкотився по всьому місту.

Гул і справді пролунав по всьому місту, коли зрештою замкнулися двері всіх укриттів.

Брайс досить сильно штовхнула Ітана і, не в змозі зупинитися, за інерцією врізалася у металеві двері, застогнавши від болю.

Потім вона розвернулася, бліда, мов полотно. Вона перебирала в голові можливі варіанти і не знаходила підхожого.

І тоді Гант прочитав це на її обличчі: вперше Брайс не знала, що їй робити.

Тремтячи всім тілом, Брайс сховалася у невеличкій ніші перед укриттям. Вечірня заграва розфарбовувала небо яскравими жовтогарячими і рубіновими кольорами — наче останній бойовий клич світу перед наближуваною ніччю.

Демони розлетілися, але їх стане ще більше. І скоро. Поки у Брамах будуть відкриті портали у Хел, вони не перестануть прибувати.

Хтось — мабуть, Ітан — почав гупати у двері укриття за її спиною. Він ніби намагався відкрити їй прохід, шкрябаючи кігтями метал. Брайс вирішила не звертати уваги на цей звук.

У кінці вулиці виднілися металеві й блакитні відблиски — воїни Королеви Змій досі билися. Деякі з них пали і лежали купами димучих обладунків і крові.

Якщо їй вдасться повернутися додому, то заклять квартири вистачить, щоб захистити її і всіх, кого вона зможе взяти з собою. Але до квартири було двадцять кварталів. З таким же успіхом це могло бути двадцять кілометрів.

У Брайс з’явилася ідея, і вона замислилася, зважуючи всі за і проти. Варто спробувати. Треба спробувати.

Брайс глибоко вдихнула, намагаючись заспокоїтися. Даніччин меч тремтів у її руці, наче тростина на вітрі.

Вона зможе. Вона якось знайде спосіб.

Брайс вискочила на слизькі від крові вулиці, тримаючи меч напоготові. Не озирнувшись до укриття за спиною, вона побігла вулицями міста. Образна пам’ять на ходу вела її найкоротшим шляхом. З-за рогу почулося гарчання, і Брайс ледве встигла підняти меч, щоб відбитися від демона. Вона надрубала йому шию і побігла далі, почувши за мить, як він упав на землю. Вона мала рухатися вперед. Мала дістатися Старої Площі…

Вулиці були завалені мертвими перевертнями і воїнами Королеви Змій. А навколо них — ще більше мертвих людей. Більшість пошматовані.

З червоного неба на неї налетів ще один демон…

Брайс закричала, коли він відкинув її, вдаривши об автівку з такою силою, що розбилися вікна. За частку секунди вона відчинила двері й залізла на пасажирське сидіння, коли демон знову напав. Напав на автівку.

Брайс перелізла через бильця і важіль коробки передач, тягнучись до ручки дверей з боку водія. Ривком відчинивши двері, вона ледь не випала на вулицю, але демон так завзято шматував шини з протилежного боку автівки, що не помітив, як вона кинулася геть.

Стара Площа. Якщо вона зможе добігти до Старої Площі.

Двоє демонів кинулися за нею. Їй лишалося тільки бігти містом, яке поволі почала накривати темрява.

Одна. Вона була зовсім одна.

86

Місто почало затихати. Щоразу, коли Деклан вмикав звук із камер різних районів, усе більше криків ущухало, обриваючись один за одним.

Гант розумів, що це був не знак того, що містяни заспокоїлися чи врятувалися.

Портали у Брамах лишалися відкритими. Вечірня заграва на небі поступилася місцем синьо-фіолетовим сутінкам. Гант уявляв, які жахіття надішле Хел, коли настане ніч. У місто повилазять тварюки, які не люблять світло, спеціально виведені й навчені полювати у темряві.

Брайс досі була на вулицях. Одна помилка, один хибний крок — і вона загине.

Її організм не зцілиться, не відновиться самостійно. Бо вона не встигла зробити Занурення.

Брайс перетнула межу Старої Площі. Але вона бігла туди не заради власної безпеки. Ні, вона мчала до Брами Серця, потік демонів з порталу якої припинився. Ніби Хел і справді чекав ночі, щоб почати другий раунд.

Серце Ганта шалено закалатало, коли вона зупинилася за квартал від Брами. Брайс сховалася у ніші найближчого укриття. У світлі ліхтаря першосвітла, встановленого біля входу, вона важко опустилася на землю, слабко стискаючи руків’я меча.

Гант знав цю позу, цей кут нахилу голови.

Це була поза солдата після важкої, жорстокої битви. Виснаженого солдата, який усе ж вирішив скористатися вільною хвилиною, цією останньою миттю, щоб зібратися з силами перед останнім боєм.

Зціпивши зуби, Гант промовив до екрана:

— Піднімайся, Брайс.

Рунн лише хитав головою. На його обличчі був справжній жах. Король Осені нічого не сказав. Він мовчки дивився на свою доньку, зображення якої Деклан вивів на головний екран.

Брайс полізла під куртку, щоб дістати телефон. Її руки так тремтіли, що їй ледве вдавалося його втримати. Але вона натиснула на кнопку на екрані й піднесла телефон до вуха. Гант також знав, що це означало. Це був її останній шанс попрощатися з батьками і дорогими їй людьми.

У конференц-залі пролунав слабкий дзвінок телефону. З-за центрального стола. Гант глянув на Джесібу, але екран її телефону лишався темний. Мовчав і телефон Рунна. Усі принишкли, коли Сандріель достала з кишені телефон. Телефон Ганта.

Архангелиця вражено глянула на нього. З голови Ганта щезли всі думки.

— Віддайте йому телефон, — тихо промовив Рунн.

Сандріель лише витріщалася на екран. Вагалася.

— Віддайте йому довбаний телефон, — наказав їй Рунн.

Гант був у шоці, коли Сандріель послухалася принца. Тремтливими руками він узяв телефон і відповів на дзвінок.

— Брайс?

На екрані він побачив, як її очі розширилися.

— Ганте? — хрипко промовила вона. — Я… Я думала, що ввімкнеться автовідповідач…

— Брайс, скоро прибуде допомога.

Виразний жах, з яким вона дивилася на останні промені сонця, буквально розчавлював Ганта.

— Ні… ні, вони запізняться.

— Не запізняться. Брайс, тобі треба вставати. І бігти до безпечнішого місця. Не наближайся до тієї Брами.

Вона закусила тремтливу губу.

— Портал досі відкритий…

— Біжи до своєї квартири і лишайся там, доки не прийде допомога.

Після його наказу панічний жах на її обличчі перетворився на спокійний вираз. Зосереджений. Це було добре.

— Ганте, мені потрібно, щоб ти подзвонив моїй мамі.

— Не починай оцих прощань…

— Я хочу, щоб ти подзвонив моїй мамі, — тихо промовила вона. — Щоб передав їй, що я її люблю і що я стала тією, ким я є, лише завдяки їй. Завдяки її силі, мужності й любові. І що я прошу вибачення за все, що їй довелося пережити через мене.

— Припини…

— Передай моєму татові… — прошепотіла вона, і Король Осені, напружившись, озирнувся до Ганта. — Передай Рендаллу, — уточнила вона, — що я страшенно пишаюся тим, що можу називати його своїм батьком. Що для мене завжди існував тільки він.

Гант міг поклястися, що на обличчі Короля Осені промайнуло щось схоже на сором.

— Брайс, тобі потрібно негайно бігти до безпечнішого місця, — благально промовив Гант.

Вона не поворухнулася.

— Передай Ф’юрі, що я шкодую, що збрехала їй. Що зрештою я сказала би їй правду.

По обличчю найманки, яка сиділа на протилежному боці зали, текли сльози.

— Передай Юніпер… — Голос Брайс надірвався. — Скажи, що я їй вдячна — за ту ніч на даху, — вона проковтнула схлип. — Передай їй, що тепер я розумію, чому вона завадила мені стрибнути. Інакше я би не опинилася тут сьогодні — не змогла би допомогти.

Серце Ганта тріснуло від розпачу. Він не знав, навіть не здогадувався про такі жахливі події у її минулому…

Судячи зі спустошеного виразу на обличчі Рунна, її брат теж про це не знав.

— Перекажи Рунну, що я йому прощаю, — промовила Брайс, знову затремтівши. По обличчю принца покотилися сльози. — Я давно йому простила, — продовжила Брайс. — Просто не знала, як йому про це сказати. Передай йому, що мені шкода, що я приховала правду, і я зробила це лише тому, що люблю його і не хочу нічого у нього забирати. З нас двох він завжди буде найкращим.

Болісний вираз на обличчі принца змінився збентеженим.

Але Гант більше не витримував. Не витримував більше ні слова прощання.

— Брайс, прошу…

— Ганте, — здавалося, наче весь світ завмер. — Я чекала на тебе.

— Брайс, крихітко, просто повертайся додому. Дай мені годину, і…

— Ні, — прошепотіла вона, заплющивши очі, і приклала руку до грудей. Над серцем. — Я чекала на тебе — тут.

Тепер і Гант не зміг стримати сліз.

— Я теж чекав на тебе.

Вона усміхнулася, хоча знову схлипнула.

— Прошу, — змолився Гант. — Прошу тебе, Брайс. Ти маєш негайно забиратися звідти. Поки не почалася друга хвиля.

Вона розплющила очі й звелася на ноги. Місто вкрила ніч. Розвернувшись до Брами, до якої лишалося пів кварталу, Брайс сказала:

— Я прощаю тебе — за ту аферу з синтом. Прощаю за все. Зараз усе це не має значення. Більше ні.

Вона натиснула «відбій» і притулила меч Даніки до стіни ніші.

А потім акуратно поклала телефон на землю поруч.

Гант схопився зі свого місця.

— БРАЙС!..

Вона побігла до Брами.

87

— Нi, — знову і знову повторював Рунн. — Ні, ні…

Але Гант нічого не чув. Нічого не відчував. Тієї миті, коли вона поклала слухавку, всередині нього усе вмерло.

Брайс перестрибнула огорожу навколо Брами і зупинилася перед високою аркою. Перед жахливою чорною порожнечею у її центрі.

Навколо Брайс засяяло слабке біле світло.

— Що це? — прошепотіла Ф’юрі.

Сяйво мерехтіло, стаючи все яскравішим у темряві ночі.

Але його вже було достатньо, щоб освітити її тендітні руки, в яких вона тримала іскристе, пульсівне світло, склавши долоні пригорщею перед грудьми.

Світло линуло з її грудей — струменіло зсередини, наче воно весь цей час жило у ній. Очі Брайс були заплющені, обличчя спокійне.

Її червоне волосся розвіювалося над головою. Навколо у повітрі плавали дрібні уламки і пил, що піднялися з землі. Ніби гравітація перестала існувати.

Світло, яке тримала Брайс, стало таке яскраве, що перетворило решту світу на сірі й чорні тіні. Вона повільно підняла повіки, й бурштинові очі палали, наче перші чисті промені світанку. На її губах з’явилася м’яка, таємнича усмішка.

Брайс підвела погляд на Браму, що височіла над нею. Світло у її долонях зростало.

Рунн упав на коліна.

— Я — Брайс Квінлан, — промовила вона до Брами, до порожнечі й до всього Хела за нею. Її голос був спокійний — розважливий і усміхнений. — Спадкоємиця Зоренароджених фейрі.

Земля пішла з-під ніг Ганта, коли світло у долонях Брайс, зірка, яку вона витягла зі свого розбитого серця, спалахнула яскраво, наче сонце.

Даніка стояла на колінах на асфальті, завівши руки за скривавлене волосся. Дві вогнепальні рани на її нозі перестали кровоточити, але Брайс знала, що кулі застрягли у стегні подруги і біль від стояння навколішках був нестерпний.

— Тупе стерво, — кинув до неї зміїний перевертень, жорстоким, вивіреним рухом відкриваючи патронник свого пістолета. Скоро принесуть набої— щойно його спільник знайде їх, пістолет буде заряджено.

Біль у пораненій руці Брайс відійшов на другий план. Усе відійшло на другий план, порівняно з цим пістолетом.

Метрів за десять від них димів мотоцикл, а гвинтівка була закинута ще далі до сухих чагарників. Далі по дорозі на холостому ходу стояла фура, вантажний відсік якої був переповнений наляканими тваринами. Куди їх везли, було відомо лише богам.

Вони облажалися. Їхня безрозсудна рятувальна операція провалилася.

Карамельні очі Даніки зустрілися з очима перевертня-гадюки. Лідера цієї жахливої банди контрабандистів. Саме через нього перестрілка, яка відбувалася на швидкості сто п'ятдесят кілометрів на годину, обернулася проти них. Даніка вела мотоцикл, обхопивши рукою ногу Брайс і тримаючи її, поки та цілилася з гвинтівки. Вона вже вивела з ладу два седани, повних таких же огидних покидьків, які збиралися продати бідолашних тварин. Вони вже наблизилися до фури, коли лідеру гаспидів вдалося вистрелити по шинах мотоцикла.

Мотоцикл перекинувся, і Даніка зреагувала з вовчою швидкістю. Вона обхопила Брайс і, закривши її своїм тілом, прийняла основний удар на себе.

Звідси і її зчесана шкіра, і зламаний таз.

— Брайс, — прошепотіла Даніка. Сльози котилися по її обличчі від усвідомлення реальності їхнього грандіозного провалу. — Брайс, я люблю тебе. І мені дуже шкода.

Брайс похитала головою.

— А мені — ні.

Це була правда.

А потім до перевертня підійшов спільник, тримаючи у руці патрони. Звук, з яким вони заряджалися у пістолет, луною відбивався в кістках Брайс.

— Я люблю тебе, Брайс, — схлипнула Даніка.

Слова забриніли між ними, розриваючи серце Брайс.

— Я люблю тебе, — знову сказала Даніка.

Вона ніколи раніше не говорила їй цих слів. Жодного разу за чотири роки університету. Брайс знала, що Даніка нікому їх не казала. Навіть Сабіні.

Особливо Сабіні.

Брайс дивилася, як сльози котилися по гордому, несамовитому обличчі Даніки. Щось клацнуло у її серці. Глибоко в її душі.

— Заплющ очі, Даніко, — тихо промовила вона. Подруга лише пильно подивилася на неї.

Тільки заради цього. Тільки заради Даніки вона зробить це, піде на ризик.

Гравій навколо Брайс затремтів. І поплив угору. Очі Даніки розширилися. Волосся Брайс піднялося, ніби вона була під водою. Або у далекому космосі.

Покидьок закінчив заряджати кулі й наставив пістолет в обличчя Даніки. Його спільник стояв поруч і самовдоволено посміхався.

Брайс витримала погляд подруги і, не відводячи очей, повторила: — Заплющ очі, Даніко.

Тремтячи усім тілом, Даніка послухалася. І міцно заплющила очі.

Перевертень клацнув запобіжником, навіть не дивлячись на Брайс і гравій, який підіймався до неба.

— Так, ти краще стули баньки, паску…

Брайс вибухнула. З потаємного місця у її серці вирвалося біле, сліпуче світло.

Прямо в очі гаспиду. Він закричав, схопившись за обличчя. Яскраво палаючи, немов сонце, Брайс різко подалася вперед.

Забувши про біль, вона миттю схопила його за руку. І викрутила її з такою силою, що перевертень впустив пістолет у її підставлену долоню. Ще один рух — і покидьок розпластався на асфальті.

І тоді вона випустила кулю, призначену для Даніки, йому в серце.

Упавши на коліна, його спільник кричав і буквально виривав собі очі. Брайс знову вистрілила.

Крики припинилися.

Але Брайс продовжувала палати. Підвівшись, вона побігла до фури — до останнього змія, який намагався завести двигун. Даніка тремтіла, стоячи на землі й тримаючи руки за головою, а її очі були міцно заплющені від яскравого світла.

Контрабандист покинув спроби запустити двигун і, вистрибнувши з кабіни, побіг по дорозі. Брайс прицілилася — так, як учив її Рендалл, — і зачекала підхожої миті.

А потім вистрелила. І покидьок упав.

Брайс ще якусь мить палала, світ навколо неї був охоплений сліпучим білим світлом.

Потім вона повільно й обережно втягнула світло у себе. Загасила її — таємницю, яку вони з батьками так довго зберігали від Короля Осені, від астері, від Мідґарда.

Від Рунна.

Чисте світло зорі — з іншого світу. З давніх-давніх часів. Дар древніх фейрі, відроджений заново. Світло, але не більше. Не груба сила зірок, якою володіли астері. Лише світло.

Для неї це не мало ніякого значення. Але дари Зоренароджених, титул — усе це багато важило для Рунна. І тоді, вперше познайомившись із братом, вона хотіла поділитися з ним своєю таємницею. Він був добрий і радів появі молодшої сестри. Брайс одразу зрозуміла, що йому можна довірити свій секрет.

Але потім вона побачила жорстокість їхнього батька. Побачила, що дар Зоренародженого давав її брату хоча б найменшу перевагу проти того клятого монстра. Побачила гордість, яку її брат заперечував, але безсумнівно відчував, — за те, що був Зоренародженим, благословенним і обраним самою Урд.

Брайс не змогла змусити себе сказати Рунну правду. Навіть після того, як усе полетіло шкереберть, вона не розповіла свою таємницю. І не збиралася розповідати нікому — жодній душі. Окрім Даніки.

Знову проявилися блакитні небеса й оливкові дерева, до навколишнього світу повернулися фарби, коли Брайс сховала у грудях останню дрібку зоряного світла. Даніка досі тремтіла на асфальті.

— Даніко, — гукнула до неї Брайс.

Даніка прибрала руки від обличчя. Розплющила очі. Брайс чекала побачити жах, який, як попереджувала її мати, мав охопити того, хто дізнається про її вміння. Про володіння дивним, лячним світлом з іншого світу.

Але на обличчі Даніки був лише подив.

Подив — і любов.

Брайс стояла перед Брамою, тримаючи в долонях зірку, яку зберігала у своєму серці, дозволяючи світлу розростатися, линути нестримним і чистим потоком з її грудей.

Попри те що за кілька кроків від неї була порожнеча, портал у сам Хел, Брайс охопило дивне відчуття спокою. Вона так довго приховувала це світло, так довго жила у цілковитому страху того, що хтось дізнається її таємницю, що попри усі обставини, її переповнювало полегшення.

За ці тижні було чимало моментів, коли вона була певна, що Рунн зрештою все зрозуміє. Вона боялася, що її відверта байдужість до всього, що стосувалося перших Зоренароджених, Принца Пелія і Королеви Теї, була надто підозрілою. А коли брат поклав Зоряний Меч на стіл у бібліотеці й той загудів і замерехтів, їй довелося відійти подалі, щоб не піддатися інстинкту торкнутися його, відповісти на його прекрасну мовчазну пісню.

Її меч — цей меч належав їй. І Рунну. І відчувши світло у її венах, зірку, що дрімала у її серці, Зоряний Меч визнав її не як королівську особу, не як достойну представницю фейрі, а як родичку. Кревну родичку тих, хто викував його багато років тому.

Подібне притягнуло подібне. Навіть отрута кристалоса у її нозі не змогла заглушити її сутність. Вона заблокувала їй доступ до світла, але не до того, що відбилося в її крові. Тієї миті, коли отрута вийшла з її ноги, коли вуста Ганта вперше торкнулися її губ, Брайс відчула, що світло знову прокинулося. Звільнилося.

А тепер зоряне світло зростало у її долонях.

У дитинстві вона вирішила, що це був непотрібний дар. Вона могла лише засліплювати інших, як і зробила з горлорізами батька, коли ті прийшли по неї, її матір і Рендалла. Те саме сталося і з Провидицею, коли та зазирнула у її майбутнє і побачила лише її яскраве світло. Так само вона вчинила і з тими контрабандистами.

Лише непохитна фейська зарозумілість і снобізм її батька завадили йому зрозуміти це після її візиту до Провидиці. Він був не здатен уявити, що хтось, окрім чистокровних фейрі, міг бути благословенним долею.

Благословенна — ніби цей дар робив її особливою. Але ні. Зоряне світло було лише древньою силою і не більше. Брайс не цікавили ні престол, ні корона, ні палац, які йшли вкупі до цього дару. Їй було байдуже до всіх цих привілеїв.

Але Рунн… Нехай він і стверджував інакше, але коли він уперше розповів їй про своє Випробування, під час якого він здобув свій меч, вона побачила, як братове обличчя сяяло від гордості за те, що він зміг витягнути меч з піхов у древній печері Авалена.

Тож вона залишила йому і титул, і меч. І якомога частіше намагалася відкрити Рунну очі на справжню природу їхнього батька, навіть попри те, що це тільки сильніше обурювало короля.

Брайс зберігала би цю палку, сяйливу таємницю до самої смерті. Але вона зрозуміла, що повинна зробити для свого міста. І для всього світу.

З її грудей вилилися залишки світла. Усе воно дощенту було зібране у її долонях.

Брайс ніколи раніше цього не робила — не виймала зірку повністю. Вона лише сяяла й засліплювала і ніколи не прикликала полум’яне ядро з глибини свого тіла. Її ноги підкосилися, і вона зціпила зуби, намагаючись втримати світло на місці.

Принаймні їй вдалося востаннє поговорити з Гантом. Вона не очікувала, що він зможе відповісти на її дзвінок. Вона думала, що одразу ввімкнеться автовідповідач, і вона зможе сказати усе, Що хотіла. Те, чого досі не казала йому вголос.

Не дозволяючи собі думати про це, вона зробила останній крок до кварцової арки Брами.

Вона була Зоренародженою, усередині неї містився Ріг, полагоджений і тепер наповнений її світлом.

Це мало спрацювати.

Кварц Брами Серця був провідником. Призмою, здатною приймати світло й силу і переломлювати їх. Брайс заплющила очі, згадуючи веселки, якими була прикрашена ця Брама в останній день життя Даніки, коли вони разом прийшли сюди. Аби загадати бажання.

Це мало спрацювати. Останнє бажання.

— Зачинися, — прошепотіла Брайс, тремтячи усім тілом.

І виплеснула пригорщу зоряного світла у прозоре каміння Брами.

88

У Ганта не лишилося слів ні в голові, ні в серці, коли Брайс виплеснула своє палаюче зоряне світло у Браму.

Біле світло вибухнуло й відбилося від прозорого каміння Брами.

Потоки світла заповнили площу і полетіли далі кварталами. Демони, які потрапляли під сяйливу хвилю, кричали, засліплені, і тікали геть. Ніби згадавши, кому воно колись належало. Згадавши, як Зоряний Принц знищував ним їхні орди.

Рід Зоренароджених продовжився — у двох нащадках.

Рунн, який зблід мов полотно, продовжував стояти навколішках і дивитися на свою сестру та яскраву, блискучу Браму. На те, що Брайс явила світові. На її справжню сутність.

Вона була його суперницею. Загрозою усьому, що він мав успадкувати.

Гант знав, на що були здатні фейрі, щоб вирішити суперечки щодо їхнього трону.

Брайс володіла світлом зірки, небаченим ще з часів Перших Воєн. Джесіба виглядала так, наче побачила привида. Ф’юрі вражено витріщилася на екран. Коли сяйво згасло, Ганту перехопило подих.

Порожнеча у Брамі Серця зникла. Брайс якимсь чином спрямувала своє світло крізь Ріг — і закрила портал.

У приголомшеній тиші конференц-зали вони спостерігали, як Брайс, притулившись спиною до Брами, сповзла на шиферну плитку. Кришталева арка продовжувала сяяти. Тимчасовий прихисток, який змусить демонів двічі подумати, перш ніж наблизитися до Зоренародженої спадкоємиці.

Але решта Брам у місті лишалися відкритими.

Почулися гудки — вихідний дзвінок, підключений до динаміків зали. Гант обвів приміщення очима у пошуках винуватця і побачив Короля Осені з телефоном у руках. Але феєць, вочевидь, був настільки охоплений люттю, яка спотворювала його обличчя, що не переймався про те, що його дзвінок чули всі присутні. Деклан Еммет навіть не спробував від’єднати його від аудіо системи, коли Ембер Квінлан узяла слухавку і промовила:.

— Хто це?..

— Ти всі ці роки знала, що вона — Зоренароджена фейка і брехала мені, — випалив король.

Ембер не розгубилася.

— Я чекала цього дзвінка більше двадцяти років.

— Ти стерво…

Почувся глухий, болісний сміх.

— А хто, по-твоєму, прикінчив тоді твоїх горлорізів? Не я і не Рендалл. Вони схопили її і тримали за шию. А нас тримали на мушці, — знову смішок. — Вона зрозуміла, що вони збиралися зробити зі мною. З Рендаллом. І засліпила їх до чортової матері.

«Що засліплює Провидицю?»

Світло. Світло, випущене Зоренародженим.

Брайс усе ще сиділа біля арки і важко дихала. Ніби прикликання тієї зірки й наповнення Рога забрало у неї всі сили.

Рунн пробурмотів — радше самому собі, ніж до когось:

— У тих книжках було сказано, що за часів Перших Воєн було кілька Зоренароджених. Я сказав це їй, а вона… — Він повільно закліпав. — Вона вже це знала.

— Вона брехала, бо любить тебе, — крізь силу промовив Гант. — Щоб ти зміг зберегти свій титул.

Тому що ті сили Зоренародженого, які мав Рунн… порівняно з силами Брайс, це була крапля в морі. Мертвотно-бліде обличчя Рунна скривилося від болю.

— Хто ще знав? — вимогливо спитав Король Осені в Ембер. — Ті кляті жриці?

— Ні. Лише ми з Рендаллом, — відповіла Ембер. — І Даніка. В університеті вони з Брайс вскочили у серйозну халепу, і тоді правда й розкрилася. Тих покидьків вона теж засліпила.

Гант згадав фотографію у рамці на комоді — зроблену після тих подій. Близкість подруг і їхній виснажений вигляд пояснювався не лише перемогою у важкій битві, але й смертельно небезпечною таємницею, яка зрештою розкрилася.

— Її тести не показали ніякої магічної сили, — огризнувся Король Осені.

— Так, — тихо промовила Ембер. — Результати тестів були правильні.

— Поясни.

— Це дар зоряного світла. Світло, і більше нічого. Для нас це ніколи не мало якогось значення, але для твого народу… — Ембер зробила паузу. — Коли Брайс було тринадцять, вона погодилася відвідати тебе. Познайомитися з тобою — подивитися, чи можна тобі довіритися і не опинитися під загрозою.

Тобто, подивитися, чи зможе він змиритися з тим, що такий дар дістався незаконнонародженій напівкровці, а не Рунну.

Утім, на обличчі принца Гант не бачив страху. Не бачив ні заздрощів, ні сумнівів. Лише печаль.

— Але потім вона познайомилася з твоїм сином. І сказала мені, що коли побачила, як він пишається своїм статусом Обраного, то зрозуміла, що не може це у нього забрати. Особливо тоді, коли також побачила, що це було єдине, за що ти його цінував. Навіть якщо це означало, що їй буде відмовлено в усьому, що їй належало, навіть якщо розкривши свою таємницю, вона могла попихати тобою, вона би не вчинила так з Рунном. Тому що вона любила його набагато сильніше, ніж ненавиділа тебе.

Від цих слів Рунн похмарнів.

— А потім ти виставив її на вулицю, наче якесь сміття, — різко кинула Ембер Королю Осені. Вона знову надірвано засміялася. — Сподіваюся, вона зрештою відплатить тобі тим самим, клятий мерзотнику, — вона поклала слухавку.

Король Осені схопив карафку з водою, яка стояла перед ним на столі, і пожбурив її через усю залу з такою силою, що та розбилася об стіну.

У Ганта кров закипіла у жилах, коли він пригадав розмову, яка відбулася кілька тижнів тому: як він сказав Брайс, що отримав дар, якого насправді не бажав. На його подив, вона тоді з ним погодилася, а потім, ніби спохопившись, почала жартувати про приваблювання придурків. Ухилившись від теми, приховуючи правду.

Його руку накрила м’яка жіноча рука. Королева Гіпаксія. Гант здивовано підвів погляд і побачив її сяйливі темно-карі очі. Її сила теплою піснею потекла по його венах. Вона була наче молот, який розбивав усі стіни і перешкоди, встановлені ним. А потім він відчув, як ця сила зосередилася на заклятому вінці на його чолі.

Кілька тижнів тому вона спитала його, що б він зробив, якби вона прибрала німб. Кого б він убив.

Його перша мішень була у конференц-залі разом із ними. Його очі метнулися до Сандріель, і Гіпаксія опустила підборіддя, ніби на знак підтвердження.

Брайс досі сиділа, спершись на Браму. Ніби намагалася зібратися з силами. Ніби розмірковуючи, чи зможе вона повторити це ще шість разів.

Демони на прилеглих вулицях бачили зоряне світло, яким досі сяяла Брама на Старій Площі, і трималися подалі. Так, вони пам’ятали Зоренароджених. Або знали міфи про них.

Аїдас знав. Усі ці роки він спостерігав за нею, чекаючи, коли вона розкриється.

Магічна сила Гіпаксії тихо і непомітно перетікала у Ганта.

Сандріель сховала свій телефон до кишені. Так, ніби щось потайки написала під столом.

Рунн теж це помітив.

— Що ти зробила? — з убивчим спокоєм спитав Кронпринц вальбарських фейрі.

— Вирішила проблему, — усміхнулася Сандріель.

Сила Ганта загуркотіла усередині нього. Сандріель розповіла астері усе, що побачила. Не лише про світло, що текло у венах Брайс, — але й про Ріг теж.

Певно, астері вже розмірковували над отриманою інформацією. Вони мали швидко щось вирішити, поки інші не замислилися над даром Брайс. Що це може означати для людей усього світу, якщо вони дізнаються, що напівкровна жінка, спадкоємиця роду Зоренароджених, носить Ріг у власному тілі? І тільки вона може ним користуватися…

І раптом усі частини правди стали на свої місця.

Ось чому Даніка зробила татуювання на спині Брайс. Тільки нащадки Зоренароджених могли користуватися Рогом.

Михей вважав, що синту і походження Брайс вистачить для того, щоб він зміг скористатися Рогом, і таким чином він позбавиться необхідності в істинній силі Зоренародженого. Ріг справді відновився — але він спрацював лише тому, що Брайс була спадкоємицею роду Зоренароджених. Реліквія і її володарка стали одним цілим.

За бажанням Брайс Ріг міг відкрити портал до будь-якого світу, будь-якого царства. Як того і хотів Михей. Але така сила — яка до того ж належала напівкровній жінці — могла загрожувати володарюванню астері. Й астері усунуть будь-яку загрозу їхній владі.

Гант відчував, як його кістки буквально заревли.

— Вони не можуть її вбити, — прогарчав Рунн. — Вона єдина, хто здатна закрити ті кляті портали.

Сандріель відкинулася на спинку крісла.

— Вона ще не здійснила Занурення, Принце. Тож безперечно можуть. До того ж, схоже, вона все одно повністю виснажена, — додала вона. — Сумніваюся, що вона зможе закрити другу Браму, не кажучи вже про шість.

Гант стиснув кулаки.

Гіпаксія знову піймала його погляд і злегка усміхнулася. Запрошення і виклик. Її чари розливалися його венами, оповиваючи його чоло.

Сандріель повідомила астері — і вони вб’ють Брайс.

Його Брайс. Гант сфокусував увагу на потилиці Сандріель.

І підвівся — тієї ж миті, коли магія Гіпаксії розчинила витатуйований вінець на його чолі.

89

Конференц-зала затряслася.

Поки Королева Гіпаксія звільняла Ганта від заклятого німба, Рунн відволікав Сандріель розмовами. Він відчув, як потік сили заструменів по столу, а тоді побачив, як засяяв вінець на лобі Ганта, і зрозумів, що робила відьма, накривши своєю долонею руку янгола.

Коли рабське татуювання щезло з чола Ганта, в його очах не було нічого, крім холодної смерті. Справжнє обличчя Умбри Мортіса.

Сандріель різко розвернулася, запізно зрозумівши, хто стоїть за її спиною, і побачила чисте чоло янгола. На обличчі Архангелиці промайнув відвертий жах, коли Гант вищирився.

Його руки обвивали блискавки. По стінах зали побігли тріщини. Зі стелі посипалися уламки.

Сандріель була надто повільною.

Рунн розумів, що Сандріель, не взявши з собою своїх тріаріїв, підписала собі смертний вирок. А заявивши, що вона підставила Брайс під вогонь астері, поставила на ньому офіційну печатку.

Навіть її архангельські сили не могли захистити її від Аталара. Від того, що він відчував до Брайс.

Блискавки Аталара побігли по поверхах конференц-зали. Сандріель ледве встигла підняти руки і прикликати ураганний вітер, коли Гант кинувся на неї.

Блискавки яскраво спалахнули, і вся кімната вибухнула.

Рунн кинувся під стіл, потягнувши з собою Гіпаксію. Над ними падали кам’яні брили. Поруч несамовито лаявся Флінн, а Деклан, низько пригнувшись, накривав собою ноутбук. У повітря піднялася задушлива хмара уламків. Язик Рунна вкрився ефіром.

Блискавки все спалахували, лижучи стіни й наповнюючи тріском конференц-залу.

А потім час викривився і вповільнився. Секунди попливли, розтягуючись і розтягуючись…

— Прокляття, — важко дихаючи, повторював Флінн. Здавалося, що кожне його слово було і вічністю, і проблиском водночас, а навколишній світ усе викривлявся, вповільнювався і розтягувався. — Прокляття.

Потім блискавки затихли. Хмара уламків пульсувала і гуділа.

Час повернувся до свого звичного темпу, і Рунн виповз з-під стола. Він знав, що побачить у вихровій наелектризованій хмарі, на яку витріщалися усі присутні. Ф’юрі Акстар, темне волосся якої побіліло від пилу, націлила пістолет на те місце, де стояли Архангелиця з Гантом.

Гіпаксія допомогла Рунну підвестися. Широко розплющеними очима вона вдивилася у хмару. Королева-відьма не сумнівалася, що Сандріель уб’є її за визвіл Ганта. Вона влаштувала ризиковану авантюру, поставивши на Умбру Мортіса.

Хмара уламків розсіялася, блискавки згасали у задушливому пильному повітрі. Її авантюра окупилася. Обличчя Ганта було забризкане кров’ю, пір’я його крил тріпотіло на примарному вітрі.

А в руці він тримав за волосся відірвану голову Сандріель.

Її рот був відкритий у німому крику, а з губ струменів дим. Шкіра на шиї висіла клаптями, і Рунн зрозумів, що Гант голіруч відірвав голову Архангелиці.

Гант повільно підняв перед собою голову, немов один із древніх героїв Раґанського моря, який роздивлявся вбиту ним потвору. Чудовисько.

Потім він впустив свій трофей. Голова Сандріель глухо впала на підлогу і завалилася набік. З її рота і ніздрів досі цівками струменів дим. Його блискавки спалили її зсередини.

Усі янголи у кімнаті стали на одне коліно. І схилили голови. Навіть вражений Ісая Тиберіан. Ніхто на цій планеті не мав такої сили. Ніхто за багато століть не бачив, на що вона спроможна.

Двоє Губернаторів загинули за один день, подумав Рунн. Убиті його сестрою і її… хай ким їй доводився Гант. З побожного трепету і страху на обличчі батька Рунн зрозумів, що Король Осені також думав про це. І про те, чи не вб’є Гант тепер і його — за те, як він повівся з Брайс.

Брайс, його Зоренароджена сестра.

Рунн не знав, що й думати про все це. Про те, що Брайс вважала, що він дорожив цією Обраною маячнею більше, ніж нею. А коли сталася та їхня сварка — невже вона дозволила їй зруйнувати їхні стосунки, щоб він ніколи не дізнався про її справжню сутність? Вона відмовилася від привілеїв, честі та слави — заради нього.

І всі ті її застереження щодо Короля Осені — про те, що їхній батько вбив останнього Зоренародженого… Вона весь цей час жила з цим страхом.

Гант хижо усміхнувся до Короля Осені.

Побачивши, як зблід його батько, Рунн відчув хворобливе задоволення.

Але потім Гант глянув на Ф’юрі, яка обтрушувала своє темне волосся, і прогарчав:

— До біса астері. Давай сюди свій клятий гелікоптер.

Кожне рішення, кожен наказ виходив з того місця всередині Ганта, яке так довго перебувало у спокої.

Його сила кипіла у ньому, блискавки в його венах ревіли, прагнучи вирватися, щоб палити і нищити все навколо. Він приглушив силу, обіцяючи, що випустить і дозволить нестримно текти, щойно вони опиняться у місті — але спершу туди треба було дістатися.

Ф’юрі злегка здригнулися — ніби навіть вона забула, на що він був здатний. Він розправився з Сандірель з тваринним задоволенням, занурившись у такі глибини люті, де існувала лише його блискавка, його ворог і загроза, яку Архангелиця становила для Брайс. Але Ф’юрі сказала:

— Гелікоптер зараз сідає на дах.

Гант кивнув і, не дивлячись на решту янголів, наказав їм:

— Ми вирушаємо.

Ніхто з них не заперечував. Йому було начхати на їхні поклони — що б це не означало. Він хотів лише одного — щоб вони якнайшвидше долетіли до Місяцеграда.

Ф’юрі вже стояла біля виходу з телефоном біля вуха. Гант рушив за нею через залу, наповнену шелестом крил і тупотом ніг, але потім озирнувся через плече.

— Данаане, Кетосе — ви з нами?

Вони були йому потрібні.

Рунн не вагаючись схопився на ноги. Таріон дочекався кивка доньки Річкової Королеви і теж підвівся. Амелі Рейвенскрофт виступила вперед, ігноруючи лютий погляд Сабіни, і сказала:

— Я теж піду з вами.

Гант кивнув.

До них уже прямував Флінн — не було потреби озвучувати, що він приєднається до свого принца, щоб урятувати свою принцесу. Деклан вказав на екрани.

— Я буду вашими очима у бою.

— Гаразд, — промовив Гант і рушив до дверей.

Король Осені та Ватажок вовків, єдині присутні Правителі Міста, залишилися за столом разом із Сабіною. Джесіба і Гіпаксія приглянуть за ними. Жінки хоч і не признавали одна одну, але ворожнечі між ними також не було. Утім, Ганту було все одно.

Він мовчки піднявся сходами на дах у супроводі своїх товаришів. Гелікоптер доставить їх до міста за тридцять хвилин. За цей час багато чого може піти не так. А коли вони дістануться… почнеться справжня бійня.

Вітер від лопатей гелікоптера тріпав чорне волосся Ф’юрі, яка крокувала посадковим майданчиком. Слідом за нею йшов Флінн, який, побачивши їхній транспорт, вражено присвиснув.

Це був не розкішний приватний гелікоптер, а машина військового класу. Оснащена кулеметами біля обох дверей, зі схроном різноманітної зброї у сумках, прикріплених ременями до підлоги.

Ф’юрі Акстар прибула на цю зустріч, не чекаючи, що та пройде у дружній атмосфері. Вона вихопила гарнітуру в пілота, який вистрибнув з кабіни, і сунула на його місце своє струнке тіло.

— Я з тобою, — сказав Гант, вказуючи на гелікоптер, навколо якого у небо злітали янголи. — Мої крила ще не витримають політ.

Флінн і Амелі залізли до гелікоптера, за ними заскочив Рунн, а Таріон зайняв місце лівого стрільця. Гант лишався на даху, вигукуючи накази янголам, що відлітали:

— Встановити периметр навколо міста. Розвідники: перевірити портали. Вцілілих відправити на медичне сортування за стіни міста — щонайменше за вісім кілометрів.

Він не дозволяв собі думати про те, як легко йому було повернутися до ролі командира.

Потім він заліз до гелікоптера і зайняв місце правого стрільця. Ф’юрі клацала численними перемикачами на панелі управління.

— Ти знала про те, що сталося на даху між Брайс і Юніпер? — хрипко спитав її Гант.

Його буквально спустошили слова Брайс, коли вона натякнула на те, що збиралася зістрибнути з даху. Коли він почув, що міг втратити її ще до їхнього знайомства. Рунн розвернувся до них і болісний вираз на його обличчі підтвердив, що він відчував те саме.

— Брайс довгий час була привидом, Ганте, — не відволікаючись, промовила Ф’юрі. — Вона вдавала зворотне, але так було.

Гелікоптер зрештою піднявся у повітря.

— Ти повернув її до життя.

90

Тремтячи усім тілом, Брайс сиділа, спираючись на сяйливий кварц Брами, прикута виснаженням до місця.

Вдалося. Якимось дивом їй вдалося.

Вона не дозволяла собі ні захоплюватися зробленим, ні боятися наслідків — коли її батьки й астері про це дізнаються. Вона не знала, скільки ще її зоряне світло сяятиме у Брамі. Але, можливо, воно протримається до приходу допомоги. Можливо, це змінило ситуацію.

Можливо, вона змінила ситуацію.

З кожним подихом їй обпікало груди. Тепер чекати лишилося недовго. Допомоги чи смерті — вона не знала.

Але лишалося недовго. Як би все не скінчилося, Брайс знала, що кінець уже близько.

— Деклан каже, що Брайс досі біля Брами Серця, — повідомила Ф’юрі через плече.

Гант не відривав очей від усіяного зірками небосхилу. Місто було темною тінню, яку переривало лише слабке сяйво у його центрі. Брама Старої Площі. Брайс.

— А Гіпаксія каже, що Брайс ледве може рухатися, — додала Ф’юрі, і в її рівному голосі почулася нотка здивування. — Схоже, вона виснажена. Вона не зможе дістатися до наступної Брами без допомоги.

— Але світло воріт захищає її? — спитав Рунн, перегукуючи вітер.

— Доки демони не перестануть боятися світла Зоренароджених, Ф'юрі перевела дзвінок на динаміки гелікоптера: — Еммете, радар засік три бойові машини з заходу. По них є якась інформація?

Нарешті. Нарешті на допомогу йде хтось іще. Якщо вони зможуть доставити Брайс до кожної з Брам, а вона зможе зібрати достатньо зоряного світла, щоб наповнити Ріг, то кривава бійня припиниться.

Через кілька секунд відповів Деклан, його голос затріскотів у динаміках над головою Ганта:

Вони зареєстровані як імперські танки.

Пауза у його голосі змусила Ганта міцніше стиснути кулемет.

— Це Астерійська Гвардія, — пояснила Гіпаксія. — 3 пусковими установками сірчистих ракет, — різкішим голосом вона сказала Королю Осені та Ватажку вовків: — Виводьте ваші війська з міста.

Кров Ганта похолола в жилах.

Астері відправили своїх гвардійців розібратися з демонами. І з Брайс.

Вони збиралися стерти місто на порох.

Сірчисті ракети не були звичайними бомбами з хімічних речовин і металу. Це була чиста магія, створена Астерійською Гвардією: поєднання їхніх янгольських сил вітру, дощу і вогню в одну гіперконцентровану сполуку, яку стримувало першосвітло і яку випускали з пускових установок. Там, де падали ракети, знищувалося усе живе і квітнули руїни.

Щоб зробити ракети ще більш смертоносними, їх нашпигували заклинаннями, які вповільнювали зцілення. Навіть для ванірів. Єдиною розрадою для тих, у кого летіли ці ракети, було те, що для запуску був потрібен який час, і між прильотами наставала тимчасова тиша. Невелика, оманлива розрада.

Ф’юрі натиснула кілька кнопок на комутаторі.

— Увага астерійським підрозділам один, два і три, говорить Ф’юрі Акстар. Відступіть, — відповіді не було. — Я повторюю: відступіть. Скасуйте місію.

Тиша.

— Це Астерійська Гвардія, — сказав Деклан. — Вони не стануть тобі відповідати.

У динаміках затріскотів голос Короля Осені:

— Ніхто з Імперського Командування не відповідає на наші дзвінки.

Ф’юрі розвернула гелікоптер на південь. І тоді Гант побачив: з-за обрію проривалися чорні танки, кожен завбільшки з невеличкий будинок. На їхніх боках були зображені імперські символи. Усі три рухалися до Міста Півмісяця.

Танки зупинилися біля Оборонного Муру. Металеві пускові установки на них прийняли вертикальне положення.

Гримнув постріл, і сірчисті ракети перелетіли через міські стіни, палаючи яскравим золотим світлом. Після першого вибуху Гант змолився, щоб Брайс встигнула покинути Браму і знайти укриття.

Брайс задихалася від пилу й уламків, її груди важко здіймалися. Вона спробувала поворухнутися — але марно. Її спина…

Ні, це була її нога, яка застрягла під купою заліза і бетону. Хвилину тому вона почула, як щось гупнуло, упізнала в золотому іскристому шлейфі у небі сірчисту ракету — завдяки випускам новин, в яких висвітлювали панґерський конфлікт — і кинулася була через площу до відчинених дверей цегляної концертної зали, сподіваючись, що там є підвал, коли на півдорозі її застав вибух.

У її вухах дзвеніло, ревіло, гуділо.

Але Брама досі стояла, досі захищала Брайс своїм світлом. Власне, її світлом.

Здавалося, найближча сірчиста ракета вдарила десь за квартал звідси. Досить близько, щоб засипати площу уламками і перетворити кілька будівель на руїни, але не знищити її вщент.

Треба рухатися. Вона мусила рухатися далі. Інші Брами досі лишалися відкритими. Вона мала знайти спосіб дістатися туди і позакривати портали.

Брайс спробувала витягнути ногу. На її подив, дрібні ранки вже загоювалися. Брайс ніколи не бачила, щоб це відбувалося так швидко, — мабуть, Ріг на її спині допомагав прискорити процес зцілення.

Вона нахилилася вперед, щоб відсунути бетонну плиту, але та не зрушила з місця.

Важко дихаючи крізь зціплені зуби, Брайс спробувала ще раз. Вони гатили по місту сірчистими ракетами. Астерійська Гвардія наосліп стріляла з-за Оборонного Муру, намагаючись або знищити Брами, або вбити демонів. Але вони обстрілювали своїх же, не переймаючись тим, у кого влучать…

Брайс глибоко дихала, намагаючись заспокоїтися. Але їй це не вдавалося.

Вона знову спробувала відсунути плиту, ламаючи нігті об бетон. Але схоже, окрім як відрізати ступню, іншого способу звільнитися у неї не було.

Астерійська Гвардія перезаряджала пускові установки на танках. Їх оточувало яскраве сяйво гіперконцентрованої магії, ніби ракети намагалися звільнитися від пут першосвітла, які їх стримували. Ніби прагнули вивергнути руйнівну янгольську силу на безпорадне місто.

— Зараз буде друга хвиля, — прошепотів Рунн.

— Ракети вдарили здебільшого у районі Місячного Лісу, — повідомив Деклан. — Брайс жива, але в біді. Їй притисло ногу шматком бетону. Але вона щосили намагається звільнитися.

Ф’юрі закричала у мікрофон:

— СКАСУЙТЕ МІСІЮ!

Але ніхто не відповів. Пускові установки знову прийняли вертикальне положення і розвернулися до нових цілей.

Ніби вони знали, що Брайс ще жива. Вони гатитимуть по місту, доки вона не загине, вбиваючи усе на своєму шляху. І мабуть, сподіваючись, що якщо вони зруйнують і Брами, то портали закриються.

Крижаний, жорстокий спокій охопив Ганта.

Він сказав Ф’юрі:

— Піднімайся вище. Настільки, наскільки може гелікоптер.

Вона зрозуміла його наміри. Він не міг полетіти на своїх ще слабких крилах. Але у цьому і не було потреби.

— Тримайся, — промовила Ф’юрі й різко задерла ніс гелікоптера. Він піднімався все вище і вище, і всі зціпили зуби, щосили опираючись тяжінню, яке намагалося скинути їх на землю.

Гант набирався духу, занурюючись у той стан, який дозволив йому пережити численні битви і роки у підземеллях і на арені Сандріель.

— Приготуйся, Аталаре, — гукнула Ф’юрі.

Танки зупинилися. Ракетні установки були готові до запуску.

Гелікоптер перелетів через стіни Місяцеграда. Гант відстебнув захисні ремені. Коли вони пролітали над Істрос, Кістяний Квартал унизу здавався коловертю туману.

Очі Данаана сяяли вдячністю. Розумінням того, що міг зробити тільки Гант.

З’явилися обриси Старої Площі та сяйливої Брами у її серці. Єдиний сигнал, який був йому потрібен. Гант не вагався. І не боявся.

Він вистрибнув з гелікоптера, щільно склавши крила. Квиток в один кінець. Його останній політ.

Далеко внизу його гострий зір зміг розгледіти Брайс, яка лежала, згорнувшись клубком, ніби це могло врятувати її від смертельного вибуху, яким її ось-ось розірве на шматки.

Одна за одною вилетіли сірчисті ракети, найближча з них дугою полетіла до Старої Площі, виблискуючи смертельною золотою магічною силою. Падаючи на землю, Гант зрозумів, що її кут польоту був викривлений — що вона впаде кварталів за десять від площі. Але це все одно було надто близько. Брайс усе одно лишалася у зоні вибуху, і концентрована янгольська магія розмаже її по площі.

Почулися вибухи. Від жахливих ракетних ударів здригнулося усе місто. Припливна хвиля смерті розривала квартал за кварталом.

Розправивши крила, Гант, оповитий блискавками, кинувся на Брайс, і світ навколо завалився.

91

Вона мала бути мертва.

Але ж це її пальці лежали скручені на уламках. Це її груди немов пилою розрізало з кожним подихом.

Ракети спустошили площу, місто перетворилося на тлійні руїни, але Брама Серця вистояла. Утім, її світло згасло, і кварц знову зробився прозорим, мов крига. Навколо палали пожежі, і в їхньому світлі мерехтіли обриси руїн.

З неба сипалися грудки попелу впереміш із жаринами.

У вухах Брайс шуміло, але не так сильно, як після першого вибуху.

Це було неможливо. Вона помітила мерехтливу золоту сірчисту ракету, яка пролітала повз, і зрозуміла, що вона вдарить за кілька кварталів звідси і що смерть скоро її знайде. Мабуть, її якось захистила Брама.

Брайс зі стогоном стала навколішки. Принаймні обстріл припинився. Вціліло лише кілька будівель. Кругом горіли каркаси автівок. У небо здіймався стовп їдкого диму, закриваючи перші вечірні зірки.

А ще… а ще у тінях ворушилися демони. Жовч обпалила горло Брайс. Треба вставати. Треба тікати, поки вони були без тями.

Ноги її не слухалися. Вона поворушила пальцями у кросівках, переконуючись, що вони працюють, але… вона не могла підвестися з землі. Її тіло відмовлялося коритися.

На розірване коліно її легінсів приземлився клаптик попелу.

У Брайс затрусилися руки. Це був не попіл.

Це було сіре перо.

Брайс повернулася, озираючись назад. З голови щезли всі думки. З горла вирвався крик, підіймаючись з таких глибин її душі, що їй здалося, наче це був звук, з яким світ навколо розривався на шматки.

На землі лежав розпластаний Гант. Його спина була закривавленою обпаленою масою, а його ноги…

Від них лишилися самі клапті. Від правої руки теж — на її місці тротуар був залитий кров’ю. А на спині, там, де були крила…

Була зяюча кривава діра.

Брайс інстинктивно поповзла до нього, перелізаючи через бетон, метал і кров.

Він захистив її від вибухової хвилі. Він якось урятувався від Сандріель і прилетів сюди. Щоб урятувати її.

— Будьласка-будьласка-будьласка-будьласка…

Вона перевернула його, шукаючи хоч якісь ознаки життя і дихання…

Його рот смикнувся. Зовсім трохи.

Ридаючи, Брайс поклала його голову собі на коліна.

— Допоможіть! — гукнула вона. У відповідь з темряви, облизуваної полум’ям, почулися лише потойбічні звуки. — Допоможіть! — знову скрикнула вона, але її голос був такий хриплий, що ледве досяг кінця площі.

Рендалл розповідав їй про жахливу силу сірчистих ракет Астерійської Гвардії. Про те, як заклинання, вплетені у концентровану янгольську магію, настільки вповільнювали зцілення ванірів, що ті спливали кров’ю. І вмирали.

Обличчя Ганта було настільки залите кров’ю, що Брайс навіть не бачила шкіри під нею. Лише слабке посмикування його кадика свідчило про те, що він досі був живий.

А рани, які мали б зцілюватися… вони густо сочилися кров’ю. Були розірвані артерії. Життєво важливі артерії…

— ДОПОМОЖІТЬ! — закричала вона.

Але ніхто не відповів.

Вибухом ракети збило гелікоптер.

Лише завдяки майстерності Ф’юрі вони залишилися живі, однак гелікоптер усе одно розбився. Двічі перекинувшись, він приземлився десь у Місячному Лісі.

З голови Таріона текла кров, Ф’юрі поранила ногу, у Флінна й Амелі були зламані кістки, а Рунн… Він навіть не думав про власні рани. Не тоді, коли у задимленому повітрі палаючої ночі почулося наближуване гарчання. Але обстріли припинилися — спасибі й за це. Він молився, щоб це затишшя тривало якомога довше, поки астерійські гвардійці накопичуватимуть заряд для нової атаки.

Силою волі Рунн змусив себе рухатися.

Вони втратили дві сумки зі зброєю, які відірвалися від ременів під час аварії. Флінн і Ф’юрі почали швидко діставати решту вогнепальної і холодної зброї, поки Рунн оцінював стан єдиного неушкодженого кулемета, що його він вирвав з підлоги гелікоптера.

З дивом неушкодженого радіоприймача затріскотів голос Гіпаксії:

— Ми спостерігаємо за Брамою Старої Площі.

Рунн завмер в очікуванні новин, не сміючи сподіватися.

Востаннє він бачив Аталара, коли той каменем летів до Брайс, паралельно з тим як астерійські гвардійці запустили сяйливі золоті ракети через стіни, наче якісь химерні феєрверки. А потім світ розколовся від вибухів, що струсили усе місто.

— Аталар мертвий, — похмуро оголосив Деклан. — Брайс жива.

Рунн подумки підніс молитву Хтоні, дякуючи їй за милосердя. Знову пауза.

— Поправка: Аталар живий, але ледве дихає. Його рани… Прокляття, — Деклан важко ковтнув. — Не думаю, що у нього є шанси вижити.

Таріон приставив гвинтівку до плеча, вдивляючись в оптичній приціл у темряву.

— Маємо близько дюжини демонів, які придивляються до нас із он тієї цегляної будівлі.

— І ще шістьох з цього боку, — промовила Ф’юрі, також дивлячись у приціл своєї гвинтівки.

Амелі Рейвенскрофт сильно накульгувала. Утім, вона блискавично перекинулася на вовчицю і вищирилася у темряву.

Якщо вони не закриють портали у решті Брам, для них лишиться тільки два варіанти: відступати або померти.

— Демони стають усе зацікавленіші, — пробурмотів Флінн, не відриваючи ока від прицілу гвинтівки. — У нас є план?

— За ними ріка, — сказав Таріон. — Якщо пощастить, мій народ може прийти нам на допомогу.

Блакитний Двір був розташований достатньо глибоко під поверхнею Істрос, убезпечений від нищівних ударів ракет. Вони могли би об’єднати зусилля.

Але Брайс і Гант лишалися на Старій Площі.

— До Брами Серця тридцять кварталів, — промовив Рунн. — Ми рушимо набережною, а потім звернемо на Головну Вулицю, — і додав: — Хай там як, я вирушаю туди.

Усі похмуро закивали.

«Перекажи Рунну, що я йому прощаю — за все».

Слова луною відбивалися у крові Рунна. Вони мусили йти далі, навіть якщо демони вихоплюватимуть їх по одному. Він просто сподівався встигнути дістатися до сестри, щоб ще було кого рятувати.

Брайс стояла навколішках, схилившись над Гантом, з якого повільно витікало життя. І в задушливій, їдкій тиші вона зашепотіла:

— Я вірю, що все це було не просто так. Я вірю, що все це було не просто так, — вона гладила його закривавлене волосся, повторюючи тремтливим голосом: — Я вірю, що все це було недаремно.

Вона глянула у бік Брами. Обережно поклала Ганта на землю серед уламків. А потім знову зашепотіла, підводячись на ноги:

— Я вірю, що все це було не просто так. Я вірю, що все це було не просто так. Я вірю, що все було недаремно.

Вона відійшла від тіла Ганта, який продовжував стікати кров’ю, і, пробираючись крізь уламки та руїни, рушила до Брами. Огорожа навколо воріт була покручена й облуплена. Але кварцова арка все ще стояла, бронзова табличка і самоцвіти на золотій плити лишилися неушкодженими.

Брайс зупинилася перед Брамою і знову прошепотіла:

— Я вірю, що все це було недаремно.

Вона поклала долоню на бронзовий диск на плиті. Метал під її пальцями був теплий, як тоді, коли вона торкалася його в останній день життя Даніки. Його сила пронизала її, висмоктуючи плату за користування: краплину її магії.

У минулому Брами використовували як засоби зв’язку — але слова передавалися виключно за допомогою магічною сили, яка поєднувала ворота. Усі Брами стояли на стиках лей-ліній. Справжня енергетична матриця.

Брама була не лише призмою. Вона також була провідником. А Брайс мала у своєму тілі Ріг. Вона довела, що він може закрити портал у Хел.

Брайс прошепотіла у крихітний переговорний пристрій по центру півкола дорогоцінних каменів:

— Привіт?

Ніхто не відповів.

— Якщо ви чуєте мене, підійдіть до Брами, — сказала вона. — Будь-якої Брами.

Усе одно мовчання.

— Мене звати Брайс Квінлан, — продовжила вона. — Я зараз на Старій Площі. І… і здається, я зрозуміла, як ми можемо це зупинити. Як ми можемо усе виправити.

Тиша. Не світився жоден з самоцвітів, вказуючи на присутність чи голос когось із іншого району, хто би торкався диска на своїй Брамі.

— Я знаю, що ситуація зараз паршива, — спробувала вона знову. — Знаю, що зараз страшно, і темно, і… Я знаю, що це здається неможливим. Але якщо ви можете дістатися до однієї з Брам, то… будь ласка. Будь ласка, підійдіть.

Вона судорожно вдихнула.

— Вам не треба нічого робити, — продовжила Брайс. — Лише покласти руку на диск. Це все, що мені потрібно, — хтось на зв’язку, — її рука тремтіла, і вона сильніше притисла долоню до металу. — Брама — це провідник сили, світлоприймач, який з’єднаний з Брамами по всьому місту. І мені потрібен хтось на іншому кінці, хто міг би зв’язатися зі мною по цій мережі, — вона ковтнула. — Мені потрібен хтось, хто стане моїм Якорем. Щоб я могла здійснити Занурення.

У відповідь їй лише шепотіла тиша.

Хрипкий голос Брайс заглушував звуки демонів, які знову збиралися навколо неї.

— Першосвітло, яке я згенерую, здійснивши Занурення, пошириться від цієї Брами до інших. Воно запалить усе навколо і віджене демонів. Воно зцілить усе, чого торкнеться. Кожного, кого торкнеться. А я… — Вона глибоко вдихнула. — Я — Зоренароджена фейка, і я ношу у своєму тілі Місячний Ріг. Силою першосвітла, яке я генерую, я можу закрити портали в Хел. Я зробила це з Брамою Серця — і можу зробити з іншими. Але для цього мені потрібен Якір — і сила мого Занурення.

Усе одно ніхто не відповів. Життя завмерло — крім тварюк у глибоких тінях.

— Прошу, — благально промовила Брайс, і її голос надірвався.

Вона подумки змолилася, щоб хоч один з шістьох інших самоцвітів засвітився, показавши, що хтось в усьому місті відповів на її прохання.

Але відповіддю було лише тріскуча порожнеча.

Вона була сама. А Гант помирав.

Брайс зачекала п’ять секунд. Десять. Ніхто не відповів. Ніхто не прийшов.

Ковтнувши сльози, вона знову судомно вдихнула і відпустила диск.

Дихання Ганта ставало слабшим і повільнішим. Брайс підповзла до нього. Її руки тремтіли, але голос був спокійний, коли вона знову поклала його голову собі на коліна і, погладивши його залите кров’ю обличчя, сказала:

— Усе буде добре. Скоро прийде допомога, Ганте. Медвідьми вже близько, — вона заплющила очі, стримуючи сльози. — З нами все буде добре, — брехала вона. — Ми повернемося додому, де на нас чекає Сирінкс. Ми повернемося додому. Ти і я. Разом. У нас буде майбутнє, яке ти обіцяв. Але тільки якщо ти триматимешся, Ганте.

У його грудях почувся хрип. Передсмертний хрип. Брайс схилилася над Гантом, вдихаючи його запах, його силу. А тоді сказала йому їх — три слова, важливіших за які не було. Вона прошепотіла їх йому на вухо, вклавши у них усе, що в ній лишилося.

Останню істину — ту, яку він мав почути.

Дихання Ганта геть вповільнилося і стало ледь відчутним. Лишилося недовго.

Брайс не могла стримати сліз, і ті капали на щоки Ганта, змиваючи кров і лишаючи по собі чисті сліди.

«Запалюй», — прошепотів їй голос Даніки. У її серці.

— Я намагалася, — прошепотіла у відповідь Брайс. — Даніко, я намагалася.

«Запалюй».

Брайс схлипнула.

— Не вийшло.

«Запалюй», — прозвучало вже наполегливіше. Так, ніби… Ніби…

Брайс підвела голову. І глянула у бік Брами. На табличку і самоцвіти.

Вона чекала. Рахувала подихи. Один. Два. Три.

Самоцвіти лишалися темними. Чотири. П’ять. Шість.

Нічого не відбувалося. Брайс важко ковтнула і розвернулася до Ганта. Востаннє. Він відійде, і вона слідом за ним, щойно знову вдарять ракети чи демони наберуться сміливості й нападуть на неї.

Брайс знову вдихнула. Сім.

— Запалюй, — пролунало над Старою Площею. Над усіма площами міста.

Брайс різко розвернулася, щоб глянути на Браму Серця, коли знову зазвучав голос Даніки:

— Запалюй, Брайс.

Онікс Кістяного Кварталу на диску сяяв, наче темна зоря.

92

Стримуючи сльози, Брайс схопилася на ноги і кинулася до Брами, їй було все одно, як таке було можливо, коли Даніка знову повторила:

— Запалюй.

І тоді Брайс крізь сміх і сльози закричала:

— ЗАПАЛЮЙ, ДАНІКО! ЗАПАЛЮЙ, ЗАПАЛЮЙ, ЗПАЛЮЙ!

Брайс вдарила долонею по диску Брами.

І зв’язавши душу з душею подруги, про яку вона не забувала, подруги, яка не забувала її — навіть після смерті, — Брайс здійснила Занурення.

Приголомшлива тиша наповнила конференц-залу, коли Брайс поринула у свою силу.

З шаленим серцебиттям Деклан не зводив очей із відеотрансляції.

— Це неможливо, — промовив Король Осені.

Деклан був схильний з ним погодитися.

— Підземний Король казав, що у Даніки лишилося маленьке зерно енергії, — пробурмотіла Сабіна. — Крапля її єства.

— Хіба мертва душа може слугувати Якорем? — спитала Королева Гіпаксія.

— Ні, — відповіла Джесіба з усією категоричністю посланниці Підземного Короля. — Ні, не може.

Усі присутні затихли, зрозумівши, свідками чого вони стали: одиночного Занурення без страховки. Абсолютного вільного падіння. З таким самим успіхом Брайс могла стрибнути зі скелі й сподіватися на благополучне приземлення.

Деклан перевів погляд на екран одного з трьох комп’ютерів, які він відстежував, — на графік, що показував Занурення Брайс в елевсінській системі.

— Вона наближається до свого рівня магічної сили.

Позначка на шкалі сягала трохи більше нуля.

Гіпаксія заглянула йому через плече, вивчаючи графік.

— Але вона не вповільнюється.

Деклан вдивився в екран комп’ютера.

— Вона набирає швидкість, — він похитав головою. — Але… її сила визначилася на низькому рівні, практично нульовому, — сказав Деклан, почуваючись ідіотом.

— Але не сили Брами, — тихо промовила Гіпаксія.

— Що це означає? — вимогливо спитала Сабіна.

— Я не думаю, що це меморіальна дошка, — прошепотіла Гіпаксія. — На Брамі, — відьма вказала на табличку на сяйливих кварцових воротах. Бронза яскраво виділялася на тлі сліпучого каменю. — «Сила завжди належить тим, хто віддає своє життя за місто».

Брайс усе далі занурювалася у магічну силу, проходячи стандартні, а за ними й достойні рівні.

— Табличка — це благословення, — сказала Королева Гіпаксія.

У Деклана сплуталося дихання.

— Сила Брами — це сила, віддана кожною душею, яка колись торкалася її… — пробурмотів він. — Кожною душею, яка віддала краплю власної магії.

Він марно намагався підрахувати, скільки народу за кілька століть торкалося Брам у місті. Скільки краплин сил віддали охочі, щоб загадати бажання, немов кинувши монетку у фонтан.

Представники усіх Домів. Усіх рас. Мільйони й мільйони краплин сили підживлювали це одиночне Занурення.

Брайс проминала рівень за рівнем. Обличчя Короля Осені зблідло.

— Погляньте на Брами, — промовила Гіпаксія.

Кварцові ворота по всьому місту почали світитися. Червоним, потім жовтогарячим, потім золотим і зрештою білим сяйвом.

А потім з них вирвалося першосвітло, поширюючись по усьому місту.

Світло розливалося лей-лініями вздовж головних вулиць між Брамами, з’єднуючи їх між собою та утворюючи ідеальну шестикутну зірку.

Смуги світла почали розширюватися, огинаючи Оборонний Мур і відсікаючи шлях демонам, які вже збиралися вийти за межі міста.

Світло зустрічалося зі світлом, знову і знову, доки не оточило все місто і не осяяло кожну вулицю.

А Занурення Брайс не закінчувалося.

Це була радість і життя, смерть і біль, пісня і тиша.

Брайс поринала у магічну силу, і сила поринала у неї. Їй було все одно, тому що Даніка падала разом із нею, Даніка сміялася разом із нею, а їхні душі перепліталися між собою.

Вона була поруч, вона була поруч, вона була поруч…

Брайс занурилася у золоте світло і пісню в серці всесвіту. Даніка радісно завила, і Брайс повторила за подругою. Даніка була поруч. Цього було достатньо.

— Вона проходить рівень Рунна, — видихнув Деклан, не вірячи своїм очам. Не вірячи, що сестра його друга, любителька вечірок, перевершила самого принца. Перевершила самого Рунна Данаана.

Король Осені, досі блідий мов смерть, дивився, як Брайс проминула рівень сили Рунна. Це могло змінити весь усталений порядок фейрі. Могутня напівкровна принцеса з зоряним світлом у крові… Довбаний Хел.

Брайс нарешті почала вповільнюватися, наближаючись до рівня сили Короля Осені. Деклан ковтнув.

Усе місто було залите її світлом. Демони тікали, поспішаючи назад до порожнеч, вирішивши, що краще наразитися на сяйво Брам, ніж застрягнути на Мідґарді.

Сім променів світла злилися в один у центрі міста й вибухнули єдиним потоком у небо над Брамою Серця. Магістраль сили. Магістраль волі Брайс.

Портали між Мідґардом і Хелом почали закриватися, немов зіщулюючись від огидного їм світла. Ніби це нестримане, чисте першосвітло могло зцілити світ.

Так і відбувалося. Будівлі, потрощені вибухами ракет, поверталися на місце. Руїни перетворювалися на стіни, вулиці й фонтани. Поранені містяни зцілювалися на очах.

Швидкість Брайс стала ще повільнішою.

Деклан скрипнув зубами. Порожнечі всередині Брам ставали все меншими.

Демони поспіхом пролізали назад у Хел крізь отвори, що все звужувалися. Усе більше частин міста відновлювалися, поки Ріг закривав портали. Поки Брайс закривала портали: сила Рога текла крізь неї, підсилена першосвітлом, яке вона генерувала.

— О боги, — прошепотів хтось із присутніх.

Порожнечі між світами зробилися тонкими щілинами. А потім взагалі зникли.

Брами спорожніли. Портали щезли.

Брайс нарешті зупинилася. Деклан уважно поглянув на точне число рівня її сили — він був всього на одну десяту вищий за показник Короля Осені.

Деклан тихо засміявся, шкодуючи, що Рунна немає поруч і що він не побачить шокований вираз принца.

Обличчя Короля Осені натягнулося, і він гаркнув Деклану:

— Я б на твоєму місці так не тішився, хлопче.

Деклан напружився.

— Чому?

— Тому що це дівчисько хоч і використало силу Брам, щоб сягнути небаченого рівня сили, вона не зможе здійснити Підйом, — просичав Король Осені.

Пальці Деклана завмерли на клавіатурі ноутбука.

Король Осені невесело засміявся. Не від злоби, зрозумів Деклан, — а, схоже, від болю. Він навіть не здогадувався, що цей самовдоволений придурок здатен відчувати подібне.

Брайс упала на каміння біля Брами. Деклану не потрібні були медичні монітори, щоб зрозуміти, що її серце зупинилося.

Її смертне тіло згасло.

Годинник на комп’ютері показував, що елевсінська система розпочала зворотний шестихвилинний відлік. Саме стільки часу було в неї на те, щоб здійснити Пошук і Підйом: дозволити своєму тлінному тілу вмерти, зіткнутися з тим, що лежить на глибині її душі, і швидко помчати назад до порога життя, наповнившись новою силою. І виринути безсмертною.

Коли Брайс почне Підйом, елевсінська система це зафіксує і відображатиме весь процес.

Король Осені хрипко промовив:

— Вона здійснила Занурення сама. Даніка Фендир мертва — вона не справжній Якір. Брайс не зможе повернутися до життя.

93

Це місце було колискою всього життя.

Під її ногами був твердий ґрунт, і вона відчувала над собою цілий світ, повний далеких мерехтливих вогнів. Але вона стояла на дні моря. Темної западини, яка прорізала шкіру землі.

Це не мало значення. Нічого зараз не мало значення. Не тоді, коли поруч із нею стояла Даніка. І обіймала її.

Брайс відсунулася, щоб подивитися на її гарне кутасте обличчя. На її світле волосся. Воно було таким же, з аметистовими, сапфіровими і рожевими пасмами. Брайс уже не пам’ятала в деталях риси обличчя Даніки, але… це точно була вона.

— Ти прийшла, — промовила Брайс.

Даніка лагідно усміхнулася.

— Ти просила про допомогу.

— Ти… ти жива? Я маю на увазі, там.

— Ні, — похитала головою Даніка. — Ні, Брайс. Те, що ти бачиш… — вона вказала на себе. На знайомі джинси й футболку з зображенням старого музичного гурту. — Це лише іскра, яка залишилася. Те, що спочиває там.

— Але це ти. Це ти.

— Так, — Даніка підвела погляд на темряву, що вирувала над ними, на океан угорі. — І в тебе не так багато часу, щоб здійснити Підйом, Брайс.

Брайс пирхнула.

— Я не робитиму Підйом.

Даніка кліпнула.

— Що ти кажеш?

Брайс відступила назад.

— Я не повертатимуся.

Тому що якщо їй не вдасться вибратися, її бездомна душа тут і залишиться. Тіло помре у верхньому світі, а душа, яку вона продала Підземному Королю, залишиться блукати цим місцем. Разом із Данікою.

Даніка схрестила руки на грудях.

— Чому?

Брайс несамовито закліпала очима.

— Тому що мені стало дуже важко. Без тебе. Мені дуже важко без тебе.

— Маячня, — гаркнула Даніка. — І ти просто від усього відмовишся? Брайс, я померла. Мене немає. І ти проміняєш усе своє життя на цю крихту, що лишилася від мене? — У її карамельних очах відбилося розчарування. — Подруга, яку я знала, такого б не зробила.

— Ми збиралися разом здійснити Занурення, — надірваним голосом промовила Брайс. — Ми збиралися разом проживати наші життя.

Обличчя Даніки пом’якшало.

— Знаю, Бі, — вона взяла її за руку. — Але не так сталося, як гадалося.

Брайс опустила голову, відчуваючи, що от-от розпадеться на частини.

— Я сумую за тобою. Кожної миті кожного дня.

— Знаю, — знову сказала Даніка і приклала долоню до серця. — І я це відчувала. Я це бачила.

— Чому ти збрехала — про Ріг?

— Я не збрехала, — просто відповіла Даніка. — Просто не сказала тобі.

— Ти збрехала про татуювання, — заперечила Брайс.

— Для твоєї ж безпеки, — сказала Даніка. — Так, для безпеки Рога теж, але здебільшого для того, щоб захистити тебе на випадок, якщо зі мною станеться найгірше.

— Що ж, з тобою і сталося найгірше, — промовила Брайс і одразу пошкодувала про сказане, побачивши, як Даніка здригнулася.

Але потім Даніка промовила:

— Ти пожертвувала своїм місцем у Кістяному Кварталі заради мене.

Брайс заплакала.

— Це було найменше, що я могла зробити.

На очах Даніки заблистіли сльози.

— Ти думала, що мені не вдасться дістатися на той берег? — Вона болісно вишкірилася. — Засранка.

Але Брайс тремтіла від ридань.

— Я не могла… Я не могла так ризикувати.

Даніка відкинула назад пасмо волосся Брайс.

Брайс хлюпнула носом і сказала:

— Я вбила Михея за те, що він зробив. З тобою. З Лехабою, — її серце завмерло. — Вона… Вона вже у Кістяному Кварталі?

— Не знаю. І так — я бачила, що відбувалося у галереї, — Даніка не стала вдаватися у подробиці. — Ми всі бачили.

Це слово зачепило Брайс. Ми.

Її губи затремтіли.

— Коннор з тобою?

— Так. І решта зграї теж. Вони виграли для мене час, відволікши Женців. Щоб я змогла дістатися Брами. Вони стримають їх, але ненадовго. Брайс, я не можу лишитися тут з тобою, — вона похитала головою. — Коннор хотів би для тебе більшого, — вона погладила великим пальцем Брайс по руці. — Він не хотів би, щоб ти припинила боротися.

Брайс витерла сльози з обличчя.

— Я не припинила. Дотепер я боролася. Але зараз я… Просто все так паскудно. І я так стомилася так почуватися. З мене досить.

— А як щодо янгола? — м’яко спитала Даніка.

Брайс різко підвела голову.

— А що з ним?

Даніка з розумінням усміхнулася.

— Якщо хочеш ігнорувати той факт, що в тебе є родина, яка любить тебе незважаючи ні на що, — гаразд. Але янгол лишається.

Брайс висмикнула руку з долоні Даніки.

— Ти справді намагаєшся переконати мене здійснити Підйом заради хлопця?

— Хіба Гант Аталар для тебе просто якийсь хлопець? — Усмішка Даніки полагіднішала. — І хіба це ознака слабкості — визнати те, що існує хтось — так уже сталося, чоловік, — заради кого варто повертатися? Той, кого я знаю, змусив тебе почуватися геть не паскудно.

Брайс схрестила руки на грудях.

— То й що.

— Він зцілився, Брайс, — сказала Даніка. — Ти зцілила його першосвітлом.

Брайс судомно видихнула. Вона зробила все це заради цієї відчайдушної надії.

Важко ковтнувши, вона опустила погляд на ґрунт, який був не землею, а самою основою її «Я», основою світу, і прошепотіла:

— Мені страшно.

Даніка знову схопила її за руку.

— У цьому й суть, Брайс. У тому, щоб жити. Жити, кохати, знаючи, що завтра все це може зникнути. Усвідомлення цього робить усе набагато ціннішим, — вона взяла обличчя Брайс у долоні й притислася лобом до її чола.

Брайс заплющила очі й вдихнула запах Даніки, який якимось дивом відчувався навіть у цій її подобі.

— Навряд чи мені вдасться піднятися.

Даніка відсторонилася, вдивляючись у неймовірну відстань над головою. А потім перевела погляд на дорогу, що простягалася перед ними. Злітна смуга. Її кінцем було вільне падіння у вічну темряву. У небуття. Але Даніка сказала:

— Просто спробуй, Брайс. Одна спроба. Я буду з тобою на кожному кроці Навіть якщо ти мене не бачитимеш. Я завжди буду з тобою.

Брайс не глянула на ту закоротку злітну смугу. На безкраїй океан, який відділяв її від життя. Вона лише запам’ятовувала риси обличчя Даніки, користуючись нагодою, яка їй випала.

— Я люблю тебе, Даніко, — прошепотіла вона.

Даніка важко ковтнула. А тоді цілком по-вовчому задерла голову, ніби до чогось прислухаючись.

— Брайс, тобі треба поспішати, — вона схопила її за руку і міцно стиснула. — Вирішувати потрібно зараз.

На таймері життя Брайс лишалося дві хвилини.

Її мертве тіло лежало розпластане на камінні біля Брами, сяйво якої слабнуло.

Деклан потер долонею груди. Він не наважувався дзвонити Рунну. Ще ні. Не міг змусити себе.

— Невже немає способу їй допомогти? — прошепотіла Гіпаксія до мовчазної зали. — Узагалі ніякого?

Ні. Останні чотири хвилини Деклан провів у всіх можливих відкритих і приватних базах даних, шукаючи диво. І нічого не знайшов.

— Окрім того, що у неї немає Якоря, — промовив Король Осені, — вона використала штучне джерело магічної сили, щоб досягти цього рівня. Її тіло біологічно не пристосоване до Підйому. Навіть зі справжнім Якорем вона не змогла би набрати достатньої швидкості для першого стрибка вгору.

Джесіба похмуро кивнула, погоджуючись із ним, але нічого не сказала.

Спогади Деклана про власне Занурення і Підйом були туманні й лячні. Він пірнув глибше, ніж очікував, але принаймні залишився у діапазоні своїх сил. І хоча його Якорем був Флінн, він страшенно перелякався, що не зможе повернутися.

Попри те що система фіксувала Даніку Фендир як слабкий проблиск енергії поруч із Брайс, вона не була провідною ниткою до життя. Даніка не була справжнім Якорем, бо не мала власного життя. Вона лише надала Брайс сміливості спробувати зробити Занурення самотужки.

— Я вивчав це питання, — продовжив Король Осені. — Я провів у пошуках не одне століття. За цей час тисячі людей намагалися вийти за межі власного рівня сили за допомогою штучних засобів. Жоден з них так і не повернувся до життя.

Лишилася одна хвилина, секунди на годиннику зворотного відліку тікали одна за одною.

Брайс досі не почала Підйом. Вона досі перебувала у Пошуку, зіткнувшись з тим, що таїлося глибоко всередині неї. Якби вона зробила спробу Підйому, таймер би зупинився, позначивши її входження у Проміжок — перехідне місце між смертю і життям. Але таймер продовжував відлік. Наближаючись до нуля.

Утім, це не мало значення. Спробує Брайс чи ні — вона все одно помре.

Лишилося тридцять секунд. Присутні у конференц-залі схилили голови.

Десять секунд. Король Осені потер обличчя і глянув на таймер. На останні секунди життя Брайс.

П’ять. Чотири. Три. Дві.

Одна. Мілісекунди мчалися до нуля. До вірної смерті.

Таймер зупинився на 0.003.

У нижній частині графіка елевсінської системи, уздовж злітної смуги, що вела до забуття, з’явилася червона лінія.

— Вона біжить, — прошепотів Деклан.

— Швидше, Брайс! — Даніка бігла слідом за нею.

Крок за кроком Брайс мчала ментальною злітною смугою до її кінця, який ставав дедалі ближчим.

— Швидше! — заревіла Даніка.

Одна спроба. У неї була всього одна спроба.

Брайс бігла. Вона мчала вперед, зціпивши зуби й ритмічно рухаючи руками.

Шанси були мізерні, ймовірність — мала.

Але вона намагалася. Поруч із Данікою — востаннє — вона могла спробувати.

Вона здійснила Занурення самотужки, але вона не була сама.

Вона ніколи не була сама. І ніколи не буде.

Бо в її серці буде Даніка, а поруч — Гант.

Наближався кінець смуги. Потрібно було відриватися від землі. Починати Підйом інакше вона впаде у небуття. Назавжди.

— Не зупиняйся! — скрикнула Даніка.

І Брайс не зупинялася.

Вона мчала далі. До останньої смертельної кінцевої точки.

Вона пробігла смугу до кінця. До останнього сантиметра.

А потім рвучко піднялася вгору.

Деклан не повірив власним очам, а Король Осені впав на коліна. Брайс підіймалася, підштовхнута потоком сили.

Вона проминула нижчі рівні.

— Як це… — видихнув Король Осені. — Це неможливо. Вона ж сама.

По суворому обличчі Сабіни текли сльози, коли вона прошепотіла:

— Ні, не сама.

Сила, якою була Даніка Фендир, сила, яка дала Брайс цей поштовх угору, згасла, розчинившись у небутті.

Деклан зрозумів, що вона вже не повернеться — ні в цей світ, ні на оповитий туманами острів.

Навіть якщо Брайс вдасться подолати весь шлях і повернутися до життя, через брак кисню її мозок міг померти. Але його принцеса боролася за кожен сантиметр, що вів її нагору. Її сила змінювалася, у ній проявлялися сліди всіх, хто надавав їй її: русалки, перевертні, дракі, люди, янголи, спрайти, фейрі…

— Як? — промовив Король Осені, радше сам до себе. — Як?

Йому відповів древній Ватажок вовків, чий висохлий голос зазвучав над сигналами графіка:

— За допомогою наймогутнішої сили у світі. Наймогутнішої сили в усіх світах, — він вказав на екран. — Тієї, що зберігає вірність навіть поза смертю і не згасає з роками. Що лишається непохитною перед лицем безнадійності.

Король Осені розвернувся до древнього Ватажка, хитаючи головою і все одно не розуміючи.

Брайс уже досягла рівня сили звичайних відьом. Але до життя ще було надто далеко.

Краєм ока Деклан помітив якийсь рух на екрані й розвернувся до зображення камери зі Старої Площі.

Обвитий блискавками, цілий і здоровий Гант Аталар стояв навколішках біля Брайс, схилившись над її мертвим тілом. Його руки ритмічно натискали на її грудну клітку — він робив масаж серця.

Крізь зціплені від зусиль зуби, Гант промовив до Брайс:

— Я чув, що ти сказала, — блискавки тріскотіли над ним, а його сильні руки продовжували натискання. — У чому ти зізналася тільки тоді, коли я вже майже помер, боягузко нещасна, — він пропустив крізь неї розряд своєї блискавки, намагаючись запустити її серце, і її тіло вигнулося дугою над землею. — А тепер повернися і скажи мені це в обличчя.

Сабіна прошепотіла щось через стіл до Короля Осені, і Деклан, почувши це, піднісся серцем.

Це була відповідь на слова древнього Ватажка. Відповідь на запитання Короля Осені. Відповідь на те, чому, всупереч сигналам статистики, що лунали з комп’ютера Деклана, вони бачили відчайдушні спроби Ататара змусити серце Брайс Квінлан битися.

За любові усе можливо.

94

Вона була і морем, і небом, і камінням, і кров’ю, і крилами, і землею, і зірками, і темрявою, і світлом, і кістками, і полум’ям.

Даніка зникла. Вона віддала те, що лишилося від її душі, від її сили, допомігши Брайс відштовхнутися від смуги і розпочати стрімкий Підйом.

— Я люблю тебе, — прошепотіла Даніка, перш ніж розчинитися у небутті, і її рука вислизнула з долоні Брайс.

Але їхнє остаточне прощання не зламало Брайс.

Вона заревіла — але її рев був не болісним, а викличним.

Брайс піднялася вище. Вона відчувала наближення поверхні. Тонкої завіси між цим місцем і життям. Її сила змінювалася, набуваючи різних форм і вмінь. Вона шугнула вгору, відштовхнувшись могутнім хвостом. Обернулася і піднялася ще вище, змахнувши широкими крилами. Вона була усім — і водночас собою.

А потім вона почула його. Його голос. Його зустрічний виклик.

Він був там. Чекав на неї.

Намагався запустити її серце. Вона була досить близько до завіси, щоб це побачити.

Навіть попри те, що вона лежала мертвою перед ним, він змушував її серце битися.

Брайс усміхнулася у Проміжку і зробила останній ривок до Ганта.

— Давай, — пробурмотів Гант, продовжуючи натискати на груди Брайс і рахуючи її подихи, щоб знову пустити розряд своєї блискавки.

Він не знав, скільки вона пробула в такому стані, але коли він прийшов до тями, цілий і неушкоджений, вона була мертва. Місто відновилося, наче ніколи й не було ні магічних ракет, ні демонів.

Він побачив сяйливу Браму, яскраве світло — першосвітло — і зрозумів, що таку силу міг згенерувати лише той, хто здійснював Занурення. А побачивши перед Брамою її бездиханне тіло, зрозумів, що вона якось знайшла спосіб здійснити Занурення, випустити цілюще першосвітло і, скориставшись Рогом, закрити портали у Хел в інших Брамах.

Тож він діяв інстинктивно. Робив те єдине, що спало йому на думку.

Він врятував її, а вона врятувала його, і він…

За мить його сила відчула наближення енергії Брайс. Упізнала її, ніби побачивши себе у дзеркалі.

Як їй вдалося зібрати стільки сили, як вдалося зробити Занурення самій… йому було байдуже. Він став Упалим, він вижив, пройшов крізь усі випробування, тортури і жахи — заради цієї миті. Щоб опинитися тут.

Усе це було заради неї. Заради Брайс.

Її сила поволі наближалася. Гант набрався духу і пустив ще один розряд блискавки у її серце. Її бездиханне тіло знову вигнулося дугою над землею.

— Давай, — повторив він, продовживши натискання. — Я чекаю на тебе.

Він чекав на неї з моменту свого народження.

І наче почувши його, Брайс виринула у життя.

Вона була у теплі. Вона була у безпеці. Вона була вдома.

Усюди було світло — воно оточувало її, линуло з неї, з її серця.

Брайс зрозуміла, що вона дихає. І що її серце б’ється.

Але все це було другорядним. І завжди буде другорядним поруч із Гантом.

Вона туманно усвідомлювала, що вони стояли навколішках посеред Старої Площі. Сірі крила Ганта сяяли, наче жаринки, закриваючи їх обох і міцно притискаючи її до нього. А всередині стіни оксамитово-м’яких крил, наче сонце в бутоні квітки, сяяла Брайс.

Вона повільно підвела голову і трохи відсунулася, щоб поглянути в його обличчя.

Гант уже дивився на неї. Його крила розкрилися, наче пелюстки на світанку. На його чолі не було татуювання. Німб зник.

Вона провела тремтливими пальцями по його гладкій шкірі. Гант мовчки змахнув її сльози.

Вона усміхнулася до нього. Усміхнулася з легкістю в серці, у душі. Гант провів рукою по її підборіддю і взяв її обличчя в долоні. Ніжність у його очах розвіяла останні сумніви.

Брайс приклала долоню до його серця, що шалено калатало.

— Ти щойно назвав мене нещасною боягузкою?

Гант закинув голову до зоряного неба і засміявся.

— А як назвав, то що?

Вона наблизилася обличчям до нього.

— Шкода, що цілюще першосвітло не зробило з тебе порядного янгола.

— Хіба тобі було б тоді цікаво, Квінлан?

Почувши, як він вимовив її ім’я, вона піджала пальці ніг.

— Мабуть, мені просто доведеться…

На вулиці відчинилися двері. Потім ще одні, і ще. І з них почали невпевнено виходити мешканці Міста Півмісяця. Хтось був у німому шоці, хтось ридав від полегшення, але всі вражено витріщилися на те, що було перед ними. На Брайс і Ганта.

Вона відпустила його і підвелася. Її сила відчувалася дивною глибокою криницею під ногами. Яка належала не лише їй — але й їм усім.

Вона підвела погляд на Ганта, який зараз дивився на неї так, наче не вірив власним очам. Узяла його за руку. І переплела їхні пальці.

І разом вони ступили вперед, щоб привітати світ.

95

Коли Брайс із Гантом вийшли з ліфта, Сирінкс чекав їх у відчинених дверях квартири і стурбовано скавчав. Брайс оглянула коридор, а тоді подивилася на химеру.

— Я наче зачиняла двері… — почала вона, через що Гант із розумінням хихотнув, але Сирінкс уже кинувся до неї.

— Я пізніше розповім про його здібності, — пробурмотів Гант, поки Брайс заганяла Сирінкса, що істерично стрибав, до квартири. Опинившись усередині, вона опустилася навколішки перед химерою і обійняла тваринку.

Їхній з Гантом тріумф тривав недовго. Через якихось дві хвилини Стара Площа наповнилася голосінням містян, які, вийшовши з укриттів, виявили, що їхніх близьких уже не врятувати.

Ріг, набитий на її спині, прекрасно впорався зі своєю задачею. Усі портали у Брамах були закриті. А її першосвітло — яке лилося крізь Брами міста — зцілило усе: людей, будівлі й весь навколишній світ.

Утім, воно не змогло зробити неможливе. Не змогло воскресити мертвих.

А їх було багато: вулиці міста були завалені тілами, більшість яких були пошматовані.

Брайс міцніше обійняла Сирінкса.

— Усе гаразд, — шепотіла вона, дозволяючи химері облизувати їй обличчя.

Але нічого не було гаразд. Навіть і близько. Те, що сталося, те, що вона зробила і що відкрила світові, Ріг у її тілі, безліч загиблих, мертва Лехаба і зустріч із Данікою, Данікою, Данікою…

Її шепіт перейшов у важке дихання, а тоді у судомні схлипи. Гант, який стояв позаду і ніби чекав на це, підхопив її із Сирінксом на руки.

Він заніс її до її спальні і посадив на край ліжка, продовжуючи обіймати її і Сирінкса, який видерся з рук Брайс і лизав обличчя і йому.

Його рука ковзнула у її волосся, пальці переплелися з її пасмами, і Брайс, притулившись до нього, вдихнула його силу, його знайомий запах, дивуючись, як їм узагалі вдалося вибратися живими і повернутися додому…

Вона глянула на його зап’ясток. Німб зник з його чола, але рабське татуювання залишилося.

Гант це помітив і тихо промовив:

— Я вбив Сандріель.

Його погляд був спокійний — ясний. Зосереджений тільки на ній.

— Я вбила Михея, — прошепотіла вона.

— Знаю, — кутик його рота вигнувся вгору. — Нагадай мені ніколи тебе не злити.

— Це не смішно.

— Знаю, що не смішно, — його пальці невимушено й лагідно перебирали її волосся. — Я ледве витримав це видовище.

А Брайс ледве витримувала спогади про це.

— Як тобі вдалося її вбити? І позбутися татуювання?

— Довга історія, — відповів він. — Я радше вислухаю твою розповідь.

— Ти перший.

— Е ні. Я хочу почути, як ти приховувала той факт, що всередині тебе — зірка, — сказав він і опустив погляд на її груди, ніби бачив, як вона мерехтить у неї під шкірою. Але коли він запитально звів брови, то побачив, що Брайс дивиться туди ж.

— Ну, — зітхнула вона, — це з’явилося недавно.

І дійсно, у глибині V-подібного вирізу її футболки виднілася біля пляма — восьмикутна зірка — викарбувана між її грудьми.

Гант усміхнувся.

— Мені подобається.

Якійсь маленькій частині її теж подобалося, але вона сказала:

— Ти ж знаєш, що це лише світло Зоренароджених — не справжня магічна сила.

— Ага, от тільки тепер у тебе є і магія, — він ущипнув її за бік. — І чимало, наскільки я можу відчувати. Плюс цей довбаний Ріг… — Для акценту він провів рукою по її спині.

Брайс закотила очі.

— Як скажеш.

Але його обличчя посерйознішало.

— Тобі доведеться навчитися контролювати цю силу.

— Ми щойно врятували місто, а ти вже говориш мені повертатися до роботи?

Він хихотнув.

— Старі звички, Брайс.

Їхні погляди знову зустрілися, і вона глянула на його губи, такі близькі, такі ідеальні. На його очі, які пильно вдивлялися у її власні.

Усе це було недаремно. Вона в це вірила. Усе сталося заради цього — заради нього.

І хоча стежка, на яку її штовхнули, була препаскудною і провела її темними залами горя та відчаю… Зараз перед нею було світло. Істинне світло. До якого вона мчала під час Підйому.

І вона хотіла, щоб це світло поцілувало її. Негайно.

Хотіла поцілувати його у відповідь і наказати Сирінксу якийсь час почекати у своєму вольєрі.

Темні очі Ганта зробилися майже дикими. Ніби він прочитав ці думки на її обличчі, відчув їх у її запаху.

— У нас лишилися деякі незакінчені справи, Квінлан, — хрипко промовив він і кинув на Сирінкса погляд, від якого химера зістрибнула з ліжка і потрюхикала у коридор, виляючи лев’ячим хвостиком і ніби кажучи: «Якраз вчасно».

Знову глянувши на Ганта, Брайс побачила, що він пильно дивиться на її губи. І раптом гостро усвідомила, що вона сидить у нього на колінах. На ліжку. Судячи з твердого горбика, який почав впинатися їй у сідниці, вона зрозуміла, що Гант теж це усвідомив.

Але вони лише мовчки продовжували дивитися одне на одного.

Тож Брайс злегка потерлася об його ерекцію, через що він засичав, і вона пирхнула зі сміху.

— Одного мого томного погляду достатньо, щоб ти — як ти там казав мені? Закипів, як той чайник?

Його рука знову поповзла по її спині, повільно й зосереджено.

— Я вже давно закипаю від тебе.

Його рука зупинилася на її талії, а великий палець почав ніжно погладжувати її ребра. З кожним щемливим рухом між її ногами розливалися млосні відчуття.

Гант повільно усміхнувся, ніби прекрасно це усвідомлюючи, а потім нахилився і поцілував її підборіддя.

— Ти готова? — промовив він проти її розчервонілої шкіри.

— О так, — видихнула вона. А коли він поцілував її під вухом, змусивши вигнути спину, сказала: — Пригадую, ти обіцяв трахати мене, поки я не забуду своє ім’я.

Він поворухнув стегнами, впинаючись у неї своїм членом і обпікаючи навіть крізь одяг.

— Якщо ти цього хочеш, крихітко, то так і буде.

О боги. Їй перехопило дихання. Вона думала лише про його губи, які блукали її шиєю, його руки і цей солідний, прекрасний член, який впинався у неї. Вона хотіла, щоб він опинився усередині неї. Негайно. Хотіла відчути Ганта, відчути його тепло і силу навколо себе. Усередині себе.

Брайс розвернулася до Ганта обличчям і осідлала його. Вона з задоволенням помітила, що його дихання було таке ж рване, як і її. Його руки тримали її за талію, а великі пальці все гладили і гладили, ніби він був двигуном, який чекав її команди, щоби з ревом запуститися.

Брайс нахилилася і легко поцілувала його в губи. Один раз. Другий.

Гант затремтів, щосили стримуючись і дозволяючи їй досліджувати його рот.

Але Брайс відхилилася, піймавши його затуманений, розпалений погляд. Слова, які вона хотіла сказати, застрягли їй у горлі, тож вона сподівалася, що він і так усе зрозуміє, і поцілувала його тепер уже чисте чоло. Провела щільну лінію легких, ковзних поцілунків по тому місцю, де раніше було татуювання.

Тремтлива рука Ганта поповзла з її талії вгору і зупинилася над її серцем, що нестримно калатало.

Брайс важко ковтнула, здивовано помітивши, що їй запекло в очах. І що імлисті очі Ганта також блищать. Їм вдалося, вони вибралися. Разом.

Гант нахилився вперед, тягнучись до неї губами. Брайс подалася йому назустріч, обвивши руками його шию і зануривши пальці у його густе, шовковисте волосся.

У квартирі пролунав пронизливий дзвінок телефона.

Вона могла проігнорувати його, проігнорувати весь світ…

«Дзвінок з… Дому».

Важко дихаючи, Брайс відсторонилася.

— Ти відповіси? — глибоким гортанним голосом спитав Гант.

Так. Ні. Можливо.

«Дзвінок з… Дому».

— Вона дзвонитиме, доки я не візьму слухавку, — пробурмотіла Брайс.

Вона злізла з колін Ганта і стала на занімілі ноги. Його пальці затрималися на її спині. Вона намагалася не думати про те, що обіцяв їй цей дотик, наче він так само неохоче відпускав її, як і вона його.

Брайс побігла до вітальні і встигла взяти слухавку, перш ніж увімкнувся автовідповідач.

— Брайс? — Її мати плакала. Цього було достатньо, щоб залишки збудження немов змило крижаною водою. — Брайс?

Вона видихнула, повернулася до спальні й винувато глянула на Ганта, який, зрозумівши, махнув рукою і відкинувся на ліжку, шелестячи крилами.

— Привіт, мамо.

Від материних схлипів вона сама могла розридатися, тож Брайс рушила до ванної кімнати. Вона була бруднюща — рожеві кросівки стали майже чорні, легінси були порвані й закривавлені, а футболка висіла клаптями. Вочевидь, до одягу першосвітло не дійшло.

— Усе гаразд? Ти в безпеці?

— Усе добре, — відповіла Брайс, відкривши холодну воду, і роздяглася. — У мене все добре.

— Що це шумить?

— Душ.

— Ти врятувала місто, здійснила Занурення і не спроможна повноцінно приділити мені увагу?

Брайс усміхнулася і, ввімкнувши гучний зв’язок, поклала телефон на раковину.

— І багато тобі відомо?

Ставши під душ, вона засичала від крижаних струменів, але вони остудили залишковий жар між ногами і п’янке бажання, що затьмарювало її розум.

— Твій біологічний батько наказав Деклану Еммету зателефонувати мені й усе розповісти. Гадаю, цей покидьок нарешті зрозумів, що він переді мною в боргу.

Брайс нарешті відкрила гарячу воду і намилила голову.

— Він дуже злий?

— Розлючений, — вона додала: — Ще й ЗМІ оприлюднили історію про… про те, хто твій батько, — Брайс почула, як мати скрипнула зубами. — Вони знають, скільки магічної сили ти отримала. Стільки ж, скільки й у нього, Брайс. Більше, ніж у нього. Це серйозна справа.

Брайс намагалася не накручувати себе думками про те, ким зробила її ця сила. Вона залишила це на потім. Змивши шампунь з волосся, вона потягнулася до кондиціонера.

— Знаю.

— Що ти збираєшся з цим робити?

— Відкрию мережу ресторанів пляжної тематики.

— Не варто було сподіватися, що здобувши таку силу, ти почнеш гідно поводитися.

Брайс показала матері язика, хоч вона цього й не бачила, і вичавила трохи кондиціонера на долоню.

— Послухай, ми можемо відкласти всю цю дискусію про могутню силу і важкий тягар до завтра?

— Так, от тільки «завтра» у твоєму лексиконі означає «ніколи», — її мати зітхнула. — Ти закрила ті портали, Брайс. І я навіть не можу говорити про те, що Даніка зробила для тебе, без… — Її голос надірвався. — Про це ми теж можемо поговорити завтра.

Брайс змила кондиціонер і раптом зрозуміла, що її мати не знає — про Михея. Про те, що вона з ним зробила. Чи про те, що Михей зробив із Данікою.

Ембер продовжувала говорити, і Брайс усе слухала, поки страх розростався у ній, мов плющ, розповзаючись по венах, обвиваючи її кістки і міцно їх стискаючи.

Гант також швидко прийняв крижаний душ і перевдягнувся. Вода у душовій Брайс уже не шуміла, і він, злегка усміхаючись сам до себе, слухав її розмову з матір’ю.

— Так, Гант тут, — її слова пролітали коридором і вітальнею до його кімнати. — Ні, мамо. Ні я, ні він, — грюкнула шухляда. — Це тебе не стосується, і будь ласка, більше ніколи мене про таке не питай.

Гант прекрасно розумів, про що Ембер спитала доньку. І, звісно ж, саме це він і збирався зробити з Брайс перед її дзвінком.

Йому було байдуже, що на них дивилося усе місто: він хотів поцілувати її, коли світло її сили згасло, коли, опустивши крила і тримаючи її в обіймах, він побачив її погляд. Вона дивилася на нього так, наче він був для неї важливий. Наче він — усе, що їй було потрібно. Крапка.

Ніхто ніколи на нього так не дивився.

І коли вони повернулися додому, коли вона сиділа у нього на колінах, коли він побачив, як зашарілися її щоки, коли вона поглянула на його губи, він був готовий перетнути останню межу. Присвятити цьому заняттю весь день і ніч.

Враховуючи, що її першосвітло зцілило його, він однозначно був готовий до сексу. Він хотів цього — хотів її.

Брайс застогнала.

— Мамо, ти збоченка. Ти це знаєш? — Вона загарчала: — Ну, якщо тобі так цікаво, то навіщо дзвониш мені? Ти не подумала, що я можу бути зайнята?

Гант усміхнувся, і від зухвалості у її тоні його член знову затвердів. Він міг цілий день слухати цей єхидний голосок. Цікаво, як вона заспіває, коли він знову її роздягне. Коли змусить її стогнати.

Першого разу вона кінчила від його пальців. Цього разу… Цього разу в нього були свої плани — усіма іншими способами довести її до оргазму і змусити її видати той прекрасний задиханий звук.

Залишивши Брайс розбиратися з матір’ю і наказавши своєму члену заспокоїтися, Гант дістав із шухляди зі своєю нижньою білизною одноразовий телефон і набрав один із небагатьох номерів, які він запам’ятав, — Ісаю.

— Дякувати довбаним богам, — промовив Ісая, почувши голос Ганта.

Гант усміхнувся полегшенню у голосі янгола, не характерному для нього.

— Що там у тебе відбувається?

— У мене? — Ісая розсміявся. — Це у тебе що відбувається?

Багато чого.

— Ти у Коміціумі?

— Так, і тут справжня божевільня. Я тільки зрозумів, що тепер я тут за головного.

Оскільки від Михея залишилася купка попелу в пилососі, а Сандріель була в ненабагато кращому стані, Ісая, як Командир 33-го Легіону, справді був за старшого.

— Вітаю з підвищенням, старий.

— Теж мені радість. Я не Архангел. І ці придурки це знають, — Ісая гаркнув до когось на задньому плані: — То викличте обслугу, щоб прибрали, — він зітхнув.

— Що сталося з астерійськими недоумками, які обстрілювали місто ракетами? — спитав Гант. — Він уже подумував, чи не полетіти туди і не випустити свої блискавки по довбаних танках.

— Відступили. Уже зникли, — похмурий тон Ісаї сказав Ганту, що він теж був не проти відплатити старим добрим способом.

— Наомі? — спитав Гант, приготувавшись до найгіршого.

— Жива.

Гант подумки підніс молитву Хтоні, дякуючи за цю милість. Потім Ісая сказав:

— Послухай, я розумію, що ти виснажений, але чи не міг би ти прилетіти сюди? Допомогти мені розібратися з цим лайном? Ці міряння причандаллями швидко закінчаться, коли вони побачать, що ми керуємо вдвох.

Гант намагався реагувати спокійно, придушивши досаду. Схоже, їхнім голим забавкам із Брайс доведеться зачекати.

Тому що рабське татуювання на його зап’ястку означало, що він досі мав коритися Республіці, досі належав комусь, а не собі. Список його можливих варіантів був такий собі. Йому пощастить, якщо він залишиться у Місяцеграді у власності того, хто посяде місце Михея і, можливо, у рідкісні вільні хвилини бачитиметься з Брайс. Якщо його взагалі випускатимуть з Коміціуму.

Прокляття, якщо його взагалі залишать у живих після того, що він зробив із Сандірель.

У нього затремтіли руки. Від збудження не лишилося й сліду.

Але він слухняно почав перевдягатися і потягнув футболку через голову. Він знайде спосіб лишитися в живих — спосіб повернутися до життя з Квінлан, яким він тільки-но почав насолоджуватися. Не стримавшись, він глянув на свій зап’ясток.

І вражено закліпав.

Брайс саме прощалася зі своєю збоченою матір’ю, коли телефон сповістив про дзвінок на другій лінії. Номер був невідомий, що означало, що це могла бути Джесіба, тож Брайс запевнила Ембер, що вони поговорять завтра, і переключилася:

— Слухаю.

— Отак ви вітаєте всіх, хто вам дзвонить, Брайс Квінлан? — спитав молодий чоловічий голос.

Вона знала цей голос. Знала худорлявого юнака, якому він належав, за підлітковою зовнішністю якого приховувалося древнє чудовисько — астері. Вона так часто бачила і чула його по телевізору, що загубила лік.

— Вітаю, Ваша Сяйносте, — прошепотіла вона.

96

Їй додому подзвонив Ріґелус, Яскрава Десниця астері. У Брайс так тремтіли руки, що вона ледве тримала телефон біля вуха.

— Ми бачили ваші сьогоднішні дії і хотіли висловити свою вдячність, — промовив мелодійний голос.

Вона ковтнула, замислившись, чи знає наймогутніший з астері, що вона стоїть у рушнику з мокрою головою, з якої на килим крапає вода.

— Нема за що.

Ріґелус тихо засміявся.

— У вас був важкий день, міс Квінлан.

— Так, Ваша Сяйносте.

— День, повний сюрпризів — для всіх нас.

Ми знаємо, хто ви і що ви зробили.

З зусиллям переставляючи ноги, Брайс попрямувала до вітальні. У дверях своєї кімнати стояв Гант. Його обличчя було бліде, а руки мляво висіли вздовж тіла.

— Щоб показати вам, наскільки глибока наша вдячність, ми би хотіли зробити вам послугу.

Цікаво, чи сірчисті ракети теж були послугою. Але Брайс лише сказала:

— Це необов’язково…

— Це вже зроблено. Упевнені, що ви будете задоволені.

Брайс знала, що Ганту було чутно голос на лінії, коли він підійшов до неї.

Але він лише простягнув руку. Татуйований зап’ясток з офіційним знаком поверх рабського тавра.

Звільнений.

— Я…

Брайс схопила Ганта за руку, а тоді поглянула на нього. Але на його обличчі не було радості — почувши голос у її телефоні, він зрозумів, хто дарував йому свободу.

— Ми також віримо, що ця послуга послужить нагадуванням вам і Ганту Аталару. Ми щиро бажаємо, щоб ви лишилися у місті та проводили свої дні у мирі й вдоволеності. Щоб використання дару ваших предків приносило вам радість. І щоб ви утримувалися від використання іншого дару, нанесеного на вашу спину.

Використовуй зоряне світло для фокусів на вечірках і ніколи в житті не користуйся Рогом.

Це питання робило її найбільшою ідіоткою на Мідґарді, але вона запитала:

— А як же Михей і Сандріель?

— Губернатор Михей вчинив самоправство і погрожував знищити невинних громадян імперії своїм свавільним підходом до конфлікту повстанців. Губернаторка Сандріель отримала по заслузі через недбалий контроль власних рабів.

В очах Ганта блиснув страх. Брайс була певна, що в її також. Усе не могло бути так просто — так легко. Мав бути якийсь підступ.

— Звісно ж, це делікатні питання, міс Квінлан. Їхнє публічне розголошення призведе до великих проблем для всіх причетних.

Для вас. Ми вас знищимо.

— Усіх свідків обох подій було повідомлено про потенційні наслідки.

— Ясно, — прошепотіла Брайс.

— Щодо прикрого руйнування Місяцеграда: ми беремо на себе повну відповідальність. Сандріель повідомила нас, що місто евакуйоване, і ми відправили Астерійську Гвардію знищити нашестя демонів. Сірчисті ракети були крайнім заходом, спрямованим на порятунок усіх нас. Це неймовірне щастя, що ви знайшли рішення.

Брехун. Древній, огидний брехун. Він обрав ідеального цапа-відбувайла — мерця. Гнів, який промайнув на обличчі Ганта, сказав їй, що він поділяв її думку.

— Мені справді пощастило, — тільки й спромоглася сказати Брайс.

— Так, можливо, завдяки силі у ваших венах. Такий дар, якщо з ним поводитися нерозумно, може призвести до катастрофічних наслідків, — він зробив паузу, ніби посміхаючись. — Упевнений, ви навчитеся володіти як обома вашими неочікуваними силами, так і світлом усередині вас… розсудливо.

Не лізьте не у свої справи.

— Звісно, — пробурмотіла Брайс.

— Чудово, — сказав Ріґелус. — І як гадаєте, чи необхідно мені зв’язатися з вашою матір’ю, Ембер Квінлан, і попросити її також виявити розсудливість?

Блиснула загроза, гостра мов ніж. Один крок за межу дозволеного — і вони знатимуть, куди вдарити найперше. Гант стиснув кулаки.

— Ні, — відповіла Брайс. — Вона не знає про Губернаторів.

— І ніколи не дізнається. Ніхто ніколи не дізнається, Брайс Квінлан.

Вона Важко ковтнула.

— Так.

Тихий смішок.

— Тоді посилаємо вам із Гантом Аталаром наше благословення.

Зв’язок обірвався. Брайс витріщилася на телефон, ніби він мав випустити крила і полетіти кімнатою.

Гант важко опустився на диван, потираючи обличчя.

— Живіть тихо й непомітно, тримайте рота на замку, ніколи не користуйтеся Рогом — і ми не вб’ємо вас і всіх, кого ви любите.

Брайс сіла на бильце дивана.

— Убий кількох ворогів — і отримай взамін удвічі більше.

Гант гмикнув. Брайс повернула голову до нього.

— Чому ти в чоботах?

— Я потрібен Ісаї у Коміціумі. У нього серйозні проблеми з янголами, які хочуть заперечити його право на владу, і йому потрібна підмога, — він запитально вигнув брову. — Хочеш погратися зі мною у Страшного Негідника?

Попри все — попри те, що за ними спостерігали астері, попри все, що сталося, — Брайс усміхнулася.

— У мене якраз є підхожий одяг.

Брайс із Гантом не зробили й двох кроків на даху, коли вона вловила знайомий запах. Визирнувши за край, вона побачила тих, хто мчав по вулиці. Брайс глянула на Ганта і він, підхопивши її на руки, злетів на тротуар. Торкнувшись носом його міцної шиї, вона глибоко вдихнула його запах — можливо, навіть засильно.

Те, як Гант ніжно провів рукою по її спині за мить до посадки, сказало їй, що він теж відчув цю її витівку. Але наступної миті вона вже стояла перед Рунном, Ф’юрі і Трістаном Флінном.

Ф’юрі миттю кинулася до Брайс і обійняла її так міцно, що у неї застогнали кістки.

— Ти везуча ідіотка, — промовила Ф’юрі, тихо сміючись. — І кмітлива сучка.

Ф’юрі відпустила її, і Брайс, усміхнувшись подрузі, теж збиралася засміятися, коли дещо згадала і потягнулася до телефона… Ні, вона ж залишила його десь у місті.

— Юніпер…

— Вона в безпеці. Я зараз збираюся до неї, — Ф’юрі стиснула її руку і кивнула Ганту. — Хороша робота, янголе, — промовила вона і побігла геть, розчиняючись у ночі.

Брайс розвернулася до Рунна і Флінна. Останній лише витріщався на неї. Але Брайс подивилася на свого брата, абсолютно нерухомого і мовчазного. Його подертий одяг підказав їй, що до того, як першосвітло всіх зцілило, справи у нього були кепські. Певно, він продирався через місто, закишіле демонами.

А тоді Рунн забурмотів:

— Таріон пішов допомагати виводити евакуйованих з Блакитного Двору, а Амелі побігла до Лігва перевірити, що з вовченятами усе гаразд, але ми майже дійшли… ми були десь за кілометр від Річкової Брами, коли я почув тебе. Тобто почув, як ти говориш крізь Браму. Демонів було стільки, що я не міг пробратися до Брами, але потім я почув Даніку, побачив, як спалахнуло світло і… — Він затнувся і важко ковтнув. Його сині очі блищали у світлі вуличних ліхтарів. До світанку було ще далеко. Вітер, що віяв з Істрос, тріпав його чорне волосся. І Брайс, побачивши сльози, які наверталися на його очі, побачивши його захоплений погляд, кинулася до нього. Вона обійняла брата і міцно притисла до себе.

Рунн враз обійняв її. Він так тремтів, що Брайс зрозуміла, що він плаче.

Зашурхотіли кроки, підказуючи, що Флінн вирішив залишити їх наодинці. Вітерець із запахом кедра, що промайнув повз, також означав, що Гант злетів у небо.

— Я думав, ти померла, — промовив Рунн, голос якого тремтів так само, як і тіло. — Разів із десять я думав, що ти померла.

Вона хихотнула.

— Рада тебе розчарувати.

— Замовкни, Брайс, — він вдивився їй в обличчя. Його щоки були мокрі від сліз. — Ти… ти в порядку?

— Не знаю, — зізналася вона.

Обличчя Рунна спалахнуло стурбованістю, але вона не наважилася розповісти йому подробиці, особливо після дзвінка Ріґелуса. І не тоді, коли навколо була купа камер. Рунн із розумінням скривився. Так, пізніше вони поговорять про це дивне древнє зоряне світло у її венах. Про те, що воно означає для них обох.

— Дякую, що пішов за мною.

— Ти моя сестра, — Рунн навіть не потрудився притишити голос. Ні, в його голосі звучала гордість. І, чорт забирай, від його слів у неї приємно защеміло серце. — Звісно, я пішов рятувати твою дупу.

Вона жартівливо ляснула його по руці, але усмішка Рунна зробилася непевною.

— Ти серйозно говорила тоді Аталару? Про мене? «Перекажи Рунну, що я йому прощаю».

— Так, — не вагаючись, відповіла вона. — Абсолютно серйозно.

— Брайс, — спохмурнівши, сказав він, — ти справді думала, що мене більше хвилюватиме уся ця маячня з зоряним світлом, ніж ти? Думаєш, мені є різниця, хто з нас Зоренароджений?

— Ми обоє, — промовила вона. — У тих книжках, що ти читав, згадувалося, що подібні ситуації колись траплялися.

— Мені начхати, — злегка усміхнувшись, сказав він. — Мені начхати, чи зватимуть мене Принцом, Зоренародженим, Обраним чи ще якось, — він узяв її за руку. — Єдиним, ким я хочу зараз називатися, — це твоїм братом. Якщо ти дозволиш, — тихо додав він.

Хоча серце Брайс нестерпно защеміло, вона підморгнула:

— Я подумаю.

Рунн вишкірився, але потім його обличчя знову посерйознішало. — Знаєш, Король Осені захоче зустрітися з тобою. Будь готова. — Хіба отримання крутезної магічної сили не означає, що я не повинна нікому підкорюватися? І те, що я простила тобі, не означає, що я прощаю його.

Вона ніколи цього не зробить.

— Знаю, — очі Рунна зблиснули. — Але ти повинна бути насторожі.

Брайс відкинула братове застереження і запитально звела брову:

— Гант розповів мені про читання думок.

Він коротко згадав про це дорогою на дах, резюмуючи все, що сталося на Саміті.

Рунн сердито зиркнув на сусідній дах, на якому стояв Гант.

— В Аталара довгий язик…

І Брайс хотіла відчути його на різних частинах свого тіла. Але вона не сказала про це Рунну, бо не хотіла, щоб його знудило на її чистий одяг.

— І це не читання думок, — вів далі Рунн. — Це просто… розмова подумки. Телепатія.

— Наш старий добрий татусь знає?

— Ні, — і потім брат подумки додав: — І я хотів би, щоб так і лишалося.

Брайс вражено завмерла.

— Моторошно. Тримайся, будь ласка, подалі від моєї голови, братику.

— З радістю.

Задзвонив його телефон, і Рунн скривився, глянувши на екран.

— Мушу відповісти.

Звісно, тому що на них усіх чекала робота. Потрібно було приводити місто до ладу — і найперше подбати про мертвих. Величезна кількість Відплиттів, яка чекала попереду… Брайс не хотіла про це думати.

Рунн усе ще не взяв слухавку.

— Можна я завтра зайду? — спитав він.

— Так, — відповіла Брайс і самовдоволено посміхнулася. — Я додам тебе до списку гостей.

— Ага-ага, зрозумів, ти велика цяця, — він закотив очі й відповів на дзвінок. — Привіт, Деку.

Рунн рушив вулицею туди, де на нього чекав Флінн. Молодий лорд широко усміхнувся Брайс на прощання.

Брайс підвела погляд на сусідній дах. На янгола, який досі чекав на неї. Тінь на тлі ночі.

Але вже не Тінь Смерті.

97

Усю ніч Гант пробув у Коміціумі. Брайс загубила лік годинам за роботою — вони працювали всю ніч, яка перетекла у безхмарний день, і далі до заходу сонця. Під кінець дня вона так вимоталася, що Гант наказав Наомі віднести її додому. І, ймовірно, звелів янголиці охороняти її, оскільки вранці у сірому передсвітанковому світлі Брайс побачила темнокрилу фігуру на сусідньому даху, а зазирнувши до кімнати Ганта, виявила, що ліжко лишилося нерозстелене.

Але Брайс не зациклювалася на всій тій роботі, яку вони виконали вчора, і яка чекала попереду. Реорганізація керівництва міста, Відплиття загиблих і очікування важливого оголошення: якого Архангела астері поставлять правити Вальбарою.

Шанси на те, що вони оберуть когось порядного, дорівнювали нулю, але Брайс не зациклювалася і на цьому. Сунувши у кишеню новий телефон, вона вислизнула на ще темні вулиці міста з Сирінксом на повідку. Учора їй вдалося неможливе, тож, може, боги кинуть їм ще одну кістку і переконають астері призначити когось, хто не був кінченим психопатом.

Хай там як, на Ганта більше не чекали ніякі смертельні угоди. Більше нічого не треба було спокутувати. Ні, він міг стати вільним й істинним членом тріаріїв, якщо захоче. Але він поки що не вирішив.

Брайс помахала Наомі, і янголиця махнула у відповідь. Учора Брайс була настільки втомлена, що не заперечувала проти охорони, яку приставив до неї Гант, який не вірив, що астері, її батько чи будь-які інші можновладці залишать її в спокої. Зробивши свої справи, Сирінкс вирушив був назад до квартири, але Брайс похитала головою.

— Сніданок буде пізніше, друзяко, — сказала вона, прямуючи до річки.

Сирінкс незадоволено завив, але потрюхикав уперед, обнюхуючи все на своєму шляху, доки перед ними не з’явилася широка смуга Істрос. Набережна о такій ранній годині була порожня. Учора Брайс телефонував Таріон, обіцяючи повну підтримку Річкової Королеви у будь-яких питаннях.

Брайс не наважилася спитати, що стало причиною цієї підтримки: те, що вона була незаконнонародженою донькою Короля Осені, Зоренародженою фейкою чи носійкою Місячного Рога. Мабуть, усе одразу.

Брайс влаштувалася на одній з дерев’яних лавок на набережній. Кістяний Квартал клубочився над водою стіною туману. Русалковий народ прийшов на допомогу — врятував багатьох містян. Навіть видри хапали маленьких дітей і відносили їх до Блакитного Двору. Дім Великих Вод виконав свою місію на відмінно. І перевертні теж.

Але фейрі… П’ять Троянд постраждали найменше. Фейці зазнали найменших втрат. Воно й не дивно, оскільки вони першими підняли свої захисні щити. І тримали їх на замку, не пускаючи нікого всередину.

Брайс відкинула ці думки. Сирінкс застрибнув до неї на лавку, клацаючи кігтями по дереву, і вмостив свою пухнасту дупцю поруч. Брайс дістала з кишені телефон і написала Юніпер: «Передай мадам Кайрі, що я прийду на наступне заняття».

Юніпер майже миттю відповіла: «На місто напали, а ти ось про що думаєш?» Але через кілька секунд додала: «Передам».

Брайс усміхнулася. Вони з Сирінксом довго сиділи у тиші, спостерігаючи, як розтікалося сіре світло, стаючи блідо-блакитним. А потім над спокійною поверхнею Істрос з’явилася золота смужка.

Брайс розблокувала телефон. І перечитала останні щасливі повідомлення від Даніки ще один-єдиний раз.

Світло розросталося над річкою, золотячи її гладінь.

У Брайс запекло очі, коли вона, тихо усміхнувшись, прочитала останнє повідомлення від Коннора:

«Напиши, коли безпечно дістанешся додому».

Брайс почала писати. Відповідь, на яку в неї пішло майже рівно два роки.

«Я вдома».

Вона надіслала повідомлення в ефір, побажавши, щоб воно перетнуло золотисту річку й дісталося туманного острова за нею.

А потім видалила листування. І повідомлення Даніки також. З кожним змахом пальця вона відчувала полегкість у серці, яке підіймалося у грудях разом із сонцем на сході.

Вони зникли. Вона їх відпустила. Брайс підвелася, і Сирінкс зістрибнув на бруковану доріжку. Вона зібралася повертатися додому, але її увагу привернув слабкий проблиск світла на тому боці ріки.

На якусь мить — усього на секунду — світанок розсіяв туман Кістяного Кварталу, відкривши трав’янистий берег і кряж безтурботних пагорбів за ним. Це була земля не каміння й мороку, а світла й зелень І на тому прекрасному березі, усміхаючись до неї, стояли…

Подарунок від Підземного Короля за порятунок міста.

Сльози покотилися по щоках Брайс, коли вона побачила майже невидимі фігури. Усі шестеро — сьома пішла назавжди, пожертвувавши своєю вічністю. Але найвищий з них стояв посередині, привітально піднявши руку…

Брайс піднесла руку до губ і відправила повітряний поцілунок.

Тумани зімкнулися так само швидко, як і розсіялися. Але дорогою додому Брайс продовжувала усміхатися. Задзижчав її телефон, і на екрані вигулькнуло повідомлення від Ганта: «Я вдома. Ти де?»

Химера тягнула її вперед, і вона ледве змогла набрати: «Вигулюю Сирінкса. За хвилину буду».

«Добре. Я готую сніданок».

Обличчя Брайс розпливлося в широкій усмішці. Вона пришвидшилася, і Сирінкс стрімголов побіг уперед. Ніби він теж знав, що їх чекає. Хто їх чекає.

У її квартирі чекав янгол. Це означало, що сьогодні міг бути будь-який день тижня. Це означало, що в її серці була радість, а очі були гляділи на широку відкриту дорогу попереду.

Епілог

На лавці у Парку Провидиці сидів білий кіт з очима кольору синіх опалів і вилизував передню лапу.

— Ти не забув, що ти не справжній кіт? — цокнула язиком Джесіба Роґа. — Тобі не потрібно вилизуватися.

Аїдас, Принц Провалля, підвів голову.

— Хто сказав, що мені це не подобається?

Тонкі губи Джесіби витягнулися у здивованій усмішці, але вона перевела погляд на тихий парк і високі кипариси, які досі виблискували росою.

— Чому ти не розказав мені про Брайс?

Він продемонстрував свої кігті.

— Я нікому не довіряв. Навіть тобі.

— Я думала, що світло Теї згасло назавжди.

— Я теж. Я гадав, що вони подбали про те, аби вона і її сила пали у тій останній битві під мечем Принца Пелія, — його очі спалахнули древньою люттю. — Але Брайс Квінлан несе її світло.

— Ти бачиш різницю між зоряним світлом Брайс і світлом її брата?

— Я ніколи не забуду сяйво і відтінок світла Теї. Воно досі розливається піснею у моїй крові.

Джесіба довго й уважно дивилася на нього, а тоді спохмурніла.

— А Гант Аталар?

Аїдас притих, коли повз них прошкутильгав прохач, сподіваючись обійти натовп, який заповнював Парк Провидиці та Храм Богині Місяця відтоді, як у кварцових Брамах відкрилися портали у Хел і чудовиська Безодні сповна цим скористалися. Усі, кому вдалося повернутися, зараз здобували кару від рук одного з братів Аїдаса. Незабаром він повернеться і приєднається до них.

— Я думаю, батько Аталара пишався би сином, — нарешті промовив Аїдас.

— Які сентименти.

Аїдас знизав плечима, наскільки йому дозволяло його котяче тіло.

— Звісно, ти можеш зі мною не погоджуватися, — сказав він, зістрибуючи з лавки. — Ти краще його знала, — він схилив голову набік, і його вуса смикнулися. — Що з бібліотекою?

— Уже вивезена.

Він знав, що краще було не питати, де вона її сховала, тож лише сказав:

— Добре.

Принц Хела вже відійшов на кілька кроків, коли Джесіба знову заговорила:

— Цього разу не надури нас, Аїдасе.

— Не планую, — промовив він, зникаючи у просторі між світами. Темна пісня Хела кликала його додому. — Особливо тепер, коли розпочинається найцікавіше.

Подяки

У цю книгу від самого початку вкладалося стільки любові, що список людей, яким я маю подякувати, неможливо вмістити на кількох сторінках, але я зроблю все можливе! Висловлюю свою безмежну вдячність і любов:

Ноа Вілер, неперевершеній редакторці. Ноа, з чого мені почати дякувати тобі? Ти перетворила цю книжку на те, чим я можу пишатися. Ти стимулювала мене стати кращою письменницею і надривала дупу на кожному етапі. Ти неймовірна, працювати з тобою — саме задоволення, і для мене велика честь називати тебе своєю редакторкою.

Тамарі Ридзінскі. Дякую за підтримку на кожному кроці цієї (довгої, довгої) подорожі. Ти — крутезна королева.

Усій команді «Bloomsbury», а це: Лора Кіф, Ніколь Джарвіс, Валентина Райс, Емілі Фішер, Люсі Маккей-Сім, Ребекка Макнеллі, Кетлін Фаррар, Аманда Шипп, Емма Гопкін, Нікола Гілл, Рос Елліс, Найджел Ньютон, Сінді Ло, Алона Фрайман, Донна Ґотьє, Еріка Бармаш, Фей Бі, Бет Еллер, Дженні Коллінз, Фібі Даєр, Лілі Єнґл, Френк Бамбало, Донна Марк, Джон Кенделл, Єлена Сафронова, Мелісса Кавоніч, Уна Патрік, Нік Свіні, Діана Аронсон, Керрі Джонсон, Крістін Ма, Бріджит Маккаскер, Ніколас Черч, Клер Генрі, Еліза Бернс, Андреа Кірні, Майя Фіорд, Лора Мейн Еллен, Шан Робертсон, Емілі Моран, Ян Лемб, Емма Бредшоу, Фабія Ма, Ґрейс Вулі, Еліс Ґріґґ, Джоанна Еверард, Жаклін Селлс, Трам-Ан Доан, Беатріс Кросс, Джейд Вествуд, Ческа Гопвуд, Джет Пурді, Саскія Данн, Соня Палмізано, Катріона Фіні, Ґерміона Девіс, Ханна Тембі, Ґрейн Рейді, Кейт Седерстром, Дженніфер Ґонсалес, Вероніка Ґонсалес, Елізабет Цецо. Видаватися у вас — це справжній привілей. Дякую за вашу підтримку, а особливо Каміллі Бенко і Ґрейс Макнемі за їхню важку роботу над цієї книгою!

Моїм іноземним видавцям; «Record», «Egmont Bulgaria», «Albatros», «DTV», «Konyvmolykepzo», «Mondadori», «De Boekerij», «Foksal», «Slovart», «Alfaguara», і «Dogan Egmont». Щиро дякую за те, що познайомили ваші країни і ваших дивовижних читачів з моїми книжками!

Міцні обійми й оплески для Елізабет Еванс, оповідачці аудіо-книжок, яка так віддано і з любов’ю оживляє моїх героїв. Працювати з тобою — справжнє задоволення і привілей!

Дякую неймовірно талановитому Карлосу Кеведо за обкладинку, яка ідеально відображає дух цієї книжки!

Я буквально не впоралася би з написанням цієї книги без своїх друзів і рідних.

Тож від щирого серця дякую Дж. Р. Ворд за те, що поділилася своєю мудрістю, коли я потребувала її понад усе. Дякую за твою неймовірну доброту і за те, що надихаєш мене (і що не зважаєш на те, що у нас обох є Рунн!).

Лінетт Ноні: ти справді найкраща. НАЙКРАЩА. Твої розумні відгуки, твоя щедрість, твоя загальна дивовижність — дівчинко, я шалено тебе люблю.

Дженн Келлі, не знаю, що б я робила без тебе. Ти стала частиною моєї родини, і я щодня вдячна тобі за це! Стеф Браун, мій дорогий друг, фанат хокею і людина, яка завжди може мене розсмішити, — я тебе обожнюю.

Джулі Ешбо, Ель Кеннеді, Еліс Фанчан, Луїза Енґ, Лора Ешфорт, Дженніфер Арментраут — справжні промені світла у моєму житті — дякую вам. Як завжди дякую Кессі Гомер — за все! Міцно обіймаю і дякую Джилліан Стейн — за всю твою допомогу. Сердечно дякую надзвичайно талановитому і класному Кюсею Акуду за крутезне бачення і неперевершене вміння створювати сайти. І величезна подяка Даніель Дженсен — спасибі за приділену увагу і такі важливі відгуки!

Я безмежно вдячна своїй сім’ї (і рідній, і набутій!) за підтримку і непохитну любов. (І Лінді, яка полюбляє шоколадні круасани на свій день народження.)

Мої прекрасні, чудесні, дивовижні читачі: з чого почати? Саме через вас я цим і займаюся, завдяки вам я щоранку встаю з ліжка з бажанням писати. Я завжди буду вдячна за кожного з вас.

Дякую Енні, яка сиділа поруч / у ногах / на колінах, поки я не один рік працювала над цією книгою, і багато в чому надихнула мене на створення образу Сирінкса. Я завжди тебе любитиму, моя собацюня.

Дякую Джошу: не думаю, що змогла би висловити все, що відчуваю до тебе, навіть якби довелося написати ще 800 сторінок. Ти мій найкращий друг, моя споріднена душа і причина, завдяки якій я можу писати про справжнє кохання. Весь цей рік ти підтримував мене, проходячи разом зі мною через найважчі моменти мого життя, і в мене не вистачає слів, щоб описати, що це значить для мене. Найщасливішим днем мого життя був день, коли я зустріла тебе, і я неймовірно щаслива, що ти став моїм чоловіком — і таким чудовим батьком нашому синові.

І нарешті дякую Тарану: ти справді найяскравіша зірка на моєму небосхилі. У темні часи, кол'и мені було важко, я думала про тебе — згадувала твою усмішку, твій сміх, твоє прекрасне личко, — і це допомогло мені все подолати. Ти ще геть не скоро зможеш це прочитати, але знай, що ти даєш мені мету, мотивацію і радість — стільки радості, що моє серце щодня переповнюється доверху. Я люблю тебе, люблю, люблю — і завжди буду пишатися тим, що я твоя мама.

ПРО ВИДАННЯ

Маас Сара Дж.

ДІМ ЗЕМЛІ ТА КРОВІ

Головна редакторка Анна Череміс

Перекладачка Юлія Підгорна

Літературний редактор Андрій Мартыненко

Ілюстрації Лінуша Квітки

Артдиректорка Ганна Болотна

Головна дизайнерка Антоніна Миколенко

Верстка Альони Олійник

NEBO B00KLAB PUBLISHIHG

ТОВ «APT ВИДАВНИЦТВО «НЕБО» м. Київ, вул. Драгомирова, 14

УДК 821.11I(73)’06-312.4

Перекладено за виданням:

Crescent City, #1: House of Earth and Blood — Copyright © Sarah J. Maas, 2020

Published in the Ukrainian language by arrangement with Writers House LLC.

Примітки

1

Спрайти були вигнані зі свого Дому внаслідок своєї участі у Падінні, і тепер вважаються Нижчими, хоча більшість з них відмовляється це визнавати.

Content

Сара Джанет Маас
ДІМ ЗЕМЛІ ТА КРОВІ
серія "МІСТО ПІВМІСЯЦЯ — 1"

Частина перша ЛОЩИНА

1

2

3

4

5

6

7

Частина друга ЗАПАДИНА

8 ДВАДЦЯТЬ ДВА МІСЯЦІ ПО ТОМУ

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

Частина третя КАНЬЙОН

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

Частина четверта УЩЕЛИНА

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

Епілог

Подяки

ПРО ВИДАННЯ

Примітки