Дабо Кристель

Зимові заручини

УРИВОК

Спершу ми були єдиним цілим. Однак Бог вирішив, що в такому вигляді ми Його не задовольняємо, тому заходився розділяти нас. Бог дуже тішився нами, а потім, коли ми Йому набридали, забував про нас. У своїй байдужості Бог бував такий жорстокий, що це мене жахало. Бог також умів удавати лагідність, і тоді я любив Його, як нікого ніколи. Гадаю, усі ми могли б жити певною мірою щасливо — Бог, я та інші, — якби не ця клята книжина. Терпіти її не міг. Я знав, що зв’язок між нами — один з найвідразливіших у світі, але жах опанував мене пізніше, значно пізніше. Я не одразу це збагнув, бо надто мало знав. Так, я любив Бога, але ненавидів цю книжку, до якої Він зазирав з будь-якого приводу. Що ж до самого Бога, Його це невимовно тішило. Коли Бог був у доброму гуморі, Він писав. Коли гнівався, писав. І одного дня, піддавшись дуже поганому настрою, Бог зробив невимовну дурницю. Він розбив світ.

НАРЕЧЕНІ

АРХІВАРІУС

Часто кажуть, що старі будівлі мають власну душу. Аніма — ковчег, де речі здобували життя, — ще й наділяла старі будівлі особливо неприємним характером.

Наприклад, будівля Сімейних архівів постійно була не в гуморі. Щоб показати своє невдоволення, вона день у день порипувала, стікала водою, потріскувала й зітхала, їй не подобалися протяги, від яких улітку грюкали на-півпрочинені двері. Не любила вона й осінніх дощів.

Терпіти не могла вогкості, яка взимку просочувала стіни. Ненавиділа бур’яни, якими вже навесні заростало подвір’я.

Однак понад усе будівля не любила, коли відвідувачі нехтували розкладом роботи Сімейних архівів.

Поза всяким сумнівом, саме тому цього вересневого ранку вона скреготала, мокла, рипіла й хукала ще дужче, ніж зазвичай. Відчувала, що сюди хтось іде, попри те що робочий день розпочинався нескоро. На відміну від порядних відвідувачів, цей навіть не зупинився біля дверей. Ба більше, продерся, як злодій, навпростець до гардеробу у вестибюлі Архівів.

У дзеркалі, вставленому у дверцята шафи, поступово прозирнуло відображення чийогось носа.

По тому ніс наблизився до дзеркала. У ньому окреслилися окуляри, вигини брів, чоло, вуста, підборіддя, щоки, очі, волосся, шия та вуха. В обрізаному до плечей віддзеркаленні голова повернулася праворуч, потім — ліворуч. Унизу промайнуло зігнуте коліно, а потім — усе тіло. Воно одразу ж вибігло із дзеркала, немовби вискочивши з ванни. Коли відображення зникло, стало видно лише силует, а ще старе зношене пальто, сірі окуляри та довгий триколірний шалик.

Під усім цим була Офелія.

Навколо неї гардероб зарипів шафами, розлютившись на вторгнення. Хто посмів так знехтувати розкладом, за яким працювали Архіви? Меблі обурено заскреготали петлями й затупотіли ніжками. Вішаки голосно перестукувалися, немовби якийсь бунтівний дух спонукав їх до штовханини.

Ці прояви гніву анітрохи не налякали Офелію. Вона вже звикла, що Архіви дуже чутливі.

— Спокійно, — прошепотіла вона. — Спокійно...

Меблі та вішаки одразу втихомирилися. Будівля впізнала її.

Офелія вийшла з гардеробної і зачинила за собою двері. Перед нею висіла табличка:

УВАГА! У ЗАЛАХ ХОЛОДНО!

ЗАЛИШАЙТЕСЯ В ПАЛЬТАХ.

Заклавши руки в кишені, тягнучи за собою довгий шалик, Офелія пройшла перед анфіладою скриньок з наліпками: «Реєстр народжень», «Реєстр смертей», «Реєстр спорідненості» і ще багато інших. Вона обережно штовхнула двері консультаційного кабінету. Нікого. Віконниці зачинені, але крізь них пробивалося декілька сонячних променів, що вихоплювали з темряви ряд письмових столів. Із саду лунала пісня дрозда, від якої ці проблиски світла здавалися ще яскравішими. В Архівах було так холодно, що кортіло розчахнути всі вікна, щоб упустити трохи теплого повітря.

Офелія непорушно спинилася на порозі, задивившись на світляні смуги, що повільно повзли підлогою: починався новий день. Вона глибоко вдихнула запах старих меблів і холодного паперу. Незабаром цей запах, яким повнилося все її дитинство, мав назавжди зникнути з її життя.

Вона повільно підійшла до комірки архіваріуса, яку не відділяло від основної зали нічого, крім звичайної завіси. Попри ранню годину звідти вже долинав сильний аромат кави. Прикриваючи рот шаликом, Офелія кашлянула, щоб повідомити про свою присутність, але її не почули: по той бік лунала старовинна оперна арія. Тоді вона відхилила завісу й зайшла за неї. Архіваріуса не довелося довго шукати: кімнатка правила і за кабінет, і за кухню, і за вітальню, і за спальню, і за читальну залу. Господар сидів на ліжку, втупившись у газету.

Скуйовджене сиве волосся стояло сторчма в нього на голові. Надбрів’ям він затиснув лупу, тому одне око здавалося просто величезним. На руках в архіваріуса були рукавички, а під піджаком — погано випрасувана біла сорочка. Офелія кашлянула ще раз, але звуки фонографа заглушили її. Поринувши у своє читання, архіваріус підспівував опері, утім досить фальшиво. Гула кавоварка, потріскували дрова в печі — будинок Архівів видавав свої звичні звуки. Офелія занурилася в особливу атмосферу, що панувала в цій кімнатці: фальшивий спів старого, вранішнє світло, що просочується крізь штори, шурхіт сторінок, які обережно перегортають, аромат кави й ледь відчутний нафталіновий запах газового ріжка. У кутку стояла шахівниця. Фігури рухалися по ній самостійно, неначе їх переставляли двоє невидимих гравців. Від страху зруйнувати цю знайому картину Офелію охопило бажання нічого не чіпати, залишити речі на своїх місцях, як вони є, і повернутися назад.

Проте вона мусила зробити над собою зусилля і розвіяти чари. Підійшовши до ліжка, дівчина поплескала архіваріуса по плечу.

—  О боже милосердний! — вигукнув він, підскочивши на місці від несподіванки. — Ти могла б попередити, перш ніж кидатися на людей отак зненацька?

—  Я намагалася, — вибачилася Офелія.

Вона підняла збільшувальне скло, що скотилося на килим, і простягнула йому. Потім зняла пальто, що огортало її з голови до п’ят, розмотала нескінченний шалик і повісила одяг на спинку стільця. Залишився мініатюрний силует, важкі, недбало зачесані каштанові кучері, два прямокутні скельця окулярів і вбрання, що більше пасувало б дамі поважного віку.

—  Знову з гардеробної прийшла? — пробурмотів архіваріус, протираючи лупу рукавом. — Що за звичка — приходити із дзеркал, та ще й у неналежний час?! Тобі ж відомо, що в моєї хатини алергія на раптові візити! Дістанеш колись балкою по голові — то знатимеш!

Від буркотіння здригнулися розкішні вуса. Він важко підвівся з ліжка і схопив кавник, бурмочучи щось говіркою, яку на Анімі зберіг лише він. Керуючи Архівами, старий жив увесь у минулому. Навіть тій газеті, що її гортав, було не менше ніж пів століття.

—    Горнятко кави, дівчинко?

Архіваріус був не дуже товариський, але щоразу, коли дивився на Офелію, як зараз, очі його починали блищати, наче сьорбнув сидру.

Він завжди був прихильний до своєї внучатої племінниці — і це тому, що з усіх родичів вона була найбільше схожа на нього. Така само, як і він, старомодна, самотня і відлюдькувата.

Офелія хитнула головою на знак згоди. Вона не могла говорити: перехопило горло.

Дідусь налив у горнятка паруючу каву.

—    Учора ввечері я говорив телефоном із твоєю матір’ю, — пробурмотів вій. — Вона так затиналася, що я не розібрав і половини з того, що вона теревенила. Але зрозумів найголовніше — що тебе, схоже, нарешті поведуть під вінець.

Офелія кивнула, але нічого не відповіла. Дідуган умить насупив кущисті брови.

—    Не хнюп носа, будь ласка. Твоя мати знайшла тобі нареченого, і нема на що скаржитися.

Він подав їй горнятко й рішуче всівся на ліжко, яке під його вагою рипнуло всіма пружинами.

—  Сідай. Маємо поговорити серйозно, як хрещений із хрещеницею.

Офелія підсунула крісло до ліжка. Вона вдивлялася в дідуся і його лискучі вуса з відчуттям нереальності, їй здавалося, що перед нею розкривається сторінка його життя і цю сторінку в неї перед очима деруть на шматки...

—    Я не знаю, чому ти на мене так дивишся, — промовив він, — та цього разу — ні! Твої опущені плечі, похмурі окуляри, важкі мов камінь зітхання — час віддати все це в архів! (Він розмахував великим і вказівним пальцями, густо вкритими білими волосками.) Ти вже двом своїм кузенам відмовила! Вони були незграбні, як перцеві млини, і потворні, як нічні горщики, — я це визнаю, але кожна твоя відмова ганьбила нашу родину. І найгірше те, що я став твоїм спільником, саботуючи ці домовленості. — Він зітхнув собі у вуса. — Я знаю тебе так добре, наче сам тебе створив. Ти лагідна, як голубка, ніколи не підвищуєш голосу, не вередуєш, але коли йдеться про заміжжя, то твердіша за ковадло! А втім, ти в тому віці, коли треба вийти заміж, подобається тобі хлопець чи ні. Якщо ти не станеш розсудливою, урешті-решт родина зречеться тебе, а я б цього не хотів.

Опустивши очі в горнятко з кавою, Офелія вирішила, що зараз саме слушно взяти слово.

—    Вам нема про що хвилюватися, дідусю. Я прийшла не для того, щоб просити вас перешкодити цьому шлюбу.

Тієї ж миті голка фонографа потрапила в пастку подряпини й кімнату заповнило відлуння сопрано: «Якщо я... Якщо я... Якщо я...»

Дідусь не підвівся, щоб визволити голку із заглибники. Він був приголомшений.

—    Що ти торочиш? Ти не хочеш, щоб я втручався?

—    Ні. Єдина послуга, про яку я прийшла попросити вас сьогодні, — це доступ до архівів.

—    Моїх архівів?

—    Сьогодні.

«Якщо я... Якщо я... Якщо я... Якщо я...» — затинався програвач.

Дід скептично скинув бровою і поторгав пальцями свої вуса.

—    Ти вже й не сподіваєшся, що я захищатиму тебе перед матір’ю?

—    Однаково це нічого не дасть.

—    Що змушу поступитися перед твоїм батьком-сла-баком?

—    Я збираюся вийти заміж за чоловіка, якого для мене обрали. І нічого більше.

Голка програвача підстрибнула і продовжила свій веселий шлях, а сопрано тріумфально проголосило: «Якщо я люблю тебе, стережися!»

Офелія опустила окуляри на ніс і витримала погляд хрещеного батька, не змигнувши. Її карі очі вп’ялися в його золоті.

—    Щасливої дороги! — полегшено видихнув старий. — Зізнаюся, гадав, ти не здатна промовити ці слова. Певно, хлопець припав тобі до душі. Ну ж бо, розповідай усе як є. Але спершу скажи мені, хто він.

Офелія підвелася, щоб прибрати горнятка. Вона хотіла сполоснути їх під краном, та мийниця була вщерть заповнена брудними тарілками. Зазвичай Офелія не любила поратися по господарству, але зараз вона зрадила собі: скинула рукавички, закасала рукави й стала мити посуд.

—    Ви його не знаєте, — мовила нарешті Офелія.

Її бурмотіння потонуло в шумі води. Дідусь зупинив фонограф і підійшов до мийниці.

—    Я не почув тебе, дівчинко.

Офелія на мить закрила кран. У неї був тихий голос, а ще погана дикція, тому їй часто доводилося повторювати сказане.

—    Ви його не знаєте.

—    Забула, з ким говориш! — усміхнувся дідусь, схрестивши руки на грудях. — Може, я й сиджу постійно в архівах, але наше генеалогічне древо знаю краще за всіх. Від Долини до Великих озер немає жодного твого далекого родича, якого я не знав би.

—    Та, однак, ви його не знаєте, — повторила Офелія.

Вдивляючись у порожнечу, вона машинально терла губкою тарілку. Дотик до цього посуду без захисних рукавичок давав змогу дівчині мимохіть читати його історію, подумки рухаючись від теперішнього до минулого. Вона могла б у найдрібніших деталях описати все, що їв із цих тарілок її хрещений.

Офелія була сумлінним фахівцем і зазвичай ніколи не торкалася чужих предметів без рукавичок, але хрещений навчив її читати предмети саме тут, у цій кімнаті. І тепер вона знала кожну річ у його кухні як свої п’ять пальців.

—    Цей чоловік не з нашої родини, — промовила врешті вона. — Він із Полюса.

Запала мертва тиша, яку порушувало тільки дзюрчання води в трубах. Офелія витерла мокрі руки сукнею і поглянула на хрещеного поверх прямокутних окулярів. Старий несподівано якось зіщулився, ніби вмить постарів на двадцять років. Навіть його вуса — і ті понуро повиснули, як спущені знамена.

—    А це ще що за фокуси? — спитав вій ледь чутним голосом.

—    Я більше нічого не знаю, — м’яко сказала Офелія, — крім того, що, за маминими словами, це хороша партія. Я не знаю ані його імені, ані того, який він з вигляду.

Дідусь підійшов до ліжка, дістав з-під подушки табакерку, заклав по дрібці тютюну в кожну ніздрю і чхнув у хусточку. Це був його спосіб привести думки до ладу.

—    Напевно, трапилася якась помилка...

—    Я теж хотіла б так думати, дідусю, але, здається, жодної помилки тут немає.

Офелія впустила в раковину тарілку, яка одразу розкололася навпіл. Дівчина простягла обидві половинки старому. Він склав їх разом — і вони вмить зрослися. Дідусь поставив тарілку сушитися.

Він був видатним Анімістом: міг полагодити дотиком геть усе. У його руках навіть найноровливіші предмети ставали слухняними, мов цуценята.

—    Достеменно тут закралася якась помилка, — наполягав він. — Я непоганий архіваріус, але про такі протиприродні союзи ніколи не чув. Що менше дотичні Анімісти до чужинців, то тільки ліпше.

—    Так, але весілля все одно відбудеться, — пробурмотіла Офелія, знову беручись за миття посуду.

—    Та яка муха вас укусила, тебе й твою матір? — збентежено вигукнув дід. — Серед усіх ковчегів саме Полюс має найгіршу репутацію. Від них просто здуріти можна! Це навіть не справжня родина, а зграя, де всі постійно гризуться між собою! Ти знаєш, що про них розповідають?

Офелія розбила ще одну тарілку. Охоплений гнівом, старий не помічав, як його слова впливають на хрещеницю. Та й щось розгледіти за її виразом було нелегко: її кругле мов місяць обличчя нечасто виказувало емоції...

—    Ні, — стримано відповіла вона, — я не знаю, що про них розповідають, і мене це не цікавить. Мені потрібні серйозні документи. Єдине, чого я хочу, — це доступ до архівів.

Дідусь, відновивши й другу тарілку, поставив її сушитися. Кімната сердито зарипіла балками: поганий настрій архіваріуса передавався всій будівлі.

—    Я тебе не впізнаю! Такі вибрики з кузенами, а тепер, коли тобі сватають якогось варвара, ти покірно змирилася!

Офелія, заплющивши очі, завмерла з губкою в одній руці й горнятком у другій. Приплющивши повіки, вона за їхньою темрявою вдивлялася в глибини власної душі.

Покірно змирилася? Щоб погод итися, треба прийняти ситуацію, а щоб її прийняти, треба розуміти, що до чого. Натомість Офелія жодної гадки про це не мала. Кілька годин тому вона навіть не знала, що стане нареченою. їй здавалося, що вона стоїть на краю безодні й більше не належить собі. Коли вона наважувалася подумати про майбутнє, то нічого там не бачила, крім сзщільної невідомості. Приголомшена, розгублена, збита з пантелику, зараз вона скидалася на пацієнта, якому щойно повідомили про смертельну хворобу. Але вона не змирилася, ні.

—    Ні, ця маячня просто не тримається купи, — заповзявся переконувати Офелію дідусь. — Та й узагалі, що він тут робитиме, цей чужинець? У чому полягає його інтерес? Не ображайся, дівчинко, але ти не найбільш жаданий листок на нашому генеалогічному древі. Це я до того, що ти керуєш лише музеєм, а не ювелірною майстернею!

Офелія випустила з рук горнятко — не через те, що злилася чи нервувала, а через свою вроджену незграбність. Предмети постійно вислизали в неї з рук. Дідусь до цього звик і завжди ладнав речі, які вона ламала.

— Гадаю, ви не зовсім зрозуміли, — жорстко відповіла Офелія. — Цей чоловік не збирається жити на Анімі, це я маю переїхати до нього на Полюс.

Тепер уже старий сам впустив тарілки, які прилаштовував на сушарці, і вилаявся на своєму давньому діалекті.

Яскраве світло лилося з вікна в комірчину так щедро, ніби то була вода. Сонячні зайчики танцювали на бильцях ліжка, на корку графина, на програвачі. Офелія не розуміла, чому це сонце так розходилося: воно було геть недоречне в їхній розмові. У його сяйві сніги Полюса здавалися такими далекими й нереальними, що Офелії і самій не вірилося в їх існування.

Вона зняла окуляри, протерла їх фартухом і знову машинально почепила на ніс, наче вони могли допомогти їй краще побачити невиразне майбутнє. Скельця, які щойно стали прозорими, знову набули свого сірого забарвлення. Ці старенькі окуляри були продовженням Офелії: підлаштовувалися під її настрій.

—    Бачу, мама забула сказати вам найважливіше. Про заручини із цією людиною домовилися Настоятельки. І наразі лише вони знають деталі шлюбного контракту.

—    Настоятельки?! — аж зірвався голос старого.

Його зморшкувате обличчя пересмикнулося із жаху.

Він нарешті усвідомив, у яку пастку потрапила онука.

—    Дипломатичний шлюб, — безсило видихнув він. — Бідолашна...

Він заклав у ніс іще дві дрібки тютюну й чхнув так сильно, що довелося поправити вставну щелепу.

—    Бідолашна дитино, якщо в це втрутилися Настоятельки, то нічого вже вдіяти не можна. Але чому? — запитав він, поправляючи вуса. — Чому саме ти? І чому туди?

Офелія помила руки й вдягнула рукавички. На сьогодні досить розбитого посуду.

—    Здається, родина хлопця звернулася безпосередньо до Настоятельок, щоб ті допомогли організувати це весілля. Я не знаю, з якої причини обрали мене, а не когось іншого. Хотілося б вірити, що це непорозуміння.

—    А твоя мати?

—    Тішиться, — гірко прошепотіла Офелія. — Мені запропонували набагато кращу партію, ніж вона сподівалася. — Вона стиснула вуста, на які падала тінь від волосся й окулярів. — Я не маю влади відкинути цю пропозицію. Поїду за своїм майбутнім чоловіком, як мені наказують мої честь та обов’язок. Але цим усе й обмежиться, — завершила вона, рішучим жестом натягуючи рукавички. — Цей шлюб ніколи не буде справжнім.

Дідусь стривожено поглянув на неї.

—    Ні, дівчинко моя, забудь про це. Подивися на себе... На зріст ти не вища за стілець, а важиш менше за подушку... Хай би як ти до нього ставилася, раджу тобі ніколи не йти проти його волі, якщо хочеш, щоб були цілі кістки.

Офелія покрутила ручку патефона, щоб завести його, і незграбно поставила голку на край платівки. Кімнату знову наповнили оперні співи.

Вона стояла мовчки, заклавши руки за спину, і порожнім поглядом дивилася на патефон.

Таку вона мала вдачу. У ситуаціях, де будь-яка інша дівчина плакала б, стогнала, кричала, благала, вона просто впадала в мовчанку. Її кузени не раз казали, що вона трохи несповна розуму.

—    Послухай, — бубонів дідусь, чухаючи погано виголену шию, — мабуть, не треба так драматизувати. Я, певно, перебільшив, коли говорив тобі про цю родину. Хтозна, може статися, що хлопець тобі сподобається.

Офелія уважно поглянула на хрещеного. У яскравому сонячному світлі його риси наче загострилися, а зморшки стали ще глибшими. З болем у серці вона раптом усвідомила, що цей чоловік, якого вона завжди вважала міцним як скеля і непідвладним плину часу, тепер уже геть виснажений старий. А вона щойно мимоволі змусила його постаріти ще більше.

Вона вичавила із себе усмішку.

—    Що мені справді потрібно, то це достовірна інформація.

В очах архіваріуса знову зблиснули вогники, і він сказав:

—    Вдягайся, дівчинко, і ходімо!

РОЗКОЛ

Дідусь кинувся вниз сходами, ледве освітленими нічними лампами. Офелія, заклавши руки в кишені та загорнувшись у шалик, ішла позаду. З кожною сходинкою ставало холодніше. Очі знову наповнилися сонячним світлом, а відчуття було таке, ніби вона занурюється в чорну крижану воду.

Вона аж підскочила, коли почула буркотливий голос дідуся, що луною відбився від стін:

—    Я ніяк не звикну до думки, що ти маєш поїхати. Полюс — це ж край світу!

Він зупинився на сходах і розвернувся до Офелії, а та, ще не звикнувши до темряви, налетіла просто на нього.

—    Ти ж умієш проходити крізь дзеркала. Зможеш час від часу викрадатися звідти, щоб навідати нас?

—    Це понад мої сили, дідусю. Крізь дзеркала можна подорожувати лише на маленькі відстані. Годі й думати про те, щоб перетнути відстань між двома ковчегами.

Дід вилаявся на давньому діалекті й продовжив спускатися, а Офелія відчула провину за те, що геть не така обдарована, як вважав дідусь.

—    Я намагатимуся часто відвідувати вас, — тихо пообіцяла вона.

—    Коли саме ти повинна їхати?

—    У грудні, якщо вірити Настоятелькам.

Архіваріус знову вилаявся. Офелія тішилася з того, що зовсім не розуміє цього діалекту.

—    А хто замінить тебе в музеї? — простогнав старий. — Навряд чи в нас є інша людина, здатна вивчати старожитності так, як ти!

На це Офелія не знала, що відповісти. Дівчина була дуже прив’язана до родини, і розлука з нею була важким потрясінням. Але до того Офелію ще й мали позбавити музею — єдиного місця, де вона цілковито могла бути собою. Отже, її від’їзд означав втрату себе.

Офелія мала єдиний талант — уміння читати. Якщо його відібрати, то залишиться тільки порожня оболонка — розсолода, яка, пораючись по господарству, може хіба що покалічити себе, а вже про те, щоб повести світську бесіду, годі й казати.

—    Очевидно, я не така вже й незамінна, — пробурмотіла вона, кутаючись у шалик.

У першому підземеллі архіваріус змінив свої звичні рукавички на стерильні. У світлі електричних лампочок під холодним склепінням він почав висувати шухляди, гортаючи архівні матеріали, впорядковані за поколіннями. З кожним подихом з-під його вус вибивалися хмарки пари.

—    Отже, це Сімейні архіви, тому не чекай нічого дивовижного. Я знаю, що нога наших предків уже ступала на Великій Півночі, але збіса давно.

Офелія шморгнула носом. Тут, певно, не більше десяти градусів. Вона міркувала про те, чи може будинок її майбутнього чоловіка бути ще холоднішим, ніж ця архівна зала.

—    Я хочу побачити Авґустуса, — заявила вона.

Очевидно, це був образний вислів. Це означало побачити його малюнки, адже Авґустус помер задовго до народження Офелії. Він був визначним дослідником і легендою родини. Географію в школі викладали за його мандрівними нотатками. Авґустус ніколи не написав жодного рядка, бо так і не опанував грамоту, натомість його малюнки містили купу корисної інформації.

Дідусь не відповів, поринувши у свої шухляди, і Офелія подумала, що він її не розчув. Вона відтягнула ша-лик, що затуляв обличчя, і повторила голосніше:

—    Я хочу побачити Авґустуса.

—    Авґустуса? — прошамкотів старий, не глянувши на неї. — Нічого цікавого, суцільні нісенітниці. Просто стара квацянина.

Офелія здивовано скинула бровами. Дідусь ніколи не говорив зневажливо про вміст своїх архівів.

—    Та невже ж вони такі нікчемні й потворні? — не відступалася Офелія.

Тяжко зітхнувши, дідусь відірвався від архівної шухляди, у якій саме щось роздивлявся. В очниці він затиснув лупу, тож одне його око здавалося вдвічі більшим за друге.

—    Четвертий прохід, нижня полиця ліворуч. Нічого там не пошкодь, будь ласка, і надягни чисті рукавички.

Офелія пройшла вздовж шафок і опустилася на коліна у вказаному місці. Тут зберігалися всі оригінали альбомів Авґустуса, розподілені за ковчегами.

Вона знайшла три альбоми про ковчег Аль-Андалузія, сім — про Сіте й близько двадцяти — про Сереніс-сіму. Полюсу був присвячений лише один. Такі цінні документи вимагали відповідного ставлення: Офелія обережно перенесла альбом на пюпітр і стала поволі гортати сторінки.

Тьмяні рівнини, а за ними скелі, скутий кригою фіорд, ліси з велетенськими соснами, будинки, що потонули в снігах... Суворі пейзажі, але не такі приголомшливі, як їх уявляла собі Офелія. Вони навіть здалися їй по-своєму красивими. їй було цікаво, де серед цих безкрайніх снігів живе її наречений. На березі тої річки з каменистими берегами? Чи в цьому рибальському селищі, загубленому серед ночі? Чи на рівнині, відвойованій тундрою? Цей ковчег здавався таким безлюдним, майже диким! Чому ж її нареченого вважають вдалою партією?

Далі Офелії трапився незрозумілий малюнок: щось схоже на вулик, який висить у небі. Напевно, незавершений ескіз. Вона перегорнула ще декілька сторінок і побачила сцену полювання. Узявшись у боки, чоловік гордо позував перед величезною купою хутра. Він засукав рукави, оголивши сильні, м’язисті руки, по лікті вкриті татуюваннями. Біляве волосся і жорсткий погляд.

Окуляри Офелії стали блакитними, коли вона зрозуміла, що купа хутра позаду мисливця — це шкура лише одного звіра — величезного мертвого вовка. За розмірами він не поступався ведмедю. Офелія перегорнула сторінку. Цього разу мисливець стояв посеред групи людей. Вони позували перед купою рогатих черепів. Без сумніву, це були лосині роги, але кожен череп — завбільшки з людину. Усі мисливці були схожі між собою: безжальний погляд, світле волосся, татуювання на руках. Але в них не було із собою жодної зброї, ніби вони вбивали тварин голіруч.

Гортаючи альбом, Офелія побачила мисливців, що позували з тушами моржів, мамонтів та ведмедів. Усі тварини були неймовірних розмірів.

Офелія повільно згорнула альбом і поклала на місце. Чудовиська... Таких велетенських звірів вона бачила хіба що в дитячих книжках, та і їм було годі змагатися з тими, що були в альбомах Авґустуса. Маленький музей Офелії не підготував її до такого життя. А найбільше її вразив погляд мисливців — жорстокий, зухвалий, звиклий до крові. Офелія сподівалася, що в її нареченого інший погляд.

— Отже? — спитав дідусь, коли вона повернулася.

—    Тепер я розумію, чому ви не хотіли, щоб я це бачила, — відповіла вона.

Старий знову почав перебирати документи.

—    Я тобі дещо інше покажу, — бурмотів він. — Тим малюнкам усе-таки понад півтора століття. До того ж вони зображують далеко не все!

Саме цього боялася Офелія: Авґустус не все показав. Але вона промовчала, лише знизавши плечима. Будь-хто, окрім старого архіваріуса, зневажав би цю її байдужість, сприймаючи її як прояв слабкого характеру. Сховавшись за своїми окулярами, Офелія здавалася незворушною, і було майже неможливо здогадатися, що в її грудях вирують шалені пристрасті.

Малюнки Авґустуса налякали її. Чи цього вона шукала тут, в Архівах? Протяг війнув по її кісточках, трохи піднявши поділ сукні. Холодне повітря йшло зі сходів, що вели нижче, у друге підземелля. Офелія побачила, що прохід перекрито ланцюгом, на якому висить табличка «ТІЛЬКИ ДЛЯ ПЕРСОНАЛУ».

В архівних залах завжди гуляли протяги, але цей вітерець Офелія сприйняла як запрошення. Це підземелля вимагало її присутності.

Вона потягла за рукав дідуся, що сидів на ослоні, поринувши в документи.

—    Ви дозволите мені спуститися?

—    Ти добре знаєш, що я взагалі-то не маю права... — бурмотів дідусь, ворушачи вусами. — Це приватна колекція Артеміди, туди мають доступ лише архіваріуси. Вона довіряє нам, і ми не повинні цим зловживати.

—    Я не збираюся читати голими руками, запевняю вас, — пообіцяла Офелія, указуючи на свої рукавички. — До того ж я прошу вашого дозволу не як родичка, а як директорка сімейного музею.

—    Так, так, я знаю цю пісню! — зітхнув старий. — Але це й моя провина: я занадто з тобою паиькався.

Офелія зняла ланцюг і стала спускатися сходами. Але світильники не вмикалися.

—    Світло, будь ласка! — попросила вона й пірнула в темряву.

їй довелося повторити це кілька разів. Будівля Архівів не схвалювала такого свавільного порушення правил. Нарешті кілька нічників неохоче засвітилися — Офелії довелося вдовольнитися їхнім мерехтливим світлом.

Голос дідуся лунав згори й відбивався від стін підземелля:

—    Не чіпай нічого руками, ти мене чуєш? Боюся, щоб твоя незграбність не наробила там лиха!

Заклавши руки в кишені, Офелія пройшла до склепінчастого залу під аркою, на якій було вибито девіз архіваріусів: «Артемідо, ми побожні хранителі твоєї пам’яті». Просто під скляною банею, скільки сягало око, тягнулися довгі ряди Реліквій.

Якщо в житті Офелія часто нагадувала недоладного підлітка з неслухняним волоссям та незграбного рухами, що ніяковів і ховав погляд за окулярами, то, поринаючи в Історію, вона почувалася як риба у воді.

Усі її кузини обожнювали чаювання, прогулянки берегом річки, відвідини зоопарку та поїздки на бал. Для Офелії друге підземелля Архівів було найцікавішим місцем у світі. Саме під цими скляними вітринами ревно зберігалася спільна спадщина всієї родини й спочивали документи всього першого покоління ковчега. Тут поринуло в небуття майбутнє нульового року. І саме тут Офелія могла найближче підійти до Розколу.

Розкол був її професійною пристрастю. Іноді вона бачила уві сні, як біжить за лінію обрію, але він повсякчас віддаляється. З кожною ніччю вона бігла чимраз далі, але світ був безкінечний, без розривів, круглий і гладенький, мов яблуко. У своєму музеї вона збирала речі саме цього, першого світу: швейні машинки, двигуни внутрішнього згоряння, циліндрові преси, метрономи... Офелія не відчувала жодної прихильності до хлопців свого віку, натомість могла годинами роздивлятися якийсь старовинний барометр.

Вона зупинилася перед старим пергаментом, який зберігався під товстим склом. Це був основоположний документ ковчега, той, що пов’язував Артеміду з її нащадками на Анімі. У наступному Релікварії зберігалася перша редакція їхнього законодавства. Вона вже містила закони, які надавали матерям сімейств цілковиту владу над усією громадою. Під скляною вітриною третього Релікварія лежав кодекс, що містив основні обов’язки Артеміди перед нащадками: стежити за тим, щоб усі були нагодовані, мали дах над головою, здобували добру освіту, навчалися розумно використовувати свої можливості. В останньому пункті великими літерами було зазначено, що Артеміда не може ані залишати свою родину, ані покидати ковчег. Можливо, Артеміда сама придумала це правило; щоб, бува, не піддатися спокусі протягом довгих століть?

Офелія переходила від одного Релікварія до другого. Що далі вона занурювалась у минуле, то більший спокій відчувала всередині. Вона відволіклася від думок про майбутнє. Забула про накинуті їй заручини, про погляди мисливців і про те, що невдовзі їй доведеться жити так далеко від усього, що їй дороге...

Найчастіше в Релікваріях зберігалися особливо цінні рукописні документи, як-то мапи нового світу чи свідоцтво про народження першої дитини Артеміди, найстаршого предка мешканців Аніми. Водночас іноді йшлося про банальні атрибути щоденного життя: перукарські ножиці, що клацали в порожнечі, величезні окуляри, які змінюють колір, маленьку книжечку казок, у якій сторінки гортаються самі собою. Ці речі належали до різних епох, але Артеміда наполягла, щоб вони стали символічною частиною її колекції. Що вони символізували? Вона й сама вже не пам’ятала.

Ноги самі принесли Офелію до наступної вітрини, на яку вона шанобливо поклала руку. Там, під склом, лежав напівзотлілий список; чорнило майже зовсім вицвіло від часу. Це був список чоловіків та жінок, які об’єдналися навколо Духу родини, щоб заснувати нове суспільство. Насправді лише список прізвищ та цифр, але неабияких: ці люди пережили Розкол. Вони стали свідками кінця старого світу.

Цієї миті аж серце завмерло. Офелія нараз збагнула, що саме привело її сюди, у дідусеві архіви, у глибини другого підземелля, до цього старого списку. Це був не просто пошук інформації, а повернення до витоків. Її далекі предки на власні очі бачили, як розпадається їхній світ. Чи означає це, що вони здалися на поталу смерті? Ні. Вони створили для себе нове життя.

Офелія відкинула пасма волосся, що впали їй на чоло. Окуляри несподівано посвітлішали, сірість, що огортала їх протягом багатьох годин, почала розсіюватися. Вона стояла на порозі власного Розколу. Страх нікуди не подівся, але тепер вона знала, як їй діяти. Вона мала прийняти цей виклик.

Шалик на її плечах ворухнувся.

—    Прокинувся нарешті? — під’юдила його Офелія.

Шалик повільно сповз уздовж її пальта, трохи посунувся, сильніше оповив шию і завмер. Це був дуже старий шалик, він майже постійно спав.

—    Час повертатися, — сказала Офелія. — Я знайшла те, що шукала.

Коли вона вже майже рушила була нагору, то помітила ще один Релікварій, найбільш припорошений, най-загадковіший і найбеитежніший з-поміж колекції Арте-міди. Дівчина не могла піти, не попрощавшись із ним.

Вона повернула ручку — і скляні половинки захисної вітрини роз’їхалися врізнобіч. Офелія поклала руку в рукавичці на палітурку Книги, тієї самої Книги, і відчула таке саме сум’яття, що було охопило її, коли вона зробила це вперше. Офелія не змогла прочитати жодної емоції, думки чи наміру. Жодного сліду. І не лише через рукавички зі спеціальної тканини, що створювала неподоланний бар’єр між читцем і світом предметів. Колись Офелія вже торкалася Книги голими руками, як і інші читці до неї, але Книга просто не хотіла розгортатися перед ними.

Офелія взяла Книгу до рук, погладила корінець, погортала м’які сторінки. Вони були вкриті химерними арабесками давно забутого письма. Офелія ніколи в житті не торкалася чогось подібного. Зрештою, чи можна назвати книгою те, що не має ні щільності пергаменту, ні м’якості звичного паперу? Страшно визнати, але це найбільше нагадувало знекровлену людську шкіру. Винятково довговічну шкіру.

Тож Офелія ставила собі ритуальні запитання, над якими міркували й до неї багато поколінь архіваріусів та археологів. Яку історію розповідає цей дивний документ? Чому Артеміда неодмінно хотіла мати його у своїй особистій колекції? І що означає напис, вибитий на фундаменті Релікварію: «Під жодним приводом не намагайтеся знищити цю Книгу»?

Офелія візьме із собою всі свої запитання на інший кінець світу, де нема ні архівів, ні музеїв, ні обов’язку пам’яті. Нічого важливого для неї.

Згори долинув голос хрещеного й луною розлігся під низькими склепіннями другого підземелля:

— Піднімайся! Я дещо роздобув для тебе!

Офелія востаннє торкнулася Книги й закрила вітрину. Вона попрощалася з минулим, як і належало.

Тепер варто подумати про майбутнє.

ЩОДЕННИК

«Субота, 19 червня. Ми з Родольфом успішно при-були. Полюс геть не такий, яким я його уявляла. Здається, мене ще ніколи й ніщо так не вражало. Мадам посланниця люб’язно прийняла нас у своєму маєтку, де панує вічна літня ніч. Я приголомшена від такої кількості дивовиж. Місцеві мешканці дуже чемні й уважні, а їхні здібності неможливо навіть осягнути».

—    Чи можу я перервати ваші заняття, кузино?

Офелія здригнулась, і її окуляри — разом з нею. Занурившись у подорожні нотатки прабабці Аделаїди, вона не помітила, як зайшов цей усміхнений клаповухий коротун з капелюхом-габіком у руці. На вигляд хлопцеві було не більше п’ятнадцяти. Широким жестом він показав на зграйку веселих парубків, що гиготіли неподалік, схилившись над старою друкарською машинкою.

—    Я і мої кузени просимо у вас дозволу прочитати кілька дрібничок у вашому шанованому музеї.

Офелія мимоволі насупилася. Вона, звичайно, не могла знати особисто всіх членів сім’ї, які проходили через турнікет біля входу до Музею примітивної історії, але добре пам’ятала, що із цими шибениками ще не стикалася. З якої ж гілки генеалогічного древа вони походять? Корпорації капелюшників? Касти кравців? Плем’я кондитерів? Хай там як, але вона була впевнена: підлітки налаштовані зробити якусь капость.

—    Я до ваших послуг, — відповіла Офелія, відставляючи горнятко з кавою.

Її підозри підтвердилися, коли вона пішла назустріч банді мсьє «габіка» — занадто вже весело вони вишкірялися.

—    А ось і унікальний експонат музею! — протуркотів ватажок, виразно міряючи поглядом Офелію.

Вона подумала, що іронія могла б бути тоншою. Офелія знала, що не надто приваблива: абияк заплетені коси кидали темні тіні на її обличчя, шалик тягнувся підлогою. Стара грезетова сукня, недоладні чоботи та її власна безнадійна незграбність доповнювали образ. Вона не мила волосся вже тиждень і вдягнула першу-ліпшу сукню, не переймаючись своїм виглядом.

Сьогодні ввечері Офелія мала вперше зустрітися зі своїм нареченим. Він прибув із Полюса, щоб познайомитися з її родиною, і мав залишитися на кілька тижнів, а по тому забрати Офелію на Велику Північ. Залишалася невелика надія видатися йому такою бридкою, щоб він, поглянувши на неї, одразу відмовився від шлюбу.

—    Не торкайтеся! — сказала вона здорованеві, що простягнув пальці до балістичного гальванометра.

—    Що ви там шепочете, кузино? — в’їдливо спитав він. — Говоріть голосніше, я не почув.

—    Не торкайтеся цього гальванометра! — повторила вона, підвищивши голос. — Можу надати вам зразки для читання.

Здоровань знизав плечима.

—    Та я просто хотів подивитися, як ця штука працює! Я все одно не вмію читати.

Іншої відповіді Офелія й не чекала. Уміння читати предмети було не надто поширений серед жителів Ані-ми. Іноді цей хист давав про себе знати в підлітковому віці у формі невиразних, ледь помітних здогадок, але за відсутності вчительської підтримки вже за кілька місяців зникав. Для Офелії роль такого ментора зіграв дідусь: передусім їхня гілка працювала над збереженням родинної спадщини. Повертатися в минуле предметів, ледь торкнувшись їх? Мало хто з мешканців Аніми хотів брати на себе такий тягар, тим наче, якщо це не їхня професія.

Офелія кинула швидкий погляд на мсьє «габіка», який з реготом смикав товаришів за плащі. Сам він умів читати, але, вочевидь, навчився нещодавно, тому хотів погратися із цим новим надбанням.

—    У цьому нема проблеми, кузене, — спокійно зауважила Офелія, повертаючись до здорованя. — Якщо ви хочете торкнутися експоната колекції, то маєте вдягнути рукавички, як я.

На минулій сімейній нараді щодо збереження спадщини було вирішено заборонити працювати з архівами голими руками без спеціального дозволу. Контактувати з предметом означає забруднювати його власним настроєм, додавати новий шар інформації в його історію. Забагато людей уже забруднили рідкісні екземпляри своїми емоціями та думками.

Офелія підійшла до шухляди з ключами, але смикнула її надто сильно — шухляда залишилася в руці, а все, що в ній лежало, з веселим гуркотом розсипалося підлогою.

Поки вона схилилася, щоб зібрати ключі, юнаки збиткувалися над нею за її спиною. Мсьє «габік» із глузливою посмішкою підійшов допомогти їй.

—    Не варто кепкувати з нашої відданої кузини. Може, вона дасть мені щось почитати для саморозвитку! — І він хижо посміхнувся. — Я хотів би чогось крутого, — повернувся він до Офелії. — Чи немає у вас зброї? Знаєте, це такі штуки для війни?

Офелія прилаштувала на місце шухляду й узяла потрібний ключ. Війни старого світу збуджували інтерес молоді, яка не знала нічого, крім дрібних сімейних сутичок. Ці шмаркачі лише хотіли розважитися. Офелію не зачіпали жарти на адресу її скромної персони, але попа терпіти не могла, коли хтось виявляв таку неповагу до її музею, особливо сьогодні.

Хай там як, а вона твердо вирішила поводитися професійно до кіпця.

—    Пройдіть за мною, — сказала вона, тримаючи ключ У руках.

—    Надайте мені ваші зразки! — проспівав «габік» з карикатурним реверансом.

Офелія провела їх до ротонди, призначеної для літальних машин першого світу — найпопулярнішого зібрання в цій колекції. Орнітоптери, аероплани-ам-фібії, механічні птахи, парові гелікоптери, квадроплани та гідроплани були підвішені на линвах і скидалися на величезних засушених бабок. Побачивши цей антикваріат, ватага так і покотилася зо сміху й замахала руками, наче зграя гусей. «Габік», що деякий час жував гумку, приклеїв її до корпусу планера.

Офелія подивилася на це, не змигнувши. Це було вже занадто. Він хотів справити враження на галерку? Що ж, вони сміятимуться.

Офелія повела хлопців сходами мезоніна, і вони пішли вздовж скляних полиць. Нарешті дівчина відімкнула ключем одну зі скляних вітрин і, вхопивши хусточкою малесеньку свинцеву кульку, витягнула її і передала «габіку».

—    Чудовий матеріал, що багато розповість вам про війни давнього світу, — спокійно промовила вона.

Він зареготав, схопивши кульку голими руками.

—    Що ви мені даєте? Цукерку з автомата?

Його посмішка танула, поки минуле цього предмета проступало під його пальцями. Хлопець зблід і закляк на місці, немовби навколо нього час застигнув. Спочатку, побачивши його вираз обличчя, приятелі весело штурхали одне одного ліктями, але потім стривожилися.

—    Ви заразили його якоюсь гидотою І — запанікував один з них.

—    Цей експонат високо цінують історики, — заперечила Офелія професійним тоном.

З блідого «габік» став сірим.

—    Це... це не те... що я просив... — насилу промимрив він.

Офелія взяла кулю своєю хусточкою й поклала на червону підкладку.

—    Ви ж хотіли зброю, чи не так? Так ось, я дала вам кулю, яка свого часу пробила живіт солдата. Це і є війна, — підсумувала вона, поправляючи окуляри. — Ті, хто вбиває, і ті, кого вбивають.

«Габік» тримався за живіт — схоже, його сильно нудило, — і Офелія трохи послабила тиск. Це був жорсткий урок, вона це усвідомлювала. В уяві цього хлопця вирували героїчні епопеї, а прочитати зброю — це як подивитися в обличчя власній смерті.

—    Минеться, — заспокоїла вона його. — Раджу вам піти подихати свіжим повітрям.

Ватага поспіхом забралася, недовірливо зиркаючи на Офелію. Один із хлопців назвав її «задрипанкою», а другий — «чотириоким мішком з картоплею». Офелія сподівалася, що наречений дійде такого самого висновку, побачивши її. Озброївшись шпателем, вона кинулася до жувальної гумки, яку «габік» приклеїв до планера.

—    Я мусила відплатити за тебе, — шепотіла вона, ніжно пестячи обшивку літака, наче боки старого коня.

—    Моя люба! Я тебе всюди шукаю!

Офелія обернулася. Назустріч їй, підібравши поділ сукні й затиснувши під пахвою парасольку, прямувала чарівна молода дівчина. Її білі чобітки цокали по кахлях. Це була Аґата, старша сестра Офелії. Руда, яскрава й кокетлива — цілковита протилежність темноволосої, замкненої та незграбної Офелії. Небо і земля.

—    І що ти тут досі робиш? — спитала вона.

Офелія намагалася позбутися жуйки «габіка»,але та приклеїлася до її рукавичок.

—    Нагадую тобі, що працюю в музеї до шостої вечора.

Агата театрально схопила сестру за руки, але одразу скривилася, натрапивши на жуйку своєю прекрасною рукавичкою.

—    Ти тут більше не працюєш, дурненька! — вигукнула вона, стискаючи руку Офелії. — Мама сказала, що ти маєш думати лише про весільні приготування. О, сестричко! — заридала Аґата, кидаючись до сестри. — Ти, напевно, так переживаєш!

—    Е-е-е... — тільки й змогла вичавити із себе Офелія.

Аґата негайно випустила її з обіймів, щоб оглянути з голови до ніг.

—    Заради всього святого, ти дивилася на себе в дзеркало? У жодному разі не можна з’являтися перед нареченим у такому вигляді. Що він про нас подумає?

—    О, це мене найменше турбує, — відповіла їй на те Офелія, прямуючи до свого робочого столу.

—    А от твою родину це дуже непокоїть, маленька егоїстко. Але ми все владнаємо просто зараз!

Зітхнувши, Офелія взяла свою стару сумку й склала туди дрібні речі. Якщо сестра відчуває, що на неї покладено священну місію, вона не дасть Офелії спокійно працювати. Не залишалося нічого, окрім як зачинити музей.

Поки Офелія неквапно, з важким серцем збиралася, Агата тремтіла з нетерпіння. Вона всілася на стіл і дриґала ногами в мереживних панталонах та білих чоботях.

—    Я принесла тобі плітки, і вони чудові! Твій таємничий суджений нарешті має ім’я!

Це змусило Офелію відволіктися від сумки. За кілька годин їх офіційно представлять одне одному саме час дізнатися його ім’я! Схоже, його родина віддала певні розпорядження, щоб зберегти все в повній таємниці. Настоятельки були німі як могила — за всю осінь і пари з уст не пустили про нареченого, і врешті це вже було кумедно.

Мати Офелії, якій теж не відкрили таємниці, два місяці поспіль кипіла від обурення.

—    Отже? — спитала Офелія, поки Аґата насолоджувалася справленим ефектом.

—    Мсьє Торн!

Офелія здригнулася під складками свого шалика. Торн? Вона вже відчувала неприязнь до цього імені. Воно важко сходило з язика. Жорстке, майже агресивне. Ім’я мисливця.

—    Мені також відомо, що цей добродій не набагато старший за тебе, сестричко. Це не якийсь стариган, що не зможе шанувати свою дружину! А найкраще я залишила на десерт, — вела далі Аґата, не переводячи дух. — Ти не потрапиш до якоїсь забутої богом діри, повір мені, Настоятельки не пошили б нас у дурні. У мсьє Торна є тітка, надзвичайно вродлива й впливова, і це забезпечить йому прекрасне становище при дворі на Полюсі. Ти житимеш як принцеса!

Очі Аґати блищали від захвату, натомість Офелія була пригнічена. Торн служить при дворі? Ліпше б уже він був мисливцем. Що більше вона дізнавалася про свого майбутнього чоловіка, то сильніше хотілося дременути геть.

—    Звідки ти про все це знаєш?

Аґата поправила капелюшок, з-під якого вибивалися неслухняні руді кучері. Її вишневі губи розтягнулися в усмішці.

—    З надійного джерела! Мій зведений брат Жерар дізнався від своєї прабабусі, а та — від своєї кузини, сестри-близнючки однієї з Настоятельок! — Аґата по-дитячому заплескала в долоні й схопилася на рівні.

—    Ти витягла щасливий квиток, моя люба! Подумай лишень: людина такого стану просить твоєї руки! Ну ж бо, поквапся, треба тебе причепурити — у нас залишилось обмаль часу до приїзду мсьє Торна. Ти мусиш мати належний вигляд.

—    Годі вже, іди, — пробурмотіла Офелія, стуляючи клямки своєї сумки, — мені треба виконати останню формальність.

Сестра зробила кілька граційних кроків до дверей.

—    Я викличу нам фіакр! — повідомила вона.

Коли Аґата пішла, у музеї запала така тиша, що аж бриніло у вухах. Офелія довго сиділа за столом не рухаючись. Потім розгорнула навмання щоденник своєї прабабці й пробігла очима рядками, списаними дрібним нервовим почерком майже століття тому. А втім, вона знала їх майже напам’ять.

«Вівторок, 6 липня. Мушу визнати, що мій ентузіазм дещо згаснув. Мадам посланниця виїхала у відрядження, полишивши нас із братом на своїх незліченних гостей. Я почуваюся так, ніби про нас просто забули. Ми проводимо цілі дні, граючи в карти й гуляючи садами. Мій брат краще пристосовується до цього бездіяльного життя, він уже захопився герцогинею. Мені доведеться закликати його до порядку, адже ми прибули сюди із суто професійною метою».

Офелія була розгублена. Цей щоденник та плітки, принесені Аґатою, ніяк не клеїлися з малюнками Авґус-туса. Тепер Полюс здавався їй надміру вишуканим місцем. Цікаво, чи грає Торн у карти? Він придворний, тож обов’язково має грати. Імовірно, він тільки те й робить із дня у день.

Офелія прибрала записничок з подорожніми нотатками в повстяний чохол і сховала його на дно сумки. Потім відкрила шухляду письмового столу за стійкою реєстрації, щоб забрати інвентарний реєстр.

Часто траплялося так, що Офелія забувала ключі від музею в замковій шпарині, губила важливі документи й навіть ламала унікальні артефакти. Але інвентарний реєстр вона завжди вела сумлінно.

Офелія була чудовою чтицею, однією з найкращих у своєму поколінні. Вона могла читати минуле механізмів, шар за шаром, століття за століттям: через руки, які їх торкалися і користувалися ними, вона дізнавалася, хто їх любив, хто пошкодив і хто полагодив. Ця здатність давала їй змогу неперевершено точно описувати кожну частину колекції, передаючи найдрібніші деталі. Там, де її попередники обмежувалися розкопуванням біографії колишнього власника чи, можливо, двох останніх, Офелія поверталася в минуле аж до моменту народження об’єкта в руках його творця.

Цей інвентарний реєстр був для неї як особистий роман. За звичаєм, вона мала б передати його своєму наступникові з рук у руки, але й подумати не могла, що це станеться в її житті так скоро.

Однак охочих обійняти цю посаду досі не з’явилося. Тому дівчина засунула під палітурку записку для того або тієї, хто візьме на себе керівництво музеєм, поклала реєстр назад у секретер і замкнула його на ключ, а потім важко й повільно зіперлася обома руками на стійку. Вона змусила себе глибоко вдихнути й прийняти неминуче. Цього разу все направду скінчено. Завтра вона не відчинить свого музею, як робила це щоранку. Відтепер і назавжди вона в усьому залежатиме від чоловіка, чиє ім’я носитиме. Мадам Торн. Треба до цього звикнути.

Офелія схопила сумку й востаннє окинула поглядом свій музей. Сонце заливало скляний дах ротонди каскадами світла, вкриваючи позолотою старовинні експонати й кидаючи мереживні тіні на підлогу. Це місце ще ніколи не здавалося їй таким прекрасним.

Офелія залишила ключі в комірці консьєржа. Щойно вона вийшла під скляний музейний піддашок, укритий плащем з опалого листя, як сестра гукнула її з фіакра:

—    Сідай мерщій І Ми їдемо на вулицю Орфевр!

Кучер ляснув батогом, хоча у фіакр не було запряжено жодного коня. Затремтіли колеса, і екіпаж поїхав уздовж річки, керований лише волею свого господаря, який сидів угорі на козлах.

Крізь заднє скло Офелія дивилася на вулицю вже зовсім іншими очима. Долина, де вона народилася, помалу віддалялася, а фіакр мчав її геть звідси. Фахверкові будинки, ринкові площі, прекрасні мануфактури здавалися чужими. Усе місто наче говорило їй: ти не тутешня. У золотавому сяйві пізньої осені люди жили своїм звичним життям. Нянька з дитячим візочком червоніла від захопленого свисту будівельників, що сиділи на риштуванні. Школярі хрумтіли гарячими каштанами, повертаючись додому. Кур’єр з пакетом під пахвою біг тротуаром. Усі ці жінки та чоловіки були родичами Офелії, але вона не знала й половини з них.

Під галасливе дзеленчання їхній екіпаж наздогнав гарячий подув трамвая. Коли він зник з поля зору, Офелія подивилася на порізані рівчаками схили гори, що височіла над Долиною. Там, нагорі, лежав перший сніг, а саму вершину огортала сірувата імла. Неможливо було роздивитися навіть обсерваторію Артеміди. Пригнічена холодною величчю засніжених скель та суворим родинним законом, Офелія, як ніколи, відчувала власну мізерність.

Аґата клацнула пальцями біля її носа.

—    Иу ж бо, мала, треба стільки всього обговорити. Ми маємо переглянути весь твій гардероб. Тобі потрібні нові сукні, черевики, капелюшки, білизна, багато білизни...

—    Мені до вподоби мої сукні, — відрізала Офелія.

—    Стули пельку, ти одягаєшся, як наша бабця! — вигукнула Агата. — Мати божа, тільки не кажи, що досі носиш ті старі потворні рукавички! — Аґата з відразою торкнулася рукавичок сестри. — Мама ж замовила тобі цілу коробку нових у Жульєна!

—    На Полюсі не виробляють рукавичок для читання, я маю бути ощадливою.

Утім на Агату такі аргументи не діяли. Кокетство та елегантність виправдовували в її очах будь-яке марнотратство.

—    Якого дідька? Прийди до тями нарешті! Вирівняй спину, втягни живіт, випни груди, напудри носика! І, заради бога, зміни колір окулярів, ці сірі — такі похмурі! А щодо волосся, — зітхнула Аґата, беручи кінчиками пальців темну косу Офелії, — я б на твоєму місці відрізала її, та й по всьому. Треба все почати заново! На жаль, у нас немає на це часу... Виходь мерщій, приїхали!

Офелія неохоче пішла за сестрою. їй показували вбрання, а вона щоразу хитала головою, побачивши чергову нову спідницю, корсет чи намисто. Кравчиня, довгі ані-містські пальці якої створювали вбрання без ниток та ножиць, плакала від люті.

Після двох скандалів та десятка крамничок Аґата все ж таки вмовила молодшу сестру придбати нові черевики замість зношених старих. У перукарні Офелія також не виявила ентузіазму. Навіть чути не хотіла про пудру, епіляцію, щипці для завивки та стрічки за останньою модою.

—    З тобою потрібні сталеві нерви! — сварилася Аґата, намагаючись приборкати важкі кучері, щоб відкрити шию. — Думаєш, я не знаю, що ти відчуваєш? Мені було сімнадцять, коли мене видали за Шарля, а мамі — на два роки менше, коли вона одружилася з татом. Поглянь, ким ми стали: блискучими дружинами, зразковими матерями, справжніми жінками! А тобою надміру опікувався дідусь, і це не пішло тобі на користь.

Офелія туманним поглядом роздивлялася своє обличчя в перукарському дзеркалі напроти, поки її сестра намагалася впоратися зі стрічками. Без своїх непокірних кучерів та окулярів, що лежали на поличці для гребенів, дівчина почувалася голою.

Нараз Офелія побачила в дзеркалі руду голівку Агати, що притулилася підборіддям до сестриного тімені.

—    Офеліє, — прошепотіла вона м’яко, — ти могла б бути привабливою, якби бодай захотіла.

—    Бути привабливою... для кого? І навіщо?

—    Для мсьє Торна, дурненька! — знервувалася Аґата й дала сестрі потиличника. — Шарм — це найкраща зброя в арсеналі жінок, і треба беззастережно користуватися нею. Досить якоїсь дрібниці — натхненно подивитися, вчасно всміхнутися — і чоловік біля твоїх ніг. Поглянь на Шарля: я роблю з ним усе, що мені заманеться.

Офелія вп’ялася шоколадними очима у своє відображення. Вона погано бачила без окулярів, але змогла розгледіти меланхолійний овал обличчя, бліді щоки та шию, що пульсувала під комірцем, невиразний ніс і занадто тонкі губи, не звиклі до розмов. Вона спробувала ніяково всміхнутися, але мала такий фальшивий вигляд, що одразу відкинула цю ідею. Чи є в неї шарм? Як це зрозуміти? Із чоловічого погляду? Чи подивиться на неї так мсьє Торн сьогодні ввечері?

Думка про це здалася Офелії такою абсурдною, що вона б щиро розсміялася, але ситуація була така, що хотілося плакати.

—    Мої тортури вже скінчилися? — спитала вона в сестри, яка безцеремонно смикала її за волосся.

—    Майже готово.

Аґата розвернулася до майстрині, щоб попросити шпильки. Саме ця мить без нагляду й була потрібна Офелії. Вона похапцем надягла окуляри, схопила сумку й пірнула головою в перукарське дзеркало, ледве протиснувшись до нього. Верхня частина тіла Офелії вже з’явилася в настінному дзеркалі в її кімнаті за кілька кварталів звідти, але повністю вибратися не пощастило. Аґата схопила її за ноги, щоб повернути назад, на вулицю Орфевр. Офелія кинула сумку й вперлася в стіну, обклеєну шпалерами, з усієї сили намагаючись вирватися із чіпких рук сестри.

Нарешті вона таки випала із дзеркала у свою кімнату, мимохідь перекинувши табурет і горщик із квітами, що стояв на ньому. Вона спантеличено дивилася на свою босу ногу, що стирчала з-під сукні: один новий черевик залишився в руках Аґати на вулиці Орфевр. Сестра не вміла проходити крізь дзеркала, і це давало Офелії перепочинок.

Вона підхопила сумку, що лежала на килимі, дошкандибала до масивної дерев’яної скрині за двоярусним ліжком і сіла. Надівши на носа окуляри, дівчина оглянула маленьку кімнату, захаращену валізами та коробками від капелюхів. Цей безлад був їй не властивий. У кімнаті, де вона виросла, усе нагадувало про близький від’їзд. Вона обережно витягла щоденник бабусі Аделаїди й задумливо перегорнула кілька сторінок.

«18 липня, неділя. Досі жодних новин від мадам посланниці. Тутешні жінки чарівні, я гадаю, жодна з моїх кузин з Аніми не перевершить їх граційністю та красою. Та іноді я почуваюся ніяково. По-моєму, вони постійно лихословлять про моє вбрання, манери та спосіб висловлювати думки. А можливо, я просто забрала собі в голову казна-що?»

— Чому ти так рано?

Офелія підвела погляд і подивилася на верхнє ліжко. Увірвавшись до кімнати, вона не помітила пари худих ніг у лакованих черевичках, що стирчали над постіллю. Вони належали Гектору, молодшому братові Офелії, з яким вони жили разом у кімнаті. Дівчина згорнула щоденник.

—    Я птекла від Агати.

—    Чому?

—    Дрібні жіночі проблеми. Мсьє Чомусик бажає дізнатися подробиці?

—    Аж ніяк.

Офелія всміхнулася кутиками вуст: вона ніжно любила брата. Лаковані черевики зникли, натомість з’явилися стрижена під макітру голова, пара лагідних очей, кирпатий ніс та замурзаний варенням писок. Гектор мав такий самісінький погляд, як у Офелії без окулярів, — незворушний за будь-яких обставин. Він тримав тартинку з абрикосовим джемом, що стікав у нього пальцями.

—    Здається, тобі заборонили їсти в кімнаті, — нагадала Офелія.

Гектор знизав плечима й показав тартинкою на щоденник.

—    Чому ти постійно перечитуєш цей зошит? Ти ж знаєш його вже напам’ять.

Це було в його стилі. Гектор постійно про щось запитував, і всі його запитання починалися зі слова «Чому?».

—    Напевно, щоб заспокоїти себе, — пробурмотіла Офелія.

Насправді за кілька тижнів Аделаїда стала їй дуже близькою. Однак щоразу, дійшовши до останньої сторінки, Офелія відчувала розчарування: «Понеділок, 2 серпня. Таке полегшення! Мадам посланниця повернулася з поїздки. Родольф нарешті підписав контракт із нотаріусом лорда Фарука. Я поки що не маю права про це говорити — цього вимагає професійна таємниця, — але завтра ми зустрінемося з їхнім Духом родини. Якщо мій брат виступить переконливо, ми розбагатіємо».

На цих словах щоденник уривався. Аделаїда не вважала за потрібне вдаватися до подробиць чи описувати наступні події. Який саме контракт вони з братом підписали з Духом родини Фаруком? Чи справді розбагатіли на Полюсі? Схоже на те, що ні — бо про це стало б відомо.

—    Чому ти не читаєш руками? — знову запитав Гек-тор, флегматично жуючи свою тартинку. — Я б саме так і зробив, якби вмів.

—    Я не маю права, і ти це знаєш.

Насправді ж Офелії кортіло зняти рукавички, щоб розгадати маленькі таємниці своєї родички, але професійна честь не дозволяла їй заразити документ власного тривогою. Дідусь був би дуже розчарований, якби вона піддалася спокусі.

Раптом пронизливий голос із нижнього поверху прошив підлогу під їхніми ногами:

—    Ця гостьова кімната — суцільний жах! Вона, сповнена помпезності, пишно прикрашена, більше пасувала б якомусь придворному! Що подумає про нас мсьє Торн? Гаразд, спробуємо компенсувати це смачним частуванням. Розеліно, збігай до ресторану, дізнайся, як там мої пулярки, я довіряю тобі організацію вечері! А ви, мій друже, постарайтеся бути на висоті. Не щодня ми видаємо дочку заміж!

—    Мама, — незворушно зауважив Гектор.

—    Мама, — підтвердила Офелія тим самим тоном.

Цей голос аж ніяк не надихав спускатися. Вона потягнула квітчасту віконну фіранку — і призахідне сонце освітило її щоки, ніс та окуляри. Крізь коридор багряних сутінкових хмар на фіолетовому полотні неба вже лежав місяць, схожий на порцелянову тарілку.

Офелія довго дивилася на золотаві осінні схили долини, що оточували їхню сімейну оселю, потім на екіпажі, які проїжджали вулицею, потім на своїх молодших сестричок, які грали з обручами посеред опалого листя у дворі будинку. Вони співали дитячі лічилки, під’юджували одна одну, смикали за коси, кидаючись то в сміх, то в сльози з невловимою легкістю. Такі самі, як Аґата в цьому віці: чарівні усмішки, гомінке щебетання і красиве вогняно-руде волосся, що сяяло в сутінковому світлі.

Раптовий напад ностальгії охопив Офелію. Її очі розширилися, губи міцно стиснулися, маска байдужості спала. Вона б хотіла бігати разом із сестрами, безсоромно задирати спідниці та кидати камінці в саду тітки Розеліни. Якими далекими тепер здавалися ці часи...

—    Чому ти маєш їхати? Несолодко мені буде залишитися наодинці з усіма цими поганцями.

Офелія озирнулася на Гектора. Він так і сидів нагорі, облизуючи пальці, але стежив за поглядом сестри. Попри зовнішній спокій у його голосі бриніло звинувачення.

—    Це не моя провина, ти ж знаєш.

—    Тоді чому ти не вийшла за когось із кузенів?

Це запитання обпекло її, наче ляпас. Гектор сказав щиру правду, він мав рацію: вона не опинилась би в такій ситуації, якби вийшла заміж за першого-ліпшого.

—    Жалем тут не зарадиш, — пробурмотіла вона.

—    Стережися! — попередив Гектор.

Він поспіхом витер рота кулаком і зіщулився на ліжку. Різкий протяг розтріпав сукню Офелії: до кімнати вихором влетіла мати, спітніла та скуйовджена. За нею назирці йшов кузен Бертран.

—    Я хочу покласти малих тут, бо вони віддали свою кімнату нареченому сестри. Ці валізи захаращують весь простір, я не знаю, як упораюся! Віднеси їх у комору, але обережно: там крих...

Нараз мати замовкла, роззявивши рота: вона побачила силует Офелії в променях призахідного сонця.

—    Клянуся предками, я гадала, що ти з Аґатою!

Вона стискала губи від обурення, спопеляючи поглядом старомодне вбрання Офелії та шалик-пилозбірник. Очікувана метаморфоза не відбулася. Мати притиснула руки до пишних грудей.

—    Ти смерті моєї хочеш? І це після всього лиха, що я пережила заради тебеї За що ж ти мене караєш, доню?

Офелія лише насупилася за окулярами. Вона завжди вирізнялася поганим смаком в одязі, з якої ж ласки тепер відмовлятися від старих звичок?

—    Ти хоч знаєш, котра зараз година?  — панікувала мати, приклавши до вуст пальці з нафарбованими червоним лаком нігтями. — Ми маємо виїхати в аеропорт менш ніж за годину! А куди поділася твоя сестра? Дідько! І я досі маю просто жахливий вигляд. Ми нізащо не прибудемо вчасно!

Вона витягла з-за корсета пудру, вкрила носа хмаркою рожевого порошку, вправною рукою закрутила світло-рудий шиньйон і тицьнула своїм червоним нігтем в Офелію.

—    Я хочу, щоб ти мала пристойний вигляд до того, як знову проб’є годинник! Тебе це теж стосується, нечупаро! — Тепер вона сварилася пальцем на верхнє ліжко. — Від тебе за милю відгонить варенням, Гекторе!

Повернувшись, вона наштовхнулася на кузена Бертра-на, що стовбичив на тому самому місці, опустивши руки.

—    А ця валіза почекає до завтра чи як?

У вихорі своєї сукні буревій залишив кімнату так само швидко, як з’явився.

ВЕДМІДЬ

Увечері почалася сильна злива. Дощ торохтів по металевій решітці ангара для гвинтокрилів, що сягав п’ятдесяти метрів заввишки. Ця база, зведена на сусідньому плато, була найсучасніша в Долині. Ангар створили саме для прийому апаратів далекого сполучення і обладнали системою парового опалювання. Він мав власну водневу установку. Його широко відчинені величезні ґратчасті двері давали змогу побачити нутрощі з кованого заліза, цегли та кабелів. Усередині працювали робітники в габардиновій уніформі.

Уздовж торгової пристані кілька вуличних ліхтарів проливали притлумлене туманом світло. Змоклий до кісток охоронець перевіряв, чи надійно вкриті брезентом поштові контейнери, що чекали відправлення. Він поставив галочку в записах і раптом побачив цілий ліс парасольок просто посеред пристані. Під парасольками стояли чоловіки у фраках, ошатні пані й акуратно причесані діти. Вони чекали, вдивляючись у хмари, мовчазні та незворушні.

—    Даруйте, любі кузени, чи можу я бути чимось корисним? — запитав він.

Мати Офелії, червона парасолька якої вирізнялася з-поміж усіх інших, указала на годинник, навколо якого скупчилася вся компанія. Усе в цій жінці справляло неабияке враження: сукня з турнюром, високий комір, накручений шиньйон і — понад усім — капелюшок з пір’ям.

—    Скажіть мені, чи правильно показує цей годинник? Ми вже сорок хвилин чекаємо на гвинтокрил з Полюса!

—    Спізнюється, як завжди, — сказав охоронець із усмішкою. — Ви чекаєте доставку хутра?

—    Ні, синку. Ми чекаємо на відвідувача.

Охоронець скоса подивився на чималий, схожий на воронячий дзьоб ніс жінки, яка щойно йому відповіла. Ця пані дуже похилого віку була вбрана в усе чорне — від мантильї, що обрамляла її сиве волосся, до сукні з шемізеткою. Елегантний срібний позумент на вбранні свідчив про статус Настоятельки, Першої серед матерів.

Охоронець зняв кашкет на знак поваги.

—    Посланець із Полюса, шановна пані? Ви впевнені, що не помилилися? Я працюю на доках від самого дитинства і ще ніколи не бачив, щоб люди з Півночі приїздили сюди інакше, ніж у справах. Такі люди не водять товариство з першим-ліпшим!

Він торкнувся кашкета на знак прощання і повернувся до своїх ящиків.

Офелія похмуро провела його очима, а потім глянула на свої черевики. Навіщо було взувати абсолютно нову пару? Вони вже були вкриті болотом.

—    Зведи вгору підборіддя і не розкисай, — зашипіла Аґата, з якою Офелія стояла під однією лимонно-жовтою парасолькою. — І всміхнися нарешті. У тебе такий вигляд, наче от-от заплачеш! Навряд чи мсьє Торн буде в захваті від твого похмурого личка!

Очевидно, сестра досі не пробачила ту втечу крізь дзеркало — це відчувалося в її голосі. Проте Офелія майже не чула її: вона дослухалася до шелесту дощу, що заглушував несамовиті удари серця...

—    Чому б тобі не дати їй дихати спокійно?! — сердито вигукнув Гектор.

Офелія вдячно поглянула на брата, але той уже стрибав по калюжах з її молодшими сестрами, кузенами та кузинами. Вони втілювали дитинство, яке вона хотіла востаннє пережити сьогодні ввечері. Усі ці безтурботні дітлахи прийшли сюди побачити гвинтокрил, а не нареченого. Для них це було рідкісне видовище, справжнє свято.

—    Аґата має рацію, — відгукнулася мати з-під своєї величезної червоної парасольки. — Моя дочка дихатиме, коли їй скажуть, і так, як їй скажуть. Чи не так, любий?

Суто формальне запитання адресувалося батькові Офелії, який пробурмотів щось нерозбірливе на знак згоди. Уже лисуватий та сивий, передчасно постарілий, цей бідолаха був розчавлений авторитетом дружини. Офелія не могла згадати, щоб він бодай колись відповів «ні».

Серед натовпу дядьків, тіток, кузенів та племінників вона шукала очима свого дідуся-хрещеного. Він тримався на відстані від парасольок, натягнувши аж до вусів комірець темно-синього плаща. Офелія не чекала від нього чудес, але їй стало краще від підбадьорливого знаку, що він подав їй здалеку.

У її голові коїлося казна-що: тіло не слухалося, а серце билося аж у горлі. Вона воліла б, щоб це очікування під дощем тривало вічно.

Вигуки довкола були, як удари кинджалу:

-Ось!

—    Це він!

—    Ну нарешті.

Офелія підвела погляд до хмар, її шлунок скрутився вузлом. Темна маса, що силуетом нагадувала кита, пронизала туман і з лиховісним тріщанням розітнула полотно ночі.

Гуркіт гвинтів став нестерпним. Діти верещали від радості. Мереживні спідниці шарпало вітром. Лимонна парасолька Аґати та Офелії здійнялася в небо.

Зупинившись над злітно-посадковою смугою, гвинтокрил скинув линви. Робітники одразу схопили їх і щосили потягнули, щоб аеростат міг спуститися. Вони вдесятьох учепилися за рейки ручного управління, завели гвинтокрил у великий ангар і прив’язали до землі. Для висадки пасажирів поставили трап.

З літального апарата почали виходити члени екіпажу, несучи ящики та мішки з поштою. Уся сім’я з’юрмилася перед ангаром, наче рій мух. Лише Офелія стояла віддалік, мокра як хлющ, з волоссям, прилиплим до щік. Краплі дощу падали на лінзи окулярів. Тепер вона бачила перед собою лише розпливчасту масу суконь, піджаків та парасольок. У загальному гомоні натовпу вирізнявся потужний голос матері:

—    Пропустіть його, гей ви, дайте пройти! Любий мій, дорогий мсьє Торн, ласкаво просимо до Аніми. Як же так, невже ви прибули сам, без супроводу? Заради предків, Офеліє! Де ж вона поділася, ця розтелепа? Аґато, мерщій розшукай сестру! Яка жахлива погода, мій бідний друже! Якби ви приїхали на годину раніше, ми зустріли б вас без цього потопу. Дайте ж йому хто-не-будь парасольку!

Офелія вклякла на місці й не могла ворухнутися. Він був там. Чоловік, що мав зруйнувати її життя, був там. Вона не хотіла ні бачити його, ні говорити з ним.

Аґата схопила її за зап’ястя й потягла за собою крізь юрбу родичів. Сп’яніла від шуму та зливи, напівзомліла, Офелія йшла крізь натовп облич, поки не вперлася в груди полярного ведмедя. Запаморочена, вона навіть не відреагувала, коли ведмідь пробурмотів своє крижане «вітаю» десь там, високо над її головою.

—    Отже, знайомство відбулося! — вигукнула мати під ввічливі оплески. — А тепер мерщій по фіакрах! Не дай боже застудитися!

Офелію заштовхнули в один з екіпажів. У повітрі ляснула нагайка, екіпаж захитався і рушив у місто. Кучер запалив ліхтар, що осяяв рудуватим світлом обличчя пасажирів. Дощ продовжував торохкотіти по бруківці.

Притулившись у кутку напроти дверей, Офелія зосередилася на цій пульсації води, щоб оговтатися і вийти із заціпеніння. Помалу вона усвідомила, що довкола точиться жвава розмова. Це була її мати, що говорила за десятьох. А де ж ведмідь?.. Теж тут?

Офелія надягла окуляри, укриті краплями дощу. Спершу вона побачила величезний шиньйон своєї матері, який розметався по спинці сидіння фіакра, потім воронячий ніс Настоятельки просто себе і нарешті, з іншого боку — ведмедя. Він уперто дивився у вікно, час від часу відповідаючи на материні теревені лаконічним кивком, але не завдавав собі клопоту обмінятися поглядом із супутницями.

Заспокоєна тим, що він на неї не дивиться, Офелія вирішила сама детальніше роздивитися свого нареченого. Усупереч першому враженню, Торн не був ведмедем, хоча дуже скидався на нього. Його плечі вкривала широка біла шкура з кігтями та іклами. Власне, він виявися не таким уже й кремезним. Його руки, схрещені на грудях, здавалися тонкими, як лезо шпаги. Попри струнку поставу чоловік вирізнявся гігантським зростом: череп упирався в стелю фіакра, і доводилося згинати шию. Ця жердина була ще вища за кузена Бертра-на, а це значило не абищо.

«Заради предків, — думала вражена Офелія, — він буде моїм чоловіком? Ось цей здоровань?»

Торн тримав на колінах симпатичну килимову валізу, що надавала йому доволі цивілізованого вигляду, але жодним чином не пасувала до одягу зі шкури хижого звіра. Офелія крадькома спостерігала за ним, але не наважувалася дивитися пильно, щоб він не відчув її зацікавлення і рантом не обернувся до неї. Проте двох коротких поглядів було досить, щоб скласти уявлення про його зовнішність, і від побаченого по тілу пробігли мурашки. Холодний погляд, гострий ніс, світле волосся, шрам через усю скроїмо. І весь його профіль був пронизаний зневагою. Зневагою до неї та всієї її родини.

Офелія була збита з паптелику, та все ж зрозуміла: цей чоловік також одружується проти волі.

—    Я маю подарунок для мадам Артеміди.

Офелія здригнулася. Її мати вмить замовкла. Навіть Настоятелька, яка вже задрімала, розплющила одне око. Торн сказав цю фразу неохоче, ніби розмова його обтяжувала. Вій вимовляв кожен приголосний твердо, з характерним північним акцептом.

—    Подарунок для Артеміди? — розгубилася мати, аж затинаючись. — Звичайно, мсьєі — швидко опанувала себе вона. — Для мене буде великою честю представити вас нашому Духу родини. Ви, мабуть, чули про славетну обсерваторію, еге ж? Якщо буде ваша ласка, пропоную поїхати туди завтра.

—    Негайно.

Відповідь Ториа пролунала різко, як удар нагайки. Мати зблідла.

—    Мсьє Торн, я хочу сказати, що було б неправильно турбувати Артеміду сьогодні. Вона не приймає відвідувачів після заходу сонця, розумієте? І до того ж, — додала мати, самовдоволеио посміхаючись, — сьогодні в нас запланована скромна вечеря на вашу честь...

Погляд Офелії метався між матір’ю і нареченим. їй було відомо, що таке насправді ця «скромна вечеря»! Заради розкішного бенкету мати спустошила комору дядька Юбера, наказала зарізати трьох поросят, замовила бенгальські вогні в господарчій крамниці, приготувала кілька кілограмів цукрованого мигдалю і запланувала костюмоваиий бал до світанку.

Розеліна, тітка й хрещена Офелії, цієї миті саме закінчувала всі приготування.

—    Це нагальна справа, — твердо мовив Торн. — І в будь-якому разі я не голодний.

—    Я розумію, сишсу, — раптом погодилася Настоя-телька, ніяково всміхнувшись. — Якщо треба, то треба.

Офелія розгублено кліпала очима. Якраз вона нічого не розуміла! Як пояснити таку поведінку Торна? Він поводився так грубо, що порівняно з ним вона була втіленням хороших манер. Тим часом Торн постукав кулаком у скляне віконце, що відділяло кучера від пасажирів. Фіакр різко зупинився.

—    Так, мсьє? — озвався кучер, притулившись носом до скла.

—    До мадам Артеміди! — наказав Торн зі своїм жорстким акцентом.

Через заднє скло кучер запитливо подивився на матір Офелії. Від шоку вона сполотніла, її губи ледь помітно тремтіли.

—    Вези нас в Обсерваторію, — нарешті сказала вона й напружено стиснула щелепи.

Схопившись за бильце сидіння, Офелія відчула, як екіпаж круто розвернувся і поїхав нагору схилом, звідки щойно з’їхав. Інші фіакри, що везли решту родини, зустріли такий маневр невдоволеним лементом.

—    Яка муха вас укусила?! — заверещала тітка Ма-тильда крізь двері.

Мати Офелії опустила скло.

—    Ми їдемо в Обсерваторію, — відрубала вона.

—    Як?! — обурився дядько Юбер. — О такій порі? А бенкет? А бал? У нас у всіх у животі вже бурчить!

—    їжте без нас, бенкетуйте й розходьтеся додому спати! — розпорядилася мати.

Вона зачинила своє віконце, щоб скінчити суперечку, і подала сигнал, що кучер може їхати далі. Він саме знову нерішуче озирнувся на віконце.

Офелія закусила шалик, стримуючи усмішку. Цей чоловік з Півночі смертельно образив її матір. На таке Офелія навіть і сподіватися не могла.

Поки екіпаж під ошелешеними поглядами всієї родини прямував своєю дорогою, Торн притулився до вікна й зосереджено дивився на дощ. Він, схоже на те, не бажав продовжувати розмову з матір’ю і ще менше хотів спілкуватися з нареченою. Його погляд, гострий наче лезо, ні на мить не зупинявся на юній леді, до якої він мав би залицятися.

Офелія із задоволеним виглядом відкинула пасмо волосся, що прилипло до носа. Торн не вважає за потрібне докладати зусиль, щоб сподобатися їй, тож, мабуть, від неї він цього також не очікує. Якщо так триват-ме далі, то заручини розірвуть ще до півночі. Стуливши рота, мати більше не намагалася заповнити тишу. Налиті гнівом, її очі блищали в напівтемряві екіпажу. На-стоятелька загасила ліхтар і, зітхнувши, задрімала, загорнувшись у свою велику чорну мантилью. Подорож обіцяла бути довгою.

Екіпаж рушив погано вимощеною дорогою, що зміїлася серпантином схилом гори. Офелія, заколисана поштовхами, споглядала пейзажі. Спочатку здавалося, що вона невдало обрала місце всередині, тому бачила лише поодинокі скелі, укриті першим снігом. Далі, за поворотом, її погляд провалився в порожнечу.

Дощ скінчився, західний вітер розігнав хмару. Просвіток був усіяний зоряним пилом, але нижче, в улоговині Долини, небо досі жевріло в сутінках. Дубові та модринові ліси поступилися хвойним, у повітрі розливався смолистий запах сосон.

У напівтемряві Офелія могла уважніше роздивитися скоцюрблену постать Торна. Його опущені повіки здавалися блакитними. Офелія помітила ще один шрам, що розсікав брову й кидав білий відблиск на щоку. Тож цей чоловік, зрештою, мисливець? Без сумніву, він трохи худий, але в нього такий самий жорсткий погляд, як у моделей Авґустуса. Могло б здаватися, ніби він спить, утомлений поштовхами фіакра, якби не гнівна складка на чолі та нервове постукування пальцями по валізі. Офелія відвернулася, коли раптом Торн розплющив повіки, і з-під них блиснув сталевий погляд.

Фіакр зупинився.

— Обсерваторія! — повідомив кучер.

ОБСЕРВАТОРІЯ

Офелії доводилося зустрічатися з Духом родини лише двічі в житті. Першу зустріч — своє хрещення — вона не пам’ятала, бо тоді була крихітним зарюмсаним немовлям на руках Настоятельки.

Натомість друга зустріч лишила в її пам’яті яскравий слід. Коли дівчині було п’ятнадцять, вона виграла конкурс читців, організований Науковим товариством. Предметом дослідження був ґудзик від сорочки: Офелія змогла повернутися в його минуле на три століття назад та описати походеньки його власника в найдрібніших деталях. Тоді Артеміда власноруч вручила їй головний приз — її перші рукавички для читання. Саме ці рукавички, уже зовсім зношені, були на руках Офелії зараз, коли вона виходила з фіакра.

Крижаний вітер шарпав поли її пальта. Коли ж Офелія побачила величезний білий купол, на верхівці якого бовванів довгий телескоп, їй перехопило дух від захвату.

Обсерваторія Артеміди була не лише дослідницьким центром у галузі астрономії, метеорології та механіки гірських порід, а ще й архітектурним дивом. Палац в обрамленні гірських схилів складався з десятка будівель, призначених для розміщення великих інструментів: від меридіанного кола до екваторіального телескопа, від астрографа до магнітного павільйону. Височезний фронтон головної будівлі, прикрашений чорно-золотим сонячним годинником, майорів над Долиною, де мерехтіли нічні вогні містечка. Це видовище вражало навіть більше, ніж у спогадах Офелії.

Вона запропонувала руку Настоятельці, що намагалася зійти на землю. Це мав би зробити чоловік, але Торн зайнявся іншим: розсівшись у фіакрі, він порпався у своїй валізі. Ховаючи очі під насупленими бровами, він діяв, як йому було зручно. Натомість на жінок почесний гість не звертав жодної уваги.

На терасі Обсерваторії якийсь літній учений бігав між рядами колон, намагаючись впіймати свого циліндра.

—    Даруйте, шановний отче досліднику! — гукнула до нього мати Офелії, притримуючи свого розкішного капелюха з пір’ям. — Ви тут працюєте?

—    Саме так.

Чоловік припинив бігати за циліндром і повернув до неї свого широкого напудреного лоба.

—    Чудовий вітер, чи не так? — Чоловік не тямився від радості. — Просто прекрасний! Він очистить небо за пів години.

Раптом учений насупився. Його підозріле око, збільшене лорнетом, обвело поглядом трьох жінок та фіакр перед головним входом, у якому величезна Торнова тінь розпаковувала валізу.

—    Що все це означає? Чого ви хочете?

—    Нам потрібна аудієнція, синку, — втрутилася На-стоятелька.

Вона всією своєю вагою повисла на руці Офелії.

—    Абсолютно неможливо. Це абсолютно неможливо! Повертайтеся завтра. — Учений змахнув тростиною в нічному повітрі, указуючи на хмари, що були, мов павутиння, пошматовані вітром. — Це перше нічне прояснення за цілий тиждень! І Артеміда абсолютно завалена роботою! Абсолютно!

—    Це ненадовго, — різко сказав Торн, що вже вийшов з фіакра, тримаючи скриньку під пахвою.

Учений марно силкувався прибрати пасма волосся, що гойдалися перед очима.

—    Навіть якби йшлося про частку секунди, повторюю: це абсолютно неможливо. У нас інвентаризація в самому розпалі. Четверте видання каталогу «Astronomiae instau-ratae mechanica»[1]. Це абсолютний пріоритет.

«Шість!» — подумки зраділа Офелія. Вона ще ніколи нечула, щоб «абсолютно» повторили стільки разів поспіль.

Торн двома широкими кроками подолав сходи й випростався на повен зріст перед ученим, який одразу зробив крок назад. Вітер скуйовдив світлі пасма цього страховидла й розтягнув шворки на шубі, так що стало видно руків’я пістолета на поясі. Раптом Торн випростав руку. Від різкого руху вчений аж підскочив, але виявилося, що це лише кишеньковий годинник, яким Торн махнув у нього під носом.

—    Десять хвилин, ані секунди більше. Де я можу знайти мадам Артеміду?

Старий указав тростиною на головний купол — велика тріщина розрізала його, наче скарбничку для монеток.

—    Вона біля телескопа.

Не дякуючи й не озираючись, Торн рушив уперед. Його чоботи цокотіли по мармурі. Обличчя матері під великим капелюхом почервоніло від приниження і гніву. Тому вона зігнала злість на Офелії, коли та зашпорталася на слизькій підлозі й, падаючи, ледь не потягнула за собою Настоятельку:

—    Невже ти ніколи не позбавишся своєї незграбності?! Мені постійно за тебе соромно!

Офелія навпомацки шукала окуляри на плитах тераси. Коли ж вона їх начепила, перед нею постали одразу три величезні материні сукні: скло тріснуло.

—    А цей невіглас... навіть не подумав почекати нас, — пробурчала мати, підбираючи поли. — Мсьє Торн, будь ласка, не так швидко!

Торн удав, ніби не чує, і увійшов до вестибюля Обсерваторії з маленького скринькою під пахвою. Вій войовничо йшов уперед, без стуку відчиняючи всі двері поспіль. Його статура височіла над юрбою вчених, що роїлися в коридорах та голосно коментували карти сузір’їв.

Офелія ішла за ним, закутавшись у шалик. Крізь тріснуте скло окулярів вона бачила лише силует Торна, розбитий на друзки. Він був такий високий у своїй кудлатій шкурі, що зі спини справді скидався на білого ведмедя.

Офелія відверто насолоджувалася ситуацією: цей чоловік поводився просто обурливо, і все це здавалося надто незвичним, щоб бути правдою. Коли Торн почав підніматися гвинтовими сходами, Офелія знову подала руку На-стоятельці, щоб допомогти тій подолати крутий підйом.

—    Чи можу я поставити вам запитання? — прошепотіла вона.

—    Можеш, дівчинко, — усміхнулася Настоятелька.

Учений, що спускався сходами, штовхнув їх і помчав далі, не вибачившись. Він рвав на собі волосся і кричав, як навіжений, що ніколи не помилявся у своїх підрахунках і цієї ночі він цього не допустить.

—    Скажіть, скільки ще образ має зазнати наша родина, щоб розірвати ці заручини? — запитала Офелія.

Її запитання прийняли холодно: Настоятелька відсторонила руку дівчини, на яку щойно спиралася, і насунула на чоло чорну мантилью. Тепер було видно лише її воронячий ніс та посмішку на зморшкуватих губах.

—    На що ти жалієшся, дитино? Як на мене, цей юнак просто чарівний!

Геть спантеличена, Офелія дивилася на чорну згорблену постать Настоятельки, що завзято підкорювала сходинки. «Невже вона також глузує з мене?» — думала дівчина.

Похмурий голос Торна пролунав у ротонді, куди він щойно зайшов:

—    Мадам, ваш брат прислав мене до вас.

Офелія не хотіла пропустити зустріч з Артемідою. Вона поквапилася вскочити в металеві двері, на яких досі теліпалася табличка:

НЕ ТУРБУВАТИ! ТРИВАЄ СПОСТЕРЕЖЕННЯ.

Щосили мружачись у тріснутих окулярах, дівчина пробиралася темною залою. Раптом вона почула перед собою щось схоже на шурхіт крил: це її мати, закипаючи, почала махати віялом, щоб остудити голову. Що ж до Торна, то Офелія змогла розгледіти його настовбурчену шкуру лише тоді, коли один за одним почали загорятися настінні ліхтарі.

— Мій брат? Котрий з них?

Цей хрипкий шепіт, більше схожий на скрегіт жорна, ніж на жіночий голос, долинув крізь плутанину складних металевих конструкцій зали. Офелія намагалася визначити, звідки він походить. Вона обвела поглядом підмостки, що здіймалися спіраллю до самого купола, а потім спускалися вздовж мідної труби телескопа, фокусна відстань якого майже вшестеро перевищувала її власний зріст. Нарешті вона побачила Артеміду, що схилилася над лінзою телескопа. Її фігура в очах Офелії розкололася на три частини. Слід було якомога швидше полагодити окуляри.

Дух родини повільно відірвався від споглядання зірок, розправив м’язи та суглоби й неквапно підвівся. Цікаво, що на зріст вона була вища за самого Торна. Артеміда пильно дивилася в очі незнайомця, що увірвався і втрутився в її спостереження, однак він навіть не змигнув під її важким поглядом.

Минуло кілька років, відколи п’ятнадцятирічна Офелія отримала свою першу нагороду з рук Артеміди, але й цього разу зовнішність Духа родини справила на дівчину гнітюче враження. Артеміда аж ніяк не була потворна, але, правду кажучи, краса її здавалася якоюсь моторошною.

Примхливі руді кучері, що нагадували потік розпеченої лави, спадали до самої підлоги, розтікаючись навколо її босих ніг мармуровими плитами. Витонченими формами та грацією вона затьмарила б иайгариіших дівчат ковчега. Її шкіра, така біла й пружна, що з відстані аж ніби мерехтіла, підкреслювала довершені риси обличчя.

Іронія долі полягала в тому, що Артеміда зневажала неймовірну вроду, якою її наділила природа і якій так заздрили юні кокетки. Ця жінка гігантського зросту носила лише чоловічий одяг. Того вечора на ній були червоний оксамитовий сюртук і прості штани трохи нижче колін. Але Офелію бентежили не хлопські манери — дрібний недолік на тлі такої величі. Ні, тут ішлося про щось інше. Врода Артеміди була холодна, байдужа, майже нелюдська. Прорізи її очей, крізь які світилися дві жовті райдуж-ки, пильно дивилися на Торна, не виражаючи жодних емоцій. Ні гніву, ні нудьги, ні цікавості. Лише очікування.

Після мовчання, що, здавалося, тривало вічність, вона обдарувала гостя формальною усмішкою, у якій не було ані тепла, ані ворожості.

—    У вас акцент і манери людей з Півночі. Ви нащадок Фарука.

На цих словах вона повільно відкинулася назад. Мармурова підлога за її спиною здійнялася фонтаном і миттєво перетворилася на крісло. З усіх Анімістів, що жили на ковчегу, ніхто не був здатний на такі дива, навіть серед ковалів, які скручували метал самими лише пальцями.

—    І чого від мене хоче мій любий брат? — запитала вона своїм хрипким голосом.

Настоятелька зробила крок уперед, присіла в реверансі й відповіла:

—    Шлюб, прекрасна Артемідо, ви пам’ятаєте?

Жовті очі Артеміди зупинилися на старій жінці в чорному, перейшли до матері в капелюсі з пір’ям, яка, мов у лихоманці, махала віялом, і нарешті вп’ялися в Офелію.

Дівчина тремтіла, її мокре волосся, ніби водорості, прилипло до щік. Артеміда, яка зараз здавалася лише невиразним і дуже роздробленим образом, доводилася їй пра-пра-пра-пра-пра-пра-пра-пра-пра-пра-прабабусею. А може, і ще на кілька «пра» більше.

Було очевидно, що прабабця не впізнала Офелії. Вона ніколи нікого не впізнавала й давно вже не переймалася запам’ятовуванням облич усіх своїх нащадків, надто ско-роминущих для цієї віковічної богині.

Офелія іноді замислювалася, чи жила Артеміда коли-небудь поруч зі своїми дітьми. Вона не була надто ревною матір’ю: ніколи не залишала своєї Обсерваторії, щоб побути серед дітей, і давно делегувала всі свої обов’язки Настоятелькам.

Однак у тому, що Артеміда мала таку коротку пам’ять, була винна не лише вона сама. Ніщо не затримувалося в її свідомості надовго, події протікали повз неї, не лишаючи сліду. Ця схильність до забуття, безсумнівно, зрівноважувала її безсмертя, слугувала запобіжним клапаном, щоб не впасти в безумство або відчай.

Артеміда не пам’ятала свого минулого, вона жила у вічному теперішньому. Ніхто не знав, яким було її життя до того, як вона заснувала власну династію на Анімі кілька століть тому. Для сім’ї вона завжди була, є і буде там.

Так само відбувалося на всіх інших ковчегах, що мали свого Духа родини.

Офелія нервовим рухом почепила на носа розбиті окуляри. Іноді вона мимоволі ставила собі запитання: «Ким були насправді Духи родини та звідки вони взялися?» Те, що кров такої істоти, як Артеміда, текла в її власних жилах, здавалося Офелії не надто вірогідним, а вона, проте, поширювала анімізм на всю родину, ніколи не спиняючись.

—    Так, я пам’ятаю, — нарешті визнала Артеміда. — Як вас звати, моя дівчинко?

—    Офелія.

Хтось зневажливо пирхнув. Офелія поглянула на Торна. Він повернувся до неї спиною, непохитний, як велике опудало ведмедя. Вона не бачила виразу його обличчя, але не сумнівалася, що цей звук походив саме від нього. Вочевидь, її тоненький голосок йому не сподобався.

—    Офеліє, — промовила Артеміда, — я вітаю вас зі шлюбом і дякую вам за цей союз, що зміцнить сердечні стосунки між мною та моїм братом.

Це була стандартна формула, проголошена без ентузіазму, лише задля протоколу. Торн підійшов до Артеміди й простягнув їй дерев’яну лаковану скриньку. Прекрасна богиня, здатна запаморочити голови навіть старим ученим, лишила його абсолютно незворушним.

—    Це від мсьє Фарука.

Офелія поглянула на матір з-за окулярів. Невже їй самій теж доведеться підносити дар Духу родини Торна в день прибуття на Полюс? Судячи з ошелешеного виразу обличчя матері, вона думала про те саме.

Артеміда байдуже прийняла дарунок. Та щойно вона торкнулася скриньки пальцями й зрозуміла, що всередині, її незворушне обличчя здригнулося.

—    Чому? — запитала Артеміда, примруживши очі.

—    Я не знаю, що в скриньці, — повідомив Торн, різко вклонившись. — У мене більше немає повідомлень для вас.

Артеміда задумливо погладила рукою лаковане дерево, знову зупинила бурштиновий погляд на Офелії, ніби мала намір щось їй сказати, але потім невимушено знизала плечима.

—    Ви всі можете бути вільні. Мені треба працювати.

Не чекаючи благословення, Торн різко повернувся на підборах і, нервово стискаючи годинника, почав спускатися сходами.

Троє жінок квапливо попрощалися з Артемідою і поквапилися за ним, побоюючись, що цей грубіян може забрати фіакр і поїхати без них.

—    Заради предків! Я відмовляюся віддавати свою дочку за цього нахабу! — розлючено шепотіла мати посеред планетарію, де натовп учених сперечався щодо наступної появи комети.

Торн її не почув: його кудлате ведмеже хутро вже полишило темну залу, де механічні глобуси гурчали, як годинникові коліщатка.

Серце Офелії підстрибнуло в грудях, сповнившись надією, але усмішка Настоятельки зруйнувала всі її ілюзії.

—    Доню, між двома родинами укладено угоду. Ніхто, крім Фарука й Артеміди, не може її розірвати, не зумовивши дипломатичного скандалу, — сказала вона.

—    Так, але моя прекрасна вечеря! — Материн пишний шиньйон під красивим капелюшком збився набік, а гострий ніс помітно почервонів навіть під товстим шаром косметики.

Похнюпившись, Офелія загорнулася в шалик і зупинила погляд на танцях зірок під дахом планетарію. Вона й сама не могла визначити, що її дратує найбільше: поведінка нареченого, матері чи Настоятельки.

—    Якщо раптом ви хотіли знати мою думку... — промурмотіла вона.

—    Ніхто її в тебе не питає, — відрубала Настоятелька з тією самою посмішкою.

За інших обставин Офелія не наполягала б. Вона занадто цінувала свій спокій, щоб сперечатися, переконувати, обстоювати свою позицію, але цього вечора йшлося про її життя.

—    І все-таки я скажу, — правила вона своєї. — Мсьє Торн хоче цього шлюбу не більше, ніж я. На мою думку, тут сталася якась помилка.

Настоятелька зупинилася і повільно обернулася до дівчини. Її покручене артритом тіло випросталося, виростаючи і збільшуючись. Доброзичлива усмішка під сплетінням зморщок зникла. Офелію пройняло холодом від погляду цих майже сліпих ледь блакитних очей.

Мати Офелії теж була приголомшена, побачивши таку метаморфозу. Перед ними стояла вже не згорблена старенька у вихорі екзальтованих учених. Це було втілення верховної влади на Анімі. Гідна представниця Матріархальної Ради, Мати серед Матерів.

—    Немає жодної помилки, — крижаним тоном сказала Настоятелька. — Мсьє Торн зробив офіційний запит на шлюб з мешканкою Аніми. З усіх дівчат, готових до одруження, ми обрали саме тебе.

—    Схоже, що мсьє Торну ваш вибір також не до душі, — спокійно зазначила Офелія.

—    Йому доведеться ним задовольнитися. Наші сім’ї про все домовилися.

—    Але чому саме я?! — не відступалася Офелія, не звертаючи уваги на перелякане обличчя матері. — Чому вирішили покарати саме мене?

Дівчина була в цьому глибоко переконана. Занадто довго вона відкидала пропозиції та вмовляння, і це вирізняло її з-поміж усіх кузин, які давно вже стали матерями сімейств. Офелія була білою вороною, і це всіх дратувало, тож Настоятельки використали цей союз, щоб подати приклад іншим.

Стара вп’ялася своїми вицвілими очима в тріснуті окуляри Офелії. Коли вона не горбилася, то була вища за Офелію.

—    Ми даємо тобі останній шанс. Вшануй нашу сім’ю, дитино. Якщо провалиш це завдання, якщо не впораєшся із заміжжям, присягаюся, що ти ніколи більше не зможеш ступити на Аніму.

КУХНЯ

Офелія мчала як вітер. Вона перетинала річки, лишала позаду ліси, пролітала над містами, долала гори, однак лінія обрію лишалася недосяжною. Іноді опинялася на поверхні величезного моря, і краєвид надовго перетворювався на суцільні простори води. Однак урешті-решт Офелія завжди діставалася берегів. Усе відбувалося не на Анімі й навіть не на ковчегу. Цей світ був суцільний, недоторканий, без розколин — круглий, ніби м’яч. Старий світ іще до Розколу.

Раптом Офелія помітила вертикальний шпиль, що перекреслив горизонт, ніби блискавка. Здається, раніше вона не бачила цього шпиля. Вона прудкіше за вітер помчала до нього із цікавості. З її наближенням шпиль ставав дедалі менше схожим на шпиль. Якщо придивитися, це була радше вежа. Або статуя.

Ні, чоловік.

Офелія хотіла сповільнити свій біг, змінити напрямок, повернутися, але непереборна сила потягнула її до цього чоловіка. Старий світ зник, обрій теж. Нічого й нікого не лишилося, крім Офелії, що всупереч власній волі поспішала до цього худого велетня, який уперто показував їй спину.

Офелія широко розплющила очі, не зводячи голови з подушки. Волосся розметалося навколо, мов буйне зілля. Вона прочистила носа, і пролунав звук, немовби із забитої труби. Дихаючи ротом, Офелія втупилася в сітку Гекторового ліжка: молодший братик спав над нею. Цікаво, чи він уже встав і спустився дерев’яною драбинкою? Дівчина гадки не мала, котра зараз година.

Спираючись на лікоть, вона короткозорим поглядом обдивилася кімнату, в якій просто на килимі було влаштовано імпровізовані постелі — там валялися ковдри й подушки. Усі молодші сестрички вже повставали. У вікно із шумом рвався холодний вітер, напинаючи завіси. Уже зійшло сонце. Діти, мабуть, вирушили до школи.

Офелія помітила, що в ногах, між її розкинутими ступнями, згорнулася стара кішка. Пірнувши під клаптикову ковдру, дівчина знову прочистила носа. Горло, вуха й очі немовби позабивало ватою. Нічого незвичного: їй достатньо було найменшого протягу, щоб підхопити застуду. Офелія навпомацки пошукала на столику окуляри. Розбиті скельця вже почали зростатися, але цілковите зцілення потребувало ще багатьох годин. Вона почепила їх на ніс. Річ відновлюється швидше, якщо почувається потрібного, — проста психологія.

Офелія витягнула руки поверх ковдри, не поспішаючи підводитися з ліжка. Повернувшись сюди, вона ледве змогла заснути й знала, що не тільки їй не спиться. Від тієї миті, як вона сховалася тут, щось просолівши замість сказати «добраніч», Торн невпинно вздовж і впоперек міряв кроками свою кімнату, розташовану поверхом вище. Він походжав від стіни до стіни, аж підлога рипіла. Офелія стомилася раніше за нього і врешті поринула в сон.

Зарившись у подушку, вона спробувала дати собі раду із заплутаними емоціями, від яких стискало груди. У вухах відлунювали крижані слова Настоятельки: «Якщо провалиш це завдання, якщо не впораєшся із заміжжям, присягаюся, що ти ніколи більше не зможеш ступити на Аніму».

Ця погроза лякала більше за смерть. Увесь світ Офелії обертався навколо цього ковчега. Опинившись у вигнанні, вона б уже ніколи не змогла звернутися до рідних по допомогу. Доведеться вийти за цього ведмедя — вибору нема.

Шлюб за домовленістю завжди мав невідворотний характер, особливо якщо слугував для зміцнення дипломатичних зв’язків між двома ковчегами. Іноді йшлося про те, щоб додати свіжої крові, уникнувши виродження від надмірної кількості шлюбів між близькими родичами. Іноді — про стратегічний союз, щоб сприяти справам та комерції. Іноді — хоча й геть нечасто — про шлюб з любові, народженої в ідилічній подорожі.

Хоч як Офелія обмірковувала цю справу, але не могла вловити найважливішого: здавалося, цьому чоловікові абсолютно все тут огидне, то який же зиск він сподівався отримати з такого одруження?

Вона знову зарилася носом у картату хусточку й щосили висякалася. Дещо все-таки вселяло надію. Торн справляв враження біснуватого дикуна, якого ледь торкнулася цивілізація. Він був на дві голови вищий за неї, а його довгі невгамовні руки здавалися звичними до зброї. Але принаймні він її не любив. І не полюбить до кінця літа, коли завершиться покладений традицією період між заручинами та весіллям.

Офелія прочистила носа ще раз і відкинула ковдру. Розляглося обурене нявкання: вона забула про кішку. Дівчина поглянула на себе в настінне дзеркало, не без задоволення споглядаючи розпухле обличчя, криво вдягнені окуляри, червоний ніс і сплутане волосся. Торн нізащо не захоче, щоб вона опинилася в його ліжку. Вона вже відчула, що не подобається йому: не такої жінки він шукав. їхні родини можуть змусити їх одружитися, але вони вдвох подбають про те, щоб цей шлюб існував лише про людське око.

Офелія накинула на нічну сорочку старий халат. Якби її воля, вона б до обіду пролежала в ліжку, але мати запланувала шалений графік на наступні дні перед великого подією — від’їздом. Сніданок на траві у родинному парку. Чаювання з бабусями Сидонією та Антуа-неттою. Прогулянка вздовж річки. Аперитив з дядьком Бенжаменом та його новою дружиною. Театр, потім вечірка з танцями. Офелію нудило від самої лише думки про все це. Замість гарячкового поспіху вона б хотіла як слід попрощатися з рідним ковчегом.

Коли вона спускалася, під її кроками зарипіли сходи. Раптом здалося, що в будинку надто тихо.

Офелія швидко збагнула, що всі зібралися на кухні. Притишена розмова долинала крізь засклені дверцята, але вщухла, варто було їх штовхнути.

Усі погляди зійшлися на Офелії. Мати, стоячи біля газової плити, позирнула на неї, оцінюючи. Батько безпорадно сидів за столом і дивився так, що серце краялося. Тітка Розеліна, мало не встромивши свого довгого носа в чашку із чаєм, глянула на неї обурено, а двоюрідний дідусь — замислено з-понад газети, яку гортав, влаштувавшись спиною до вікна.

З усіх присутніх лише Торн не виявив бодай найменшого зацікавлення. Він сидів на табуреті й зосереджено набивав собі люльку. Недбало розпущене буйне біляво-сріблясте волосся, погано виголене підборіддя, худа постать, занадто проста туніка, кинджал за халявою чобота... Її наречений скидався радше на волоцюгу, аніж на придворного. Здавалося, що на цій теплій кухні, серед мідного начиння і солодких пахощів, він не на своєму місці.

— Доброго ранку, — прохрипіла Офелія і, супроводжувана ніяковою мовчанкою, підійшла до столу.

Не найвеселіший райок у її житті. Офелія машинально поправила розбиті окуляри й налила собі велику чашку гарячого шоколаду. Дзюрчання цівки молока в порцеляні, рипіння ніжок стільця, який вона тягне кахлями підлоги, шкрябання ножем по поверхні тоста, коли вона мастить його маслом, свист повітря в закладених ніздрях... їй здавалося, що всі спричинені нею звуки, навіть найтихіші, розростаються, набуваючи неймовірних масштабів.

Коли заговорила мати, Офелія аж підстрибнула:

—    Мсьє Торн, відколи ви з нами, ви нічого не торкнулися. Дозволите запропонувати вам горнятко кави й тост із маслом?

Тон матері змінився. Тепер вона говорила не надто тепло, але й не ущипливо, а просто й люб’язно — саме так, як треба. Напевно, цієї ночі вона як слід обміркувала слова Настоятельки й привела до ладу свої нерви. Офелія запитально подивилася на неї, але та відвела погляд, удаючи, що стежить за плитою.

Щось було не так. Тут замислили якусь змову, і це витало в повітрі.

Офелія глянула на двоюрідного діда, але він щось бурмотів у вуса. Тоді вона розвернулася до батька, який сидів прямо навпроти неї, і втупилася в його лисувату голову й безпорадне обличчя.

Як вона й очікувала, він не витримав.

—    Доню, тут... виникла непередбачувана обставина.

Він показав «непередбачену обставину» жестом, склавши пучкою великий і вказівний пальці.

В Офелії стрибнуло серце й забриніло у вухах. На мить вона, божевільна, подумала, ніби заручини розірвано. Батько позирнув за плече, на Торна, мовби очікуючи заперечення. Чоловік так само незворушно сидів на табуреті, обернувши до них свій карбований профіль, уперто насупивши чоло, покусуючи люльку й нетерпляче посмикуючи довгими ногами. Вій уже не був схожий на ведмедя, який скинув хутро. Натомість Офелії здалося, що перед нею розтривожений сокіл, який рветься в небо й от-от злетить.

Батько лагідно поплескав її по руці, і вона озирнулася на нього.

—    Твоя мати склала для нас шалену програму на цей тиждень...

Його урвав несамовитий кашель дружини, яка схилилася над плитою.

—    Мсьє Торн сьогодні пояснив нам, які обов’язки чекають на нього вдома, — продовжив, зітхнувши, батько. — Вони надзвичайно важливі, розумієш? Інакше кажучи, він не може гаяти час на прийоми, розваги і...

Не в змозі слухати далі, Торн клацнув кришкою кишенькового годинника й утрутився:

—    Вирушаємо сьогодні рівно о четвертій гвинто-крилом.

Офелія сполотніла. Сьогодні. Рівно о четвертій. Її братик і сестрички, племіннички й племінники ще не повернуться зі школи. Вона не зможе з ними попрощатися. І вже не побачить, як вони дорослішають.

—    Якщо обов’язки вимагають вашої присутності вдома, повертайтеся, мсьє. Я вас не затримую.

Її вуста ворухнулися самі, поза її волею, промовляючи ці слова. Вони пролунали майже нечутно — через застуду Офелія ледь могла говорити, — але справили такий ефект, немов на кухні розлігся удар грому. Батька аж перекосило, мати спопелила її поглядом, тітка Розеліна ледь не похлинулася чаєм, а двоюрідний дідусь зайшовся в нападі нестримного чхання. Ні на кого з них Офелія навіть не глянула, спрямувавши всю увагу на Ториа, який уперше від часу їхнього знайомства відверто й прямо зміряв її поглядом. Довжелезні ноги, мов пружила, одним рухом підкинули його з табурета. Крізь потріскані окуляри вона бачила трьох Торнів. Три високі постаті, шістко примружених, гострих, мов леза, очей, тридцять стиснутих у кулаки пальців. Забагато для одного молодика, нехай навіть велетня...

Офелія чекала вибуху.

—    Це що. відмова? — просто запитав він натомість гучно й невдоволено.

—    Звісно, ні, — обурилася її мати, випинаючи величезні груди. — Її слово нічого не важить, мсьє Торн. Вона поїде з вами, куди скажете.

—    А моє слово щось важить?

Ці слова промовила гірким, ущипливим тоном Розе-ліна, яка сиділа, невдоволено втупившись у порожню чашку з-під чаю. Розеліна була тіткою Офелії, але передусім — її хрещеною, а відтак і компаньйонкою. Бездітна вдова, звісно ж, мала супроводжувати хрещеницю на Полюс і наглядати за нею аж до весілля. Ця не першої молодості жінка з конячими зубами, худа, як мішок з кістками, і страшенно нервова, носила своє волосся в шиньйоні, як і мати Офелії, але її версія цієї зачіски скидалася радше на подушечку для шпильок.

—    Не більше, ніж моє, — пробуркотів двоюрідний дідусь собі у вуса, зминаючи газету. — Хоч там як, а в цій родині вже взагалі ніхто не питає моєї думки!

Мати вперлася кулаками у свої неосяжні стегна.

—    Прошу вас, не зараз!

—    Ми просто рухаємося трохи швидше, аніж планували спочатку, — втрутився батько, звертаючись до заручених. — Дівчинка зніяковіла, але це минеться.

Навіть не глянувши на нього, Офелія і Торн міряли одне одного поглядами — вона сиділа з гарячим шоколадом, а він озирав її з висоти свого велетенського зросту. Офелія не хотіла поступатися, тож не відверталася від холодних металевих очей цього чоловіка, але, трохи подумавши, вирішила, що провокувати його нерозумно. У її становищі краще мовчати. Все одно вона не мала вибору.

Опустивши голову, Офелія намастила собі маслом ще один тост. Коли Торн опустився на табурет, огорнувши себе хмаркою тютюнового диму, усі полегшено зітхнули.

—    Негайно пакуйте речі, — просто сказав він.

Для нього справу було закрито. Але не для Офелії. З-під хмари свого волосся вона кинула на нього погляд, яким обіцяла так само ускладнити йому життя, як він — їй.

Торн знову вдарив її поглядом сірих і холодних, мов лезо, очей.

—    Офеліє, — додав він, не всміхаючись.

Із цих похмурих вуст її ім’я, вимовлене з грубим північним акцентом, пролунало дуже різко. Офелії стало гидко. Склавши серветку, вона вийшла з-за столу, тихо піднялася сходами й замкнулася у своїй кімнаті. Притулившись спиною до рами дверей, вона не ворушилася, не плакала й навіть не кліпала очима, але всередині неї все волало. Чутливі до гніву господарки меблі затремтіли, немов у нападі нервових конвульсій.

Дівчина, здригнувшись усім тілом, напрочуд сильно чхнула, і чари розвіялися: меблі знову стали цілком непорушно. Навіть не провівши гребенем по волоссю, Офелія влізла в наймоторошнішу свою сукню: сіру й строгу, з корсетом — музейний раритет. Вона сіла на ліжко, запихаючи босі ноги в чоботи. Шалик смикнувся і почав плавно повзти, обвиваючись навколо шиї, мов змій.

У двері постукали.

—    Заходьте, — ледь вимовила Офелія крізь закладений ніс.

У прочинених дверях показалися вуса двоюрідного дідуся.

—    Можна, дівчинко?

Вона підтакнула з-за хусточки й побачила, як великі дідусеві чоботи прокладають собі шлях між купами ковдр, перин та подушок, розкиданих на килимі.

Дідусь жестом підкликав до себе стілець, і той слухняно наблизився, перебираючи ніжками. Старий опустився на нього.

—    Бідосе моя, — зітхнув він. — Цей молодик — останній наречений, якого я тобі бажав би.

—    Знаю.

—    Тобі знадобиться багато відваги. Була розмова з На-стоятельками.

—    Була розмова з Настоятельками, — повторила Офелія.

«Але останнє слово скажуть не вони», — подумки додала вона, хоча й не мала жодного уявлення про те, на що сподівається. На превеликий подив Офелії, двоюрідний дідусь розсміявся, указуючи на настінне дзеркало.

—    Пам’ятаєш свій перший перехід? Ми вже думали, що ти так і застрягнеш: одна нога смикається тут, а друга проривається крізь дзеркало моєї сестри! Найдовша ніч у нашому житті... Тобі тоді ще й тринадцяти років не виповнилося.

—    Для мене це мало свої наслідки, — зітхнула Офелія, глянувши на руки, що крізь потріскані окуляри здавалися пошматованими.

—    Саме так. — Двоюрідний дід раптом подивився на неї дуже серйозно. — І менше з тим, це тобі не завадило розпочати знову й знову потрапити в пастку, аж поки ти второпала, що до чого. Дзеркалопрохідці рідкісні в нашій родині, дівчинко, а знаєш чому?

Офелія підняла повіки, глянувши на нього з-під окулярів. Вони з хрещеним ніколи про це не говорили, хоча саме він передав їй усе, що вона взагалі знала.

—    Бо це така собі особлива форма читання? — припустила вона.

Старий поворухнув вусами. Його золотаві очі ледь не вистрибнули з-під вигнутих брів.

—    Аж ніяк! Щоб читати предмет, потрібно трохи забути про себе, аби звільнити місце для чужого минулого.

Що ж до проходження крізь дзеркала, то воно неможливе без зіткнення із собою віч-на-віч. Бач, треба мати в жилах кров, а не воду, щоб прямо глянути собі в баньки. Хто сповиває обличчя вуалями, хто бреше собі й бачить себе ліпшим, ніж є насправді, нізащо цього не зможе зробити. Ти повинна розуміти: таких людей у світі небагатої

Ці міркування заскочили Офелію зненацька. Вона завжди проходила крізь дзеркала інтуїтивно й не вважала себе особливо відваленою. Двоюрідний дід указав на старий триколірний шалик, геть зношений за всі ці роки. Зараз він ліниво розкинувся в неї на плечах, спочиваючи.

—    Це не перший твій голем, еге ж?

—    Не перший.

—    Той самий, який мало не позбавив нас твого товариства.

По якімсь часі Офелія кивнула. Іноді вона забувала, що цей шалик, який завжди тягнувся за нею, мов шлейф, колись намагався її задушити.

—    А ти попри це носиш його й далі, — промовив двоюрідний дід, ляскаючи себе долонею по стегну на кожному слові.

—    Очевидно, ви намагаєтеся щось мені сказати. На жаль, я не розумію, що саме, — тихо мовила Офелія.

—    Не треба робити таке обличчя, дівчинко, — буркнув дід. — Ти ховаєшся за своїм волоссям, за окулярами, за своїм нерозбірливим мовленням. Живеш разом зі своєю матір’ю, але ніколи не зронила ані сльозинки, не здійняла галасу, хоча я можу прися гнутися, що саме ти найчастіше встрявала в дурнуваті халепи.

-- Дідусю, ви перебільшуєте.

—    Від самого народження ти лише те й робила, що шкодила собі, оступалася, розбивала обличчя, могла прищемити пальці, загубитися, — розповідав він, підкріплюючи слова широкими жестами. — Я тобі не просто так це кажу: тривалий час ми думали, що в одній із цих незліченних недолугих пригод твоє життя й обірветься! «Мадемуазель Налітайко-на-стіну» — ось як тебе називали. Послухай мене уважно, дівчинко... — Старий важко опустився на коліна біля ліжка, де безпорадно сиділа Офелія в незашнурованих чоботях. Він шарпнув її за лікоть, немовби для того, щоб краще закарбувати в її пам’яті кожне слово. — Дитинко, у тебе найсильніший характер в усій родині. Забудь, що я казав тобі минулого разу. Воля твого чоловіка зламається в зіткненні з твоєю, от побачиш.

МЕДАЛЬ

Сигароподібна тінь гвинтокрила самотньою хмарою пливла над пасовиськами й водними потічками. Офелія уважно роздивлялася пейзаж крізь навскісні скельця вікон, сподіваючись востаннє побачити сторожову вежу, де зібралася її родина — стояла там і махала хусточками. У голові досі паморочилося. Ледве минуло кілька хвилин після зльоту, і гвинтокрил заходив на віраж, аж тут їй довелося покинути прогулянкову галерею на трипалубнику й бігти на пошуки вбиральні. Повернувшись, вона вже не могла розгледіти Долину: від неї нічого не лишилося, крім далекої тіні під горою.

Годі було навіть уявити невдаліше прощання.

— Гірська дівчина з повітряною хворобою! Твоя мати правду каже: ти ніколи не згаєш нагоди вирізнитися...

Офелія відірвала погляд від панорамного вікна й подивилася на Залу з картами. Її так назвали через прикріплені до стіни планісфери, які відтворювали ламаний рельєф усіх ковчегів. З іншого краю приміщення зелена, як пляшкове скло, сукня Розеліни впадала в око на тлі медово-жовтого оксамиту килимів та крісел. Тітка суворо вдивлялася в карти. Офелія не одразу зрозуміла, що вона вивчає не ковчеги, а якість друку. Професійна деформація: вона займалася відновленням паперу.

Розеліна підхопилася і схвильовано подрібушила до Офелії, опустилася в сусіднє крісло й вгризлася своїми конячими зубами в принесене для них печиво. Дівчина відвела погляд: знову накотила нудота. Вони сиділи в цій залі віч-на-віч. Крім них двох, Торна й екіпажу, на борту взагалі нікого більше не було.

—    Ти помітила вираз обличчя мсьє Торна, коли почала вивергати свій обід на весь гвинтокрил?

—    Тітонько, мені трохи не до його обличчя було в той момент.

Дівчина глянула на Розеліну поверх своїх прямокутних окулярів. Вона була висохла і жовта — цілковита протилежність пухкої, рум’яної матері. Офелія майже не знала цієї своєї тітки, яка на кілька наступних місяців мала стати її компаньйонкою. Якось дивно було опинитися з нею на самоті. Зазвичай вони мало бачилися, а говорили ще менше. Удова жила своїми старими папірцями, а Офелія — своїм музеєм. Це не залишало їм шансів зблизитися.

—    Він ледь не вмер із сорому, — різко промовила тітка Розеліна. — Юна моя добродійко, я нічого подібного ніколи більше не хочу бачити. У твоїх руках честь родини.

Унизу, у тіні гвинтокрила, розпливалися водною плямою Великі озера, що мерехтіли, наче ртуть. У Залі з картами поступово тьмяніло пообіднє світло. Медовий оксамит став не так золотавим, як бежевим.

Витягнувши з рукава носову хусточку в горошок, дівчина чхнула, потім іще й ще раз. Під окулярами на очі навернулися сльози. Нудота минула, а застуда — ні. Навколо рипіли кріплення аеростата й гули його гвинти. Коли змирилася з усім цим шумом і тихим погойдуванням під ногами, їй стало краще. Просто потрібно налаштуватися.

—    Бідолашний чоловік. Якщо він боїться зганьбитися на людях, то обрав собі невдалу партію, — сказала вона, іронізуючи із себе.

Жовтава шкіра тітки Розеліни пополотніла. Вона розпачливо озирнула маленьку залу, здригнувшись від думки про те, що в одному з крісел цілком могла опинитися ведмежа шуба.

—    Заклинаю тебе предками, не кажи такого, — прошепотіла вона.

—    Ви його боїтеся? — здивувалася Офелія.

Вона й сама побоювалася Торна, однак лише до їхньої зустрічі. Коли незнайомцеві можна подивитися в обличчя, уже нема чого лякатися.

—    У мене від нього мороз поза шкірою, — зітхнула тітка, поправляючи свій крихітний шиньйон. — Ти його шрами бачила? Я підозрюю, що він схильний до насильства, коли щось у голову вдарить. Раджу тобі загладити ранкову сцену. Постарайся справити на нього хороше враження. Мені з ним бути ще вісім місяців, а тобі — решту життя.

В Офелії аж подих перехопило, коли вона глянула за широке панорамне вікно. Осінні ліси, розцвічені всіма кольорами, позолочені сонцем, розкошлані вітрами, щойно поступилися місцем крутій скелі, яка різко уривалася, зникаючи в морі туману. Гвинтокрил віддалявся, і тепер стало видно всю Аніму, яка висіла в повітрі, стиснута кільцем хмар. Дистанція збільшувалася, і Ані-ма дедалі більше нагадувала шмат ґрунту, який хтось вивернув лопатою в саду. Отже, такий вигляд мав ковчег здалеку? Грудочка землі, загублена в небі? Хто б міг подумати, що на цьому чудернацькому споді світу є озера, луки, міста, ліси, поля, гори й долини?

Приклавши руку до скла, Офелія закарбувала у своїй пам’яті це видовище, проводжаючи поглядом ковчег, аж поки він не зник за хмарами. Вона не знала, коли повернеться.

—    Ти повинна була взяти запасні. Нас матимуть за бідняків!

Дівчина озирнулася на тітку, яка осудливо дивилася на неї, і аж тоді зрозуміла, що йдеться про її окуляри.

— Вони майже відновилися, — заспокоїла її Офелія. — Завтра вже й сліду не лишиться.

Знявши окуляри, вона подихала на скельця. За винятком тріщинки, помітної під одним кутом зору, її насправді нічого не тривожило, і речі вже не троїлися.

Зовні не лишилося нічого, крім безкрайого неба, де замерехтіли перші зірки. Коли зала освітилася, вікна стали мов дзеркала, і крізь них уже нічого не прозирало. Офелія відчувала, що їй потрібно кудись спрямувати погляд, тому підійшла до стіни з картами — справжніми витворами мистецтва, зробленими славетними географами. Двадцять один великий ковчег і сто вісімдесят шість менших були відтворені з небаченою увагою до деталей.

Офелія входила в минуле так само легко, як інші — у кімнату, але погано зналася на картографії. Аніму вона знайшла не одразу, а Полюс шукала ще довше. Вона була вражена різницею пропорцій: Полюс виявився майже втричі більшим за її рідний ковчег. Через своє внутрішнє море, джерела й озера він скидався на велику чашу, наповнену водою.

Однак найбільше вона захопилася центральною планісферою, що давала загальний огляд Ядра світу, і ковчегами, які оберталися навколо по сталій орбіті. Ядро світу було найбільшим уламком колишньої Землі: тут нічого не лишилося, крім скупчення вулканів, у які постійно вражали блискавки. Ясна річ, тут ніхто не жив. Навколо Ядра горнулося Море хмар — маса пари, крізь яку ніколи не сягали сонячні промені, але тут його не показали, щоб не затьмарювати огляд. Натомість модель демонструвала повітряні течії, що давали гвинтокрилам змогу легко переміщуватися від ковчега до ковчега.

Офелія заплющила очі й спробувала уявити собі на цій карті рельєф — такий, як можна було б побачити з Місяця. Кам’яні уламки, що висять над неосяжним виром вічної бурі... Якщо замислитися, цей новий світ — справжнє диво.

У Залі карг пролунав дзвіночок.

—    Вечеря, — пояснила тітка Розеліна, зітхнувши. — Як ти гадаєш, зможеш протриматися за столом, не осоромивши нас?

—    Тобто не блюючи? Це залежить від меню. _

Коли Офелія та її хрещена розчинили двері кают-компанії, то спершу подумали, що помилилися. Буфети стояли порожні, а оббиті дерев’яними панелями стіни оповивала напівтемрява.

Вони вже хотіли вийти, але їх перепинив люб’язний голос:

—    Прошу сюди, будь ласка!

Їм назустріч ступив чоловік у білій уніформі із червоними еполетами та подвійними рядами ґудзиків на манжетах.

—    Капітан Бартоломе до ваших послуг! — піднесено промовив він.

Широко всміхнувшись — і показавши кілька золотих зубів, — капітан струсив з нашивок невидимі пилинки.

—    Насправді я лише помічник капітана, але не станемо прискіпуватися до дрібниць. Сподіваюся, ви пробачите, що ми вже взялися до холодних закусок. Долучайтеся до нас, нам дуже бракує жіночого товариства!

Помічник капітана вказав рукою в глибину зали. Між красивими панорамними вікнами й довгою ширмою з просвітами на оглядовій палубі за столом зібралася невеличка компанія, освітлена останніми променями надвечірнього сонця. Офелія одразу помітила високий і худий силует, якого воліла б не бачити. Торн сидів спиною до неї, і вона бачила лише його довжелезну спину в дорожній туніці, світле кошлате волосся, та ще лікті. Він ритмічно орудував столовим приладдям і ні на мить не припинив їсти, коли увійшли жінки.

—    Та що ж це ви робите? — обурився Бартоломе.

Не встигла Офелія сісти поруч із тіткою, як він одразу схопив її за талію, провів два кроки, ніби в танці, і владно посадив там, де їй аж ніяк не хотілося б опинитися.

—    Треба, щоб за столом жінки сиділи із чоловіками.

Втупившись у тарілку, Офелія відчувала, що її накрила тінь Торна, який височів над нею, дуже прямо тримаючись на стільці. Вона взяла собі редису. їсти не хотілося. Чоловічок навпроти люб’язно кивнув їй, і його обрамлене чорними бакенбардами обличчя розплив-лося в усмішці. Протягом кількох секунд за столом панувала тиша, яку ніщо не порушувало, крім дзенькання столових приборів. Люди жували сирі овочі, пили вино й передавали одне одному масло. Офелія перекинула на скатертину сільницю, узяту з рук тітки.

Помічник капітана, якого явно гнітила тиша, розвернувся до Офелії, наче флюгер.

—    Як ви почуваєтеся, мила дитино? Ця бридка нудота вже минула?

Офелія витерла рот краєчком серветки. Чому цей чоловік говорить до неї так, наче їй десять років?

—    Так, дякую.

—    Перепрошую, мадемуазель, — пирхнув той. — У вас такий тихий голос.

—    Усе гаразд, дякую, — вимовила Офелія, напруживши голосові зв’язки.

—    Ми маємо на борту лікаря. За найменших ознак дискомфорту обов’язково звертайтеся до нього. Він знавець своєї справи.

Чоловік із чорними бакенбардами скромно опустив погляд. Мабуть, він і був лікарем.

Знову запала тиша, посеред якої Бартоломе нервово барабанив пальцями по своїх столових приборах. Офелія прочистила носа — насправді їй хотілося прикрити обличчя хусточкою, щоб не виказувати свого роздратування.

Блискучі очі Бартоломе невпинно перебігали з неї на Торна, потім з Торна на неї. Мабуть, він страшенно нудився, якщо готовий був навіть у них шукати розваги.

—    Це ж требаї Ви не дуже балакучі, — захихотів помічник капітана. — А мені спершу здалося, ніби ви подорожуєте разом. Це не так? Дві пані з Аніми й чоловік з Полюса... Нечасто зустрінеш таку компанію!

Офелія наважилася кинути погляд на довгі худі руки Торна, який мовчки різав редис. Отже, екіпаж гадки не мав, що насправді звело їх разом? Вона вирішила поводитися так само й лише люб’язно всміхнулася, не вдаючись до роз’яснень.

Її тітка міркувала інакше.

—    Ці молоді люди їдуть одружуватися, мсьє! — обурено вигукнула вона. — Хіба ви не знаєте?

Справа від Офелії Торн міцніше вчепився в столові прибори. Вона побачила, як набрякла вена в нього на зап’ясті. На капітанському місці зблиснули золоті зуби Бартоломе.

—    Мені дуже прикро, мадам, але я справді не знав. Мсьє Торн, чого ж це ви так? Ви мали б мені сказати, що ця мила дівчинка — ваша наречена! На кого я зараз схожий?

«На людину, яка насолоджується незручною ситуацією», — подумки відповіла Офелія.

Однак він тішився недовго. Його усмішка згасла, щойно він помітив реакцію Торна. Тітка Розеліна теж пополотніла. Офелія зі свого місця його не бачила — їй довелося б розвернутися і скрутити собі карк, щоб зазирнути йому в обличчя. Утім вона й так знала, з яким виразом він сидить: очі мов леза, а замість рота жорстка складка. Торн не любив виставлятися на огляд — бодай ця риса була для них спільна.

Бортовий лікар, мабуть, помітив зніяковіння, тож поквапився змінити тему:

—    Невеличкі таланти вашої родини — така загадка для мене! — звернувся він до тітки. — Ваша влада над звичайнісінькими речами просто цікавезна. Пробачте за нескромність, але я наважуся запитати: яка сфера ваших інтересів, мадам?

Тітка Розеліна витерла рот серветкою:

—    Папір. Я реставрую, відновлюю зім’яте й розірване.

Вона взяла карту вин, безцеремонно роздерла її навпіл, а потім просто клацнула пальцями — і половинки знову зрослися.

—    Справляє враження, — прокоментував лікар, накручуючи собі вуса.

Тим часом подали суп.

—    Ще б пак, — гордовито наприндилася тітка. — Я врятувала від розпаду чимало безцінних архівних документів. Наша гілка родини береже пам’ять Артеміди — у нас чимало фахівців з генеалогії, реставраторів, хранителів.

—    Ви теж цим займаєтеся? — спитав Бартоломе Офелію, зблиснувши своїми золотими зубами.

«Займалася раніше», — хотіла сказати та, але не встигла. Тітка вирішила відповісти замість неї і між двома ложками супу промовила:

—    Моя племінниця — неперевершена чтиця.

—    Чтиця? — в унісон перепитали спантеличені лікар і помічник капітана.

—    Я завідувала музеєм, — коротко пояснила Офелія.

Поглядом вона попросила тітку не розповідати далі.

Їй не хотілося згадувати колишнє життя, особливо коли поряд сидів Торн, стискаючи довгими пальцями супову ложку. Перед очима колихалися хусточки, якими родичі махали їй на прощання зі сторожової вежі. Хотілося спокійно доїсти овочевий суп і піти спати.

На жаль, тітку Розеліну зліпили з того самого тіста, що й матір Офелії — недарма ж вони були сестрами. їй залежало на тому, щоб справити враження на Торна.

—    Ні, ні, ні, навіщо така скромність? Це ще далеко не все! Мсьє, моя племінниця вміє встановлювати емоційний зв’язок із предметами, заглиблюватися в їхнє минуле й давати напрочуд точні експертні оцінки.

—    Звучить цікавої — оживився Бартоломе. — Мила дитино, чи погодилися б ви продемонструвати нам свої здібності? — Він витягнув ланцюжок з кишені своєї красивої уніформи. Офелії спершу здалося, що це годинник, але вона помилилася. — Ця золота медаль — мій талісман. Чоловік, який дав її мені, розповів, що колись, у стародавньому світі, нею володів імператор. Я б дуже хотів дізнатися більше!

—    Я не можу.

Офелія витягнула із супу довгу темну волосину. Хоч би скільки вона збирала всі пасма на потилиці, хоч би як закріплювала всілякими шпильками, усе одно вони розсипалися.

—    Не можете? — розчаровано промовив Бартоломе.

—    Мсьє, професійна етика мені цього не дозволяє. Я відтворюю минуле не предметів, а їхніх власників. Це означатиме моє втручання у ваше особисте життя.

—    Етичний кодекс читачів, — підтвердила тітка Розе-ліна, показуючи свої конячі зуби. — Приватне читання можливе лише з дозволу власника.

Офелія блиснула окулярами на тітку, але та затялася будь-що домогтися, щоб її племінниця відзначилася перед чоловіком, призначеним їй у наречені. Він справді повільно склав столове приладдя на скатертину, і його вкриті випнутими венами руки непорушно застигли. Торн готовий був уважно спостерігати. Або просто наївся.

—    У такому разі даю вам дозвіл! — цілком очікувано проголосив Бартоломе. — Я хочу познайомитися з тим імператором!

Він простягнув їй медаль, золоту, як його нашивки й зуби. Офелія спершу роздивилася її крізь окуляри.

Одне попа могла иапеимо сказати вже зараз: ця річ походила не з минулого спіту. Прагнучи швидше покінчити із цим, нона розстібпула рукавички й обхопила медаль пальцями. Під напівзаплющеними повіками одразу замерехтіли спалахи. Офелія занурилася в цей потік, поки що не інтерпретуючи відчуттів, які розгорталися в ній від новіших до більш давніх. Читання завжди йшло проти руху годинникової стрілки.

Порожні обіцянки, промовлені впівголоса гарній дівчині на вулиці. Тут, у височині, наодинці з безмежжям, так нудно. Удома на нього чекає дружинонька з малими хлоп’ятами. Вони далеко, їх майже не існує. Нові й нові подорожі проминають безслідно. Жінки теж. Нудьга сильніша за докори сумління. Аж тут під чорним плащем зблискує щось біле. Це ніж. Його спрямовано в груди Офелії. Ревнивий чоловік прийшов помститися. Лезо натрапляє на медаль у кишені уніформи, тому смертельний удар відвернуто. Офелії знову нудно. За картковим столом їй випадає троє королів, і під розгніваний лемент у її руках опиняється гарна медаль. Офелія почувається маленькою. Учитель лагідно всміхається їй і викликає стати перед класом. Дає їй подарунок. Він виблискує.

—    То як? — весело запитав помічник капітана.

Офелія знову вдягнула рукавички й повернула йому талісман.

—    Вас надурили, — пробурмотіла вона. — Це медаль за хороше навчання. Проста винагорода для дитини.

З обличчя Барголомео зникла золота посмішка.

—    Перепрошую, мадемуазель. Мабуть, ви щось неправильно прочитали.

—    Це дитячий медальйон, — повторила Офелія. — Він не золотий, і йому не більше ніж пів століття. Чоловік, який програв вам у карти, надурив вас.

Тітка Розеліна нервово закашлялася. Не такого подвигу очікувала вона від своєї племінниці. Лікар дуже уважно задивився у свою тарілку. Тори сповненим роздратування жестом почав заводити кишеньковий годинник.

Помічник капітана здавався таким засмученим цією звісткою, що Офелії захотілося втішити його.

—    Усе одно це дуже надійний талісман, адже він урятував вас від того ревнивого чоловіка.

—    Офеліє! — аж задихнулася Розеліна.

Решта вечері проминула в мовчанні.

Коли всі підводилися з-за столу, Торн вийшов першим, не кинувши жодного люб’язного слова на прощання.

Наступного дня Офелія міряла кроками кабіну гвинто-крила. Прикривши ніс шаликом, вона походжала прогулянковими галереями правого й лівого бортів, пила чай у кают-компанії, нишком, з дозволу Бартоломе, приходила на капітанський місток, у навігаційну або в радіорубку. Найчастіше вона збавляла час, споглядаючи пейзажі. Іноді перед нею розпросторювалася нескінченна синява, скільки сягав погляд, і лише де-не-де виднілося кілька хмаринок. Часом за всіма вікнами розливався вологий туман, а іноді, коли вони пролітали над ковчегом, здіймалися дзвіниці якихось міст.

Офелія звикла до столів без скатертин, кают без пасажирів і порожніх крісел. Ніхто новий не піднімався на борт, гвинтокрил не здійснював посадок. Це не пришвидшувало політ, адже доводилося часто відхилятися від прямого курсу, щоб викидати над ковчегами посилки та сумки з листами.

Офелія походжала майже скрізь, що ж до Торна, то він не витикав носа зі своєї каюти. Вона не бачила нареченого ані за сніданком, ані за обідом, ані за чаєм, ані за вечерею, і гак тривало багато днів поспіль.

Коли в коридорах посвіжішало, а ілюмінатори затягнуло мереживом паморозі, тітка Розеліна проголосила, що її племінниці конче по грібна справжня розмова з нареченим.

—    Якщо не розбити лід зараз, потім буде надто пізно, — гріючи руки під муфтою, попередила вона одного вечора, кати вони з Офелією прогулювалися містком.

В оглядових вікнах горіло сонце, що хилилося до заходу. Мабуть, по той бік скла було страшенно холодно. Уламки колишнього світу, надто малі, щоб утворити ковчеги, скувало льодом, і вони мерехтіли посеред неба, мов доріжка з діамантів.

—    Яка вам різниця, чи є симпатія між нами з Тор-ном? — зітхнула Офелія, кутаючись у пальто. — Ми одружимося. Лише це й має значення, хіба ні?

—    Отакої! За часів, коли я була дівчам, я виходила заміж у більш романтичному настрої, ніж ти.

—    Ви наглядаєте за мною, — нагадала їй Офелія. — Ви повинні стежити, щоб не трапилося нічого непристойного, а не штовхати мене в обійми цього чоловіка.

—    Непристойного, непристойного... Щодо цього ризиків небагато, — пробуркотіла Розеліна. — Мені здається, що ти не запалила вогню шаленої пристрасті в серці мсьє Торна. Правду кажучи, я ніколи досі не бачила, щоб чоловік докладав стільки зусиль, аби уникати зустрічей із жінкою.

Офелія не змогла стримати посмішку, якої тітка, на щастя, не помітила.

—    Віднесеш йому трав’яного чаю, — рішуче промовила раптом вона. — 3 липового цвіту. Липа заспокоює нерви.

—    Тітонько, цей чоловік захотів зі мною одружитися, а не я з ним. Не повинна ж я упадати за ним.

—    Я не прошу тебе упадати за ним, а просто хочу на майбутнє нормальної атмосфери, щоб можна було дихати. Доведеться тобі докласти трохи зусиль і побути з ним милою.

Офелія дивилася, як тінь у неї під ногами видовжується, розтягується і зникає, поки рудий сонячний диск розчиняється в тумані за вікнами. У її окулярах, що пристосовупалися до зміни освітлення, поступово розвиднилося. Вони вже повністю загоїлися.

—    Тітонько, я подумаю про це.

Розеліна взяла її за підборіддя, щоб змусити підвести голову. Як більшість жінок у сім’ї, тітка була вища за Офелію. У капелюшку з хутром, та ще й зі своїми надто довгими зубами вона скидалася вже не на конячку, а на байбака.

—    Тут потрібна твоя добра воля, розумієш?

За оглядовими вікнами настав вечір. Офелія вся промерзла, попри те що шалик дедалі сильніше стискав їй плечі. У глибині душі вона розуміла, що тітка має рацію. Поки що нічого не було відомо про життя, яке чекає на них на Полюсі.

Доведеться їй ненадовго забути про своє невдоволення Торном і перекинутися з ним словом.

ПОПЕРЕДЖЕННЯ

У довгому коридорі майже не було чутно делікатного постукування в металеві двері Сутінки огортали Офелію та її тацю, над якою здіймалася пара. Настінні лампи не давали запанувати цілковитій темряві й світили на смугасті шпалери, номери кают і вази з квітами на підставках.

Офелія відлічила кілька ударів серця, дослухаючись до звуків, шо могли пролунати з-за дверей, але ніщо не порушувало тиші, крім далекого ритмічного гуркоту гвинтів. Незграбно стиснувши тацю в одній руш, вона ще двічі постукала. Ніхто не озвався.

Зараз вона із чистим сумлінням могла піти й повернутися пізніше.

Узявши тацю обома руками. Офелія обережно розвернулася й одразу ж відскочила: у спину її штовхнуло дверима, від яких вона ледь встигла відійти. Із чашки вихлюпнулося трохи напою.

Витягнувшись на повен зріст, Торн зміряв її гострим поглядом. Світло в коридорі аж ніяк не пом’якшило різких рис його обличчя — навпаки, шрами здавалися ще глибшими. На стіни впала здиблена тінь його хутряного вбрання.

Офелія знову подумала, що він явно зависокий для неї.

—    Чого вам?

Це запитання пролунало аж ніяк не приязно. Грубий північний акцент увиразнював усі приголосні.

—    Моя тітка хотіла, щоб я принесла вам чаю, — простягнула йому тацю Офелія.

Розеліні не сподобалася б така відвертість, але Офелія не дуже вміла брехати.

Він стояв прямо, як сталагміт, а руки опустив і навіть пальцем не поворухнув, щоб узяти чашку. Варто було замислитися, може, не такий він уже й зверхній, а просто недоумкуватий.

—    Це липовий цвіт. Здається, він допо...

—    Ви завжди так тихо говорите? — різко перервав він. — Вас ледь чутно.

Офелія трохи помовчала, а потім відповіла ще тихіше:

—    Завжди.

Торн наморщив чоло. Здавалося, він марно шукає в цьому недорослому дівчиську — під важкими темними кучерями, прямокутними окулярами й шаликом — бодай щось варте уваги. Після цих оглядин, які здавалися нескінченними, Офелія зрозуміла, що він хоче увійти до своєї каюти, і відступила вбік, тримаючи тацю з чаєм.

Торнові довелося зігнутися, щоб уберегти голову, коли проходив у двері.

Офелія лишилася стояти на порозі, не знаючи, куди подітися зі своєю тацею. Торнова каюта, як і всі інші на гвинтокрилі, була дуже тісна. Канапа, що розкладалася, перетворюючись на ліжко, багажна сітка, вузенька смужка вільного простору, далі розкладний стіл, письмовий несесер — і все. Офелія і в себе не мала де ступити — просто диво, як Торн сюди протиснувся. Він смикнув за шнур, запалюючи лампочку на стелі, кинув на канапу свою шубу з ведмежого хутра й став біля столу, спершись на нього обома руками. Там лежала купа записників і цілі стоси нотаток. Зігнувшись навпіл над цією дивною писаниною, Тори уже не ворушився. Офелія не знала, читає він чи просто розмірковує. Він немовби забув про неї, але принаймні не зачинив двері в неї перед носом.

Офелія нізащо не стала б дошкуляти чоловіку запитаннями, тому, видихаючи хмарки пари, спокійно й терпляче стояла біля каюти, промерзла до кісток. Вона уважно дивилася на його напружену потилицю, кістляві зап’ястя, що виднілися з-під манжетів, великі лопатки під тунікою,, довгі нервові ноги. Цей чоловік здавався дуже скутим. Йому начебто було незручно в цьому тілі — надто великому, худому й завжди напруженому.

—    Ви досі там? — прогуркотів він, не зволівши озирнутися.

Офелія зрозуміла, що він навіть не думає пити принесений нею чай. Щоб не тримати його дарма, вона зробила ковток. Від гарячого їй стало краще.

—    Я вам не заважаю? — пробурмотіла вона, сьорбаючи.

—    Ви не переживете.

В Офелії серце впало. Похлинувшись, вона виплюнула чай назад у чашку, щоб не проковтнути його одним духом.

Торн і далі вперто показував їй спину. Вона багато віддала б, щоб поглянути йому в очі й дізнатися, чи не глузує він з неї.

—    Що я по-вашому не переживу?

—    Полюс. Двір. Наші заручини. Біжіть назад і хапайтеся за мамину спідницю, поки маєте таку можливість.

Розгублена Офелія нічого не зрозуміла в цих ледь прихованих насмішках.

—    Ви розриваєте заручини?

Торн знизав плечима. Напівобернувши до неї тіло, немовби позичене в опудала, він зневажливо зиркнув у її бік. Офелія не могла зрозуміти, що кривить його тонкі губи — гримаса чи посмішка.

—    Розірвати заручини? — проскреготав він. — У вас надто райдужні уявлення про наші звичаї.

—    Я вас не розумію, — ледь чутно промовила Офелія.

—    Цей шлюб мені так само огидний, як і вам, можете не сумніватися, але я взяв на себе зобов’язання перед вашою родиною заради своєї власної. Я не в тому становищі, щоб зламати клятву, не заплативши за це високої ціни.

Офелія помовчала, обмірковуючи його слова.

—    Я теж, мсьє, якщо ви очікуєте від мене саме цього. Відмовившись від цього шлюбу без переконливої причини, я знеславила б свій рід. Мене б зреклися, і на цьому все.

Торн іще більше насупив брови, одну з яких навпіл розсікав шрам. Відповідь Офелії йому не сподобалася.

—    Звичаї у вас м’якші, ніж у нас, — поблажливо заперечив він. — Я добре все розвідав щодо вашого сімейного гнізда. Воно анітрохи не схоже на світ, що готується вас прийняти.

Офелія міцніше стиснула чашку. їй не сподобалося, що цей чоловік намагається залякати її. Так, він був не в захваті від неї — це вона чудово розуміла й не мала підстав ображатися. Але запропонувати жінці одруження, а потім скинути на неї відповідальність за розрив — оце вже справжня ницість.

—    Ви навмисне перебільшуєте, — майже пошепки закинула вона йому. — Якої користі можуть сподіватися наші родини від цього союзу, якщо я все одно нічого не вирішую? Ви надто високої думки про моє значення... — Трохи помовчавши, вона уважно подивилася на Торна, чекаючи його реакції. — Або приховуєте від мене щось важливе.

Погляд його сталевих очей став іще гострішим. Цього разу Торн позирнув на неї не через плече, а уважно й сторожко, розтираючи погано виголене підборіддя. Її нареченого аж пересмикнуло, коли він помітив, що ша-лиіс, який раніше мало не волікся по підлозі, здійнявся і теліпається, ніби хвіст роздратованого кота.

—    Що більше дивлюся на вас, то більше переконуюся, що не помилився в першому враженні, — пробуркотів він. — Ви надто хирлява й млява, з вами забагато пань-калися... Не з того тіста, щоб вижити там, куди я вас везу. Якщо поїдете зі мною, не переживете зиму. Вирішуйте самі.

Офелія витримала його погляд — сталево-твердий, сповнений виклику. У її пам’яті пролунали слова двоюрідного діда, і вона сама незчулася, як сказала:

—    Мсьє, ви мене не знаєте.

Поставивши чашку на тацю, вона повільно, спокійним жестом зачинила за собою двері.

Минуло ще багато днів. Офелія й далі не бачила Торна ані за столом, ані у прогулянкових галереях. їхня розмова змусила її надовго замислитися. Щоб не тривожити даремно тітку, довелося вигадати, нібито наречений був надто зайнятий, щоб її прийняти, і вони навіть словом не перекинулися. Розеліна поринула в конструювання нових любовних стратегій, а Офелія нервово гризла шви своїх рукавичок. На яку шахівницю поставили її Настоятельки? Згадані Торном небезпеки були реальні чи він просто хотів її залякати, щоб вона повернулася додому? І чи він справді мав при дворі такий високий статус, як вважала її родина?

Тітка не давала їй спокою, Офелія ж мала усамітнитися. Вона замкнулася у вбиральні, зняла окуляри, припала чолом до затягнутого льодом віконечка й довго стояла так, а пара з її дихання осідала на склі дедалі товстішим шаром. З того боку нічого не було видно, бо віконечко зовні аж узялося кірочкою, але дівчина знала, що зараз темно. Полярна ніч перемогла сонце, і воно вже три дні не з’являлося.

Електрична лампочка рангом затрусилася, мовби в пропасниці, а під ногами затремтіла підлога. Офелія вийшла з вбиральні. Навколо неї скреготав, стогнав і тріщав гвинтокрил, заходячи на посадку посеред снігової бурі.

—    Просто неймовірної Ти що, досі не готова? — скрикнула закутана в хутро тітка Розеліна, вбігаючи в коридор. — Мерщій збирайся і, якщо хочеш бодай спуститися трапом, не перетворившись на шматок криги, вдягнися тепліше.

Офелія натягнула два пальта, велику шапку, ще одні рукавиці поверх своїх і накрутила на шию свій нескінченний шалик. Урешті вона ледь могла поворухнути руками під усіма цими шарами одягу.

Коли вона підійшла до сходів, із гвинтокрила виносили її багаж. Усередину вривався гострий, наче скалки розбитого скла, вітер, і підлогу миттю замело снігом. Тут було так холодно, що в Офелії аж сльози навернулися на очі.

Незворушно витримуючи подуви шквального вітру, закутаний у ведмежу шубу високий Торнів силует без вагань кинувся у вир бурі. Коли настала черга Офелії ступити на трап, легені обпекло холодом: вона ніби вдихнула лід. Окуляри вмить узялися кірочкою, вона геть нічого не бачила, а поруччя сходів вислизало з-під рукавиць. Кожен крок давався дуже важко. Здавалося, пальці на ногах закам’яніли під шкірою чобіт. Десь за спиною тітка кричала дивитися, куди вона ступає, але її голос губився в подувах вітру. Офелії лише цього й бракувало — вона одразу ж послизнулася і ледь встигла вхопитися за мотузкове поруччя. Одна нога повисла в повітрі. Дівчина не знала й знати не хотіла, на якій висоті зараз ці сходи.

—    Потихеиьку спускайтеся, — порадив хтось із членів екіпажу, хапаючи її за лікоть. — Ось так!

На тверду землю Офелія ступила ні жива ні мертва. Вітер проймав її під усіма пальтами й сукнями, шарпав волосся, а шапку здерло з голови. Пальці в грубих рукавицях не слухалися. Офелія спробувала струсити сніг з окулярів, але він уже намертво застиг на скельцях. Щоб роззирнутися навкруги, окуляри довелося зняти. Хоч би куди дівчина спрямувала свій стривожений погляд, нічого не бачила, крім ночі та снігу. Торн і тітка зникли з її очей.

— Руку давайте! — прокричав якийсь чоловік. Задихаючись, вона кудись навмання тицьнула руку, і одразу ж її потягнули на сани, яких вона раніше не помітила. — Тримайтеся!

Офелія вхопилася за якийсь держак. Її закоцюбле від холоду тіло підкидало на нерівній дорозі. За спиною знову й знову ляскав батіг, підганяючи упряжку собак. З-під напівприплющених повік Офелія нібито розрізнила в сутінках якісь освітлені обриси. Ліхтарі. Сани пролетіли крізь місто, двома хвилями відкидаючи сніг на хідники й двері будинків. Здавалося, що ця крижана подорож ніколи не скінчиться, аж тут собаки нарешті сповільнилися. Вона сиділа під хутром, очманіла від вітру та швидкості.

Собаки пробігли великим підйомним мостом.

МИСЛИВСЬКИЙ БУДИНОЧОК

—   Сюди! — покликав який чоловік, махаючи ліхтарем. Здригаючись від холоду, простоволоса, Офелія, спотикаючись, вибралася із саней і по кісточки вступила у свіжий сніг. Білий, як вершки, він наче лився за халяви чобіт. Вона могла хіба що здогадуватися, де вони опинилися. Вузьке, оточене насипами подвір’я. Сніг уже не падав, але вітер проймав до кісток.

—    Добре вам їхалося, сеньйоре? — запитав чоловік з ліхтарем, виходячи їм назустріч. — Я й не думав, що ви так надовго покинете нас, — ми вже почали непокоїтися. А що це до нас прибуло?

Перед обличчям остовпілої Офелії хитнувся ліхтар. Крізь окуляри вона нічого не побачила, крім розмитого відблиску. Цей чоловік говорив з набагато сильнішим акцентом, ніж Торн, — вона його ледве розуміла.

—    Трясця, яке ж воно худе! І на ногах ледь тримається. Сподіваюся, вона тут у нас не розсиплеться. Могли б дати вам дівчину в тілі...

Офелії відібрало мову. Чоловік простягнув руку, явно збираючись помацати її, аж тут йому на голову точним ударом опустилася парасолька Розеліни.

—    Геть лапи від моєї племінниці й стежте за язиком, хамло бісове! — обурено промовила тітка з-під свого отороченого хутром капелюшка. — А ви, мсьє Торн, могли б якось зреагувати!

Однак у Торна того й на думці не було. Він уже був далеко: його величезна ведмежа шуба виднілася на тлі світлого прямокутника розчахнутих дверей. Офелія, наче уві сні, почала ступати в залишені ним на снігу сліди й підступила до ґанку.

Тепло. Світло. Килим.

Контраст із тим, що відбувалося надворі, був майже нестерпний. Офелія майже наосліп пройшла довгим передпокоєм та інстинктивно потягнулася до печі, жар якої аж обпікав щоки.

Вона вже почала розуміти, чому Торн вважав, що вона не переживе зиму. Тутешній холод не мав геть нічого спільного з гірським. Офелія ледве дихала: ніс, горло й легені аж палали зсередини.

Офелія здригнулася, коли за спиною в неї загуркотів голос, іще потужніший, аніж у її матері:

—    Дошкульний вітерець, еге ж? Давайте мені шубу, любий мій сеньйоре, бо на ній уже сніг починає танути. Чи добре все склалося? Привезли нарешті компаньйонку для мадам? Оце вона, мабуть, занудилася там, на височині!

Ця жінка явно не помітила крихітної постаті, що тремтіла, скоцюрбившись біля печі. Офелії важко було її розуміти — вона також розмовляла з дуже помітним акцентом. «Компаньйонку»? Торн, залишаючись вірним собі, нічого не відповів, тому жінка відійшла так тихо, як могла у дерев’яних черевиках.

—    Піду допоможу чоловікові.

Офелія поступово роззиралася навколо. На її окулярах танув сніг, і перед очима проступали різні дивні обриси: зі стій довжелезної галереї шкірилися мисливські трофеї із застиглими очима. Судячи з величезних розмірів, справжні Звірі. Роги лося, що вінчали собою арку дверей, розмахом иагадували крону дерева.

Далі, у глибині помешкання, темний Торнів силует здіймався перед великим каміном. Він поставив свою валізу з килимової тканини біля ніг, ладен будь-якої миті схопити її.

Офелія залишила пічку заради цього каміна: він здався їй більш привабливим. Її просякнуте водою взуття хлюпало на кожному кроці. Сукня також набрала води з розталого снігу й обважніла, мов налита свинцем. Трохи піднявши поділ, дівчина помітила, що на підлозі насправді не килим, а неосяжне сіре хутро. Від побаченого вона похолола. Яка тварина могла за життя сягати таких розмірів, щоб її здерта шкура вкрила таку площу?

Торн жорстким поглядом втупився у вогонь у каміні — він не звернув уваги на Офелію, коли вона підійшла. Він схрестив на грудях руки, а довгі ноги аж посмикувалися від стримуваного нетерпіння, мовби не могли більше лишатися на місці. Він поглянув на кишеньковий годинник, який швидко відбивав час. «Тік-так».

Гріючи руки біля вогню, Офелія думала про те, що сталося з тіткою. Не варто було лишати її надворі на самоті з тим чоловіком з ліхтарем. Дівчина прислухалася: десь нібито лунала суперечка щодо їхнього багажу. Дочекавшись, поки перестануть цокотіти зуби, вона звернулася до Торна:

—    Мушу зізнатися, що не зовсім розумію цих людей...

Торн уперто мовчав, і Офелія вже навіть не чекала відповіді, аж тут він врешті розчепив щелепи:

—    У присутності інших, за моїм рішенням, ви будете компаньйонками, яких я привіз здалеку, щоб розважати свою тітку. Якщо хочете полегшити моє завдання, стежте за мовою, особливо коли йдеться про вашу супутницю. І навіть не думайте рівнятися на мене, — роздратовано зітхнув він, — бо це викличе підозри.

Офелія аж відступила на два кроки, із сумом полишивши тепло каміна. Торн явно вжив багато заходів, щоб не розголошувати новину про їхній шлюб, і це вже починало тривожити. До того ж вона не могла зрозуміти дивних взаємин Торна із цим подружжям. Вони називали його «сеньйор», і за позірною фамільярністю крилася неабияка поштивість. На Лпімі всі доводилися одне одному якимись родичами, тому не обтяжували себе церемоніалом. Натомість тут у самій атмосфері відчувалася незламна ієрархічна система, суті якої Офелія не розуміла.

—    Ви тут живете? — ледь чутно запитала вона з відстані.

—    Ні, — знов помовчавши, зволів відповісти Торн. — Це помешкання сторожа мисливських угідь.

Дівчина трохи заспокоїлася. їй не подобався відчутний навіть біля вогню запах, що здіймався над опудалами Звірів.

—    Ми перебудемо тут ніч?

Досі Торн уперто стояв боком, обернувши до Офелії свій різко окреслений профіль, але, почувши це запитання, озирнувся і кинув на неї пронизливий погляд. Від здивування риси його обличчя на мить пом’якшилися.

—    Ніч? Котра зараз, по-вашому, година?

—    Очевидно, більш рання, аніж я думала, — тихенько промовила Офелія.

Її внутрішній годинник вивело з ладу оповите темрявою небо. Хотілося спати, і було холодно, але вона нічого не сказала про це Торнові, щоб не виказувати слабкості перед цим чоловіком, який і так вважав її надто делікатною.

У передпокої раптом розлігся удар грому.

—    Вандали! — пролунав обурений голос Розеліни. — Незграби! Хами!

Офелія помітила, як напружився Торн. У галерею з опудалами увірвалася бурякова від гніву тітка в отороченому хутром капелюшку. За нею поспішала дружина сторожа. Цього разу дівчина змогла краще її роздивитися: рожева й кругленька, як лялька, а навколо голови короною лежала золота коса.

—    А нащо отак ввалюватися до простих людей з такою машинерією? — обурилася жінка. — За герцогиню себе тут має І

Біля вогнища Розеліна помітила Офелію й одразу тицьнула в неї парасолькою, наче шпагою, закликаючи у свідки:

—    Вони розтрусили мою дивовижну, прекрасну швейну машинку! — спалахнула вона. — І як я зараз підшиватиму наші сукні? Як зашиватиму? Я спеціалізуюся на папері, а не на тканині!

—    Так, як усі, — зневажливо кинула їй жінка. — Голкою та ниткою, пані!

Офелія запитально поглянула на Торна, не знаючи, як поводитися, але схоже, що ця суперечка про ганчір’я була йому нецікава: він рішуче розвернувся до каміна. Однак напружена поза давала зрозуміти, що неделікатність Розеліни йому неприємна.

—    Просто нестерпно! — аж задихнулася від гніву хрещена. — Та ви хоч знаєте, з ким ви... ви...

Офелія поклала руку їй на плече, щоб трохи привести її до тями.

—    Тітонько, заспокойтеся, не все так погано.

Дружина сторожа перевела погляд своїх світлих очей з тітки на племінницю. Вона красномовно подивилася на її змокле волосся і недолуге вбрання, схоже зараз на ганчірку.

—    Я думала, ви щось більш екзотичне привезете. Пані Беренільді знадобиться чимало терпіння!

—    Піди пошукай чоловіка, — різко промовив Торн. — Хай запрягає собак. Ми ще маємо їхати через ліси, і я більше не можу гаяти час.

Тітка Розеліна розтулила свої довгі конячі щелепи, щоб запитати, хто така пані Беренільда, але Офелія поглядом попросила її мовчати.

—    Ви не хочете полетіти гвинтокрилом, сеньйоре? — здивувалася дружина сторожа.

Офелія очікувала слова «так»: гвинтокрил вабив її більше за крижаний ліс, але Торн роздратовано відповів:

—    Поштового транспорту не буде аж до четверга. Зволікати я не можу.

—    Так, сеньйоре, — схилилася перед ним у поклоні жінка.

Шокована Розеліна вчепилася у свою парасольку.

—    Мсьє Торн, а нашої думки ви не спитаєте? Я б воліла переночувати в готелі й почекати, доки цей сніг трохи розтане.

Торн схопив валізу, навіть не глянувши на Офелію та її хрещену.

—    Сніг не розтане, — просто сказав він.

Вони вийшли на велику криту терасу, неподалік від якої шумів ліс. Офелії знову перехопило дух від холоду, але цього разу вона могла роззирнутися краще, ніж коли вийшла із гвинтокрила. Полярна ніч виявилася не такою темною і непроглядною, як їй тоді здалося. Обважнілі від снігу ялинки гребенем здіймалися на тлі неба кольору індиго, яке мерехтіло, переходячи в ніжну блакить якраз над захисними валами, що відділяли найближче місто від лісу. Так, сонця ніде не було видно, але воно ховалося десь недалеко — здавалося, його можна побачити, зазирнувши за обрій. Закутана в шалик Офелія прикрила ніс хусточкою. Побачивши, які сани для них готують, вона аж здригнулася. Вітер куйовдив шерсть вовкодавів завбільшки з коней. Одна річ — дивитися на Звірів у замальовках Авґустуса і геть інша — у плоті й крові. Тітка Розеліна мало не знепритомніла.

Твердо стоячи на ногах, Торн із жорстким виразом обличчя натягував кучерські рукавиці. Він змінив свою шубу з білого ведмедя на сіру шкуру — не таку важку й велику, — яка щільно облягала його сталеве тіло.

Зараз він відсторонено слухав звіт сторожа — той скаржився на браконьєрів.

Офелія вкотре запитала себе, ким був Торн для цих людей. Йому належав цей ліс, і це давало право на те, щоб йому звітували?

—    А наші валізи? — встряла тітка Розеліна, стримуючи клацання зубів. — Ви не покладете їх у сани?

—    Вони б нас сповільнювали, — жуючи тютюн, сказав сторож. — Ви не хвилюйтеся, їх відправлять пізніше до пані Беренільди.

Тітка Розеліна не одразу його зрозуміла через акцент і тютюнову жуйку. Йому довелося тричі повторити.

—    Жінки не можуть подорожувати без найнеобхід-нішого! — обурилася вона. — А мсьє Торн? Він свою валізу залишив!

—    Це зовсім інша річ, — прошепотів ошелешений сторож.

Торн роздратовано клацнув язиком.

—    Де вона? — запитав він, демонстративно ігноруючи Розеліну.

Сторож вказав на якусь неясну точку за деревами.

—    Рухається вздовж озера, сеньйоре.

—    Та про кого ви? — розсердилася тітка Розеліна.

Офелія стояла, закутана шаликом, і також нічого нерозуміла. Геть нічого. Від холоду боліла голова, і це плутало думки. Вона так і не вийшла із заціпеніння, коли сани рушили крізь темряву. Вітер шарпав поли її одягу. Дівчина скоцюрбилася в глибині саней. Її підкидало, наче ганчіркову ляльку. Руками в рукавицях вона притримувала волосся, щоб не хльостало її по обличчю. Попереду Торн правив упряжкою. Його величезна, схилена вперед постать розтинала вітер, як стріла. Неподалік, у темряві, приглушено подзенькували дзвіночки сусідніх саней, що скромно трималися поряд і везли тітку Розеліну та сторожа. Голе гілля дерев навколо розкреслювало пейзаж і сніг. Де-ие-де крізь нього проглядали шматки неба. Офелію постійно підкидало. Вона боролася з тягучим сном, який налягав на неї. Здавалося, що ця поїздка ніколи не завершиться.

Раптом заплутане плетиво з тіней дерев розлетілося на шматки й безмежна, сліпуча, кришталево-чиста ніч розгорнула свій неозорий, розшитий зірками плащ. Офелія широко розплющила очі під окулярами. Вона випросталася в санях, крижаний подих північного вітру шарпнув волосся, а перед очима постало неймовірне видовище.

Над лісом, посеред нічного неба, здіймалася неймовірна цитадель, геть нічим не пов’язана з рештою навколишнього світу. Її вежі купалися в зірках. Це видовище було просто дивовижне. Над землею висів величезний вулик: складне плетиво донжонів, мостів, амбразур, арок і димарів. Її ревно охороняли рови із замерзлою водою — крижані доріжки повиснули в повітрі. Засипане снігом місто простягалося над цією лінією. Тисячі вікон і ліхтарів мерехтіли, ніби сузір’я, відбиваючись у воді озера. Найвища вежа цілила просто в серпик півмісяця.

«Неприступна», — подумала Офелія, приголомшена цим видовищем. Отже, саме цю летючу цитадель малював Авґустус у своєму альбомі?

Торн, який сидів попереду, озирнувся з-за плеча. Його очі, на які спадали світлі пасма волосся, здавалися більш живими, ніж зазвичай.

— Тримайтеся!

Спантеличена Офелія вхопилася за щось, що потрапило під руку. Війнув вітер, нестримний, наче буря, і їй забило дух. Цей вітер підхопив велетенських собак і сани, відриваючи їх від снігу. Істеричний крик тітки здійнявся аж до зірок, що ж до Офелії, то вона не змогла видобути із себе ані звуку. Серце билося так, що, здавалося, от-от вихопиться з грудей. Що вище вони злітали в небо, що швидше рухалися, то важче ставало в шлунку. Вони описали велике коло, яке здавалося так само нескінченним, як волання тітки. У розсипу іскор полоззя саней важко опустилося на вкриті льодом рови. Офелію сильно підкинуло, і вона мало не випала. Собаки нарешті сповільнили біг, а потім упряжка зупинилася перед велетенськими підйомними ґратами.

— Небоград, — коротко пояснив Торн, спускаючись.

Він навіть не озирнувся, щоб подивитися, як там його наречена.

НЕБОГРАД

Офелія мало шию собі не скрутила, роззираючись навсібіч і милуючись монументальним містом, яке сягало зірок.

Дорога, що зміїлася фортечним муром, кілька разів обходила місто по колу, піднімаючись аж до верхівки. Небоград здавався радше дивним, аніж красивим. Вежі різних форм — то роздуті, то стрімкі й тонкі, то немовби якісь розхитані — вивергали дим з усіх своїх коминів. Недбало перекинуті через прірву аркадні сходи аж ніяк не викликали бажання піднятися ними. Вікна — звичайні й вітражні — розцвічували ніч усією палітрою кольорів.

—    Я мало не вмерла, — ремствувала за спиною в Офелії тітка Розеліна.

—    Обережно, мадам. У цьому взутті ви ніби на ковзанці.

Ледве тримаючись на ногах, тітка Розеліна, якій допомагав іти сторож, намагалася знайти рівновагу на замерзлій поверхні рову. У ліхтарному світлі її обличчя здавалося ще жовтішим, ніж зазвичай.

Офелія теж обережно виставила із саней ногу. Потім пересвідчилася, що взуття не ковзає. І одразу впала на спину.

Що ж до Торна, його чоботи із зазубреними підошвами чудово трималися на товстому шарі льоду. Він почав розпрягати собак, щоб долучити їх до тих, якими опікувався сторож.

—    Усе гаразд, сеньйоре? — запитав той, накручуючи собі на кулак шлейки.

—    Так.

За одним посмиком віжок упряжка відділилася, втрапила в повітряний канал і зникла разом з ліхтарем у темряві, наче метеор. Розпластана на льоду Офелія провела її поглядом, немовби з нею зникла остання надія повернутися додому. Вона не могла зрозуміти, яким чином запряжені собаками сани могли отак злетіти.

—    Допоможіть мені.

Великий прямий силует Торна схилився над санями, що залишилися стояти. Очевидно, він чекав на Офелію. Вона, як могла, пришкандибала, і він указав їй на кілок, який щойно встромив у сніг.

—    Треба впертися сюди ногою. За моїм сигналом тисніть щосили.

Дівчина невпевнено кивнула. Вона майже не відчувала пальців на ногах. Коли Торн подав їй сигнал, вона зігнулася і щосили налягла на сани. Досі, запряжені вовкодавами, вони легко рухалися, але тепер, здавалося, вросли в лід. Та побачивши, що полоззя все-таки зрушили з місця, Офелія полегшено зітхнула.

—    Іще, — рівним голосом наказав Торн, встромляючи нові кілки.

—    Хтось мені нарешті пояснить, що означають усі ці маневри? — невдоволено запитала тітка Розеліна, спостерігаючи за обома. —  Чому ніхто не виходить, щоб зустріти нас гідно, як належить? Чому нам приділяють так мало уваги? І чому в мене склалося враження, що вашу родину не попередили про наше прибуття?

Стоячи у своїй темній шубі й намагаючись втриматися на ногах, вона кумедно розмахувала руками. Торн кинув на неї такий недвозначний погляд, що вона прикипіла до місця. У синій напівтемряві його очі зблиснули, наче два леза.

—    Тому що, — крізь зуби просичав він. — Мадам, невже так важко поводитися трохи скромніше?

Його похмуре обличчя схилилося над Офелією — він знову подав знак штовхати встромлені кілки. Знову й знову повторюючи цей процес, вони дісталися великого ангара. Вітер розхитував широчезні двері, абияк скріплені ланцюгами, і вони скрипіли. Торн скинув шубу, а разом з нею — і валізу, що висіла в нього на ремені за плечем, і вийняв з неї в’язку ключів. Замки відскочили, ланцюги впали. У темряві рядами стояли сани, схожі на ті, якими вони приїхали. Усередині була споруджена платформа для розгону. Торн затягнув транспортний засіб, на якому вони прибули, усередину, уже не звертаючись по допомогу до Офелії. Він узяв валізу й жестом наказав Офелії з тіткою йти за ним.

—    Ви не до головного входу нас ведете, — зауважила тітка Розеліна.

Торн по черзі зміряв обох своїх супутниць важким поглядом.

—    Починаючи із цієї миті, — промовив він голосом, у якому вчувалася ледь стримувана буря, — ви йдете за мною, не сперечаючись, не відстаючи від мене, тихо, не човгаючи, узагалі не видаючи жодного звуку.

Тітка Розеліна невдоволено підібгала губи. Офелія промовчала, бо знала, що Торну нецікаво, що вона думає із цього приводу. Вони увійшли всередину цитаделі потай, як злодії. Однак наречений, певно, мав на те свої причини. Вони могли бути хорошими чи поганими, але про це зараз не йшлося.

Торн прочинив важкі дерев’яні двері якогось напівтемного приміщення, де сильно пахло тваринами. У сутінках одразу щось заворушилося. Вони опинилися на псарні. За дерев’яними огорожами скреготали кігті. Величезні носи втягували повітря, із широких пащек лунало повискування. Собаки були такі великі, що Офелії здалося, ніби вона на стайні. Торн присвиснув крізь зуби, щоб заспокоїти їх. Він зайшов усередину металевого вантажного ліфта, почекав, доки гуди піднімуться жінки, прилаштував запобіжні ґрати й взявся за важіль. Під клацання заліза підйомник почав набирати висоту, переміщуючись із поверху на поверх. Кришталики льоду стали хмарками пари: температура підвищувалася. У жилах Офелії заграла кров, і невдовзі це далося їй взнаки. Тепер щоки в неї пашіли, а скельця окулярів затуманилися. Коли підйомник різко зупинився, хрещена ледь стримала крик. Торн відсунув ґратки, склавши їх гармошкою, і вистромив назовні голову на довгій шиї.

— Праворуч. Мерщій.

Цей поверх чомусь дуже скидався на брудну вуличку з де-не-де виламаною бруківкою і занедбаними хідниками, старими оголошеннями на стінах і непроглядним туманом. Повітря відгонило хлібом і прянощами, і ці запахи тривожили шлунок Офелії.

Стискаючи в руках валізу, Торн вів їх безлюдними кварталами, потаємними дорогами й напівзруйнованими сходами. Двічі він штовхав їх у темряву, бо десь удалині проїжджав фіакр чи лунав сміх. Потім він, ухопивши Офелію за зап’ястя, потягнув її, щоб вона прискорила ходу. Кожен крок його довгих ніг був наче два її.

У ліхтарному світлі дівчина дивилася на стиснуті щелепи Торна, його світлі, майже безбарвні очі й уперто насуплене чоло. Вона знову засумнівалася щодо того, чи певне його місце при дворі, якщо він так поводиться. Довгі нервові пальці відпустили її руку — усі вступили на заднє подвір’я будинку, який перебував у жалюгідному стані. Побачивши їх, кіт, що вишукував їжу в баку для сміття, кудись шугонув. Востаннє сторожко роззир-нувшись довкола, Тори заштовхав обох жінок у двері, які одразу ж зачинив і замкнув на два засуви.

Тітка Розеліна аж захлинулася від подиву. Офелія широко розплющила очі під окулярами. Навколо них розкинувся неймовірний парк у сільському стилі. Промені призахідного сонця освітлювали розкішне осіннє листя. Тут не було ані ночі, ані снігу, ані Небограда. Вони вийшли сюди в якийсь незбагненний спосіб. Офелія крутнулася на підборах. Двері, крізь які вони щойно пройшли, недоречно стирчали посеред газону. Здавалося, Торн зітхнув із полегшенням, і вони зрозуміли, що його заборони поки що не діють.

—    Це неймовірно, — пробелькотіла тітка Розеліна. Її довгасте сухе обличчя аж трохи округлилося від захвату. — Де ми?

Тримаючи в руках валізу, Торн одразу рушив між рядами в’язів і тополь.

—    У володіннях моєї тітки. Добре, якщо ви відкладете інші запитання на майбутнє, — різко промовив він, бо Розеліна вже рота була розтулила, щоб розпитувати далі.

Вони пройшли за Торном у доглянуту паркову алею, обабіч якої каскадами лилися два струмки. Тітка роз-стібнула шубу, насолоджуючись теплим вітерцем.

—    Неймовірно, — повторювала вона, зітхаючи й показуючи свої довгі зуби. — Просто неймовірно...

Офелія прочистила ніс. Вона не квапилася висловлювати захват. З волосся та одягу рясно стікала вода, бо сніг, який запорошив її, тепер танув, лишаючи на кожному кроці калюжі.

Дівчина дивилася на траву під ногами, на сяйливі потічки води, на листя, що тріпотіло під леготом, на небо, яке жевріло в надвечір’ї. Вона не могла позбутися відчуття, ніби щось не так. Здавалося, сонце тут не на своєму місці. Газон був надто зелений. З рудих дерев не падало ані листочка. Тут не лунало ані пташиного співу, ані дзижчання комах. Офелія пригадала подорожні нотатки своєї прабабці Аделаїди: «Мадам посланниця люб’язно прийняла нас у своєму маєтку, де панує вічна літня ніч. Я вражена такою кількістю дивовиж. Місцеві мешканці дуже чемні та уважні, а їхні здібності неможливо навіть осягнути».

—    Не знімайте шуби, тітонько, — пробурмотіла Офелія. — Здається, цей парк несправжній.

—    Несправжній? — перепитала ошелешена Розеліна.

Торн напівобернувся. Офелія лише на мить побачила профіль його неголеного пошрамованого обличчя, але в тому погляді зблиснуло здивування.

За мереживом гілок стало видно велику філігранну будівлю. Вона постала перед ними вся одразу на тлі червоного призахідного полотна, коли алея перейшла з буйних нетрів парку в доглянутий симетричний сад. Це був невеликий маєток, оповитий плющем, укритий шиферним дахом і увінчаний флюгерами.

На спіральних сходах кам’яного ґанку, склавши руки на чорному фартуху, стояла стара жінка із шаллю на плечах. Здавалося, вона чекає там цілу вічність. Вбираючи очима гостей, які піднімалися сходами, жінка широко всміхнулася, і навколо вуст розбіглися глибокі зморшки.

—    Торне, хлопчику мій, яка я рада тебе бачити!

Попри виснаження, застуду й усі свої побоювання дівчина не змогла стримати подиву. Для неї Торн був будь-ким, але аж ніяк не «хлопчиком». Однак Офелія поморщилася, коли він безцеремонно відмахнувся від старенької з її лагідною метушнею.

—    Торне, Торне, хіба ти не поцілуєш свою бабусю? — засмутилася жінка.

—    Припиніть, — просичав той.

Він увірвався у вестибюль, лишивши всіх трьох жінок на порозі.

—    Безсердечний! — аж задихнулася Розеліна, яка, здається, геть забула про дипломатію.

Однак бабуся вже знайшла собі іншу жертву. Вона м’яла пальцями щоки Офелії, немовби прагнучи оцінити, наскільки пружне в неї обличчя, і мало не розтрощила їй окуляри.

—    Отже, на допомогу Драконам прибула свіжа кров, — промовила вона, мрійливо всміхаючись.

—    Перепрошую? — пробелькотіла Офелія.

Вона ані слова не зрозуміла із цього привітання.

—    Гарне личко, — зраділа стара. — Дуже невинне.

Офелія подумала, що зараз у неї радше дурнувате обличчя. Зів’ялі бабусині руки були вкриті дивними татуюваннями — такими самими, як на руках мисливців з ескізів Авґустуса.

—    Перепрошую, мадам, не хочу залити вас водою, — сказала Офелія, прибираючи назад своє мокре волосся.

—    Славні наші предки! Та ви дрижите від холоду, бідолашна моя дівчинко! Заходьте, заходьте мерщій, пані. Зараз подамо вечерю.

ДРАКОНИ

Занурившись у гарячу воду, Офелія потроху оживала. Зазвичай вона не любила користуватися чужими ваннами — читання цих осередочків інтимності могло збентежити, — однак цього разу просто насолоджувалася. Пальці на ногах, які від холоду аж задубіли, під водою поступово знову набували кольору людської плоті. Офелія сонним поглядом озирала емальований краєчок ванни, важку посудину для нагрівання води, гобелен, затканий кучерявими квітками лілей, красиві порцелянові вази на консолі. Усе в цьому приміщенні було справжнім витвором мистецтва.

—    Мені стало спокійніше на серці й водночас тривожніше, дівчинко моя!

Офелія обернула свої затуманені окуляри до тканинної ширми, за якою, немов у дитячому театрі тіней, вимахувала руками тітка Розеліна. Вона зібрала шпильками свій шиньйончик, обмотала шию перлами й припудрила ніс.

—    Спокійніше, — підхопила тінь хрещеної, — бо цей ковчег, як на мене, гостинніший, ніж віщували мої побоювання. Я ще ніколи в жодному домі не бачила такого порядку, а ця шановна бабуся, попри те що її акцент мені трохи не кладеться на вухо, просто чудова!

Розеліна обійшла ширму й схилилася над ванною Офелії. Біляве волосся, зібране в бездоганно охайну зачіску, дуже відгонило туалетною водою. Своє худорляве тіло вона запакувала в красиву темно-зелену сукню — подарунок бабусі, яким вона хотіла відшкодувати розбиту в будиночку сторожа машинку для шиття.

—    Однак мені тривожно, бо чоловік, з яким ти готуєшся одружитися, хамло, — прошепотіла хрещена.

Офелія прибрала з плечей важкі мокрі пасма й втупилася в коліна, що випиналися з піни, мов дві рожеві кульки. Вона одразу подумала, чи не розповісти про те, як Торн застерігав її.

—    Вилазь, — наказала Розеліна, клацнувши пальцями. — Не можна стільки сидіти у воді: вкриєшся зморшками, ніби чорносливина.

Коли Офелія підвелася зі своєї теплої купелі, протяг ударив у її тіло холодом, наче оперіщив батогом. Першим її порухом було натягнути рукавички для читання. Потім вона кинулася в обійми великого білого рушника, який тримала для неї хрещена, і сіла біля каміна, розтираючи на собі шкіру. Торнова бабуся дала їй багато суконь на вибір. Вони лежали на широкому ліжку під балдахіном, ніби розніжені жінки, і змагалися між собою в красі та елегантності. Хоч як Розеліна її відраджувала, Офелія взяла найскромніше вбрання — світло-сіру сукню в талію з високим, аж до горла, комірцем на ґудзиках. Почепивши на ніс окуляри, дівчина зробила скельця темнішими. Побачивши себе в дзеркалі такою строгою та охайною, із заплетеним і вкладеним на потилиці волоссям, Офелія відчула, що їй бракує звичної розхри-станості. Вона простягнула руку до шалика, і його триколірні вигини лягли на звичне місце, навколо шиї, а китиці потягнулися підлогою.

—    Бідолашна моя племінничко, ти позбавлена смаку, і це невиліковно, — роздратовано промовила Розеліна.

У двері постукали, і всередину шанобливо зазирнула дівчина в білому фартушку й чепчику.

—    Якщо пані будуть такі ласкаві, я проведу їх до столу: вечеря готова.

Офелія поглянула на це гарненьке личко, вкрите веснянками, і марно спробувала вгадати, хто вона Торнові. Сестра? Якщо так, вона була зовсім не схожа на нього.

—    Дякую, мадемуазель, — люб’язно й церемонно вклонилася їй Офелія.

Дівчина глянула на неї так здивовано, що Офелія вже подумала, чи не припустилася якоїсь помилки. Може, ввічливість вимагала назвати її «кузина», а не «мадемуазель»?

—    Гадаю, це служниця, — прошепотіла їй на вухо Розеліна, коли вони спускалися застеленими оксамитовим килимом сходами. — Я про таке вже чула, але вперше в житті бачу на власні очі.

Офелія не знала, що й подумати. У музеї вона прочитала ножиці однієї покоївки, але думала, що така робота зникла разом зі світом минулого. Дівчина провела їх до просторої їдальні. Тут було темніше, аніж у коридорі: брунатні панелі на стінах, висока, оздоблена кесонами стеля, картини в техніці к’яроскуро[2] і сонні вітражні вікна, крізь свинцеву сітку яких прозирала ніч із парку. Свічники, розставлені по всій довжині великого столу, ледь розсіювали цю напівтемряву. На срібні столові прибори падали золоті відблиски їхнього полум’я. Посеред усіх цих тіней на центральному місці в глибині вигадливо різьбленого крісла сиділа незнайомка й аж променилася світлом.

—    Люба моя дитино, — привітала вона Офелію голосом, у якому лунала спокуса. — Підійдіть і дайте помилуватися вами.

Офелія незграбно простягнула руку, яку вхопили тонкі пальці. Ця жінка вирізнялася такою вродою, що подих перехоплювало. З кожним порухом її гнучкого, розкішного тіла розлягався шурхіт сукні з блакитної тафти, оздобленої кремовими стрічками. Над корсажем здіймалася молочно-біла шия, а голову німбом огортало біляве волосся. Годі було визначити вік цього ніжного обличчя, по якому блукала легенька усмішка, і, раз побачивши його, ніхто не зміг би відвести погляду. Однак Офелії довелося зробити над собою зусилля і подивитися натомість на атласно-гладеньку руку, яку простягнула їй жінка. З-під вишитих напівпрозорих манжет прозирали переплетіння татуювань — таких самісіньких, як на руках у бабусі й на ескізах Авґустуса.

—    Боюся, мною навряд чи можна милуватися, — бовкнула Офелія.

Жінка всміхнулася ширше, і на її молочно-білій шкірі з’явилися ямочки.

—    Хоч там як, вам не бракує щирості. Це щось нове для нас, чи не так, мамо?

Розкотистий північний акцент, такий грубий у Тор-нових вустах, надавав цій жінці ще більшої чарівності, бо звучав чуттєво.

Бабуся, яка сиділа на два стільці далі, приязно всміхнулася і кивнула.

—    Дошо, я тобі саме це й казала. Ця юна дівчина — втілення простодушної невинності!

—    Я геть забула про свої обов’язки! — скрушно промовила молода жінка. — Навіть не представилася вам! Беренільда, Торнова тітка. Я люблю його, як сина, і не маю найменшого сумніву, що й вас полюблю, як рідну дочку. Можете говорити зі мною, як з матір’ю. Сідайте, мила дівчинко, і ви, мадам Розеліио.

І лише втупившись у тарілку супу, Офелія усвідомила, що навпроти неї Торн. Він так сховався в затишній напівтемряві, що вона не одразу його помітила.

Її наречений змінився до невнізнання.

Світла грива вже не нагадувала буйні бур'яни. Він поголив щетину, яка раніше вкривала щоки, але залишив борідку, що формою нагадувала якір. Важка дорожня шуба поступилася місцем темно-синьому піджаку з високим коміром. З-під рукавів визирали манжети бездоганно білої сорочки. У цьому одязі високе й худе Торнове тіло здавалося ще більш вугластим, але зараз він принаймні був схожий на джентльмена, а не на дику тварину. На ланцюжку годинника й на запонках танцювали відблиски свічок.

Однак його довгасте обличчя з гострими рисами аж ніяк не стало приязнішим. Опустивши повіки, він уперто дивився на свій гарбузовий суп. Здавалося, подумки він лічить ложки, які підносить до губ.

—    Торне, щось тебе не чути! — зауважила красуня Беренільда, беручи до рук кубок з вином. — А я собі сподівалася, що від легкого дотику жіночності ти станеш красномовнішим.

Піднявши погляд, він різко позирнув не на тітку, а на Офелію. З його очей, схожих на грозове небо, досі не зник вогник виклику. Два шрами — один на скроні, другий на брові — страшенно дисонували зараз із його виголеним обличчям.

Торн повільно обернувся до Беренільди.

—    Я вбив людину.

Він промовив ці слова між двома ложками супу — недбало, ніби щось банальне. З окулярів Офелії збіг колір. Розеліна поруч із нею похлинулася і мало не знепритомніла. Беренільда спокійним жестом поставила на мережану скатертину свій кубок з вином.

—    Де? Коли?

Офелія запитала б інше: «Кого? Чому?»

—    На летовищі до відправлення на Аніму, — рівним тоном відповів Торн. — Зловмисник підіслав мені якогось знедоленого. Після цього довелося вирушити трохи раніше.

—    Ти правильно вчинив.

Офелія закам’яніла на своєму стільці. Невже це кінець розмови?

«Отже, ти вбивця. Чудово, передай сіль...»

Беренільда помітила її реакцію.

—    Очевидно, ми здаємося вам страшними, — прошепотіла вона, плавним жестом прикривши рукавичку Офелії своєю вкритою татуюваннями рукою. — Бачу, ви не в курсі. Мій племінник, як завжди, не став обтяжувати себе поясненнями...

—    Якими ще поясненнями?! — обурилася Розеліна. — Ніколи ще не йшлося про те, щоб моя хрещениця взяла шлюб зі злочинцем!

Беренільда глянула на неї ясними, як прозора вода, очима.

—    Мадам, ідеться аж ніяк не про злочин. Ми повинні захищатися від суперників. Боюся, багато придворних аристократів дуже несхвально ставляться до союзу між нашими двома родинами. Посилення одних розхитує позиції других, — мило всміхнулася вона. — Найменше порушення рівноваги в розстановці сил дає поштовх інтригам і вбивствам.

Офелія була ошелешена. Це і є придворне життя? Вона у своїй наївності раніше уявляла собі королів і королев, які проводять дні у філософських бесідах та грі в карти.

Тітка Розеліна, здається, теж упала з небес на землю.

—    Світлі наші предки! Ви хочете сказати, що це тут звична річ? Ви отак просто спокійно вбиваєте одне одного?

—    Не так просто, як здається, — терпляче проказала Беренільда.

До їдальні тихо ввійшли чоловіки у фраках з білими манишками. Не промовивши ані слова, вони прибрали супові тарілки, поставили на стіл рибу й зникли, тричі вклонившись. Нікому за столом навіть на думку не спало представити їх Офелії. Невже всі ці люди, які жили в будинку, не належали до родини? Отже, це слуги? Позбавлені власної особистості невидимки?

—    Річ у тім, — правила далі Беренільда, спираючись підборіддям на сплетені пальці, — що наш спосіб життя дещо відрізняється від заведеного на Анімі. Існують родини, до яких наш Дух Фарук прихильний, а також ті, хто втратив його прихильність або ніколи її не мав.

—    Родини? — перепитала Офелія своїм тихим голосом.

—    Так, дівчинко моя. Наше генеалогічне древо має більше розгалужень, аніж ваше. Від самого створення ковчега воно розділилося на численні цілком окремі гілки, і якщо вони переплітаються між собою, це супроводжують великі застороги... або вбивства.

—    Як чудово! — прокоментувала тітка Розеліна, енергійно витираючи губи серветкою.

Офелія колупалася у своєму лососі, боязко знімаючи шкірку. Зазвичай вона не могла з’їсти ані шматочка риби, не вдавившись кісткою. Дівчина крадькома позирала на Торна — їй було незатишно сидіти прямо навпроти нього, однак він більше уваги приділяв своїй тарілці, аніж усім разом узятим людям, які зібралися за столом. Її наречений з такою похмурою міною жував рибу, що здавалося, ніби їсть він щось гидке. Тому ж і худющий... Торн мав такі довгі ноги, що Офелія мусила прибрати свої під стілець, щоб не зачепити його, хоч і сиділа по інший бік широкого стола.

Поправивши окуляри, вона потай спостерігала за бабусею, яка згорбилася за столом поруч із Торном, з апетитом жуючи рибу.

Що вона там сказала, зустрівши їх? «На допомогу Драконам прибула свіжа кров»...

—    Дракони... — раптом прошепотіла Офелія. — Це назва вашої родини?

Беренільда звела догори бездоганно вискублені брови й здивовано поглянула на Торна.

—    Ти їм узагалі нічого не пояснив? Що взагалі ти робив під час подорожі?

Вона похитала головою, чи то розпачливо, чи то глузливо війнувши своїми гарними кучерями, і кинула на Офелію іскристий погляд.

—    Так, люба моя дівчинко, це наше родове ім’я. Зараз при дворі мають вагу три клани, зокрема й наш. Як ви вже знаєте, ми тут не дуже любимо одне одного. Клан Драконів потужний і викликає страх, але він нечисленний. Ви хутко з усіма познайомитеся, дитино моя!

Спиною Офелії, від потилиці до пояса пробігла дрож. Вона подумала про відведену їй роль у цьому клані — і нараз її охопило лихе передчуття. «Нова кров»? Народити купу дітей — ось яку роль їй тут призначили.

Вона стала пильно роздивлятися Торна. Завважила його сухе неприязне обличчя, велетенське кістляве тіло, зверхній погляд очей, що уникав її погляду, жорстку манеру триматися. Від самої лише думки про ближче знайомство із цим чоловіком Офелія впустила виделку на килим. Вона хотіла нахилитися і підняти її, але вдягнений у фрак стариган одразу вигулькнув із затінку й подав їй нову.

—    Перепрошую, мадам, — знову озвалася тітка Розеліна. — Ви хочете сказати, що цей шлюб може піддати небезпеці життя моєї племінниці, бо комусь при дворі вдарить у голову якесь безумство?

—    Бідолашна моя подруго, — сказала Беренільда, продовжуючи незворушно різати рибу в себе на тарілці. — Гадаю, спроба залякати Торна — лише часточка довгої ланки подій.

Офелія закашлялася, прикриваючи рот серветкою, і мало не вдавилася риб’ячою кісткою.

—    Маячня! — обурилася тітка, кинувши на Офелію багатозначний погляд. — Це дівча навіть мухи не скривдить. Хто міг би з нею ворогувати?

Наречений роздратовано пустив очі під лоба. Офелія принишкла, згрібаючи кісточки на край тарілки. Вона лише здавалася неуважною, а насправді слухала, спостерігала й думала.

—    Мадам Розеліно, — відповіла Беренільда м’яким, ніби шовк, голосом. — Ви маєте зрозуміти, що союз з іншим ковчегом у Небограді вважають захопленням влади. Як вам розповісти про це, не шокувавши... — тихо промовила вона сама до себе, примруживши величезні вологі очі. — Жінки з вашого роду відомі плодючістю.

—    Плодючістю? — перепитала заскочена зненацька тітка.

Офелія поправила окуляри, що з’їхали на кінчик носа, коли вона схилилася над тарілкою.

Що ж, усе прояснилося.

Вона уважно вдивлялася в Торна, який сидів навпроти. Хоч як старанно він уникав її погляду, але його обличчя виказувало таку саму відразу, що і її. Від цього стало спокійніше. Офелія повільно випила склянку води, щоб відпустило стиснуте горло. Чи мала вона зараз, посеред сімейного застілля, повідомити, що не має жодного наміру ділити ложе із цим чоловіком? Очевидно, це справило б не дуже добре враження. Крім того, було ще дещо... Дівчина не могла достеменно визначити, що саме, але повіки Беренільди стрепенулися — здавалося, що, пояснюючи свої міркування, вона докладає зусиль, щоб дивитися в очі гостям. Торнова тітка вагалася? Замовчувала щось? Важко було визначити, але Офелія не мала сумніву: тут щось криється.

—    Ми геть нічого не знали про ваше становище, — зиічено пробурмотіла Розеліна. — Я повинна звернутися до своєї родини, мадам Беренільдо. Ваша розповідь може стати на заваді цим заручинам.

Беренільда поблажливо всміхнулася.

—    Мадам Розеліно, ви, мабуть, не знаєте, але ваші Настоятельки так не вважають. Приймаючи нашу пропозицію, вони були в курсі справи. Мені дуже прикро, якщо вони вам нічого не пояснили, але довелося діяти цілком таємно, щоб захистити вас. Для всіх нас безпечніше, коли про цей шлюб знає менше людей. Звісно, якщо ви маєте сумніви щодо моїх слів, то вільні написати родині листа, і Торн про нього подбає.

Обличчя хрещеної під тугим шиньйоном сполотніло. Вона так учепилася в столові прибори, що аж руки в неї затремтіли. Тицьнувши виделкою в тарілку, Розеліна, здається, навіть не помітила, що вже встигли прибрати лосося і поставити перед нею карамель.

—    Я не дозволю, щоб мою племінницю вбили через ваші оборудки!

Її голос зірвався на пронизливий, мало не істеричний крик. Офелію це так приголомшило, що вона забула про власну тривогу. Саме тієї миті вона усвідомила, якою самотньою і покинутою почувалася б тут без буркотливої старої тітки.

—    Немає причини хвилюватися, — збрехала вона, силкуючись говорити переконливо. — Якби Настоятельки вважали, що мені загрожує аж така небезпека, то не дали б згоди.

—    Тут людину вбили, дурненька!

На це Офелія не мала що відповісти. їй, так сама як і Розеліні, аж ніяк не сподобалося почуте, але, впадаючи в розпач, вони б нічого не змінили. З притиском подивившись у Торнові очі, що звузилися, перетворившись на два леза, вона поглядом вимагала пояснень.

—    У мене при дворі чимало ворогів, — жорстко промовив він, — а світ не навколо вашої племінниці обертається.

Беренільда глянула на нього, трохи здивована, що він заговорив.

—    Навіть якщо лишити осторонь міркування про шлюб, ситуація справді від самого початку делікатна, — визнала вона.

—    Ще б пак! Якщо цей скажений убиває все живе, цілком зрозуміло, чому навколо нього немає натовпу друзів, — докинула Розеліна.

—    Кому ще карамелі? — поспіхом втрутилася бабуся, хапаючи вазочку.

Ніхто не відповів. У мерехтінні свічок згаснуло сяйво очей Беренільди. Торн зціпив зуби. Офелія кусала собі губу, розуміючи: якщо тітка зараз не стулить рота, її змусять замовкнути в інший спосіб.

—    Пробачте, будь ласка, нашу нестриманість, — пробурмотіла вона, схилившись до Торна. — Ми трохи знервовані, бо втомилися з дороги.

Розеліна хотіла заперечити, але Офелія під столом притиснула їй ногу, не відводячи погляду від Торна, і продовжила:

—    Моя хрещена просить пробачення, і я також. Зараз я розумію, що всі заходи, до яких ви вдавалися, просто мали на меті убезпечити нас, і вдячна вам за це.

Вигнувши брову, Торн уважно вдивлявся в неї. Ложка в його руці завмерла в повітрі. Він добре зрозумів, що криється за подякою Офелії — показна люб’язність, не більше. Відклавши серветку, дівчина покликала з-за столу Розеліну, яка аж задихалася.

—    Гадаю, нам з тітонькою треба відпочити.

Беренільда схвально всміхнулася Офелії з глибини свого крісла.

—    Уранці голова завжди ясніша, — філософськи мовила вона.

КІМНАТА

Офелія підвела скуйовджену голову з подушки, розтуливши обважнілі від сну повіки. Її щось розбудило, але вона не знала, що саме. Розтягнувшись на ліжку, вона вдивлялася в неясні контури кімнати. За парчевою завісою балдахіна ледь видно було свинцеве перехрещення віконної рами. Затуманені шибки світлішали: до ранку лишилося зовсім трохи.

Офелія заснула не одразу. Вона все життя прожила в одній кімнаті з братом і сестрами, тому їй незвично було опинитися на самоті в незнайомому місці, та й розмова за вечерею аж ніяк не могла налаштувати на сон.

Дівчина уважно вслухалася в тишу, посеред якої годинник на каміні ритмічно відбивав час. Що ж могло її розбудити? Аж тут раптом у двері тихенько постукали. Отже, їй не наснилося.

Коли Офелія відкинула перину, від холоду аж дух перехопило. Вдягнувши поверх нічної сорочки вовняну кофтину, вона ступила килимом до дверей, налетівши на ослінчик для ніг, і повернула ручку.

— Не кажіть, ніби я вас не попереджав, — гримнули на неї.

Довжелезне пальто, чорне, як смерть, ледь вирізнялося на тлі темряви, що панувала в коридорі. Без окулярів Офелія радше вгадала, аніж упізнала, що перед нею стоїть Тори. Що ж, вій справді вмів зав’язати розмову...

Ще сонна, вона здригнулася від крижаного протягу, яким віяло з дверей. Треба було зібрати себе докупи.

—    Я вже не можу відступити, — урешті пробурмотіла вона.

—    Так, надто пізно. Відтепер нам доведеться якось ладнати між собою.

Офелія протерла очі, ніби це могло допомогти від короткозорості, але знову побачила замість Торна лише величезне чорне пальто. Утім його тон чудово давав зрозуміти, як мало його тішить така перспектива, і це наповнювало Офелію невимовним полегшенням. їй здалося, ніби вона бачить у Торнових руках валізу.

—    Ми вже знову їдемо?

—    Я їду, — уточнило чорне пальто. — А ви лишаєтеся з моєю тіткою. Я вже й так чимало часу згаяв і повинен знову взятися до справ.

Офелія раптом усвідомила, що досі не знає, що за робота в її нареченого. Вона завжди сприймала його як мисливця, тому досі не запитувала.

—    До яких справ?

—    Я працюю в інтендантській службі, — роздратовано сказав він, — але прийшов не для того, щоб говорити про дрібниці. Я поспішаю.

Офелія ширше розплющила очі. Вона просто не могла уявити собі Торна чиновником.

—    Я слухаю вас.

Торн так різко штовхнув на Офелію двері, що аж прищемив їй пальці на ногах. Він тричі повернув засув на відчинених дверях, щоб показати, як він працює. Справді мав її за пришелепувату.

—    Відсьогодні щоночі зачинятиметеся на два засуви. У кмітили? Не торкайтеся жодної їжі, крім тієї, яку подають за столом, і прошу вас: подбайте, щоб ваша компаньйонка, яка ні на мить ие вгаває, стежила за своїм язиком. Не дуже розумно нападати на Беренільду в її ж домі.

Офелія не змогла стримати позіхання, хоча це й було нечемно.

—    Ви радите чи погрожуєте?

Чорне пальто витримало паузу. Запало важке мов свинець мовчання.

—    Моя тітка — ваша найкраща союзниця, — урешті сказав Торн. — Ніколи не відмовляйтеся від її захисту, нікуди не ходіть без її дозволу, нікому, крім неї, не довіряйте.

—    Тобто й вам не довіряти?

Пирхнувши, Торн зачинив перед нею двері. Він не мав ані найменшого почуття гумору.

Офелія пішла шукати окуляри, що завалилися між подушки, потім стала біля вікна й протерла рукавом запітніле скельце. Надворі світанок розфарбовував небо в бузковий колір і легенько торкався хмаринок рожевим пензлем. Розкішні осінні дерева купалися в мареві. Ще не зовсім розвиднилося для того, щоб листя втратило сірий колір, але от-от з-за обрію вигулькне сонце — і весь парк запалахкотить червоно-золотою пожежею.

Офелія споглядала приголомшливий краєвид і дедалі більше переконувалася: це ілюзія. Дуже вдала копія природи, але все одно копія.

Вона опустила погляд. Торн у своєму великому пальті вже крокував садовою доріжкою між двома квітниками фіалок, тримаючи в руках валізу. Цей тип геть перебив їй сон.

Від холоду в Офелії цокотіли зуби. Вона позирнула на згаслий вогонь у каміні. Таке відчуття, ніби вона потрапила в льох. Знявши нічні рукавички, які запобігали безладному читанню уві сні, вона перехилила глек над вишуканим фаянсовим умивальником на туалетному столику.

«І щодалі?» — міркувала вона, збризкуючи собі щоки холодною водою. Сидіти на одному місці не хотілося. Попередження Торна радше заінтригували її, аніж налякали. Чоловік, який завдав собі великого клопоту, щоб захистити жінку, яка анітрохи не подобалася йому...

І була ще оця дрібничка. Щось невловиме, якесь ледь помітне зніяковіння Беренільди за вечерею. Може, це й не мало аж такого значення, але воно не давало Офелії спокою.

Дівчина дивилася в дзеркало на туалетному столику на свій почервонілий ніс, на вії, вкриті перлинками водяних крапель. Чи стежитимуть за нею? «Дзеркала! — вирішила раптом вона. — Якщо я хочу зберегти свободу руху, треба вивчити розташування всіх тутешніх дзеркал».

Вона знайшла в гардеробі оксамитовий пеньюар, але там не було жодного домашнього взуття. Офелія зробила невдоволену міну: довелося втиснути ноги в дорожні чоботи, що набрали колись води, а тепер висохли й зашкарубли. Вислизнувши з кімнати, вона пішла головним коридором. їм з тіткою, двом гостям, відвели почесні кімнати з правого й лівого краю особистих апартаментів Беренільди, а ще тут було шість порожніх кімнат, до кожної з яких Офелія зазирнула. Вона запам’ятала, де гардеробна й дві вбиральні, а потім спустилася сходами. Попри ранню годину на першому поверсі вже метушилися чоловіки в сюртуках і жінки у фартухах. Вони начищали бильця сходів, обмітали пилюку з вазочок, розпалювали каміни. Навколо віяло сумішшю запахів воску, дерева й кави.

Усі вони люб’язно вітали Офелію, поки вона обходила маленькі вітальні, більярдну, їдальню та концертну залу, але дещо зніяковіли, коли зазирнула ще й на кухню, у пральню і в буфет.

Офелія подбала, щоб її відбиток лишився в усіх дзеркалах, великих і настінних. Хай би що там думав дідусь, проходження крізь дзеркала не дуже відрізнялося від читання, але, безумовно, було набагато загадковішим. Дзеркало зберігає пам’ять про образ, який у ньому відбивається. За допомогою мало вивченого процесу деякі читці могли створити прохід між двома дзеркалами, у яких відбилися, однак до цього не надавалися ані віконні шибки, ані поліровані поверхні. Не працювало це й на великих відстанях.

Не дуже сподіваючись на успіх, Офелія все-таки спробувала пройти крізь дзеркало в коридорі до своєї дитячої кімнати на Анімі. Замість перетворитися на текучу рідину, поверхня під її пальцями лишилася холодною і твердою, як у звичайнісінькому дзеркалі. Надто далеко. Офелія про це знала, але все одно почувалася розчарованою.

Піднімаючись службовими сходами, Офелія натрапила на покинуте крило будинку. У коридорах і передпокоях, немов сонні примари, стояли меблі під білими чохлами. Вона чхнула від пилюки. Може, цю частину будинку відвели, щоб приймати інших членів клану, коли вони приїжджали в гості до Беренільди?

Офелія штовхнула двері в глибині галереї. Тут панувала затхлість, тому Офелія була геть не готова до того, що чекало на неї з іншого боку: вишиті гобелени на стінах, широке, вигадливо різьблене ліжко, прикрашена фресками стеля — Офелія ще ніколи не бачила більш розкішної кімнати. У повітрі розливалося м’яке незбагненне тепло — вогонь у каміні не горів, і в попередній галереї стояв крижаний холод. Ще дивніше стало, коли дівчина помітила дерев’яного коника й вишикувану на килимі армію олов’яних солдатиків.

Дитяча кімната.

Офелія із цікавості підійшла до розвішаних по стінах сепійних світлин у рамках. На кожній з них вона побачила чоловіка й жінку з немовлям.

—    Ви рання пташка.

Офелія озирнулася на Беренільду, яка всміхалася їй, стоячи у дверях. Вона була вже в новій сукні, просторій атласній, а волосся зв’язала чарівним вузлом на потилиці. У руках вона тримала п’яльця для вишивання.

—    Я шукала вас, люба моя дитино. Подумала: і куди це ви поділися?

—    Хто ці люди, мадам? Ваші родичі?

Беренільда всміхнулася, показавши рівні, мов перли, зуби. Вона підійшла до Офелії, щоб і собі поглянути на світлини. Зараз, коли вони стояли поруч, різниця в зрості стала ще помітнішою. Беренільда була не така висока, як її племінник, але все одно на голову вища за Офелію.

—    Звісно, ні! — промовила вона зі своїм чарівним акцентом і щиро розсміялася. — Це колишні власники будинку. Вони померли багато років тому.

Офелії здалося трохи дивним, що Беренільда успадкувала його, якщо не належала до їхньої родини. Вона знову подивилася на строгі портрети. Навколо їхніх очей, від повік до брів, лежали тіні. Макіяж? Якість фото не давала змоги сказати напевно.

—    А дитина?

Беренільда всміхнулася стриманіше, майже сумовито.

—    Поки житиме ця дитина, житиме й кімната. Хоч би скільки я змінювала шпалери, переставляла меблі, забивала дошками вікна, вона лишається вірною цьому вигляду, який ви бачите. Безумовно, так краще.

Нова ілюзія? Чи справді це аж така дивна ідея, як спершу здалося Офелії? Анімісти врешті-решт витягували всі барви зі своїх будинків. Вона хотіла запитати, що за сила могла створити такі ілюзії і що трапилося з немовлям зі світлини, але Беренільда їй не дала. Вона вказала на крісло й сама сіла в сусіднє. Рожева лампа заливала їх м’яким світлом.

—    Офеліє, ви любите вишивати?

—    Мадам, я надто незграбна для цього.

Беренільда поклала п’яльця на коліна, і її ніжні руки, вкриті татуюваннями, спокійним жестом встромили голку в тканину. Уся вона була така м’яка, незворушна, на відміну від свого різкого племінника.

—    Учора ви сказали, що не можна милуватися вами, сьогодні називаєте себе незграбною, — мелодійно проспівала вона. — Та ще й голос у вас тоненький і уривається на кожному слові! Урешті-решт може здатися, ніби ви хочете справити на мене погане враження, люба моя дитино. Ви або дуже скромна, або фальшива.

Попри тепло й елегантні шпалери Офелія почувалася незатишно в цій кімнаті. Здавалося, ніби вона незаконно вдерлася до якоїсь святині, і всі іграшки — від заводних мавп до м’яких маріонеток — кололи їй очі. Немає нічого більш моторошного за дитячу кімнату без дитини.

—    Ні, мадам, я справді дуже незграбна. У тринадцять років зі мною трапився дзеркальний випадок.

Голка Беренільди застигла в повітрі.

—    Дзеркальний випадок? Мушу визнати, що не розумію.

—    Я на багато годин застрягла у двох місцях одночасно, — пробурмотіла Офелія. — Відтоді моє тіло не дуже мене слухається. Я пройшла реабілітацію, але лікар попереджав, що залишаться ускладнення. Вивихи.

На гарне обличчя Беренільди лягла усмішка.

—    Ви така мила! Ви мені подобаєтеся.

Офелія, сидячи в заболочених чоботах, скуйовджена, почувалася селянкою перед цією розкішною світською пані. Сповненим ніжності жестом Беренільда поклала п’яльця на коліна й узяла вдягнені в рукавички руки Офелії у свої.

—    Уявляю, як неспокійно вам, люба моя дівчинко. Усе це таке нове для вас! Обов’язково діліться зі мною всіма своїми тривогами, як з рідною матір’ю.

Офелія не стала їй казати, що рідна мати, напевно, остання людина у світі, з якою вона поділилася б тривогами. Та й узагалі вона хотіла не вилити душу, а отримати конкретні відповіді на запитання. Беренільда майже одразу відпустила її руки й вибачилася:

—    Перепрошую. Іноді я забуваю, що ви чтиця.

Офелія не одразу зрозуміла, що тут не так.

—    Мадам, я нічого не можу прочитати, коли в рукавичках. І навіть якщо я їх зніму, ви можете спокійно брати мене за руки. Я читаю не живих істот, а лише предмети.

—    Надалі я знатиму.

—    Ваш племінник сказав мені, що працює в інтендантській службі, а в якій саме галузі?

Беренільда широко розплющила очі, величезні й сяйливі, мов коштовні камені, і на всю кімнату розсміялася, наче кришталь забринів.

—    Я бовкнула якусь дурницю? — здивувалася Офелія.

—    Та ні, це Торн у всьому винен, — промовила Беренільда, досі не відсміявшись. — У цьому він увесь: ощадливий у словах і в хороших манерах!

Вона витерла воланом на сукні краєчки очей і заговорила серйозно.

—    Варто вам знати, що він працює не в «інтендантській службі», як ви сказали. Він суперінтендант сеньйора Фарука й відає фінансами Небограда та всіх провінцій Полюса.

Окуляри в Офелії стали блакитними, і Беренільда лагідно кивнула.

—    Так, люба, ваш майбутній чоловік — головний скарбник королівства.

Офелії знадобився час, щоб осмислити цю новину. Важко було уявити цього простацького, похмурого дикуна чиновником-високопосадовцем. І чому таку непоказну із себе дівчину, як оце вона, мали намір видати за цього чоловіка? Тепер їй здалося, що цим шлюбом карають не її, Офелію, а Торна.

—    Мені важко уявити своє місце у вашому клані, — зізналася вона. — Чого ви очікуєте від мене, крім дітей?

—    Про що це ви? — здивувалася Беренільда.

Офелія сховалася за своєю незворушною, трохи наївною маскою, але для себе подумки відзначила цю дивну реакцію. Вона ж нічого такого не спитала, еге ж?

—    На Анімі я мала музей, — тихенько пояснила вона. — Може, тут від мене сподіваються такої ж роботи чи якоїсь подібної? Я б не хотіла жити у вашому затінку, ніяк не проявляючи себе.

Офелія зараз намагалася домовитися про можливість діяти самостійно. Беренільда замислено поглянула своїми гарними вологими очима на книжки з картинками в шафі.

—    Музей? Так, мабуть, це заняття було б цікаве. Тутешнє життя жінки часто вганяє її в нудьгу. Нам не доручають нічого відповідального, як у вас. Повернімося до цієї розмови, коли буде усталено ваше місце при дворі. Тут квапитися не можна, люба моя дівчинко...

Якщо Офелія і поспішала кудись, то аж ніяк не в лави цієї аристократії. Насправді вона знала про неї лише те, що прочитала в щоденнику («Ми проводимо цілі дні, граючи в карти й гуляючи садами»), і це анітрохи не вабило її.

—    А як усталити це місце при дворі? — трохи занепокоїлася вона. — Мені доведеться брати участь у світських заходах і віддавати шану вашому Духу родини?

Беренільда знову взялася за вишивання. У спокійній заводі її погляду промайнула тінь. Голка протикала полотно вже не такими граційними рухами. Офелія, сама не знаючи як, скривдила її.

—    Ви бачитимете сеньйора Фарука лише здалеку, дитино. Що ж до світських заходів, то так, але не зараз. Ми почекаємо вашого весілля наприкінці літа. Ваші Настоятельки просили неухильно дотримуватися традицій — зачекати рік від заручин до весілля, щоб ближче познайомитися з вами. Крім того, — додала Беренільда, трохи насупившись, — це дасть нам трохи часу, щоб підготувати вас до появи при дворі.

Офелії незручно було сидіти в кріслі, заваленому подушками, і вона підсунулася до краєчка й поглянула на свої заболочені чоботи, що визирали з-під нічної сорочки.

Її підозри справджувалися: Беренільда щось приховувала. Звівши голову, дівчина ковзнула поглядом у вікно. Сонце проймало ранковий туманець золотими стрілами своїх променів. Під деревами лягали тіні.

—    Отже, цей парк, ця кімната, — прошепотіла Офелія, — це оптичні ефекти?

Беренільда потягнула за голку, незворушна, мов річкове озеро.

—    Так, люба моя дитино, але це не моє творіння. Дракони не вміють плести ілюзії, це радше спеціалізація клану суперників.

«Однак Беренільда успадкувала від них цей маєток, — подумки завважила Офелія. — Може, вона з ними не так уже й погано ладнала?»

—    А яка здібність у вас, мадам?

—    Яке нескромне запитання! — трохи обурилася Беренільда, не відводячи очей від п’ялець. — Хіба в жінки запитують про вік? Мені здається, що розповідати вам про все це має радше ваш наречений...

Офелія зробила безпорадну міну, і Беренільда, розчулено зітхнувши, сказала:

—    Торн справді безнадійний! Я так розумію, що він лишив вас блукати в сутінках й анітрохи не подбав про те, щоб задовольнити вашу цікавість.

—    Ми обоє не дуже балакучі, — зауважила Офелія, ретельно добираючи слова. — Однак я з вашого дозволу хочу сказати: здається, я не припала до серця вашому племінникові.

Беренільда дістала з кишені сукні портсигар. За кілька секунд вона вже випустила з губ хмарку блакитного диму.

—    Торнове серце, — прошепотіла вона, розкотисто вимовляючи «р». — Міф? Безлюдний острів? Кулька засохлої плоті? Люба моя дитино, я ніколи не бачила його закоханим, якщо це втішить вас.

Офелія пригадала, з яким незвичним красномовством він говорив про свою тітку.

—    Вій луже шанує вас.

—    Так. - Обличчя Беренільди прояснішало, вона задумливо постукала портсигаром по бонбоньєрці. — Я люблю його, як мати. Гадаю, що Торн щиро мене любить, і це мене тішить, особливо зважаючи на те, що йому це не дуже властиво. Я довго побивалася з приводу того, що він не знається із жінками, тож він гнівається на мене, бо я його трохи присилувала. Ваші окуляри постійно змінюють колір, — весело сказала раптом вона. — Як кумедно!

—    Сонце піднімається, мадам. Вони прилаштовуються до освітлення. — Офелія поглянула на Беренільду крізь похмуру сіру плівку, що опустилася на скельця, і вирішила відповісти більш щиро: — А також до мого настрою. Просто я замислилася, чи не очікував Торн собі дружини, більше схожої на вас. А я ж цілковита протилежність його очікуванням.

—    Ви боїтеся чи відчуваєте полегшення? — Затиснувши двома пальцями довгу сигарету, Беренільда вдивлялася в обличчя своєї гості, немовби граючи в дуже захопливу гру. — Не треба так морщитися, Офеліє: я не розставляю вам пасток. Гадаєте, я не розумію ваших емоцій? Вашу долю силою пов’язали із чоловіком, якого ви не знаєте, і він виявився палким, наче айсберг. — Вона загасила недопалок у бонбоньєрці й хитнула головою. Біляві кучері затанцювали у вальсі. — Але я з вами не згодна, дитино моя. Тори — чоловік слова, і, гадаю, він просто иамислив собі ніколи не одружуватися. Зараз ви стали на заваді його дрібним звичкам, ото й усе.

—    А чому він не хотів одружуватися? Хіба не кожен прагне вшанувати родину, створивши свою власну?

Офелія поправила окуляри на носі, подумки сміючись. Невже це сказала вона?

—    Він не міг, — м’яко заперечила Беренільда. — Я це не для того, щоб зачепити вас, але подумайте, чому довелося шукати йому дружину в далеких краях?

—    Вам щось подати, мадам?

На порозі кімнати стояв якийсь немолодий добродій, дуже здивований, що вони опинилися в цій частині будинку. Беренільда недбало пожбурила вишивання на подушку крісла.

—    Чаю та апельсинових бісквітів! У маленькому салоні. Тут ми не сидітимемо. Про що ми говорили, люба моя дівчинко? — запитала вона, позираючи на Офелію великими бірюзовими очима.

—    Про те, чому Торн не міг одружитися. Мушу визнати, що не розумію, як це чоловік не взяв би дружину собі до вподоби.

Промінь сонця зазирнув до кімнати й золотим поцілунком ліг на шию Беренільди. Зблиснули локони, що лежали на її потилиці.

—    Він бастард.

Офелія закліпала очима: по той бік шибок зійшло сонце.

—    Торн — позашлюбна дитина?

—    Його покійний батько, мій брат, мав таку слабкість — учащати до жінки іншого клану, — пояснила їй Беренільда, — і лиха доля судила, щоб сім’я цієї дівки знеславилася.

Бездоганний овал обличчя перекосило на слові «дівка».

«Це не просто зневага, а відверта ненависть», — завважила подумки Офелія.

Беренільда простягнула свою гарну, вкриту татуюваннями руку, щоб дівчина допомогла їй підвестися.

—    Торна мало не видворили звідси разом із цією шльондрою, його матір’ю, — продовжила вона вже спокійнішим голосом. — Мій любий братик не придумав нічого ліпшого, аніж померти, не встигнувши офіційно визнати його. Мені довелося застосувати весь свій вплив, щоб зберегти його права. Як бачите, я це зробила належним чином.

Беренільда лунко захряснула за ними двері. Її жорстка посмішка пом’якшилася, погляд з гіркого перемінився на солодкий.

—    Ви постійно роздивляєтеся татуювання на руках — і в мене, і вчора в моєї матері. Що ж, люба моя Офеліє, знайте, що це мітка Драконів, відзнака, на яку Торн ніколи не зможе претендувати. Він не жінка з нашого клану, що погоджується взяти шлюб з бастардом, у якого один з батьків знеславився.

Офелія обмірковувала почуте. На Аміні людину, яка завдала сильного удару честі родини, могли приректи на вигнання, але карати весь клан... Торн правду казав: тутешні звичаї аж ніяк не вирізнялися м’якістю.

Удалині пролунало мідне відлуння ударів настінного годинника. Беренільда, яка поринула у власні думки, немовби прокинулася.

—    Крокет у графині Інґрід! Я ледь не забула. — Вона схилилася до Офелії, гнучка, висока й оксамитово-м’яка, і погладила їй щоку. — Я не запрошую вас приєднатися, бо ви, мабуть, іще втомлені з дороги. Попийте чаю в салоні, відпочиньте у своїй кімнаті й користуйтеся моєю челяддю, як власного!

Офелія провела поглядом Беренільду, яка під шурхіт сукні віддалялася галереєю меблів-привидів у чохлах.

Дівчина гадки не мала, що таке челядь.

УТЕЧА

« Мамо, тату...»

Нашкрябавши ці два короткі слова, гусяче перо надовго завмерло над аркушем паперу. Офелія просто не знала, що додати. Вона ніколи не мала здібностей до письмових чи усних розповідей, не вміла ані сформулювати те, що безпосередньо зачіпало її, ані точно визначити свої почуття.

Дівчина втупилася в полум’я в каміні. Вона сиділа на хутряному килимі в маленькому салоні, а письмове приладдя розклала на вишитому сидінні ослінчика для ніг, що зараз правив їй замість стола. Поряд на підлозі ліниво крутився її шалик, наче кольоровий змій.

Офелія знову зосередилася на своєму листі й прибрала волосину, що впала на аркуш. їй здавалося, що з батьками дуже важко. Мати своїм характером душила всіх навколо, не лишаючи місця ні для кого, крім себе. Вона весь час теревенила, щось вимагала, махала руками й нікого слухати не хотіла. Що ж до батька, він був лише тихеньким відлунням своєї дружини: завжди погоджувався з усіма її словами, ледве розтуляючи губи й не зводячи погляду зі своїх черевиків.

У цьому листі мати Офелії хотіла побачити виявлення глибокої вдячності й перші придворні плітки, які вона стрімголов кинулася б переповідати. Однак дочка нічого такого не написала. їй і на думку не спіало дякувати родині за те, що її відіслали світ за очі, та ще й на такий ковчег... Що ж до пліток, вона тут нічого не дізналася, і це її аж ніяк не бентежило.

Тому дівчина закидала адресатів стандартними запитаннями: «Як у вас усіх справи? Чи знайшли мені заміну в музеї? Дідусь бодай іноді виходить зі своїх архівів? Чи добре все в сестричок у школі? Хто зараз живе в кімнаті з Гектором?»

На цьому запитанні Офелію раптом охопило якесь чудернацьке відчуття. Вона обожнювала брата, і від думки про те, що він зростатиме далеко від неї, їй стало моторошно. «Годі запитань», — вирішила вона.

Офелія глибоко вдихнула, опускаючи перо в чорнило. Чи варто трохи розповісти про нареченого та взаємини з ним? Вона не мала жодного уявлення про те, що він за чоловік насправді. Неотесаний ведмідь? Чи-новник-високопосадовець? Мерзенний убивця? Людина честі? Бастард, заплямований від самого народження? Забагато визначень, і вона не знала, яке найкраще надається до чоловіка, за якого невдовзі вийде заміж.

Натомість вона повільно написала: «Ми приїхали вчора, подорож минула вдало». Щодо цього вона сказала правду, але не зізналася в головному: у Торновому попередженні на гвинтокрилі, у тому, як вони потай пробиралися до Беренільди, у місцевих кланових сутичках. А ще ж ці двері в глибині парку, якими вони пройшли напередодні. Офелія потім сходила туди й виявила, що вони замкнені. Коли вона попросила ключ, сказали, що не мають права дати його їй. Попри всі реверанси слуг і бездоганне виховання Беренільди Офелія почувалася тут, ніби у в’язниці, і сумнівалася, чи можна про це писати.

—    Ось і всеї — вигукнула тітка Розеліна.

Офелія озирнулася. Хрещена, дуже прямо сидячи на стільці за маленьким секретером, відіслала перо на бронзову підставку й склала три аркуші, помережані чорним плетивом літер.

—    Ви вже? — здивувалася Офелія.

—    Ще б пак! Я мала достатньо часу: цілий день і цілу ніч думала про те, що маю написати. Можеш не сумніватися: Настоятельки знатимуть про тутешні інтриги.

З пера, яке Офелія тримала над аркушем, упала крапля чорнила й розповзлася зірочкою посеред речення. Поклавши на неї промокальний папір, Офелія підвелася. Вона замислено глянула на вишуканий годинник, що кришталево-дзвінко відбивав час на каміні. Ось уже майже дев’ята вечора, а від Торна з Беренільдою досі жодної звістки. За вікном у вечоровому присмерку вже не видно було парку — натомість у склі, ніби в дзеркалі, відбивалося світло каміна та ламп.

—    Здається мені, що ваш лист ніколи не потрапить за межі Полюса, — тихо промовила Офелія.

—    Що ти таке кажеш? — обурилася Розеліна.

Офелія приклала палець до вуст, просячи говорити тихіше. Підійшовши до секретера, вона взяла тітчин конверт.

—    Ви ж чули, що сказала пані Беренільда, — прошепотіла вона. — Ми повинні віддати листи мсьє Торну. Наївно було б вірити, що він не подбає, аби наші листи не стали на заваді їхнім планам.

Тітка Розеліна рвучко підвелася і подивилася на Офелію гострим, трохи здивованим поглядом. У світлі лампи її шкіра здавалася ще жовтішою, ніж була насправді.

—    Отже, ми тут на самоті й геть відірвані від світу — це ти намагаєшся мені сказати?

Офелія кивнула. Так, вона в цьому не сумнівалася. Ніхто не приїде сюди по них: Настоятельки не відмовляться від свого рішення. Доведеться вести цю гру самостійно попри всю її складність.

—    І ти не боїшся? — розпитувала далі тітка Розеліна, примруживши очі, як стара кішка.

Офелія видихнула хмарку пари на скельця окулярів і протерла їх рукавом.

—    Трохи, — зізналася вона. — Особливо боюся того, що нам не розповідають.

Тітка Розеліна стиснула вуста, але навіть так випиналися її конячі зуби. Вона кілька секунд вдивлялася у свій лист, потім розірвала його навпіл і сіла за секретер.

—    Чудово, — зітхнула вона, беручи перо. — Я спробую описати все делікатніше, але все це ходіння навшпиньках не дуже добре мені дається.

Офелія теж сіла на свій ослінчик, а тітка сухо додала:

—    Я завжди вважала, що ти копія батька: ані характеру, ані власної волі. Бачу, я погано тебе знала, дівчинко.

Офелія довго дивилася на чорнильну пляму посеред сторінки. Від цих слів раптом стало тепліше, хоча вона сама не знала чому.

«Я дуже рада, що тітонька Розеліна тут, зі мною», — написала вона батькам.

—    Уже ніч, — зазначила хрещена, кинувши на вікно невдоволений погляд. — А господарі так і не повернулися! Сподіваюся, вони про нас не забудуть. Бабуся дуже мила, але трохи несповна розуму.

—    У них справи при дворі, — знизала плечима Офелія.

Вона не насмілилася сказати, що Беренільда збиралася на крокет. Тітка б дуже обурилася, що їхнє товариство проміняли на дитячу забавку.

—    Двір! — пирхнула Розеліна, шкрябаючи пером папір. — Цікаве слівце на позначення гротескової вистави, за лаштунками якої актори обмінюються ударами кинджалів. Гадаю, нам пощастило, що ми тут, далеко від цих ненормальних.

Офелія насупилася, погладжуючи свій шалик. Вона не поділяла тітчиної думки. їй було моторошно від того, що їхня свобода пересування обмежена. Спочатку тебе саджають у клітку, щоб захистити, а потім клітка перетворюється на в’язницю. Якщо відсьогодні не взяти майбутнє у власні руки, з неї зроблять жінку, яка сидить замкнена вдома й не має іншого призначення, окрім народжувати дітей для чоловіка.

—    Вам щось потрібно, дівчатонька?

Офелія і Розеліна підвели погляди. Торнова бабуся так тихо прочинила стулки дверей, що ніхто й не помітив. Вона була схожа на черепаху: згорблена спина, зів’яла шия, повільні рухи, та ще й поморщене обличчя, що розпливалося в усмішці.

—    Ні, дякую, мадам, — відповіла Розеліна, чітко промовляючи кожен звук. — Це дуже мило з вашого боку.

Офелія з тіткою помітили, що не лише їм часом важко сприймати північний акцент — їх також не завжди розуміли. Бабуся іноді здавалася трохи розгубленою, коли вони розмовляли надто швидко.

—    Щойно телефонувала дочка, — сказала старенька. — Вона просить у вас пробачення, але її затримали. Вона повернеться завтра вранці. — Бабуся схвильовано похитала головою. — Не до вподоби мені вся ця світська метушня, а дочка вважає, що повинна брати в ній участь. Це безглуздя... — Офелія вловила в її голосі занепокоєння. Отже, для Беренільди також було небезпечно з’являтися при дворі?

—    А ваш онук? — запитала Офелія. — Коли він повернеться?

Насправді вона не поспішала зустрітися з ним, і на душі стало легше, коли старенька відповіла:

—    Він дуже серйозний хлопець, бідолашна моя дитино! Завжди заклопотаний, не відводить погляду від годинника, поспішає кудись. Ледь встигає поїсти! Швидше за все, ви його бачитимете лише мигцем.

—    Ми б хотіли передати йому листи, — сказала тітка Розеліна. — І треба вказати зворотну адресу, щоб родичі могли написати нам відповідь.

Бабуся похитала головою, і Офелії здалося, що вона от-от втягне її в плечі, мов черепаха — у панцир.

Наступного дня, уже по обіді, повернулася Беренільда, впала у велике крісло й наказала, щоб їй принесли кави.

—    Обтяжливі придворні обов’язки, люба моя Офе-ліє! — сказала вона, коли та підійшла привітатися. — Ви не уявляєте, як вам пощастило. Передайте, будь ласка.

Офелія взяла з підставки гарненьке дзеркальце, на яке вказала Беренільда, і подала його, ледь не впустивши. Прямо сівши на подушках, Беренільда стурбовано глянула на крихітну, ледь помітну зморшку, що прорізалася на припудреному чолі.

—    Я мушу відпочити, бо стану геть страшна.

Слуга приніс каву, якої вимагала Беренільда, але вона з огидою відштовхнула горнятко й втомлено всміхнулася Офелії й тітці Розеліні.

—    Мені дуже прикро. Справді дуже прикро, — сказала вона, розкотисто вимовляючи «р», і голос від цього звучав дуже чуттєво. — Я не думала, що так затримаюся. Сподіваюся, ви не дуже нудьгували?

Беренільда запитала це лише для годиться. Попрощавшись, вона замкнулася у своїй кімнаті — тітка Розеліна ледь не задихнулася від обурення.

Далі дні минали так само. Офелія зовсім не бачила нареченого, а Беренільду — тільки мигцем між її виходами у світське товариство. Зустрівши десь у коридорі бабусю, вона обмінювалася з нею кількома люб’язними фразами, а переважну частину свого часу проводила з тіткою. Життя незабаром загрузло в похмурій рутині, наповненій самотніми прогулянками в саду, обідами, де за столом ніхто не промовляв ані слова, читанням довгими вечорами у вітальні та кількома іншими заняттями, щоб розвіяти нудьгу. Єдина помітна подія трапилася, коли привезли валізи. Тітка Розеліна тоді трохи заспокоїлася. Офелія зі свого боку завжди дбала про те, щоб мати покірливий вираз обличчя і не викликати підозри, надто довго походжаючи в глибині парку.

Одного вечора вона дуже рано пішла до своєї кімнати. Коли годинник пробив четверту, Офелія розплющила очі, поглянула на балдахін свого ліжка й вирішила, що час підвестися й розім’яти ноги.

Вона застібнула на собі одну зі своїх старих суконь, що давно вийшли з моди, і накинула чорну пелерину. Під великим каптуром не було видно обличчя — самі лише окуляри. Шалик, який, скрутившись, дрімав у ногах ліжка, Офелія пожаліла й не стала будити. Вона пройшла крізь дзеркало своєї кімнати, вигулькнула із дзеркала у вестибюлі й дуже обережно відімкнула вхідні двері.

Парк надворі огорнула фальшива зоряна ніч. Дівчина ступила на газон, ховаючись під деревами, пройшла кам’яним місточком, перестрибнула через кілька струмків і опинилася перед дерев’яними дверцятами, що відділяли володіння Беренільди від решти світу.

Офелія опустилася на коліна й поклала долоню на стулку дверей. Під час кожної своєї прогулянки парком вона готувалася до цієї миті, шепотіла замковій шпарині лагідні слова, вдихала в неї життя, приручаючи її день у день. Зараз усе залежало від того, чи зможе вона переконати її в тому, що намислила. Саме так треба було поводитися, щоб двері сприймали її як господарку.

— Відчиніться, — упевнено прошепотіла Офелія.

Щось клацнуло. Вона вхопилася за ручку. Двері, що стояли посеред газону самі-одні, крутнулися на петлях. Закутана в пелерину Офелія зачинила двері за собою і ступила в глиб криво вимощеного бруківкою подвір’ячка, востаннє озирнувшись. Важко було повірити, що за старим, покритим тріщииами будинком ховається маєток.

Офелія пірнула в плетиво вуличок, заповнене смердючим туманом, який ледве розвіювало світло ліхтарів. На її вуста лягла усмішка. Здається, уперше за цілу вічність вона могла йти куди заманеться. Про втечу не йшлося, просто хотілося самостійно відкрити для себе світ, у якому доведеться жити. Зрештою, у неї на чолі не написано, що вона Торнова наречена, то чого тривожитися?

Вона заглибилася в темряву порожніх вуличок. Тут було набагато холодніше й вологіше, ніж у парку, але Офелії подобалося дихати «справжнім» повітрям. Позираючи на забиті дошками двері та фасади без вікон, вона думала, чи за ними також ховаються замки та сади. На повороті вона зупинилася, почувши дивний шум. За ліхтарем вітер торсав великий, вставлений у простінок шматок скла, і воно дзеленчало. Вікно. Справжнє вікно. Офелія відчинила його. У рот і ніздрі одразу ринув сніг, каптур зірвало з голови. Відвернувшись, дівчина прокашлялася, затримала дихання і, спираючись обома руками, спробувала пролізти. Половина тіла повисла в порожнечі. Офелія впізнала хаотичний лабіринт із веж, які стирчали під усіма можливими кутами, і карколомні вигини арок, від яких подих перехоплювало, і нагромадження валів, що здіймалися на поверхні Небограда, мов пухирі. Далеко внизу блищала замерзла вода в ровах. А ще нижче, там, куди ледь сягав погляд, вітер колихав білі ялиці. Холод став майже нестерпним. Офелія штовхнула важке скло на місце й знову вирушила в розвідку.

Вона саме вчасно відскочила в темний глухий кут, коли з іншого кінця тротуару долинув металевий брязкіт. У її напрямку йшов розкішно вбраний старий: каблучки на кожному пальці, вплетені в бороду перли. Він відбивав свої кроки срібною тростиною. Офелії він здався королем. У нього були дивні, обведені тінями очі, як на світлинах у дитячій кімнаті.

Старий проминув сховок, де зачаїлася Офелія, не помітивши її. Він щось наспівував із широко розплющеними очима. На повіках, аж до брів, лежали не тіні, а татуювання. По очах Офелії вдарив спалах феєрверків. Мелодія, яку мугикав старий, перейшла на карнавальний спів. Навколо зібрався натовп веселих масок, які сипали конфеті Офелії у волосся. А потім незнайомці зникли так само швидко, як з’явилися. І лише старий віддалявся, постукуючи тростиною по тротуару.

Збита з пантелику Офелія спробувала витрусити конфеті з волосся, але з’ясувала, що там нічого немає. Вона провела поглядом чоловіка на тротуарі. Він плів ілюзії — отже, належав до клану, що ворогував із Драконами? Офелія вирішила, що найрозумніше — повернутися, але геть загубилася і не могла знайти дорогу до маєтку Беренільди. Усі ці огидні провулочки, оповиті туманом, здавалися однаковими.

Вона спустилася якимись сходами, але не могла пригадати, щоб піднімалася ними... Постояла на перехресті, міркуючи, куди рушити. Пройшла в арку, під якою смерділо каналізацією, а біля рекламних вивісок сповільнила крок.

ВИСОКА МОДА! ЗОЛОТІ РУКИ БАРОНА МЕЛЬХІОРА МОЖУТЬ УСЕ!

АСТМА? РЕВМАТИЗМ? СЛАБКІ НЕРВИ?

ЧИ ДУМАЛИ ВИ ПРО БАЛЬНЕОЛОГІЧНЕ ЛІКУВАННЯ?

ЕРОТИЧНІ НАСОЛОДИ ПАНІ КУНІҐУНДИ. СВІТЛЯНІ ПАНТОМІМИ

ОПТИЧНИЙ ТЕАТР СТАРОГО ЕРІКА.

Так, тут справді пропонували геть усе, що можна собі уявити... Офелія насупилася, коли побачила ще дивніше оголошення:

ПІСОЧНІ ГОДИННИКИ ХІЛЬДЕҐАРДИ ДЛЯ ЗАСЛУЖЕНОГО ВІДПОЧИНКУ.

Вона зірвала його, щоб краще роздивитися, — і побачила власне обличчя. Аркуші були розвішані на якійсь дзеркальній поверхні. Геть забувши про пісочні годинники, Офелія ступила в коридор, заповнений оголошеннями. Щокроку їх меншало, натомість її зображення виринало дедалі частіше.

Це був вхід, як вона зрозуміла, у дзеркальну галерею. Офелія на таке й не сподівалася: їй достатньо було б од-ного-єдиного дзеркала, щоб потрапити до своєї кімнати.

Вона тихо походжала серед безлічі інших Офелій, які ховалися під відлогами пелерин і трохи перелякано позирали з-під окулярів. Її захопила ця гра. Заглибившись у лабіринт, Офелія незабаром помітила, що під ногами вже не бруківка, а до блиску навощений паркет, що кольором скидався на віолончель.

Дівчина раптом прикипіла до місця, почувши сміх. Вона не встигла нічого зробити, аж тут її зусібіч оточило потроєне відображення якоїсь пари. Довелося вдатися до того, що вона вміла найкраще у світі, — стати непомітною, мовчати, не метушитися, не робити жодного жесту, що міг би привернути увагу. Повз неї пройшли розкішно вдягнені двоє із чорними напівмасками на обличчях, навіть не глянувши на неї.

—    А ваш чоловік, люба моя кузино? — жартівливо запитав незнайомець, вкриваючи поцілунками руки пані в рукавичках.

—    Чоловік? Розтринькує наші статки за столом для бриджу, а що йому ще робити?!

—    У такому разі простежимо за тим, щоб йому пощастило...

Промовивши це, чоловік повів свою супутницю далі. Офелія ще мить постояла: не могла повірити, що вона так легко лишилася непоміченою. Ще кілька кроків — і дзеркальна галерея перейшла в інші, а ті стали більш заплутаними. Незабаром до її відображень долучилися чужі, і вона опииилася у вирі шаленого танцю серед жінок під вуалями, офіцерів в уніформі, капелюхів із плюмажами, якихось добродіїв у перуках, порцелянових масок, келихів із шампанським. Весела музика перетворилася на вальс, і Офелія зрозуміла, що потрапила на бал-маскарад.

Саме тому на неї не звернули уваги під чорною пелериною — вона немовби стала невидимкою.

З обережності Офелія зробила свої окуляри темними, а потім посміливішала й схопила з таці, яку тримав слуга, келих, щоб утамувати спрагу. Вона походжала вздовж дзеркальної стіни, готова будь-якої миті розчинитися у власному зображенні, а тим часом сповненим цікавості поглядом дивилася на бал і уважно вслухалася в розмови. А втім, швидко розчарувалася. Люди обмінювалися банальностями, намагалися жартувати й розважатися, фліртуючи. Ніхто не говорив ні про що серйозне, а дехто мав такий сильний акцент, що Офелія взагалі майже нічого не розуміла.

Зовнішній світ, від якого її весь час напрочуд старанно відгороджували, аж ніяк не здавався таким небезпечним, як розповідали. Нехай вона полюбляла спокій і тишу, але корисно було часом побачити нові обличчя, хай і під масками. Кожен ковток шампанського приємно поколював язик. їй подобалося перебувати тут, серед незнайомців, і аж тепер вона зрозуміла, як сильно тиснула на неї атмосфера маєтку.

— Мсьє посланнику! — покликала жінка, яка стояла поряд з Офелією.

Вона була вдягнена в розкішну сукню з фіжмами, а в руці тримала перламутровий лорнет. Офелія, прихилившись до колони, мимоволі подивилася на чоловіка, який ішов у їхньому напрямку — і не змогла відвести погляду. Може, перед нею опинився нащадок посланниці, про яку стільки разів писала прабабця Аделаїда у своїх подорожніх нотатках? Обідраний редингот, мітенки з дірками, рваний капелюх — усе це дуже впадало в око на тлі чужих святкових яскравих костюмів. Він ішов без маски, з відкритим обличчям. Офелія, зазвичай не дуже чутлива до чоловічих чарів, мала принаймні визнати, що він їх не позбавлений. Очі на цьому відкритому й гармонійному, бездоганно виголеному (хіба що, можливо, надто блідому) обличчі, здавалося, дивилися прямо в небо — такі вони були світлі.

Посланник ввічливо схилився перед жінкою, яка покликала його.

—    Мадам Ольго, — привітався він, знімаючи капелюх.

Випроставшись, він скоса подивився на Офелію, сягнувши поглядом під її каптур і темні окуляри. У неї ледь не випав з рук келих із шампанським. Вона й оком не змигнула, не відвернулася і не відступила: не можна було виказувати, що вона тут чужа.

Посланник байдуже глянув на неї й обернувся до Ольги, яка тихенько постукала його по плечу віялом.

—    Вам невесело на моєму скромному святі? Усамітнилися в кутку, немовби на душі у вас тяжко.

—    Мені нудно, — просто сказав він.

В Офелії аж подих перехопило від його відвертості. Пані Ольга засміялася дещо силувано.

—    Звісно, куди мені до прийомів у Місяцесяйві! Мабуть, для вас тут надто «пристойно»? — Вона трохи опустила напівмаску, і стало видно очі, які дивилися на посланника із захватом. — Будьте моїм кавалером, — протуркотіла вона. — І тоді вже не нудьгуватимете.

Офелія прикипіла до місця. Її повіки оздоблювало таке саме татуювання, що й у дідугана, якого вона зустріла раніше. Дівчина озирнула натовп, який кружляв у танці навколо. Чи крилася під кожною маскою така сама мітка?

—    Дякую, мадам Ольго, але мені вже час, — відмовився посланник, загадково всміхнувшись.

—    Он як! Вас чекають деінде? — заінтриговано поцікавилася вона.

—    Можна й так сказати.

—    У вашому житті забагато жінок! — жартівливо прожебоніла вона й розсміялася.

Посланник усміхнувся ширше. Родимка між бровами надавала його обличчю дивного виразу.

—    Ще одна цього вечора...

Зараз, коли Офелія придивилася, його обличчя вже не здавалося таким відкритим. їй спало на думку, що давно вже час повертатися до спальні. Поставивши келих на столик, вона пробралася між гостями, які танцювали. Шурхіт суконь лишився позаду. Офелія гайнула в дзеркальні коридори, маючи намір кинутися в пер-ше-ліпше дзеркало.

Її міцно схопили за плече — вона аж розвернулася на підборах. Навколо закрутилися її відображення, і вона, розгубившись, скоса позирнула на вродливого посланника, який схилився над нею, всміхаючись.

—    Я подумав, що не може існувати незнайомого мені жіночого обличчя, — напрочуд спокійно мовив він. — З ким маю честь говорити, мадемуазель?

У САДУ

Офелія опустила голову й пробелькотіла перше, що спало на думку:

—    Я служниця, мсьє. Новенька... Щойно почала працювати.

З його обличчя одразу зникла усмішка, а брови поповзли вгору, аж під високий капелюх. Обійнявши Офелію рукою за плечі, він повів її дзеркальними галереями. Офелія розгубилася. У голові промайнула думка, яка мовби не їй належала: не промовляти більше ані слова. Хоч як вона впиралася руками й ногами, але довелося вийти в місто, оповите смердючим туманом. Вони лишили позаду чимало бруківок і вуличок, аж поки посланник сповільнив кроки.

Він скинув з Офелії каптур і замислено погладив її буйні темні кучері, так безцеремонно, що вона аж розгубилася. Потім підняв їй підборіддя, розвернув обличчя і довго роздивлявся його під ліхтарем, Офелія ж дивилася на нього. У цьому світлі шкіра посланника здавалася схожою на слонову кістку, а волосся — на промені місяця. Усе це підкреслювало блакить його незвичайно світлих очей. А між бровами зачаїлася не родимка, а татуювання.

Так, цей чоловік був гарний, але його врода трохи лякала. Попри капелюх, схожий на консервну банку, носланник не викликав в Офелії найменшого бажання сміятися.

—    Акцент, недолуге вбрання, провінційні манери, — перелічував цей чоловік, тішачись дедалі більше. — Ви

Торнова нареченаї Я так і знав, що цей пройдисвіт нас дурить І А що в нас тут, під цими чорними біноклями?

Посланник обережно зняв з Офелії окуляри й подивився їй в очі. Вона не знала, який у неї вираз обличчя, але чоловік одразу став лагіднішим.

—    Не бійтеся. Я ніколи в житті не скривдив жінки. До того ж ви така тендітна й викликаєте непереборне бажання захистити вас!

Він поплескав її по голові, мов загублену дитину. Офелія не розуміла, чи не сміється він з неї.

—    Нерозумна ви дівчинка! — вичитував він їй солодким голосом. — Походжати отак на території Міражни-ків! Вам що, жити набридло?

Офелія ошелешено слухала. Отже, Торн і Беренільда не перебільшували, попереджаючи її. Міражниками називали людей з татуюваннями на повіках? Вдале назвисько для ілюзіоністів. У голові не клалося, як вони могли поступитися маєтком Беренільді, якщо так ненавиділи Драконів і все, що пов’язане з ними.

—    Ви язика проковтнули? — підколов її посланник. — Боїтеся мене?

Офелія заперечно похитала головою, але не промовила ані слова. Вона думала лише про те, як зникнути звідси.

—    Торн убив би мене, якби побачив нас разом, — весело промовив чоловік. — Яка іронія! Оце пощастило мені! Люба моя дівчинко, ви повинні трохи прогулятися зі мною.

Офелія залюбки відмовилася б, але її міцно схопили за руку. Двоюрідний дідусь правду казав: вона б нізащо не змогла опиратися фізичній силі чоловіка.

Посланник потягнув її до ще більш смердючих кварталів — хоча здавалося, що такі знайти неможливо. Офелія захлюпала сукню в якійсь калюжі — такій темній, що в ній достоту була не вода.

—    Ви щойно прибули до нас, чи не так? — зауважив посланник, який пожирав її очима. — Мабуть, міста на Анімі набагато чарівніші, а тут вам незабаром випаде нагода пересвідчитися, що всі нечистоти ховають під потрійним шаром лаку.

Чоловік раптом урвав розмову, коли вони, ідучи тротуаром, повернули за ріг. В Офелії знову виникла немовби чужа думка накинути каптур. Вона ошелешено блиснула окулярами на посланника, а той підморгнув. Отже, їй не здалося: він міг накидати їй свої думки. Це відкриття їй не сподобалося.

Посланник повів її на склади, під стелю, заповнену скринями й полотняними мішками. Попри пізню годину тут метушилося безліч робітників. Коли повз них проходив посланник, вони шанобливо стискали козирки своїх кашкетів, але не звертали ані найменшої уваги на мініатюрну жінку під каптуром. Світло дзеркал, що висіли на довгих металевих ланцюгах, підкреслювало їхні змарнілі обличчя, які нічого не виражали. Побачивши саме цих страшенно виснажених людей, Офелія цілковито усвідомила, до якого світу потрапила. Тут були ті, хто танцював на балах, у мильній бульбашці ілюзій, і ті, хто обертав коліщатка машини. «А я? — подумала вона. — Яке моє місце у всьому цьому?»

—    Прийшли, — мелодійним голосом промовив посланник. — Саме вчасно.

Він указав Офелії на великий настінний годинник, що показував уже майже десяту райку. Дивно було бачити таку прекрасну річ посеред складів. Потім стало зрозуміло, що вони зараз у якомусь приміщенні, дуже схожому на маленьку залу очікування: ошатний зелений килим, затишні крісла, картини на стінах, просто попереду — двоє ґратів з кованого заліза, а за ними порожні клітки.

І все це одразу після складів. Від такої зміни аж у голові запаморочилося. Чоловік пирхнув, побачивши ошелешене обличчя Офелії: вона широко розплющила очі під своїми темними окулярами.

—    Точнісінько те, що я вам казав: лаковані нечистоти! Тут майже скрізь ілюзії. Не все завжди до ладу, але ви швидко розберетеся. — Він розчаровано зітхнув. — Щоб тільки прикрити лахміття! Робити все про людське око — це така собі постійна роль Міражників.

Офелія замислилася, чи він не з духу протесту вдягається, як безхатько.

Годинник пробив шість разів, і незабаром після цього щось загуло, і за одними з ґратів опинилася кабіна ліфта. Слуга підійшов відчинити двері. Офелія ще ніколи не заходила до таких розкішних ліфтів. Підбиті оксамитом стінки, приємна музика з програвача, але жодного дзеркала.

—    Ви зараз із Літнього саду? — запитав посланник.

—    Ні, мсьє, — відповів ліфтер. — Там уже не модно. Курильні кімнати нині популярніші.

—    Чудово. Відвезіть нас туди й простежте, щоб нас не турбували.

Він передав ліфтерові щось маленьке, і той широко всміхнувся.

—    Так, мсьє.

Офелії здавалося, що вона цілковито втратила контроль над ситуацією. Ліфтер крутив важіль, кабіна потихеньку піднімалася, а дівчина думала, як позбутися цього незнайомця, що причепився до неї. Шлях крізь поверхи Небограда здавався нескінченним. Вона подумки лічила їх: «Вісімнадцять... дев’ятнадцять... двадцять... двадцять один...» Ліфт їхав і їхав угору, і кожен поверх віддаляв її від маєтку.

—    Літній сад! — оголосив раптом ліфтер, блокуючи гальма в ліфті.

Відчинилися двері, і в очі вдарило сліпуче сонячне світло. Посланник зачинив металеві ґрати, і ліфт поїхав на вищі поверхи. Офелія приклала руки до чола: кольори здавалися їй надто яскравими навіть крізь темні окуляри. Макове поле розпростерлося червоним килимом, скільки око сягало. Під неймовірно блакитним небом вітерець хвилями котився по квітах. Усе повнилося співом цикад. Від спеки перехоплювало подих.

Офелія розвернулася. Дві шахти ліфта нікуди не поділися зі стіни, що недолуго стирчала серед маків.

—    Тут ніхто не заважатиме нашій розмові, — сповістив посланник, крутнувши свій капелюх.

—    Мені нема що сказати вам, — попередила його Офелія.

Усмішка посланника стала ширшою: губи розтягнулися, мов резинові. Очі здавалися ще блакитнішими, аніж небо над головою.

—    Чого ж ви так зі мною, дівчинко?! Я вас щойно врятував від майже невідворотної смерті. Вам не здається, що настав час трохи віддячити мені?

За що тут дякувати? За те, що порад немає жодного дзеркала? Змучена спекою, Офелія скинула з голови каптур і розстібнула пелерину, але посланник вдарив її по пальцях, мов дитину.

—    Застудитеся! Тутешнє сонце — така сама ілюзія, як безхмарне небо, гарні маки й спів цикад. — Розкинувши свій обірваний плащ над Офелією, щоб створити для неї трохи тіні, він неквапно йшов, а його капелюх випинався в небо. — Скажіть мені, Торнова наречена, як вас звати?

—    Гадаю, це якесь непорозуміння, — майже прошепотіла вона. — Ви мене з кимось сплутали.

—    Гадаю, що ні, — похитав він головою. — Я посланник, а отже, умію за кількома словами розпізнати прибульця. Ви дівчинка з Артеміди. І ладен заприсягтися, що оце, — він обережно взяв її зап’ястя, — читацькі рукавички. — Офелія не чула в його вимові жодного акценту й мала погодитися, що він дуже обізнаний. — Та від вас аж тхне вашою провінцією! — підколов її він. — Ви не схожі манерами ані на аристократку, ані на служницю. Мушу сказати, що ця незвичність просто чарівна. — Не випускаючи зап’ястя Офелії, він поцілував їй руку, пустотливо всміхаючись. — Мене звати Арчи-бальд. Скажете нарешті своє ім’я, Торнова наречена?

Висмикнувши руку, Офелія провела пальцями по макових квітках. Від її дотику облетіло кілька пелюсток. Бездоганна ілюзія, ще краща, ніж парк Беренільди.

—    Деніза. І, до вашого відома, я вже маю чоловіка зі своєї родини. Тут я ненадовго. Я вже сказала: ви мене з кимось сплутали.

Арчибальд усміхався вже не так впевнено. Офелія, охоплена раптовим натхненням, вигадала цю елегантну брехню. Вона вже не могла заперечувати, що приїхала з Аніми, — лишалося вдати із себе родичку. Найважливіше було не дати цьому чоловікові здогадатися, ніби її щось пов’язує з Торном. Вона вже й так відчувала, що припустилася невиправної дурної помилки, тож не варто було погіршувати ситуацію.

Арчибальд мовчки уважно поглянув на незворушне обличчя Офелії під відкинутим каптуром, ніби намагаючись зазирнути за темні окуляри. Чи міг він читати думки? Дівчина цього не знала, тому про всяк випадок подумки повторювала лічилку.

—    Отже, мадам?.. — замислено промовив Арчибальд. — А що пов’язує вас із нареченою Торна?

—    Вона моя близька родичка. Я хотіла побачити місце, у якому вона житиме.

Посланник врешті глибоко зітхнув.

—    Мушу визнати, що трохи розчарований. Шалено весело було б мати під рукою 'Горнову суджену.

—    І чого б це? — насупилася вона.

—    Та щоб позбавити її невинності, звісно ж.

Офелія дурнувато кліпнула очима. Нічого дивнішого вона не чула ніколи в житті.

—    Ви мали намір взяти мою кузину силою у траві в цьому саду?

Арчибальд скрушно й майже ображено похитав головою.

—    За тварину мене маєте? Якщо треба вбити чоловіка — мені від цього ні холодно ні жарко, але на жінку я б нізащо не підняв руку. Дідько! Та я б її звабив!

Офелію так приголомшила ця зухвалість, що вона навіть не змогла розгніватися на посланника. Він говорив так щиро, що це вибивало ґрунт у неї з-під ніг.

Ступаючи серед маків, вона втрапила кудись ногою і розтягнулася б на землі, якби Арчибальд її не підхопив.

—    Обережно: там бруківка! Її не видно, але все одно можна перечепитися.

—    А якби моя кузина відмовила вам? — не відступала-ся Офелія. — Що б ви тоді робили?

—    Навіть не знаю, — знизав він плечима. — Зі мною такого ще ніколи не траплялося.

—    Ви справді дуже впевнений у собі.

Арчибальд хижо всміхнувся.

—    Знаєте бодай щось про чоловіка, якому її призначили? Повірте, мої знаки уваги дуже сподобалися б їй. Присядьмо тут на хвилинку, — запропонував він, не даючи їй часу відповісти. — Умираю від спраги!

Він схопив дівчину за талію, підняв легко, як пір’їнку, і посадив на краєчок колодязя, а тоді взявся за журавель.

—    Вода справжня? — здивовано запитала Офелія.

—    Увесь колодязь справжній. Вода крижана!

Він трохи капнув Офелії на зап’ястя, де рукавичка не захищала шкіру, і її аж обпекло холодом. Як можна було вирити колодязь між двома поверхами Небограда? Невже ілюзії могли заради власної зручності викривлювати простір?

Сонце світило просто в очі. Зусібіч линули пахощі розігрітих трав. Офелія чекала, коли посланник втамує спрагу. їй випала сумна пригода, але бодай пощастило натрапити на базіку. По його підборідді лилася вода. У яскравому сонячному світлі було видно, яка бездоганна в нього шкіра. Зараз він здавався молодшим, ніж під ліхтарями.

Вона із цікавістю роздивлялася посланника. Так, його вроду ніхто не зміг би заперечити, але він її не бентежив. Чоловіки взагалі ніколи не бентежили її. Одного разу сестра дала їй почитати сентиментальний роман. Вона так і не змогла розібратися в любовному сум’ятті, же там описували, і страшенно нудилася над цією книжкою. Чи була тут якась аномалія? Невже її тіло та душа назавжди залишаться глухими до цього поклику?

Арчибальд витер губи хусточкою, так само вкритою дірками, як одяг та мітенки.

—    Усе це не пояснює, як дівчинка з Аніми опинилася о цій порі, серед ночі, без супроводу посеред свята міражів!

—    Я заблукала.

Офелія кепсько вміла брехати, а відтак намагалася триматися якомога ближче до правди.

—    Он воно що! — весело вигукнув він, сідаючи поруч із нею на край колодязя. — І куди мені провести вас? Адже я достойний чоловік і справжній кавалер.

Замість відповіді Офелія втупилася у своє замащене брудом калюж взуття, що визирало з-під подолу.

—    Мсьє, чи можна запитати, чому ви планували спокусити мою кузину перед її весіллям?

Арчибальд підставив світлу карбований профіль.

—    Коли я крав у якогось придворного цноту його дружини, ця гра завжди розвіювала мою нудьгу. Але якщо йдеться про Торнову наречену, люба моя Денізо, ви собі навіть не уявляєте, як це захопливо для мене!

Усі ненавидять інтенданта, він відповідає всім взаємністю. Шкода мені його маленьку протеже, якщо вона потрапить у чиїсь інші обійми, аніж мої. Я знаю тих, хто відплатив би Торнові й не став би панькатися.

Чоловік підморгнув Офелії так, що її облило холодом. Вона вкусила шов на своїй рукавичці. Дехто, нер-вуючись, гризе собі нігті, Офелія ж — рукавички. їй згадалися Торнові слова у гвинтокрилі: «Не з того тіста, щоб вижити там, куди я вас везу», і вона раптом повністю усвідомила їх.

Ляснувши пальцями, Арчибальд трохи посунув свій капелюх набік.

—    Цей покидьок добре знає нас, — розсміявся він. — Люба Беренільда розпустила плітку, ніби наречена приїде аж під весілля. Але якщо ви тут, — з янгольськи невинним виглядом додав він, — можна зробити висновок, що й кузина ваша десь недалеко. Чи погодилися б ви познайомити нас?

Офелія згадала робітників, які гарували кількома поверхами нижче, їхні згаслі погляди, змучені плечі, ящики, які вони тягали до самої смерті. Вона кілька разів кліпнула, розганяючи туман під окулярами, щоб поглянути Арчибальдові прямо в очі.

—    Мсьє, вам справді аж до такої міри нема чим зайнятися? Оце, мабуть, яке ж порожнє у вас життя!

Здавалося, Арчибальд аж ніяк цього не чекав. Завжди начебто балакучий, він зараз лише розтуляв і затуляв рота — ніяк не міг здобутися на слово.

—    Ви говорили про гру? — суворим тоном запитала Офелія. — Збезчестити молоду дівчину й стати на край прірви дипломатичного скандалу — це, по-вашому, весело, шановний посланнику? Ви недостойні покладених на вас обов’язків.

Арчибальд був такий ошелешений, що Офелія вже думала: він ніколи більше не здобудеться не тільки на слово, а й на усмішку. Він так витріщився на неї, ніби вперше побачив.

—    Жінки давно вже не говорили зі мною так відверто, — розгублено визнав урешті він. — Навіть не знаю, моторошно мені від цього чи приємно.

—    Вам теж не бракує відвертості, — пробурмотіла Офелія, вдивляючись у самотню макову квітку, що пробилася з-під бруківки. — Мою кузину буде попереджено про ваші наміри. Я ще раз наполягатиму на тому, щоб вона не покидала Аніми до весілля, хоча спершу планували, що вона прибуде раніше.

Не дуже натхненна брехня, але вона ніколи й не досягала високих результатів у цьому мистецтві.

—    А як ви, маленька моя Денізо, опинилися так далеко від дому? — запитав Арчибальд сповненим меду голосом.

—    Як я вам уже казала, я прогулююся, щоб розвідати, що тут до чого.

Принаймні в цьому разі Офелії не довелося нічого вдавати — важко було сказати щось відвертіше. Вона могла сміливо глянути Арчибальдові в очі.

—    Це татуювання у вас на чолі означає кланову приналежність? — поцікавилася вона.

—    Саме так.

—    Чи означає це, що ви можете входити у свідомість інших і ставати там володарем? — стурбовано розпитувала далі вона.

—    На щастя, ні! — розреготався Арчибальд. — Життя стало б страшенно безбарвним, якби я міг читати в серцях жінок, як у розгорнутій їсиижці. Радше можна сказати, що це я стаю прозорим перед вами. Це татуювання, — додав він, постукуючи себе по чолу, — є запорукою прозорості, якої страшенно бракує нашому суспільству. Щодо нас, ми завжди кажемо те, що думаємо, і надаємо перевагу мовчанці перед брехнею.

Офелія йому повірила, адже сама могла в цьому пересвідчитися.

—    Ми не такі отруйні, як Міражники, і не такі агресивні, як Дракони, — самовдоволено вів далі Арчибальд. — Уся моя родина працює у сфері дипломатії. Ми наче буфер між двома деструктивними силами.

На цих словах обоє мовчки замислилися. Ніщо не порушувало тиші, крім співу цикад.

—    Мені вже справді треба повертатися, — тихенько промовила врешті Офелія.

Арчибальд немовби завагався, а потім ляснув пальцями по своєму капелюхові, і він сплющився, а потім відновив форму, наче пружина. Він зіскочив із краєчка колодязя і галантно простягнув Офелії руку, чарівно всміхаючись.

—    Шкода, що ви не Торнова наречена.

—    Чому? — стривожено запитала Офелія.

—    Я був би в захваті від такої сусідки!

На підтвердження цих слів він поплескав Офелію по голові, немовби справді вважав її радше дитиною, а не жінкою. Вони навпростець перейшли через поле й опинилися біля стіни з ліфтами.

Арчибальд глянув на кишеньковий годинник.

—    Доведеться почекати: ліфт незабаром знову спуститься. Бажаєте, щоб я вас потім провів?

—    Мабуть, не варто, — якомога люб’язніше спробувала відмовитися вона.

Арчибальд зняв і почав крутити на пальці капелюх, що розвалювався, наче відкрита бляшанка.

—    Як бажаєте, але будьте обережні, люба моя Денізо. Небоград — не те місце, де молодій жінці, заміжній чи ні, варто гуляти на самоті.

Офелія присіла навпочіпки й зірвала мак. Вона взяла між пальців ворсисту стеблину, що здавалася такою справжньою.

—    Щиро кажучи, не думаю, що зустріну когось о такій порі, — пробурмотіла вона. — Я лише хотіла трохи прогулятися.

—    Ми не у ваших рідних горах, де має значення час доби І Тут о будь-якій годині можуть танцювати, пліт-кувати й планувати змови. Досить бодай одним пальцем втрапити в коліщатка світської машинерії — і зникає будь-яке уявлення про час!

Офелія відірвала квітку від стеблини й позагинала всі пелюстки, аж поки в руках у неї опинилася лялечка в червоній сукні. Колись давно її навчила цього Аґата.

—    І вам до вподоби таке життя?

Арчибальд теж присів навпочіпки й зробив собі лялечку з макової квітки. Здавалося, він тішиться цим.

—    Ні, але іншого я не знаю. Денізо, дівчинко моя, чи ви дозволите дати вам пораду? Потім зможете передати її від мене своїй кузині.

Офелія здивовано глянула на нього.

—    Вона ніколи, за жодних обставин, не повинна наближатися до нашого сеньйора Фарука. Він такий примхливий і непередбачуваний, що вона б занапастила себе.

Посланник сказав це так серйозно, що Офелія на-правду замислилася про цього Духа родини, якого так побоювалися його ж нащадки.

—    Краще скажіть мені, будь ласка, до кого моя кузина могла б звернутися, не ризикуючи втратити життя або честь.

Арчибальд схвально кивнув, а очі в нього зблиснули, наче озера.

—    Чудово! Нарешті ви зрозуміли, як функціонує наш світ.

Металеве рипіння сповістило, що наближається ліфт. Арчибальд накинув Офелії на голову каптур, відсунув ґратовані дверцята й легенько штовхнув її всередину кабіни з м’якими стінами. Цього разу там їхав старий ліфтер. Поморщений і згорблений, він так трусився, ніби вже сто років прожив на світі. Офелію обурило, що людину такого віку змушують працювати.

—    Відвезіть цю даму на склади, — наказав Арчибальд.

—    Ви лишаєтеся? — здивувалася Офелія.

Він вклонився і прощальним жестом підняв свій подертий капелюх.

—    Мені треба піднятися у вищі сфери. Я поїду іншим ліфтом. До побачення, маленька моя Денізо. Бережіть себе... А, і ще порада наостанок! — Іронічно всміхнувшись, він постукав пальцем по татуюванню в себе між бровами. — Перекажіть своїй кузині, щоб не розповідала зайвого тим, хто носить такий знак. Це колись може обернутися проти неї.

Ґратчасті дверцята ліфта зачинилися. Офелія поринула в роздуми.

СЕСТРА

Ліфт повільно минав поверхи. Офелія прихилилася до оксамитової стінки. У вухах досі відлунювали прощальні слова посланника. Що він хотів ними сказати? Вона вже не мала впевненості, що обдурила його своїми вигадками.

Чи то від шампанського, чи то від неспання, чи то від усіх цих ілюзій у голові в неї паморочилося. Здригаючись, вона почала розтирати руки. Після літньої спеки в саду холод здавався ще сильнішим. Може, саме тут закінчувалася влада ілюзії: поки Офелія думала, ніби їй тепло, тіло змерзло. Погляд упав на програвач, з якого линула мелодія скрипки. «І як ці люди виживають у цій отруйній атмосфері?» — замислилася вона. Істерики, які влаштовувала мати, на цьому тлі здавалися відпочинком.

Якщо не повернутися якомога швидше, побачать, що в її спальні порожньо, і тітка страшенно хвилюватиметься... З-під каптура Офелія дивилися на старого ліфтера в червоній лівреї, з величезними сивими бакенбардами під капелюхом на резинці. Чоловік аж прикипів до важеля ліфта, наче капітан — до керма корабля.

—    Мсьє?

Ліфтер не одразу зрозумів, що це невиразно вимовлене слово адресоване саме йому. Він глянув на Офелію глибоко запалими очима, і з того, як він був приголомшений, дівчина зрозуміла, що його ніхто ніколи так не називав.

—    Так, мадемуазель?

—    Скажіть, будь ласка, як зі складів потрапити до пані Беренільди?

—    Це не дуже близько. Мадемуазель варто було б узяти екіпаж, — запропонував старий. — Вони стоятимуть біля великої зали, по інший бік складів.

—    Дякую вам.

Ліфтер знову поринув у споглядання лічильника, де миготіли цифри, показуючи дедалі менші числа, а потім іще раз подивився вицвілими очима на Офелію.

—    Мадемуазель — іноземка? Це чутно з вимови. Тут нечасто зустрінеш іноземців!

Офелія лише сором’язливо підтакнула. Якщо вона хотіла стати непомітною, то неодмінно мала якось дати раду акценту й манерам.

Ліфт приїхав на один із поверхів, і за мереживом ґраток стало видно якісь постаті. Ліфтер заблокував механізм і відчинив їм. Дівчина припала до оздобленої візерунком стінки. Увійшли чоловік і жінка з трьома дітьми й наказали відвезти їх у чайний салон. Вони всі мали широке хутряне вбрання, і Офелія здалася собі мишеням серед ведмедів.

Жваві хлопчики штовхали її, навіть не помічаючи. Вони були схожі між собою, як три краплі води: виголене волосся, усмішки, як вишкір хижого звіра. Офелія, затиснута в глибину ліфта, міркувала про те, чи ходять ці малі дикуни до школи. Вона спершу сподівалася, що батьки трохи заспокоять їх, але одразу збагнула, що в них інші проблеми.

—    Спробуйте бодай раз чимсь вирізнитися! — в’їдливо кинула жінка чоловікові. — Нам ніколи не відчиняться двері Місяцесяйва, якщо ви не здатні жодного дотепного слова із себе видобути. Подумайте трохи про наших синів і про те, що доведеться виводити їх у світське товариство.

Вона ховала руки в муфту, а вдягнена була в прита-лене норкове пальто медового кольору й мала б чарівний вигляд, якби не перекошене від злості обличчя. Безбарвне, зібране під капелюшком волосся, губи, що нервово посмикувалися, гострий носик, глибока складка між бровами — усе виказувало в ній постійне невдоволення і глибоко вкорінену досаду. Від неї йшло таке напруження, що в Офелії аж голова розболілася.

Чоловік насупився. Його величезна біла борода потопала в хутряній оторочці шуби, і здавалося, ніби вони є єдиним цілим.

—    Гадаю, однак, що не я своїми словами зачепив графиню. Люба, ваші нервові зриви аж ніяк не на користь нашому життю в товаристві.

У голосі цього чоловіка гуркотіла гірська річка. Ні, він не кричав, але все одно мимохіть оглушував.

—    Мені довелося захищати свою честь від її зневаги! Це мали б зробити ви, але вам духу забракло.

Офелія щосили намагалася не привертати до себе уваги, принишкнувши в кутку ліфта. Діти штурхали її, але вона вже навіть не думала про те, щоб зробити зауваження.

—    Але... Ми спускаємося! — раптом обурилася жінка. — Нам потрібно в чайний салон, недоумку старий!

—    Перепрошую, мсьє та мадам, — сказав ліфтер, шанобливо вклонившись. — Я спершу повинен доправити мадемуазель до складів.

Жінка, чоловік і троє дітей розвернулися до маленької тіні, що марно намагалася сховатися під пелериною. Вони, здається, лише зараз помітили її. Офелія ледь наважилася зустрітися очима з їхніми поглядами, спрямованими на неї, — гострими як леза, що зблискували вгорі над нею. Чоловік був вищий на зріст за свою пані, мав довгу біляву бороду і справляв завдяки цьому неабияке враження, однак жінка лякала. Її присутність чомусь викликала жахливий головний біль.

—    А чого б це вас мали обслуговувати першою? — зневажливо промовила незнайомка, так ніби випльовувала кожне слово.

Офелія боялася відповісти, щоб знову не виказати себе акцептом. Вона лише похитала головою під капюшоном, показуючи, що ладна поступитися. На жаль, її поведінка не сподобалася жінка.

—    Ви тільки погляньте! — обурено просичала вона. — Ця юна особа, здається, надто горда, щоб здобутися на відповідь.

—    Фреє, заспокойтеся, — зітхнув чоловік собі в бороду. — Ви надто вразливі й роздуваєте скандал з нічого, їдемо на склади, потім повернемося — і годі про це!

—    Через таких, як ви, ні на що не здатних, занепадає наш клан! — люто кинула жінка. — Якщо ми хочемо собі гідного місця, то не повинні заплющувати очі на вияви зневаги. Ну ж бо, покажіть обличчя. Чого очі ховаєте? — зиркнула вона на Офелію. — Чи ви із цих Міражників-боягузів?

Дітям передалося нервове напруження матері: вони сміялися і тупотіли ногами. Офелія ніяк не могла второпати, що вона знову втрапила в халепу.

Побачивши, що розмова може погано скінчитися, старий ліфтер вирішив втрутитися:

—    Мадемуазель — іноземка, вона не дуже добре зрозуміла мадам.

Гнів Фреї миттю згаснув, ніби задутий вогник.

—    Іноземка?

Вона уважно глянула вузькими світлими очима на сховані в тіні каптура окуляри Офелії. Та, своєю чергою, подивилися на руки жінки, яка зняла муфту. Шкіру вкривали татуювання, точнісінько такі, як у Беренільди. Отже, її супутники в ліфті належали до клану Драконів. Майбутні родичі...

—    Ви та, за кого я вас маю? — глухуватим голосом запитала Фрея.

Офелія кивнула. Вона чудово зрозуміла, що в її ситуації корисніше прикидатися ким завгодно, аби лише не особою з ворожого клану.

—    І що ви тут замислили, можна поцікавитися?

Здивоване обличчя Фреї вже не було таке суворе. Вона помолодшала років на десять.

—    Я загубилася, — прошепотіла Офелія.

—    Спускаймося на склади, — скомандувала врешті Фрея.

Її чоловік та ліфтер полегшено зітхнули.

Коли ліфт прибув, Фрея пропустили Офелію першою, а потім пішла за нею.

—    Альдоре, подбайте про дітей, — сказала вона, зачиняючи за собою ґратчасті дверцята ліфта.

—    Але... Люба, ви впевнені?

—    Я приєднаюся до вас у салоні, коли проведу цю дівчинку до місця призначення. Прикро було б, якби їй трапилася неприємна зустріч.

Офелія глянула на настінний годинник у залі очікування. Надто пізно, щоб нишком повернутися до спальні. Мабуть, усі в маєтку вже прокинулися.

Тож вони пішли складами. Фрея підбирала краєчки свого довгого пальта, обходячи калюжі.

—    Мабуть, ви мешкаєте в Беренільди? Зараз візьмемо фіакр.

Вони перетнули ринкову торгову залу, у якій уже було повну народу. Від запаху риби до горла Офелії підступала нудота. Зараз понад усе хотілося доброї кави.

Фрея покликала візника й сіла на ослінчик. Офелія влаштувалася навпроти. Висока білявка навпроти незграбної низенької брюнетки. Екіпаж рушив, і їх оповила важка пелена незручної тиші.

—    Дякую, мадам, — прошепотіла Офелія.

У відповідь Фрея всміхнулася, але її погляд анітрохи не потеплішав.

—    Вам добре на Полюсі?

—    Для мене тут багато нового, — відповіла Офелія, дипломатично добираючи слова.

Вона вже зрозуміла, що Фрею дуже легко зачепити, тож усіляко намагалася цього уникнути.

—    А мій брат? Він до вподоби вам?

Отже, Фрся була Торповою сестрою? Так, у них обох в очах чаїлася буря. Офелія глянула у віконце дверцят, що затремтіли від подуву вітру. Фіакр щойно виїхав надвір по-справжньому. Підстрибуючи, він розхитувався на високому й довгому карнизі скель, а потім, діставшись вершини земляного насилу, знову спустився схилом Небограда. Наважившись глянути вниз, Офелія побачила, що вдалині, по той бік хвойного лісу, над поораним слідами снігом, блякне ніч. Сонце, справжнє сонце вдало, ніби сходить, але одразу по-зрадницьки зникло, як і щодня, лишаючи Полюс під владою зими. Зробивши поворот, фіакр знову поринув у плетиво провулків Небограда.

—    Ми з ним не дуже добре знаємо одне одного, — врешті відповіла Офелія.

—    Торна ви ніколи не знатимете! — насмішкувато сказала Фрея. — Вам відомо, що вас видають заміж за покидька й опортуніста, який без розрахунку нічого не робить? Ні для кого не новина, що в нього купа жінок. Можете мені повірити: коли він зробить вам живіт, ви втратите для нього будь-який інтерес. Станете для нього мотлохом, а при дворі — посміховиськом.

Промерзла до кісток, Офелія розтирала собі руки. Торн аж ніяк не був святим -- вона й сама вже встигла це помітити, але якось так сталося, що її завжди дратувало, коли когось паплюжили. Вона мала підстави вважати, що ця безцеремонна жінка обстоює власні інтереси, намагаючись відрадити її від заміжжя. Крім того, знову розболілася голова. Це було важко навіть описати: немовби зусібіч у неї повстромляли злі голочки.

—    Мадам, за всієї поваги до вас я хотіла б скласти власну думку.

На Фреї, яка сиділа навпроти, не поворухнулася ані волосинка, вона не виймала рук з муфти, однак Офелію відкинуло до дверцят потужним ляпасом. Вона ошелешено, не вірячи власним відчуттям, витріщилася на розмитий силует: від струсу окуляри впали з носа.

—    Це, — крижаним голосом промовила Фрея, — пестощі порівняно з тим, що чекає на вас у близькості із цим чоловіком.

Офелія витерла тильним боком долоні, а далі й рукавом цівку крові, що стікала з носа на підборіддя. Отже, у цьому й полягала сила Драконів? Завдавати болю на відстані? Навпомацки вона знайшла окуляри на підлозі й знову надягнула їх.

—    Мадам, здається, я не маю вибору.

Невидима сила з усього розмаху обпекла ляпасом другу щоку, та ще й так, що Офелія відчула, як застогнали шийні хребці. Обличчя Фреї навпроти розплив-лося в гидливій посмішці.

—    Виходьте за цього покидька, люба дівчинко, і я сама подбаю, щоб перетворити ваше життя на пекло.

Офелія боялася, що вже не витримає третього ляпасу Фреї. На щастя, фіакр саме тоді почав гальмувати. Крізь затуманене віконечко Офелія не могла впізнати фасад з колонами, перед яким вони зупинилися.

Фрея відчинила їй дверцята.

—    Поміркуйте про це на свіжу голову, — сухо сказала вона.

Ляскіт батога. Цокіт чобіт по бруківці. Фіакр зник у мряці.

Потираючи щоки, що аж пашіли від ляпясів, Офелія стала роздивлятися фасад, який височів перед нею — суцільний мармур і колони — між двома рядами будинків. Чому Фрея зупинилася тут? Офелія непевним кроком піднялася сходинками, над якими здіймалися розкішні позолочені двері з написом на табличці:

ВОЛОДІННЯ ПАНІ БЕРЕНІЛЬДИ

У день їхнього прибуття Торн провів їх через чорний хід. Офелія мала б здогадатися, що існує й парадний. Вона мусила сісти: ноги вже не тримали її, а ще ж треба було привести думки до ладу.

«Усі ненавидять інтенданта», — сказав Арчибальд. Офелія щойно усвідомила, до якої міри це відповідає дійсності. Ця ненависть поширилася вже й на неї — вона не мала жодних шансів жити своїм життям. Торнова наречена — та й квит. Але й це, на думку інших, уже занадто.

Офелія дістала з рукава носовичок і витерла кров, яка ще лишилася на носі. Потім вийняла з волосся шпильки, щоб укрити густою завісою сліди від ударів на щоках. Хотіла побачити світ, який чекає на неї? От і отримала своє. Болісний урок, але саме так вона тут житиме, і не варто заплющувати очі на це.

Офелія піднялася, обтрусила сукню, підійшла до дверей і тричі смикнула шнурок дзвіночка. По той бік пролунав металевий брязкіт: хтось відхилив прозурку, щоб роздивитися гостю. «Мадам, мадам!» — розлігся вдалині голос мажордома, а потім надовго запала тиша. Беренільда врешті сама прийшла відчинити двері:

— Заходьте. Ми чаювали, очікуючи вас.

І по всьому. Жодних звинувачень і докорів. Обличчя Беренільди було спокійне й гладеньке, але під золотими кучерями й широким шовковим пеньюаром відчувалося щось жорстке. Вона сердилася набагато частіше, ніж це показувала. Офелія зрозуміла, що світські пані саме такими і є: ховають справжні почуття під ніжною усмішкою.

Переступивши поріг, Офелія опинилася в чарівній кімнатці. Тепле різнокольорове світло падало крізь вітражі на три арфи та клавесин. Здивована Офелія впізнала музичний салон. Беренільда зачинила двері, якими вони увійшли, — дівчина досі думала, що це дверцята великої шафи для нот. Може, існували й інші переходи між маєтком та зовнішнім світом?

Офелія не встигла й слова промовити, а Беренільда взяла її обличчя у свої гарні, укриті татуюваннями долоні. Вона примружила великі вологі очі під довгими віями, роздивляючись синці на щоках. Офелія сміливо дивилася на неї: треба було відповідати за свої вчинки. Вона не сказала ані слова про те, що від цього огляду їй боляче: у потилицю немовби увігнали тисячу голок. У дзеркало вона себе не бачила, але зосереджені зіниці Беренільди багато про що говорили.

—    Хто? — просто запитала вона.

—    Фрея.

—    Ходімо до вітальні, — скомандувала Беренільда, не повівши й бровою. — Вам доведеться поговорити з Торном.

Офелія запустила руки у волосся, щоб знову бодай трохи прикрити щоки пасмами.

—    Він тут?

—    Ми зв’язалися з інтендантською службою, щойно помітили ваше зникнення. Усіх сполохнув шалик.

—    Шалик? — пробурмотіла Офелія.

—    Він розбудив нас посеред ночі: перекидав вази у вашій кімнаті.

Мабуть, злякався, коли вона не повернулася. Якою ж необачністю було не подбати про це! Перепочити б трохи перед зустріччю з Торном, але вона мусила відповідати за наслідки своїх учинків. Офелія без жодних заперечень пішла за Беренільдою, і, щойно опинилася у вітальні, тітка Розеліна кинулася їй назустріч. Вона скидалася на примару: бліда жовта шкіра, нічна сорочка й білий чепець.

—    Яке безумство вдарило тобі в голову? Піти отак, посеред ночі, без мого супроводу! Я так тривожилася, що ледь не збожеволіла! Ти... У тебе розуму, як у меблів!

Кожна репліка відгонила болем у потилиці. Мабуть, тітка збагнула, що їй недобре, бо штовхнула її на стілець і тицьнула в руки чашку чаю.

—    Що це в тебе на щоках? Трапилася погана пригода? На тебе хтось напав?

Беренільда м’яко взяла тітку Розеліну за плечі, щоб заспокоїти.

—    Не чоловік, якщо вас тривожить саме це. Офелія познайомилася зі своїми майбутніми родичами. Дракони часом поводяться різко.

—    Різко? — аж задихнулася тітка. — Ви глузуєте з мене? Погляньте на її обличчя!

—    Мадам Розеліно, якщо не заперечуєте, то ваша племінниця має дещо пояснити моєму племінникові. Зачекаймо трохи в передпокої.

Жінки вийшли до сусідньої кімнати, лишивши двері напівпрочиненими. Офелія сиділа, мляво помішуючи ложечкою лимонний чай. Торнів силует застиг на тлі вікна, мов велика непорушна тінь. Він поринув у споглядання і навіть не позирнув на неї жодного разу, відколи вона увійшла. У чорній формі із золотими еполетами він здавався ще більш бундючним, ніж зазвичай. Мабуть, так він вдягався на службу.

Надворі осінні барви немовби пригаснули. Над верхівками дерев висіли важкі темні хмари, а в них спалахували блискавиці. У повітрі пахло бурею.

Торн розвернувся. Поки він повільно ішов до неї, Офелія, як ніколи досі, чітко завважувала деякі деталі: відблиски світла на килимі, чашку теплого чаю у своїх руках, гудіння схвильоваиих голосів у домі. Однак усе це поглинала Торнова мовчанка, що тиснула дедалі сильніше. Дівчина глянула просто себе. Боліла шия, і це не давало їй змоги підвести голову, щоб дивитися йому в очі. Шкода, що вона не могла побачити вираз його обличчя. Він відважить їй ляпаса, як Фрея?

—    Зазвичай я ні про що не шкодую, — попередила його Офелія.

Вона чекала від Торна осуду, сварки, удару — чого завгодно, але не цього моторошно спокійного тону:

—    Не можу збагнути, яке з моїх попереджень до вас не дійшло.

—    Ваші попередження були для мене лише словами. Я повинна була побачити ваш світ на власні очі.

Офелія підвелася, щоб дивитися йому в обличчя під час розмови, але марно: він був надто високий, а шию вона так і не спромоглася розігнути. Зараз вона у всій красі бачила хіба що ланцюжок Торнового кишенькового годинника на тлі уніформи.

—    З ким ви змовилися, щоб вийти?

—    З дверцятами в глибині парку. Я їх приручила.

Грубий Торнів голос, який від акценту звучав іще різкіше, примусив Офелію відповідати щиро: не хотілося, щоб за її провину покарали слуг. Вона побачила, як худа рука схопила годинник і підняла кришку нігтем великого пальця.

—    Хто напав на вас і чому? — запитав він безбарвним тоном, ніби жандарм під час розслідування.

Запитання аж ніяк не свідчило про його занепокоєння — Торн лише хотів з’ясувати, як сильно Офелія скомпрометувала родину. Вона вирішила не говорити про зустріч із посланником. Безумовно, це було неправильно, але вона соромилася переказувати йому зміст тієї розмови.

—    Лише ваша сестра Фрея — я випадково трапилася на її шляху. Здається, вона не схвалює нашого шлюбу.

—    Вона мені не єдинокровна сестра, — виправив Торн. — І ненавидить мене. Дивно, що ви взагалі вижили.

—    Сподіваюся, ви не дуже засмучені.

Тори різко клацнув кришкою годинника.

—    Ви з’явилися на люди. Зараз можна лише сподіватися на те, що Фрея не плескатиме язиком і нічого проти нас не затіватиме. Я вам дуже раджу не привертати уваги до себе.

Офелія поправила окуляри. З того, як Торн її розпитував, він здавався їй цілком спокійним і байдужим до її походеньок. Та вона помилялася: цей випадок дуже зачепив його.

—    Це через вас, — пробурмотіла вона. — Ви погано підготували мене до цього світу. Нічого мені до пуття не пояснили.

Вона побачила, як Торн стиснув у руці годинник.

Аж тут увійшла Беренільда.

—    Ну що? — м’яко запитала вона.

—    Доведеться змінити стратегію, — повідомив Торн, заклавши руки за спину.

Беренільда похитала головою, ледь помітно іронічно всміхнувшись. Затанцювали її золоті кучері. Навіть без макіяжу й парадного вбрання вона була гарна, як ніколи.

—    Кому твоя сестра могла б розповісти? Вона пересварилася з усім Небоградом.

—    Мусимо виходити з того, що комусь іще відомо про приїзд нареченої і що плітки поширюватимуться. Якщо знатимуть, що моя наречена тут, нам не буде спокою. — Торн розвернувся до Офелії. Вона не могла зазирнути йому в очі, але відчувала його сталевий погляд мало не шкірою. — До того ж кого нам слід остерігатися насамперед, то це цієї необачної особи.

—    І що ти пропонуєш?

—    Уважніше наглядати за нею і трохи вправити їй клепку. Займатимемося цим по черзі — то ви, то я.

Усмішка Беренільди зблякла.

—    Якщо ми лише зрідка підніматимемося нагору, це викличе запитання. Хіба не так?

—    То й нехай, — кинув Торн. — Тітонько, боюся, ви не знаєте деяких додаткових обставин. Що ж до мене, то хіба неправильно, щоб я був тут, до ваших послуг?

Беренільда мимоволі поклала руку на живіт. Офелія раптом склала докупи все, що впадало у вічі від самого ЇЇ прибуття. Ці широкі сукні, знемога, втомлюваність...

Удова була при надії.

—    За мною повинен наглядати він, — ледь чутно промовила вона. — Я не хочу полишати двір. Він справді любить мене, розумієш?

На Торнове обличчя лягла зневажлива гримаса. Його відверто дратував такий її настрій.

—    Фарук уже не цікавиться вами, і ви чудово це знаєте.

Офелія страшенно здивувалася. Дух родини? Ця жінка завагітніла від власного предка?

Беренільда стала білішою за свій шовковий пеньюар, їй довелося зробити зусилля, щоб обличчя поступово знову стало спокійним.

—    Нехай так, — визнала вона. — Ти, як завжди, маєш рацію, мій хлопчику.

Її вуста всміхалися, але в погляді, який вона кинула на Офелію, кипіла отрута.

КІГТІ

Від того дня життя Офелії стало більш схожим на ув’язнення. їй заборонили гуляти наодинці й заходити в кімнати з великими дзеркалами. Власна спальня вже немовби не належала їй. Чекаючи нагоди ухилитися від придворних обов’язків, не викликавши при цьому підозри, Торн із Беренільдою організували постійний нагляд за дівчиною. Тепер у її кімнаті спала покоївка, і хай би куди рушила Офелія, за нею повсюди йшов назирці хтось зі слуг. Іноді Офелія чула хрипкий кашель бабусі навіть під дверима вбиральні. На додачу до всього її шию сковував гіпсовий комір після двох ляпасів Фреї.

Хоч-не-хоч Офелії довелося примиритися із цими обмеженнями. Торн порадив їй не привертати до себе уваги, а інтуїція підказувала, що він має рацію, принаймні зараз. Але найстрашніше було ще попереду — повернення господарів садиби. Офелія відчувала, що саме тут розпочнеться справжнє покарання за порушення правил. «Вправити клепки», — казав Торн. Що він мав на увазі?

Одного січневого вечора під час модної театральної вистави Беренільда вдала, ніби їй зле. Не встигла вона повернутися додому, як усі газети Небограда вже розносили тривожні чутки. «Фаворитка важко виходжує вагітність!» — кричали шпальти однієї газети. «Ще один викидень у вдови!» — цинічно сповіщала інша.

— Полиште ці дурниці, моя люба дитино, — порадила Беренільда, знайшовши Офелію в будуарі, занурену в читання преси.

Вона солодко розтягнулася на канапі й наказала подати їй ромашкового чаю.

—    Мерщій принесіть мені збірку, он ту, що на столі. Завдяки вам я тепер можу присвятити весь свій час книжкам!

Беренільда наголосила на цій фразі лагідною усмішкою, від якої в Офелії пробігли мурашки по спині.

Раптом за вікном затьмарилося. Зірвався грозовий вітер, флюгери на дахах скажено заметлялися. Крапля води беззвучно вдарила у вікно будуару, і вже за кілька секунд щільна завіса зливи впала на сади. Офелія стояла перед вікном, не маючи змоги поворухнутися: її шию стискав гіпсовий комір. Було дивно бачити стільки води, що падає, не створюючи жодного шуму чи калюж на землі. Ця ілюзія лишала бажати кращого.

—    О великі предки, яка похмура погода! зітхнула Беренільда, гортаючи сторінки збірки. — Навряд чи я зможу читати під такий акомпанемент.

Вона зручніше влаштувалася на канапі й почала акуратно масажувати собі повіки.

—    Чи хоче мадам запалити лампи? — запропонував камердинер, помішуючи багаття в печі.

—    Ні, не витрачайте газ. Ох, певно, я вже немолода! Я заздрю вашому віку, моя люба дівчинко.

—    Вік не заважає мені носити окуляри, — завважила Офелія.

—    Чи могли б ви допомогти мені? — запитала Беренільда, передаючи дівчині книжку. — Зрештою, ви дуже відома чтиця!

Її голос став більш чуттєвим, схоже було на те, що вона вдається до якоїсь дивної гри, спокушаючи Офелію.

—    Я володію іншим видом читання, мадам.

—    Ну, зараз маєте нагоду!

Офелія присіла на стілець і завела пасма волосся за вуха. Позаяк вона не могла зігнути шию, довелося підняти книгу вище. Дівчина поглянула на обкладинку: «Звичаї Вежі» маркіза Адальбера. Вежа? Хіба тут не мало б ітися про двір?

—    Це афоризми та портрети дуже відомого мораліста, — пояснила Беренільда. — Певне, кожна людина благородного походження бодай раз читала його!

—    А що це за Вежа? Це метафора?

—    Зовсім ні, моя люба крихітко, Вежа нашого володаря Фарука цілком реальна. Це вона височіє над Небогра-дом, ви не могли її не помітити. Саме там сильні світу цього відвідують нашого володаря, міністри проводять раду, найвідоміші митці дають свої вистави, там творяться найкращі ілюзії! Ну, як там наше читання?

Офелія розгорнула книжку й прочитала, обравши навмання, афоризм про конфлікт між пристрастю та обов’язком.

—    Даруйте, але я не дуже розумію вас, — увірвала читання Беренільда. — Чи могли б ви читати голосніше й без цього різкого акценту?

Офелія одразу зрозуміла, у чому насправді полягає покарання Беренільди. Дівчина відчула знайоме поколювання в голові, що перейшло в сильний біль, такий самісінький, що його вже довелося пережити під час зустрічі з Торновою сестрою.

Зручно розкинувшись на подушках і чарівно всміхаючись, Беренільда користувалася своєю владою, щоб покарати дівчину.

Офелія підвищила голос, але біль у скронях посилився, і Беренільда знову її перервала:

—    Ні, так не годиться! Як я можу діставати задоволення, слухаючи вас, якщо ви постійно бурмочете собі під ніс?

—    Ви марнуєте час, — втрутилася Розеліна. — Офелія завжди мала жахливу дикцію.

Сидячи в кріслі, тітка роздивлялася в лупу сторінки старої енциклопедії, яку вона відшукала в бібліотеці.

Вона не читала її, а зосереджувалася тільки на якості паперу. Час від часу вона проводила пальцем по згинах, розривах та пліснявих плямах: після дотику листочок ставав як новий. Тітка так нудилася в маєтку, що бралася лагодити всі книжки, які потрапляли під руку. Одного разу Офелія зі щемом у серці застала її за реставруванням шпалер у пральні. У глибині душі тітка була схожа на Офелію: вона нудьгувала від неробства.

—    Я вважаю, що вашій племінниці не завадило б навчитися висловлюватися у вищому товаристві, — заявила Беренільда. — Ну ж бо, моя люба крихітко, докладіть зусиль і напружте голосові зв’язки!

Офелія спробувала знову взятися до читання, але зір зраджував її. Здавалося, що в голову їй упиваються гострі шпички. Розкинувшись на канапі й ніжно всміхаючись, Беренільда краєм ока стежила за дівчиною. Вона знала, що Офелія страждає через неї і що тій це відомо.

«Вона хоче, щоб я поступилася, — збагнула Офелія, стискаючи книжку, — щоб я вголос попросила її припинити».

Офелія промовчала. Тітка Розеліна, зосереджена на своїй енциклопедії, навіть не помітила німих тортур, яким піддавали її племінницю. Якщо дозволити собі слабкість, якщо виказати свій біль, тітка Розеліна може вчинити щось необачне й також буде покарана.

—    Голосніше! — наказала Беренільда.

Тепер в Офелії двоїлося в очах. Вона геть втратила нитку оповіді.

—    Якщо ви сплутаєте значення слів, то перетворите цю маленьку перлину духовності на картопляне лушпиння, — скрушно відповіла Беренільда. — І цей жахливий акцент! Докладіть зусиль!

Офелія згорнула книжку.

—    Перепрошую, мадам. Гадаю, що зараз найліпше запалити лампу, щоб ви могли повернутися до читання.

Усмішка Беренільди стала ще ширшою. Офелія подумала, що ця жінка схожа на троянду: безжальні колючки під оксамитовою м’якістю.

—    Проблема не в цьому, моя люба дівчинко. Одного дня, коли ви станете дружиною мого племінника й ваше становище визначиться, вам доведеться увійти у вище товариство. А там немає місця для слабких духом.

—    Моя племінниця не з полохливих, — сухо зазначила тітка Розеліна.

Офелія слухала краєм вуха, її вже нудило від усього, що діялося. Головний біль, що дедалі наростав, гострими спалахами поширився на потилицю.

У дверях дуже вчасно з’явився слуга й опустив перед Беренільдою срібну тацю. На ній лежав невеликий конверт.

—    Приїздить моя люба Коломбіна, — сказала Беренільда, прочитавши листа. — Візити лише починаються. Моє нездужання не залишилося непоміченим, і викидень багатьох би порадував!

Беренільда ліниво підвелася з канапи й причепурила золотаві кучері.

—    Мадам Розеліно, моя маленька Офеліє, мені треба приготуватися. Одужання має здаватися достовірним, тож мені потрібен належний макіяж. Незабаром вас проведуть до кімнат. Не виходьте звідти, поки я прийматиму гостю.

Офелія полегшено зітхнула. Цей візит поклав край її мукам. До неї повернулася чіткість зору, а головний біль ущухнув. Можна було подумати, що все це їй просто примарилося, коли б не нудота, що досі викручувала живіт.

Усміхнувшись, Беренільда нахилилася до дівчини й з незбагненною ніжністю погладила її по щоці. Офелія відчула, як потилицею пробігли дрижаки, просто під коміром.

—    Моя люба крихітко, зробіть мені ласку — попрацюйте над своєю дикцією у вільний час.

—    О великі предки, вона за словом у кишеню не лізе! — вигукнула тітка Розеліна, щойно Беренільда вийшла з будуару. — Ця жінка суворіша, ніж здавалося на перший погляд. Невже вона поводиться так зверхньо, тому що носить дитину Духа родини?

Офелія вважала за краще тримати свої думки при собі. Тим часом хрещена згорнула енциклопедію, поклала лупу й дістала з кишені сукні шпильки.

—    Але почасти вона має рацію, — вела далі Розеліна, збираючи каштанові кучері Офелії. — Тобі судилося стати світською жінкою, тож треба подбати про те, якою ти постанеш перед людьми.

Офелія дозволила Розеліні зробити собі високу зачіску. Тітка безжально смикала за волосся, але цей простий ритуал, який відлунював материнською турботою, потроху її заспокоював.

—    Тобі не боляче?

—    Ні, ні, — збрехала Офелія тихим голосом.

—    Не дуже зручно робити тобі зачіску, коли шия зафіксована!

—    Скоро я зможу зняти цей комір.

Офелія відчула клубок у горлі, поки тітка щось буркотіла, намагаючись розплутати волосся. Вона знала, що це дуже егоїстично з її боку, але думка про те, що одного дня ця жінка поїде звідси, здавалася Офелії нестерпною. Крім цієї людини, хоч якої грубої і черствої, ніхто анітрохи не зігрівав душу Офелії від моменту приїзду сюди.

—    Тітонько?

—    М-м-м-м-м? — пробурмотіла Розеліна, стискаючи шпильку своїми конячими зубами.

—    Ви не дуже сумуєте за домом?

Розеліна здивовано глянула на племінницю і встромила останню шпильку в її зачіску. Раптом вона обняла дівчину й легенько поплескала по спині.

—    Це ти мене питаєш?!

Але обійми тривали лише мить. Тітонька Розеліна відступила на крок, скривила свою звичну бундючну міну й вилаяла Офелію:

—    Сподіваюся, ти не проявиш малодушності! Вище голову! Покажи цим великосвітським аристократикам, чого ти варта!

Офелія відчула, як у грудях сильніше забилося серце. Вона справді не знала, звідки взялося це тріпотіння, але на губах з’явилася усмішка.

—    Гаразд.

Дощ падав увесь день, а також наступного дня і решту тижня. Беренільда продовжувала приймати відвідувачів у маєтку, прирікаючи Офелію та тітку Розеліну на ув’язнення в спальнях. їм приносили їжу, але ніхто не переймався їхнім дозвіллям, не було навіть книжок. Години здавалися Офелії нескінченними. Вона розмірковувала, скільки ще триватиме цей парад аристократів.

Коли вони вечеряли разом з господинею дому, зазвичай доволі пізно, Офелії знову доводилося терпіти її знущання. Чарівна й делікатна на початку трапези, Беренільда залишала отруєні стріли на десерт.

«Ах, яке це дівча незграбне!» — бідкалася вона, коли пудинг падав з рук Офелії на скатертину. «Мені з вами смертельно нудно», — зітхала, якщо тиша западала надовго. «Коли вже ви наважитеся спалити це жахіття?» — сичала, указуючи пальцем на старий шалик Офелії. Вона змушувала дівчину по кілька разів повторювати сказане, глузувала з її вимови, критикувала манери й надзвичайно вправно принижувала на кожному кроці. А якщо їй здавалося, що Офелія докладає недостатньо зусиль, щоб виправитися, то насилала на неї нестерпні мігрені, що мучили бідолаху до кінця вечора.

Ці ритуали остаточно переконали Офелію: знущання не були примхами вагітної жінки — це і є справжня натура Беренільди.

Невдовзі візити до маєтку припинилися. Офелія змогла нарешті погуляти будинком і розім’яти ноги. Вона зрозуміла причину паузи, коли натрапила на щоденну газету: «Учора мсьє Торн оголосив, що його інтендантство припиняється на невизначений термін. У зв’язку із цим відвідувачів просять переглянути дати візитів. Секретар мсьє Торна повідомив, що проведе “необхідний час” у будинку своєї тітки, фаворитки з фавориток, чиє здоров’я, як ми вже знаємо, стрімко погіршується. Невже мсьє Торн — такий люблячий племінник (чого не скажеш із його вигляду)? Чи, можливо, цей природжений бухгалтер піклується про те, щоб Беренільда не змінила свого заповіту, складеного на його користь? Залишаємо нашим читачам можливість самим скласти думку із цього приводу».

Офелія насупилася. Торна справді не дуже шанують... Щойно стало відомо про його приїзд, будинок спорожнів.

Звільнившись від ортопедичного коміра, вона машинально розминала собі шию. Якщо це означає, що скоро вона зможе побачити щось, окрім стін своєї кімнати, то нема на що скаржитися. Через тривале перебування в чотирьох стінах вона втратила сон.

Беренільда, щойно дізнавшись про приїзд племінника, негайно напосілася на слуг. Вона наказала провітрювати приміщення, перестилати постелі, вибивати килими, чистити каміни, витирати пил і стала такою безкомпромісною та прискіпливою до дрібниць, що одна юна покоївка врешті розридалася. Офелія не розуміла її поведінки: Беренільда більше клопоталася про приїзд племінника, ніж про прийом шановних гостей, хоча він доволі часто приїздив до неї.

Наступного дня вранці Торн перетнув поріг маєт-ку. У руках він тримав такий величезний стос паперів, що було незрозуміло, як ця жердина зберігає при цьому рівновагу.

— У вас дощ, — кинув він з порога замість привітання.

—    Ти взяв із собою стільки роботи? — ніжно засміялася Беренільда, спускаючись сходами й тримаючись за живіт. — Я думала, ти наглядатимеш за мною.

—    Наглядати за вами — так. Сидіти склавши руки — ні, — монотонно промовив Торн, навіть не позирнувши на тітку.

Він подивився на верхню сходинку, де Офелія зав’язувала шнурки чобіт. Коли вона піймала байдужий погляд заваленого паперами Торна, то чемно кивнула. Залишалося сподіватися, що цей чоловік не каратиме її, як Беренільда.

Того ранку вони снідали разом. Тітка Розеліна не зраділа можливості знову побачити Торна за цим столом, вона воліла б зберігати тишу й спокій. Натомість Офелія потайки була на сьомому небі від щастя: уперше за цілу вічність Беренільда забула про її існування.

Вона була геть зачарована племінником: оповивала його ніжним поглядом, під’юджувала, завважуючи його худорлявість, цікавилася роботою, дякувала за те, що витягнув її з полону нудьги. Здавалося, вона не помічала, що Торн їв та відповідав їй через губу, наче силував себе, щоб не сказати чогось грубого.

Побачивши Беренільду такою жвавою, з рожевими від задоволення щоками, Офелія майже розвеселилася, їй почало здаватися, що ця жінка мала глибоку потребу бути комусь мамою.

Настрій за столом різко змінився, коли Торн заговорив сам:

—    Вам зле?

Він звертався не до тітки, а до нареченої. Важко сказати, хто тієї миті більше здивувався — Беренільда, тітка Розеліна чи Офелія.

—    Ні, ні, — нарешті пробурмотіла Офелія, споглядаючи яйце на тарілці.

Вона знала, що сильно схудла, та невже мала такий нещасний вигляд, що вразила самого Торна?

—    Ти ж знаєш: дівчинку тут балують! — зітхнула Беренільда. — Це скоріше я змучилася, намагаюсь утовкмачити їй бодай якісь манери. Твоя наречена так само непіддатлива, як і мовчазна.

Торн підозріло подивився на вікна їдальні. Дощ ішов безперестанку, закриваючи пейзаж суцільною завісою.

—    Чому дощить?

Це було найдивніше запитання, яке доводилось чути Офелії.

—    Нічого такого, — чарівно всміхаючись, запевнила Беренільда. — Я трохи знервована, от і все.

Офелія по-новому глянула на дощ, що безшумно бився в скло. Невже погода відображала настрій господині дому?

Торн зняв свою серветку й підвівся з-за столу.

—    У такому разі можете дати перепочинок своїм нервам, тітонько. Я візьму всі клопоти на себе.

Одразу після сніданку Офелію з хрещеною попросили перейти до бібліотеки, що їх не дуже потішило, адже це було найхолодніше місце в маєтку після туалетів. Торн уже методично розклав свої папки на письмовому столі в задній частині приміщення. Він широко відчинив вікно, а потім, жодним словом не озвавшись до жінок, випростав під столом свої довжелезні ноги й занурився у вивчення графіків.

—    А ми? — образилася тітка Розеліна

—    А ви візьміть собі книжку, — процідив крізь зуби Тори. — Здається, їх тут не бракує.

—    Чи не могли б ми бодай трохи пройтися? Ми не були надворі вже цілу вічність!

—    Ви візьмете книжку, — повторив Торн із властивим йому жорстким акцентом.

Скипівши, тітка Розеліна люто схопила словник, усі-лася якнайдалі від Торна, в іншому кінці бібліотеки, і стала вивчати стан паперу сторінку за сторінкою.

Офелія, так само розчарована, спираючись на підвіконня, вдихала садове повітря без запаху. Краплі дощу зникали, відскакуючи від скелець її окулярів, ніби ілюзія не могла посунути свої межі далі. Це було справді дивно — відчувати на обличчі воду, яка не мокріє. Офелія простягла руку, майже торкаючись троянд перед собою. Вона б віддала перевагу справжньому саду зі справжніми рослинами та справжнім небом, але зараз у неї було палке бажання перестрибнути через це вікно. Чи не годі карати її?

Офелія спостерігала за Торном з-під окулярів. Йому було тісно за маленьким столом: він зсутулив плечі й опустив голову до паперів, ледве не торкаючись їх носом. Здавалося, йому байдуже до всього, окрім цих паперів. Йому було однаково, є тут Офелія чи нема. Дівчина подумала, що їй напевно буде важко знайти gboc місце в цій родині — між Беренільдою, яка буквально переслідувала дівчину, і цим чоловіком, який заледве усвідомлював її існування.

Офелія взяла книжку, сіла на стілець і застрягла вже на першому рядку. У цій бібліотеці були зібрані самі лише наукові праці, тому вона не розуміла ані слова. Дивлячись у порожнечу, вона гладила старий шалик, що згорнувся в неї на колінах, і віддавалася повільному плину часу.

«Чого врешті-решт ці люди від мене хочуть?» — розмірковувала вона, гублячись у здогадках. — Вони дають мені зрозуміти, що я не виправдовую їхніх очікувань, то навіщо ж вони завдають собі стільки клопоту зі мною?»

— Цікавитесь алгеброю?

Офелія здивовано обернулася на голос, розминаючи рукою затерплу шию. їй радили утриматися від різких рухів, але запитання заскочило зненацька. Поклавши лікті на стіл, Торн уп’явся в неї гострим поглядом. Офелія думала про те, як довго ці металеві очі вивчають її.

—    Алгеброю? — перепитала вона.

Торн кивнув на трактат у неї в руках.

—    А, це... Я взяла випадково.

Вона спустила ноги з крісла, перегорнула сторінку й удала, що зосередилася на читанні. Беренільда вже достатньо познущалася з неї своїми «Звичаями Вежі», тож Офелія сподівалася, що Торн не мучитиме її математикою. Такий бухгалтер має бути неперевершеним у цій сфері.

—    Що відбувається між вами й моєю тіткою?

Цього разу Офелія подивилася на Торна з усією серйозністю. Отже, їй не здалося — цей чоловік справді намагався зав’язати розмову. Вона кинула нерішучий погляд на хрещену — тітка Розеліна заснула зі словником на колінах. Офелія взяла в руки шалик, поставила на полицю трактат з алгебри й підійшла до столу, де сидів Торн.

Дівчина подивилася йому прямо в очі, хоча навіть тепер, коли він сидів, а вона стояла, він здавався набагато вищим. Цей чоловік справді був утіленням стриманості: надміру кострубата постать, бездоганно зачесане світле волосся, постійно насуплені брови, гострі як бритва очі, худі руки, складені на грудях, і непривітні губи, що ніколи не всміхалися. Він достоту був не з тих людей, яким хочеться довіритися.

—    Ваша тітонька не пробачила мені мою втечу, — мовила Офелія.

Торн іронічно пирхнув.

—    Це ще м’яко сказано! Злива за вікном дуже показова. Востаннє погода так розійшлася, коли все закінчилося смертельною дуеллю між моєю тіткою та іншою придворною пані. Я не хотів би, щоб усе скінчилося такими крайнощами.

Окуляри Офелії поблякли. Смертельна дуель? Це виходило за межі її розуміння.

—    Я зовсім не збираюся боротися з вашою тіткою, — заспокоїла вона Торна. — Може, вона сумує за придворним життям?

—    Радше за Фаруком.

Офелія навіть не знала, що вразило її більше: те, що Беренільда чекала дитину від власного Духа родини, чи зневага, яку вона почула в голосі Торна. Цей Фарук явно викликав у своїх нащадків дуже суперечливі почуття.

Вона задумливо погладила шалик, наче старого кота. Цей чоловік, що сидів за столом навпроти неї... Що вона мала думати про нього?

—    Чому місцеві ненавидять вас?

У колючих Торнових очах зблиснув подив. Він аж ніяк не чекав такого прямого запитання і надовго замовк, насупившись. На чолі пролягли глибокі зморшки.

—    Бо я шаную лише цифри, — розтулив він нарешті зуби.

Офелія не знала, чи правильно зрозуміла, але поки що мусила прийняти це пояснення. Неймовірним здавалося вже те, що Торн узагалі завдав собі клопоту відповісти. У неї виникло відчуття — можливо, хибне, — що він налаштований до неї вже не так вороже, як доти. Він не став привітнішим, сидів так само вовкувато, але загальна атмосфера стала менш напруженою. Чи не є причиною цього їхня минула розмова? Торн узяв до уваги те, що вона сказала?

—    Ви маєте налагодити стосунки з моєю тіткою, — продовжив він, примружившись. — Вона єдина людина, якій можна довіряти, — вам аж ніяк не можна робити з неї ворога.

Офелія замислилася, а Тори одразу знову поринув у свої папери.

—    Розкажіть, якими силами володіє ваша сім'я, — урешті наважилася вона попросити.

Торн підвів погляд від звіту й вигнув брови.

—    Мабуть, ви про сім’ю мого батька, — невдоволено промовив він.

Ніхто ніколи про це не згадував, тож Офелія часом забувала, що Торн — незаконний син двох родин. На мить вона злякалася, що сказала щось нетактовне.

—    Ну... Так... Якщо ви самі володієте цією силою...

—    Не в найпотужнішій формі, але так, володію. Я не можу продемонструвати її, не завдавши вам болю. Чому ви запитали?

Офелія відчула певну розгубленість: у голосі Торна пролунало раптом якесь напруження.

—    Я не була готова до того, що вчинила зі мною ваша сестра.

Вона вирішила не говорити про мігрені, але Торн захопив її зненацька запитанням:

—    Тітка використовує проти вас свої кігті?

Зчепивши пальці на підборідді, він уважно дивився на Офелію, вичікуючи. Безумовно, це був лише оптичний ефект, але від шраму над бровою погляд здавався особливо проникливим. Офелія зніяковіла. Вона не могла відповісти на це запитання, у якому таїлася пастка. Якщо відповісти «так», на кого він розсердиться? На тітку, яка жорстоко ставиться до його нареченої? Чи на наречену, яка зрадила довіру тітки? А може, узагалі не розсердиться і питає з простої цікавості?

—    Розкажіть мені про кігті, — попросила вона, ухиляючись від теми.

Протяг війнув по її ногах. Офелія чхнула так, що кістки навколо потилиці пройняло болем. Як слід висякавшись, вона вирішила додати:

—    Будь ласка.

Спираючись на стіл кулаками, Торн ривком підняв своє довжелезне тіло. Він закасав рукави сорочки по лікті. Худі руки були вкриті шрамами, схожими на ті, що на обличчі. Офелія із чемності намагалася не дуже витріщатися, але розтривожилася. Як посадовець такого високого рангу міг зазнати таких поранень?

—    Як бачите, знак мого клану в мене відсутній, — гірко сказав Торн. — Однак я виняток, який лише підтверджує правило: його мають усі благородні. Виробіть у себе звичку завжди шукати поглядом татуювання в усіх, кого зустрічаєте. Має значення не символ, а місце, де він розташований.

Офелія була не дуже емоційна, але зараз не змогла стримати подиву. Торн узяв на себе ініціативу в розмові, та ще й відповідав зараз на запитання! Дивно, але це здавалося фальшивим. Він мовби докладав великих зусиль, щоб стриматися і не поринути знову у свої документи. Власна багатослівність аж ніяк не була йому приємна, то чому ж він узагалі заговорив?

—    У Драконів кланова мітка на руках, — незворушно продовжив він. — Не опиняйтеся на їхньому шляху й не реагуйте на їхні провокації, хоч би які принизливі. Не довіряйте нікому, крім моєї тітки.

Легко сказати... Офелія поглянула на вікно, яке зачинив Тори. Фальшивий дощ падав зараз у моторошній тиші, не залишаючи по собі ані краплини води.

—    Тортури на відстані — це один з видів ілюзій? — прошепотіла вона.

—    Це набагато жорстокіше за ілюзію, але принцип ви зрозуміли правильно, — пробуркотів Торн, глянувши на кишеньковий годинник. — Кігті працюють як невидиме продовження нашої нервової системи, їх справді не можна відчути фізично.

Офелії не подобалося говорити будь з ким, не дивлячись в обличчя. Вона хотіла звести погляд на Торна, але нічого не могла побачити вище від ґудзиків офіцерського коміра. У неї досі погано гнулася шия, а цей чоловік був неймовірно високий.

—    Агресія вашої сестри здалася мені дуже відчутного, — сказала вона.

—    Бо її нервова система напала безпосередньо на вашу. Якщо мозок переконаний, що тілу завдають страждань, тіло підлаштовується під це уявлення.

Торн сказав про це так, наче йшлося про найелементарнішу очевидність. Нехай він говорив уже не так різко, але не втратив своєї зверхності.

—    І якщо нападає Дракон, як далеко може зайти тіло, підкоряючись мозковій грі? — нерозбірливо запитала Офелія.

—    Біль, переламані кістки, синці, каліцтва, — незворушно почав перелічувати Торн. — Усе залежить від таланту нападника.

Офелії раптом стало нестерпно далі дивитися на його шрами. Отже, це заподіяли йому свої? Як він міг називати це талантом? Вона почала гризти шви своєї рукавички. Зазвичай вона собі такого не дозволяла перед іншими, але зараз справді не могла нічого із собою вдіяти. Перед очима промайнули ескізи Авґустуса: мисливці із жорсткими й зверхніми поглядами, здатні без жодної зброї вбивати Звірів — ось такою буде її нова родина. Офелія просто не розуміла, як виживатиме серед них.

—    Зараз я починаю усвідомлювати, про що ви говорили у гвинтокрилі, — зізналася вона.

—    Боїтеся? На вас це не схоже.

Офелія звела на Торна здивований погляд, але біль у шиї змусив знову опустити голову. Однак вона замислилася над тим, що встигла помітити. Гострі очі дивилися на неї холодно й відсторонено, але вже не зверхньо, а радше зі знеособленим зацікавленням, немовби для їхнього господаря було несподіванкою, що ця дівчинка-наречена геть не така безбарвна, як про неї були подумали.

Офелія не змогла стримати обурення.

—    Як ви можете зрозуміти, що схоже на мене, а що ні? Ви ніколи не завдавати собі клопоту бодай щось дізнатися про мене.

Торн нічого не відповів. Здавалося, мовчанка, що запала між ними, триватиме вічно. Офелії було дедалі незручніше стовбичити перед цим чоловіком, який закляк, мов колона, і звісив руки. Через різницю в зрості вона не могла зазирнути йому в обличчя.

Від незручного моменту її врятував шум у глибині бібліотеки. Словник упав з колін тітки Розеліни й лунко гепнувся на паркет. Дуенья здригнулася, прокинувшись, і розгублено глянула навколо. Вона швидко побачила Торна з Офелією біла вікна.

—    Що це ви там замислили?! — обурилася вона. — Мсьє, відійдіть, будь ласка. Ви стоїте надто близько до моєї племінниці! Коли вас поєднає священний шлюб, робитимете що завгодно.

ВУХО

— Сядьте. Встаньте. Сядьте... Ні, не так. Ми сто разів повторювали цей рух, люба моя дівчинко. Невже вам так важко запам’ятати його?

Беренільда влаштувалася в глибокому кріслі у вітальні з природною грацією, притаманною всім її рухам, а потім так само плавно підвелася.

—    Ось так. Не треба гепатися, наче мішок з вугіллям. Ви маєте бути гармонійною, наче музична партитура. Сядьте. Встаньте. Сядьте. Встаньте. Сядьте. Ні, ні, ні!

Пізно. Офелія впала біля крісла: вона стільки разів сідала й підводилася, що в голові запаморочилося.

—    Мадам, ви не проти, якщо ми зробимо паузу? — запитала вона, підводячись. — Ми повторюємо цю вправу надто довго, щоб я могла правильно виконати її.

Беренільда звела догори бездоганно вищипані брови й змахнула віялом, зловісно посміхаючись.

—    Моя дівчинко, я помітила у вас чудову властивість. Ви надто сильна, щоб ховати свавілля під видимістю покори.

—    Я не вважаю себе ані свавільною, ані покірливою, — спокійно заперечила Офелія.

—    Беренільдо, хай бідолашна дитина подихає трохи! Вона ледь на ногах тримається! Хіба не бачиш?

Офелія вдячно всміхнулася бабусі, яка сиділа біля каміна, схилившись над рукоділлям. Старенька здавалася мовчазною і флегматичною, мов черепаха, але коли втручалася в розмову, то часто для того, щоб захистити її.

Офелія справді вмирала від утоми. Беренільді спало на думку витягнути її з ліжка о четвертій ранку; вона пояснила це тим, що потрібно просто зараз попрацювати над її манерою триматися. Довелося ходити з книжкою на голові, підніматися і спускатися сходами, аж поки Беренільда вдовольнилася її ходою. А зараз вона вже понад годину знущалася з того, як Офелія сидить у кріслі.

Відколи до Беренільди припинили їздити гості, вона знову цілими днями лише те й знала, що виховувала дівчину: учила, як поводитися за столом, як вибирати сукні, подавати чай, робити компліменти, вимовляти речення... Вона так душила її настановами, що Офелія не могла й половини запам’ятати з усього того.

—    Звісно, мамо, — зітхнула Беренільда. — Тут явно я більше втомилася, ніж ця люба дитина. Прищеплювати їй гарні манери — непроста робота!

Офелія подумала, що дарма Беренільда виснажується. їй усе одно ніколи не стати дбайливою, витонченою і дотепною. Натомість є інші, важливіші речі, і краще б їй прищеплювали їх. Звісно, вона цього не сказала. Якщо опиратися Беренільді, це не допоможе налагодити стосунки з нею.

Дівчина берегла свої запитання для Торна, коли він робив таку ласку й підводив голову, відриваючись від своїх документів чи від слухавки, — а це траплялося дуже рідко. Він говорив з нею трохи силувано, але ніколи не лишав без відповіді її запитання. Щодня Офелія дізнавалася дедалі більше про генеалогію Драконів, їхній характер та звичаї, надзвичайну дратівливість, жести й слова, яких варто було уникати за їхньої присутності.

Єдиною темою, якої не торкалися ані Офелія, ані Торн, був їхній шлюб.

—    Можна попросити вас передати мені сигарети, дівчинко моя? Ви побачите їх на камінній полиці.

Беренільда зручно влаштувалася в кріслі біля вікна, за яким небо аж почорніло від бурі. Зараз, склавши руки на животі, який іще не округлився, вона здавалася щасливою майбутньою матір’ю. Офелія знала, що це лише видимість. Беренільда носила дитину володаря, який уже не цікавився нею. Під гарною порцеляновою шкірою вона ховала любовне сум’яття і смертельно уражену гордість.

Коли Офелія принесла сигарети, Беренільда, дружньо поплескавши її рукою по плечу, указала на сусіднє крісло.

—    Визнаю, що останнім часом де в чому була занадто сувора. Посидьте зі мною, відпочиньте.

Офелія б радше воліла випити горнятко кави на кухні, але не мала іншого вибору, окрім як коритися примхам цієї жінки. Щойно вона сіла, та простягнула їй портсигар.

—    Візьміть сигарету.

—    Нізащо, — відмовилася дівчина.

—    Візьміть, кому я сказала! Курильні кімнати — надзвичайно важливі місця соціальної взаємодії. Ви повинні готуватися до цього вже зараз.

Офелія боязко взяла сигарету кінчиками пальців. Якщо тітка Розеліна побачить, то неодмінно дуже розсердиться. Першого і єдиного разу вона курила в одинадцять років — зробила лише одну затяжку з батькової люльки, і цілий день потім їй було зле.

—    Ось так, — сказала Беренільда, простягаючи до полум’я запальнички мундштук із сигаретою. — Якщо поруч із вами чоловік, то він і має піднести вогонь. Вдихайте дим повільно й видихайте не дуже помітно, ось так. І не в обличчя людям, бо це завершиться дуеллю. Спробуйте — і подивимося, гаразд?

Офелія закашлялася, плюючись. На очі набігли сльози. Сигарета випала з пальців, вона ледве встигла її вхопити, щоб вогонь не перекинувся на шалик. Офелія вирішила, що ніколи більше й не намагатиметься повторити цей експеримент.

Беренільда розсміялася, наче заспівали кришталеві дзвіночки.

—    Ви бодай щось могли б зробити належним чином?

Аж тут сміх раптом завмер у неї на губах. Простеживши за її поглядом, Офелія, досі кашляючи, помітила крізь прочинені двері вітальні Торна. Він стояв у коридорі, тримаючи в руках свою пошту, і мовчки споглядав цю сцену.

—    Ходи до нас, — солодким голосом покликала Беренільда. — Бодай вряди-годи трохи розважимося!

Офелії було не до розваг: легені боліли від кашлю. Торн лишився вірним собі, напружений з голови до ніг і похмурий—викапаний службовець похоронної контори!

—    Я зайнятий, — процідив він крізь зуби, віддаляючись.

У коридорі стихло моторошне відлуння його кроків.

Беренільда загасила сигарету в попільничці на низькому столику, різким жестом виказуючи роздратування. Навіть її усмішка була вже не така солодка.

—    Цей хлопчина не при собі.

Офелія спробувала заспокоїти свій шалик, який розмотувався із шиї, наче змія, що намірилася тікати: його дуже наполохав випадок із сигаретою.

—    А мені здається, що він поводиться, як завжди.

Погляд ясних очей Беренільди полинув за вікно, у набряклі бурею хмари, що висіли над парком.

—    Що ви відчуваєте до нього? — прошепотіла вона. — Я можу похвалитися здатністю читати емоції на чиєму завгодно обличчі, але ваше лишається для мене загадкою.

—    Нічого особливого, — знизала плечима Офелія. — Я надто мало знаю цього чоловіка, щоб скласти якусь думку.

—    Дурниці!

Беренільда одним різким рухом розгорнула віяло. Її немовби щось спалювало зсередини.

—    Дурниці, — повторила вона вже спокійніше. — Можна закохатися з одного погляду. Та й узагалі немає палкішого кохання, ніж те, що в людей, які погано знають одне одного.

Красиві слова. Однак Офелія була недостатньо сентиментальна, щоб вони її вразили.

—    Я не закохана у вашого племінника, а він — у мене.

Беренільда замислено подивилася на неї. Біляві кучері, що під час кожного руху танцювали навколо її обличчя, зараз висіли непорушно. Під безжальними стрілами цього погляду Офелії раптом здалося, що вона овечка в лапах левиці.

Знову розболілася голова. Хоч би як вона переконувала себе, що цей біль уявний, що Беренільда паралізує її розум — від цього не ставало легше. За що насправді карала її ця жінка?

—    Чиніть зі своїм серцем що вам заманеться, доню. Я лише очікую, щоб ви виконали свої обов’язки й не розчарували нас.

«Вона не карає мене, а хоче підкорити, — зрозуміла раптом Офелія, стиснувши кулаки. — Її тривожить, що я можу чинити на власний розсуд».

Тієї ж миті будинком розляглося дзеленчання, сповіщаючи про гостя. Хай би хто це був, Офелія подумки дякувала йому: він прийшов саме вчасно.

Беренільда схопила зі столика дзвіночок. Вони лежали на всіх меблях у маєтку, щоб можна було викликати слуг до будь-якої кімнати.

Служниця одразу схилилася в реверансі.

—    Мадам?

—    Де мадам Розеліна?

—    У читальні, мадам. Вона дуже зацікавилася колекцією марок мадам господині.

Офелії стало веселіше. Вона подумала, що, поки в цьому будинку не скінчиться папір, тітка Розеліна матиме можливість дати роботу своїм рукам.

—    Простежте, щоб вона лишалася там під час візиту, — наказала Беренільда.

—    Так, мадам.

—    А дитину відведіть у її покої, — додала Беренільда, указуючи жестом на Офелію.

—    Звісно, мадам.

Офелію замкнули на два оберти в її кімнаті, наче неслухняну дитину. Церемоніал, який повторювався щоразу, коли хтось приходив до маєтку. Отже, потрібне було неабияке терпіння. Беренільда могла годинами приймати гостей.

Офелія дражнила шалик, який весело крутився на килимі, аж тут нашорошила вуха, почувши, як заквоктали слуги:

—    Це мсьє Арчибальд!

—    Ти сам його бачив, на власні очі?

—    Я навіть узяв у нього капелюх та рукавички!

—    Ой! Чому зі мною ніколи нічого такого не трапляється?

Офелія припала вухом до дверей, але квапливі кроки вже віддалялися. Той самий Арчибальд із літнього саду? Вона замислено накручувала пасма волосся на пальці. Якщо це справді він, що буде, якщо він розповість, як зустрів дівчину з Аніми на святі міражів?

«Беренільда пошматує мене кігтями, — вирішила Офелія. — І якщо я після цього виживу, Торн уже ніколи не відповідатиме на мої запитання. У яку пастку я себе загнала?»

Вона невпинно міряла кроками кімнату. Просто зараз у неї за слиною щось затівали, а вона не знала, що саме, тож не могла заспокоїтися. Після її втечі без того нема чим дихати, а якщо стосунки з майбутніми родичами геть зіпсуються, вона цього просто не витримає.

Офелія не могла далі терпіти. Підійшовши до дверей, вона барабанила, аж поки їй відчинили.

—    Так, мамзель?

Офелія полегшено зітхнула: прийшла Фісташка, її покоївка. Ця дівчинка-підліток єдина з усіх слуг дозволяла собі розмови поза своїми офіційними обов’язками, коли поруч не було господарів.

—    У моїй кімнаті трохи зимно, — невесело всміхнулася Офелія. — Чи можна було б розпалити вогонь?

—    Звісно!

Фісташка увійшла, замкнула за собою двері на ключ і вийняла ґратки з каміна.

—    Здається, мадам Беренільда приймає важливого гостя? — тихенько запитала Офелія.

Служниця склала всередину поліна й озирнулася через плече. У неї сяяли очі.

—    Ой, так! — захоплено прошепотіла вона. — Тут мсьє посланник! А мадам просто остовпіла. — Дівчина кокетливим жестом підколола свій мережаний чепчик, щоб здаватися соліднішою. — О ля-ля, мамзель! Ви ся навіть не наближайте до його. Він усьо зробить, щоб затягнути вас у ліжко. А ще мені казали, що навіть мадам не змогла встояти!

Офелія не все до пуття розуміла (дівчинку лише нещодавно привезли з гір, і вона говорила з дуже сильним акцентом), але збагнула суть: ішлося саме про того Ар-чибальда, з яким вона познайомилася.

Опустившись на коліна поруч із Фісташкою, вона вдихнула смолистий аромат, що здіймався від вогню.

—    А чи не можна мені підглянути, як мадам Беренільда розмовлятиме із цим посланником? Так, щоб ніхто інший не бачив, звісно.

Фісташка насупилася. Вона теж не завжди розуміла акцент Офелії. Та повторила повільніше, і служниця так зблідла, що веснянки на шкірі проступили, наче розсип жаринок.

—    Не можу! Якщо м’дам дізнається, що я дозволила вам вийти, мені не жити! Мені дуже прикро, мамзель, слово честі, — зітхнула Фісташка, — я розумію, що вам тут самотньо до смерті. А ще ви до мене з повагою, завжди на «ви», завжди по-доброму, але треба й мене зрозуміти... Не можу, і край!

Офелія знала, про що йдеться. Беренільда не на жарт карала за невірність. Вона повісила б усіх слуг, якби її зрадив бодай один.

—    Мені потрібне лише дзеркало, — сказала врешті вона.

Служниця затрусила кісками й сумовито відповіла:

—    Не можу я! Мадам вам заборонила...

—    Якщо великі дзеркала, то так. Але не маленькі люстерка. Хіба ж я зможу вийти крізь кишенькове дзеркальце? Ну справді, як?

Фісташка підскочила й обсмикнула свій білий фартушок.

—    Звісно. Зараз я вам принесу!

За кілька секунд вона повернулася із дзеркальцем — справжнім витвором мистецтва, вилитим зі срібла, у рамочці з перлів. Обережно взявши його, Офелія всілася на краєчку ліжка. Не дуже зручно, але свою справу зробить.

—    Де, на вашу думку, приймає зараз посланника мадам Беренільда?

Фісташка запхала кулачки в кишені свого фартуха безцеремонним жестом, якого ніколи не дозволила б собі перед господарями.

—    Якщо гість високого польоту, то в червоному салоні!

Офелія відтворила в пам’яті червоний салон. Його так назвали за розкішні екзотичні гобелени. Там стояло два дзеркала: одне — над каміном, друге — у глибині шафи для срібла. Його вона й обрала своїм ідеальним сховком.

—    Перепрошую за нескромність, але що ви робитимете з ним, із дзеркалом? — запитала вкрай заінтригована Фісташка.

Усміхнувшись їй, Офелія приклала палець до вуст і зняла окуляри.

—    Усе залишиться між нами, так? Я довіряю вам.

Під ошелешеним поглядом Фісташки дівчина приклала до дзеркала вухо, і воно пірнуло всередину й вигулькнуло в шафі червоного салону на іншому боці маєтку. Офелія одразу впізнала пустотливий Арчибальдів голос, трохи приглушений дверцятами шафи:

—    ...Мадам Серафіна, яка полюбляє збирати навколо себе гарних юнаків. Невеличке свято було вишукано-декадентське, але дуже бракувало вашого гострого розуму! Ми за вами скучили.

Арчибальд урвався. Кришталевий дзенькіт. Мабуть, йому наливали вино в келих.

—    І при дворі за вами сумують, — солодким голосом підхопив він.

Заговорила Беренільда, але надто тихо, щоб Офелія щось розчула, навіть заткнувши друге вухо.

—    Мамзель, невже ви чуєте, про що балакають по той бік?! — запитала ошелешена Фісташка.

Офелія жестом попросила її мовчати, тримаючи дзеркальце, як телефонну слухавку.

—    Знаю, і саме тому я тут, — тієї ж миті відповів Арчибальд. — Газетки так налякали нас, що ми вже думали: у вас агонія! Наш сеньйор Фарук — а його зазвичай ніщо не цікавить, крім власного задоволення, — виказує ознаки тривоги.

Тиша. Мабуть, Беренільда щось сказала.

—    Так, ці пліткозбірні завжди перебільшують, — пролунав Арчибальдів голос, — особливо коли тут замішані ще й ревнощі. Однак я мушу поговорити з вами відверто. Ви вже не дівчина, і пологи у вашому віці можуть становити ризик. Ви в небезпечному становищі, Бере-нільдо. Ваш маєток, хоч який затишний, аж ніяк не фортеця, а слуг легко підкупити. Я вже не кажу про всі ті отрути, яких так багато на ринку!

Цього разу Беренільда урвала його. Офелія вловила слова «дякую, але» та «племінник».

—    Торн не може сидіти біля вас вдень і вночі, — м’яко дорікнув Арчибальд. — І я не лише заради вас це кажу. Інтендантська служба має знову відчинити двері. Надто багато справ застрягло в судах, війська в провінції геть розперезалися, між кур’єрами жодної згоди, нагляд слабшає, і всі дурять одне одного. У Раді міністрів не далі як учора говорили про ці порушення.

Голос Беренільди цього разу було чутно навіть у сховку — мабуть, вона заговорила гучніше:

—    Розподіліть обов’язки! Мій племінник не може сам тримати в руках увесь Небоград.

—    Беренільдо, ми про це вже говорили.

—    Посланнику, чого ви хочете? Якби я вас не знала, то подумала б, що ви намагаєтеся ізолювати мене чи змусити позбутися дитини.

Арчибальд так гучно розсміявся, що Офелія аж підстрибнула.

—    Беренільдо! Ви за чудовисько мене маєте? А я собі думав, що ми з вами добре розуміємо одне одного. І чого це ви називаєте мене посланником, якщо я завше був для вас просто Арчибальдом?

Червоний салон ненадовго поринув у тишу, а тоді Арчибальд повів далі вже серйознішим тоном:

—    Звісно, про переривання вагітності аж ніяк не йдеться. Я пропоную інше: щоб ви переїхали до мене, а Торн повернувся до інтендантської служби. Я особисто беру на себе догляд за вами й за дитиною, яку ви носите.

Офелія широко розплющила очі під окулярами. Якщо Беренільда житиме в Арчибальда, а Торн працюватиме, вони з тіткою Розеліною залишаться в маєтку самі?

—    Боюся, що змушена відхилити вашу пропозицію.

—    А я боюся, що змушений наполягати. Це наказ сеньйора Фарука.

Знову тиша. Офелія легко могла уявити собі емоції Беренільди.

—    Ви заскочили мене зненацька. Чи повинна я покликати племінника?

—    Я саме збирався попросити вас про це, люба!

Беренільда відійшла, і на відстані знову не стало чутно її слів, але Офелія впізнала характерний звук її дзвіночка. Господиня віддала наказ. Арчибальд ледве чи й встиг сказати якусь банальність, а до червоного салону вже ввійшов Торн.

—    Мсьє посланнику.

Почувши цей крижаний тон, Офелія миттю уявила собі гострий як лезо Торнів погляд. Він ненавидів Арчибальда — вона це відчула.

—    Наш незамінний інтендант! — зустрів його Арчибальд із погано прихованою іронією. — А я ще не мав нагоди привітати вас із заручинами! Ми всі вмираємо від бажання познайомитися зі щасливою обраницею.

Мабуть, він підвівся: тепер Офелія чула цей голос із трохи іншого напрямку. Вона стиснула дзеркало. Одне слово з вуст цього чоловіка — і вона вже ніколи не знатиме спокою.

—    Моя наречена на своєму місці, і їй там чудово, — глухо кинув Торн.

—    Не сумніваюся, — солодким голосом відповів Арчибальд.

Він більше нічого не додав. Ані словом не згадав про їхню зустріч. Офелія просто не могла в це повірити.

—    Ну, до справ, — весело підхопив посланник. — Мсьє інтендант, ви повинні негайно взятися знову до своїх обов’язків, бо Небоград розсипається!

—    Про це не може бути й мови, — проголосив Торн.

—    Це наказ, — відповів Арчибальд.

—    Що мені ваші накази? Я планую лишитися з тіткою до народження її дитини.

—    Наказ не мій, а сеньйора Фарука. З його волі я сам дбатиму про безпеку вашої тітки.

В Офелії у вухах запала нескінченна тиша. Вона так уважно слухала, що геть забула про Фісташку, яка аж горіла від цікавості.

—    Мамзель, що там? Що вони кажуть?

—    Наскільки я розумію, перегляд цього рішення неможливий, — урешті пролунав надзвичайно напружений Торнів голос.

—    Саме так. Відсьогодні повертайтеся до виконання своїх обов’язків. Беренільдо, ви ввечері переїжджаєте до Місяцесяйва. На вашу честь буде організовано бал! Мадам, мсьє, на все добре.

МІМ

Офелія довго стояла мовчки й непорушно, одним вухом у шафі, поки не впевнилася, що в червоному салоні нікого не лишилося. Урешті вона поклала дзеркальце на ліжко. Воно було таке важке, що в Офелії розболівся зап’ясток.

—    Отже, мадемуазель? — запитала Фісташка з пустотливою усмішкою. — Щось почули?

—    Дещо зміниться, — пробурмотіла Офелія.

—    Зміниться? Що саме?

—    Поки не знаю.

Офелія мала погане передчуття. Торн і Беренільда не ризикнуть лишити її саму в маєтку, вони їй недостатньо довіряють. Що ж на неї чекає в такому разі?

—    Мадемуазель! А йдіть-но погляньте!

Фісташка радісно стрибала, дивлячись у вікно, і її коси танцювали разом з нею. Офелія здивовано кліпала очима з-під окулярів. Яскраве сонце пронизало хмари золотими стрілами. Небо стало блакитним, а парк вибухнув такими яскравими кольорами, що на них було боляче дивитися очами, звиклими до сірості. Офелія зробила висновок, що Беренільда принаймні вже не сердиться на неї.

Раптом у двері постукали. Офелія поспіхом сховала дзеркальце під подушку й подала знак Фісташці, що можна відчинити.

Це був Торн. Він безцеремонно увійшов, виштовхав Фісташку в коридор і зачинив двері. Офелія сиділа в кріслі з книжкою в руці. Шалик лежав у неї на колінах. Вона була недостатньо хорошою актрисою, щоб зіграти подив, тому просто роздивлялася довжелезну Торнову поставу, що здіймалася над нею.

—    Розпогодилось, — констатувала вона.

Торн став проти вікна, прямий як жердина, схрестивши руки за спиною. У денному світлі його профіль здавався ще більш гострим та блідим, ніж зазвичай.

—    У нас був неприємний відвідувач, — процідив він крізь зуби. — Важко навіть уявити собі гіршу ситуацію.

Офелія здивувалася, коли раптом побачила Торна в синьому світлі, але потім зрозуміла, що це її окуляри змінили відтінок.

Синій був кольором небезпеки.

—    Про що ви?

—    Ви їдете звідси сьогодні ввечері.

Він говорив різко й уривчасто. Спочатку Офелія подумала, що він дивиться у вікно, але помилилася. Сірі очі під пошрамованими бровами застигли непорушно. Його душила злість. Вона розливалася навколо й пронизувала чоло Офелії тисячею голок. Безумовно, зганяти емоції на інших людях було сімейною звичкою.

—    Куди? — прошепотіла вона.

—    У гніздо стерв’ятника на ім’я Арчибальд. Це наш посол і права рука Фарука. Ви супроводите туди мою тітку й лишатиметеся там до кінця її вагітності.

Офелія сиділа в кріслі, відчуваючи, що подушки, набивка та пружини провалюються під нею. Арчибальд привселюдно її викриє, щойно побачить.

—    Але навіщо? — затинаючись, пробелькотіла вона. — Хіба ви не хотіли приховати мою присутність?

Торн роздратовано запнув штори на вікнах, неначе світло було йому ворогом.

—    Ми не маємо вибору. Вам з компаньйонкою доведеться вдавати із себе служииць нашого дому.

Офелія дивилася на вогонь, що тріскотів у каміні. Навіть якщо вона переодягнеться служницею, Арчибальд її впізнає і викриє цей обман. Він миттєво помітив її посеред костюмованого балу: ця людина збіса уважна й спостережлива.

—    Я не згодна, — заявила вона, загортаючи книжку. — Ми не пішаки, щоб ви могли нас переставляти, як вам заманеться. Я хочу залишитися в маєтку зі своєю тіткою.

Торн кинув на неї спантеличений погляд. Спершу Офелія чекала, що він розгнівається і нашле на неї головний біль. Але він тільки нетерпляче пирхнув.

—    Поставитися до вашої відмови легковажно було б помилкою. Гадаю, краще вас переконати, ніж змусити, чи не так?

Офелія вражено скинула бровою. Торн схопив стілець і сів на деякій відстані від неї, насилу зігнувши надто довгі ноги.

Він поклав лікті собі на коліна, сперся підборіддям на кулак й уп’яв свій металевий погляд в окуляри нареченої.

—    Я не дуже говіркий, — сказав нарешті він, — і завжди вважав балачки марнуванням часу. Але, сподіваюся, ви помітили, що я намагаюся перебороти себе.

Офелія нервово барабанила пальцями по палітурці книжки. До чого він веде?

—    Ви теж не надто балакуча, — продовжував він зі своїм різким акцентом. — Спершу це мене заспокоїло, але мушу визнати, що зараз ваше мовчання радше бентежить мене. Я не маю ілюзій щодо вас: ви не надто щасливі тут. Але я не маю ані найменшого уявлення щодо того, якої ви про мене думки.

Торн замовк, ніби очікуючи на відповідь, але Офелія не могла вимовити ані слова. Вона очікувала чого завгодно, крім такої розмови. Якої вона думки про нього? Відколи це його цікавить? Він навіть не довіряв їй.

Торн задумливо опустив погляд на шалик, що згорнувся клубком на колінах дівчини.

—    Днями ви мали рацію, коли сказали, що я не намагався нічого дізнатися про вас і не дав можливості вам пізнати мене. Не в моїх правилах іти на поступки, але... визнаю, що мав би поводитися з вами інакше.

Він затнувся, звівши очі на Офелію. Вона страшно зніяковіла, бо помітила, що в неї носом пішла кров.

—    Напевне, це через жар з каміна, — пробурмотіла вона, витягаючи носовичок з рукава.

Офелія схилилася, приклавши хусточку до носа, а Торн чекав, вклякнувши на місці. Лише вона могла втрапити в таку безглузду ситуацію, та ще й тоді, коли це геть недоречно.

—    Нічого, — пробурмотів Торн, поглянувши на годинник. — Хоч там як, я до таких розмов не дуже вдат-ний, а час спливає.

Він глибоко зітхнув і повів далі вже більш формальним тоном:

—    Ось факти. Арчибальд прийме мою тітку у своєму маєтку Місяцесяйві, щоб я міг надолужити згаяне. Принаймні це офіційна версія, але підозрюю, що цей негідник планує щось інше.

—    Хіба не найкраще для мене було б залишитися тут? — наполягала Офелія, тримаючи хусточку біля носа.

—    Ні. Навіть у вовчому лігві вам буде набагато безпечніше поряд з моєю тіткою, ніж самій у маєтку. Фрея знає, що ви тут, і, повірте мені, вона не бажає вам добра. Усі слуги цього дому разом узяті не зможуть захистити вас від неї.

Офелії довелося визнати, що про це вона не подумала. Між Фресю та Арчибальдом вона все-таки вибрала б Арчибальда.

—    Оце цим і обмежиться все моє існування? — гірко прошепотіла вона. - Жити за спідницею вашої тітки?

Торн глянув на годинник і деякий час дивився на циферблат. Пауза тривала так довго, що Офелія встигла налічити багато секунд.

—    Я надто зайнятий, щоб наглядати за вами належним чином.

Він вийняв з кишені маленького записничка в срібній обкладинці й щось нашкрябав олівцем.

—    Ось адреса інтендантства. Добре її запам’ятайте. Якщо втрапите в халепу, якщо вам знадобиться допомога, приходьте до мене, але не привертайте зайвої уваги.

Офелія подивилася на аркуш. Це було дуже мило, але не розв’язувало її проблеми.

—    Хіба мсьє Арчибальд не запідозрить, хто я, якщо я проведу в його домі наступні кілька місяців?

Очі Торна перетворилися на дві вузькі щілини.

—    У нього не повинно виникнути підозри. Не вірте його простакуватим усмішкам: це небезпечна людина. Якщо він дізнається, хто ви, то поставить собі за мету збезчестити вас лише заради того, щоб принизити мене. Тому будьте уважні й контролюйте все, щоб не виказати свого походження.

Офелія відкинула волосся за плечі. Це мало стати справжнім випробуванням.

—    Вам доведеться вживати застережних заходів не лише перед Арчибальдом, — продовжував Торн, наголошуючи на коленому складі, — але й перед усією його родиною. Ці люди пов’язані одне з одним. Те, що бачить один, бачать усі. Те, що чує один, чують усі. Те, що знає один, знають усі. їх називають Павутиною, ви впізнаєте їх за знаком, який вони носять на чолі.

Згадка про останні слова Арчибальда прошила Офелію, немов удар струмом: «Перекажіть своїй кузині, щоб не розповідала зайвого тим, хто носить такий знак. Це колись може обернутися проти неї». Отже, тієї ночі вся родина Арчибальда була свідком їхньої зустрічі? Тепер усі вони знають її в обличчя?

Офелія почувалася загнаною в глухий кут. Вона більше не могла брехати Торну та Беренільді й мусила сказати їм, що сталося.

—    Послухайте, — тихенько почала вона.

Торн зрозумів її збентеження зовсім по-іншому.

—    Напевно, ви думаєте, що я з веселої легковажності кидаю вас у лев’яче лігво, — сказав він важким голосом. — Я не вмію красиво висловлюватись, але ваша доля справді непокоїть мене. Якщо хтось скривдить вас за моєю спиною, це дорого йому коштуватиме.

Торн ляснув металевою кришкою годинника. Він зник так само раптово, як і прийшов, лишивши Офелію наодинці з нечистою совістю.

Вона довго стукала у двері своєї кімнати, просила зустрічі з Беренільдою, повторювала, що це дуже важливо, але-нічого не могла вдіяти.

—    Мадам дуже, дуже зайнята, — пояснила Фісташка, прочинивши трохи двері. — Потерпіть, мадемуазель, скоро я випущу вас.

Віддалік пролунав дзвіночок, і покоївка побігла, на-останок крикнувши:

—    Я маю залишити вас!

Коли в замкову шпарину вставили ключ, Офелія стрепенулася, але надії були марні. На порозі постала Розеліна, яку забули в читальні, а зараз привели сюди.

—    Нестерпно! — обурилася тітка, аж зелена від люті. — Нас постійно замикають, наче злодюжок! Та що тут узагалі коїться?! Унизу повно валіз! Ми їдемо чи що?

Офелія переказала їй нещодавню розмову з Торном, але від цього настрій у тітки Розеліни зіпсувався ще більше.

—    Як? Цей неотеса був тут, наодинці з тобою, і ніхто за вами не стежив? Він хоч не дуже грубо з тобою повівся? І що це за вигадка, щоб ми вдавали служниць? І що за Архімед?

Офелія спершу хотіла розповісти більше, але швидко зрозуміла, що тітка Розеліна не найкраща співрозмовниця. їй і без того страшенно важко було пояснити, чого від них хочуть Торн із Беренільдою.

Після тривалої розмови, коли багато чого довелося повторювати, Офелія врешті сіла в крісло, а тітка Розеліна стала ходити кімнатою по колу. Майже весь день вони дослухалися до метушні, у яку поринув будинок. Беренільда невпинно віддавала накази, її чистий гучний голос відлунював по всіх закутках, і слуги збирали валізи, виймали сукні, прасували спідниці...

За вікном день хилився до завершення. Офелія підтягнула ноги на крісло й поклала підборіддя на коліна. Вона знову й знову обмірковувала ситуацію і шкодувала, що не розповіла Торну правду тепер. Зараз, хоч би що вона зробила, було вже надто пізно.

«Підсумуємо, — міркувала вона. — Дракони хочуть мене знищити, бо я виходжу заміж за їхнього бастарда. Міражники бажають моєї смерті, бо я наречена Дракона. Арчибальд хоче затягнути мене в ліжко задля розваги, а ще — щоб покарати, бо я збрехала всій Павутині в його особі. Єдині мої союзники — Торн із Беренільдою, але я розсердила її, а невдовзі і він стане лихий до мене».

Офелія натягнула на голову комір сукні. Цей світ був для неї надто складний. їй дуже боліло, що не можна повернутися до колишнього життя.

Вона здригнулася, коли двері кімнати нарешті прочинилися.

—    Мадам хотіла б поговорити з мадемуазель, — повідомив мажордом. — Прошу за мною.

Офелія пішла за ним до великого салону, де на підлозі стояло безліч коробок з капелюхами.

—    Дитиночко! Мені дуже треба поговорити з вами!

Беренільда аж світилася. Аж надто напудрена, вона стояла в самому лише корсеті та нижній спідниці, зовсім не соромлячись. Від неї сильно пахло розжареним металом щипців для завивки.

—    Мені з вами теж, мадам, — почала Офелія, набравшись сміливості.

—    Ні, жодних «мадам»! Покиньмо це! Називайте мене на ім’я, або «тітонько», чи навіть «мамо», якщо захочете! А зараз кажіть усе відверто.

Беренільда граційно розвернулася до неї боком, демонструючи свій бездоганний профіль.

—    Ну, як? Я не погладшала?

—    Погладшали? -=- пробелькотіла розгублена Офелія. — Та ні, що ви... Але...

Беренільда театральним жестом схопила її в обійми, обсипаючи сукню пудрою.

—    Донечко, я шкодую, що ставилася до вас так прискіпливо. Сердилася на вас, мов дівча. Але тепер усе це позаду!

Щоки в Беренільди стали рожевими від задоволення. Очі палали. Закохана жінка, що ж тут незрозумілого: вона дуже тішилася, що Фарук непокоїться через неї.

—    Торн мав переказати вам новини. Гадаю, нам неймовірно пощастило отримати пропозицію від Арчи-бальда.

Беренільда сіла перед туалетним столиком, де три дзеркала показували її гарне обличчя під різними кутами, і натиснула на розпилювач флакона, прискаючи парфумами собі на корсаж. Офелія чхнула.

—    Бачте, — заговорила Беренільда вже серйозніше, — мені здається, що наше життя було нестерпне. Ізоляція від товариства — смерть для придворного. Та й узагалі, якщо говорити цілком відверто, гадаю, що моєму племінникові не завадило б трохи побути без вас.

Щось її тривожило, але в кутиках вуст зачаїлася іронія. Офелія стояла, опустивши руки, і Беренільда всміхнулася її відображенню.

—    Цей хлопець став надто м’яким, відколи забрав вас із вашої родини. Він з вами надзвичайно делікатний — така поведінка йому не притаманна. Я тішилася, вважаючи себе єдиною володаркою його серця, а зараз мушу зізнатися, що мені допікають ревнощі!

Офелія ледве чула її, бо не могла думати ні про що, крім слів, які от-от мусила вимовити: «Мадам, я вже зустрілася з мсьє Арчибальдом».

—    Мадам, я...

—    Нехай минуле там і залишається! — урвала її Беренільда. — Має значення лише те, що буде далі. Нарешті я зможу познайомити вас із придворними хитросплетіннями.

—    Стривайте, мадам, я...

—    Адже ви, люба моя Офеліє, станете частиною мого почту, — додала вона, а тоді покликала: — Мамо!

І горда й прекрасна Беренільда клацнула пальцями. Широко всміхаючись, підійшла бабуся, поморщена, мов черепаха, і подала Офелії чудернацьку скриньку, від якої сильно відгонило нафталіном. Усередині лежала складена трохи дивно чорна сукня.

—    Роздягайтеся, — наказала Беренільда, запалюючи сигарету.

—    Стривайте... — зробила ще одну спробу Офелія. — Я вже...

—    Мамо, допоможіть їй. Ця дівчинка надто цнотлива.

Бабуся плавними жестами розстібнула на Офелії сукню, що впала до ніг. Здригаючись від холоду, дівчина затулила руками груди, а спину їй прикривала лише вузенька смужка полотна. Гарний вона б мала вигляд, якби зараз до вітальні увійшов Торн.

—    Вдягніть оце, дитинко, — сказала бабуся, простягаючи їй чорну сукню, яку вийняла зі скриньки.

Офелія не знала, що й подумати: розгортаючи важку, розшиту срібними галунами оксамитову тканину, вона збагнула, що насправді це аж ніяка не сукня.

—    Лакейська ліврея?

—    Сорочку й штани вам принесуть. Приміряйте-но.

Офелія проділа голову у вузький комір уніформи. Поділ доходив до середини стегна. Задоволено всміхаючись, Беренільда видихнула хмарку диму.

—    Від сьогоднішнього вечора ваше ім’я — Мім.

Ошелешена Офелія побачила в потрійному дзеркалі

Беренільди відображення, якого не могла впізнати: на неї здивовано дивився чорнявий невисокий чоловічок з розмитими рисами обличчя та мигдалеподібними очима.

—    Що це? — пробелькотіла вона.

Відображення в дзеркалі ворушило губами в тому ж ритмі.

—    Вдалий маскарад, — відповіла Беренільда. — Із цього образу вибивається лише ваш голос... І акцент. Але яка різниця, якщо ви занімієте?

Офелія зустрілася поглядом із чоловічком у дзеркалі, який широко розплющив очі. Вона потягнулася до окулярів, щоб перевірити, чи вони досі тут, адже вона їх не бачила. Відображення замахало рукою в порожнечі.

—    І цих нервових посмикувань також варто уникати, — підколола її Беренільда. — Ну, що скажете? Мабуть, у такій подобі ніхто не зверне на вас уваги!

Офелія кивнула, не промовивши ні слова. Її проблему щойно було розв’язано.

У МІСЯЦЕСЯЙВІ

КЛЮЧ

Передпокій був одним з найпопулярніших ліфтів у всьому Небограді. Його оформили як будуар, і тут подавали всі сорти чаю, які можна собі уявити. Цей ліфт називали передпокоєм, бо лише він вів у Місяцесяйво, домівку Арчибальда. Він міг перевозити тільки обраних, гостей посланника, тих, хто вирізнявся походженням або екстравагантністю. Цей ліфт, крім того, був і найповіль-ніпшй — поза сумнівом, через свою вагу: увесь його шлях тривав ігів години.

Офелія, затягнута у свою уніформу, схрещувала й розплітала ноги, знову їх схрещувала, чухала гомілки, потираючи одну об другу. Уперше в житті вона мала на собі чоловіче вбрання. Вона ніяк не могла знайти зручної пози, та ще й оторочка штанів вгризалася в щиколотки.

Беренільда, сидячи в зручному кріслі із чашкою чаю в руці, несхвально глянула на неї.

—    Сподіваюся, у посланника ви не станете смикатися. Триматиметеся рівно, поставивши п’яти разом, піднісши вгору підборіддя й опустивши очі. А головне — не махайте руками, доки я вас не попрошу щось ними зробити.

Поставивши чашку на столик, вона жестом покликала Офелію до себе й лагідно взяла за руки, вдягнуті в рукавички. Дівчина одразу напружилася. Здавалося, що Беренільда в гуморі після несподіваних відвідин Арчибальда, але настрій у цієї левиці змінювався швидко й непередбачуваио.

—    Люба моя дівчинко, пам’ятайте, що ілюзію створює лише ліврея. У вас обличчя і груди чоловіка, але руки й ноги жіночі. Намагайтеся не привертати до них уваги.

Жіночі руки... Офелія поглянула на свої читацькі рукавички, чорні, як ліврея, і кілька разів зігнула й розігнула пальці, щоб звикнути до нової тканини. Вона вдягнула куплені матір’ю рукавички замість своїх старих: не хотіла жодних деталей, що могли б викликати в Арчибальда зайві спогади.

—    Цей маскарад непристойний, та ще й принизливий! — глумливо промовила тітка Розеліна. — Зробити собі лакея з моєї племінниці! Якби про це знала моя сестра, у неї всі шпильки на голові стали б дибки.

—    Усе обернеться на краще, — пообіцяла їй Беренільда весело й самовпевнено. — Трохи терпіння, мадам Розеліно.

—    Трохи терпіння, — повторила Торнова бабуся, мило всміхнувшись. — Трохи терпіння.

Старенька в цьому віці вже не могла розлучитися з дочкою, тож приєдналася до її почту. Офелія завжди бачила її в дуже простому одязі, а тепер це було не абищо: бабуся вбралася в розкішний капелюх з пір’ям та синю дамастову сукню, а довгої шиї майже не було видно під разками перлів.

—    Здається, що, відколи ми тут, нам аж ніяк не бракує терпіння, — холодно зауважила тітка Розеліна.

Беренільда лукаво глянула на годинник, що висів на стіні передпокою.

—    Люба, ми прибудемо за чверть години. Раджу плідно скористатися ними: ви можете попрактикуватися в словах «Так, мадам» і подати нам іще цього смачного чаю з прянощами.

—    Так, мадам, — промовила тітка Розеліна, надміру старанно відтворюючи північний акцент.

Беренільда задоволено вигнула брови. Вона була вдягнена у світлу сукню з гофрованим комірцем, а на голові здіймалася височезиа перука, схожа на глазурований торт. Вона випромінювала красу й дуже відрізнялася від тітки Розеліни, суворої і похмурої в строгому вбранні компаньйонки. Щоб зібрати їй крихітний шиньйон, довелося так стягнути волосся, що вона й бровою не могла повести.

—    Ви горда, мадам Розеліно, — зітхнула Беренільда, дрібними ковточками попиваючи свій чай із прянощами. — Мені дуже подобається ця риса в жінках, але для компаньйонок вона неприпустима. Скоро я звертатимуся до вас зверхньо, а ви мусите відповідати не інакше, як «Так, мадам». Між нами вже не лунатимуть слова «я» та «ви», ми не належатимемо до одного світу. Ви зможете це витримати?

Різким жестом поставивши чайник, тітка Розеліна випросталася, демонструючи гідність усім своїм виглядом.

—    Заради своєї племінниці я б навіть мила за вами нічний горщик.

Офелія закусила губу, стримуючи усмішку. Тітка мала дуже специфічний спосіб ставити людей на місце.

—    Я очікую від вас двох безмежної скромності й беззастережного послуху, — проголосила Беренільда. — Хоч би що я сказала чи заподіяла будь-кому з вас, не смійте позирати на мене скоса. А головне — не виказуйте перед чужими, що ви з Аніми. Досить вам лише раз схибити — і мені доведеться вдатися до жорстких заходів в інтересах нас усіх.

Виголосивши це попередження, Беренільда із задоволенням запустила зуби в мигдалеве печиво.

Офелія поглянула на ліфтовий годинник. До Міся-цесяйва ще десять хвилин. їй не було страшно — може, через полегшення, що вирвалася із золотої клітки. Її навіть охопила дивна нетерплячка. Апатія, чекання; порожнеча її існування в маєтку — усе це потроху спалювало, і на час весілля від неї могла лишитися купка попелу. Натомість сьогодні вона врешті кудись вирушила. Цього вечора вона мала побачити нові обличчя, відкрити для себе незнайоме місце, дізнатися більше про машинерію, що править цим світом. Зараз вона буде вже не нареченою інтенданта, а простим лакеєм, анонімом серед інших безіменних. Годі було й мріяти про кращі можливості для спостереження, аніж ті, що давала ця ліврея, і Офелія твердо намірилася повністю їх використати. Вона дивитиметься, не виказуючи себе, і слухатиме, лишаючись німою.

Хай би що там думав Торн, Офелія в глибині душі вважала, що цей ковчег не можуть населяти самі лише запроданці, лицеміри та вбивці. Тут жили й гідні довіри люди, і вона мала навчитися розпізнавати їх.

«Життя в маєтку змінило мене», — констатувала вона, ворушачи пальцями в рукавичках.

На Анімі Офелію ніщо не цікавило, крім її музею, а зараз обставини змусили стати допитливішою до людей. Вона відчувала потребу знайти собі точки опертя, надійних союзників, які не зрадять через кланове суперництво. їй не подобалося залежати лише від Торна з Беренільдою. Хотілося скласти про все власну думку, робити вибір і жити самостійно.

І аж коли, як показував годинник, лишалося їхати не більше ніж три хвилини, на всі ці логічні міркування лягла тінь сумніву.

—    Мадам, — прошепотіла вона, схиляючись до Беренільди, — як ви гадаєте, у мсьє Арчибальда серед гостей будуть Міражники?

Та саме пудрила ніс. Вона ошелешено глянула на Офелію і дзвінко розсміялася.

—    Звісної Без Міражників не обійдеться: їх скрізь і завжди приймають! У Місяцесяйві вони постійно вам траплятимуться, дитинко.

Дівчину збила з пантелику її безтурботність.

—    Але хіба моя ліврея — не творіння Міражників?

—    Не бійтеся, ніхто на неї не дивитиметься. Ви слуга, тобто найнезначніша людина у світі. У вас ані власної особистості, ані особливих прикмет. Ви схожі на ще сотню інших лакеїв, і ніхто їх не розрізняє.

Звівши голову, Офелія поглянула на відображення Міма в дзеркальній стелі. Блідувате обличчя, ледь помітний ніс, очі, які нічого не виражають, гладенько зачесане волосся... Напевно, Беренільда мала рацію.

—    А ви, мадам? — розпитувала далі Офелія. — Чи безпечно для вас відкрито зустрічатися з Міражника-ми? Адже вони ваші запеклі вороги.

—    А чого мені непокоїтися? Місяцесяйво — дипломатичний прихисток. Тут змовляються, пліткують, погрожують, але аж ніяк не вбивають. Навіть судові дуелі тут заборонені.

«Судові дуелі?» Офелія ніколи раніше не чула, щоб ці слова вживали разом.

—    А якщо натрапимо на Фрею із чоловіком? — не відступалася вона. — Я під вашою опікою, ваші родичі про це знають, то чи не здогадаються вони, що я ховаюся у вашому почті?

Підібравши поли сукні, Беренільда елегантно підвелася.

—    Ви ніколи не зустрінете мою племінницю в Міся-цесяйві. Через брутальні манери її туди не пускають. Заспокойтеся, дитинко, майже приїхали.

І справді, ліфт пригальмував.

Офелія обмінялася поглядами з Розеліною. Тієї миті вони ще були тіткою та племінницею, хрещеною та хрещеницею, але невдовзі їхні стосунки мали стати суто формальними, як між компаньйонкою та німим лакеєм.

Офелія не знала, коли ще їм випаде нагода вільно поговорити. Наостанок вона звернулася до цієї жінки, яка заради неї поступилася своїм комфортом та гордістю:

—  Дякую.

Тітка Розеліна у відповідь стиснула їй руку. Позолочені ґрати прочинилися в Місяцесяйво — принаймні Офелія саме цього чекала, але натомість вона з подивом побачила велику залу очікування. Тут усе аж засліплювало: кахлі, викладені, як шахівниця, гігантські кришталеві дзеркала й золоті статуї, що тримали в руках кошики з фруктами.

За вказівкою Беренільди Офелія взялася до багажу, виштовхуючи з ліфта візок, заставлений такими важкими валізами, що здавалося — вона розвантажує вагон із цеглою. їй дуже кортіло як слід роздивитися плафони. Від незліченних розписів перехоплювало подих: ось вітер проймав дерева, а ось морські хвилі мали от-от вихлюпнутися на стіни. Однак довелося зосередитися на іншому. Офелія також мусила стримувати себе, щоб не витріщатися на аристократів у перуках, з якими намагалася розминутися зі своїм візком. Вони були надміру нафарбовані, розмовляли різкими голосами й манірно рухалися, а висловлювалися так мудровано й виплітали такі речення, що Офелія ледве розуміла — і то не через акцент. У всіх були підмальовані аж до брів повіки — знак Міражників.

Упізнавши красуню Беренільду, аристократи почали засипати її церемонними чудернацькими привітаннями, а вона у відповідь лише байдуже кліпала віями. Не знаючи ситуації, Офелія нізащо б не подумала, що між ними існує якась ворожнеча. Беренільда з матір’ю всі-лися на оксамитовій банкетці. По всій залі багато інших пані нетерпляче обмахувалися віялами.

Офелія поставила візок з багажем за банкеткою Беренільди й лишилася стояти, з’єднавши п’яти. Вона не знала, на що саме вони тут чекають. Вечірка давно почалася, і Арчибальд мав би образитися на запізнення почесної гості.

На сусідній банкетці літня пані в рожевому вбранні вичісувала щіткою хорта з довгим хутром, якщо Офелія правильно визначила породу. Цей великий, наче ведмідь, собака, мав на шиї несерйозний блакитний бантик. Досить було йому роззявити пащеку, як з неї вихопилися звуки, схожі на гуркіт локомотива. Дівчина не готова була побачити Звіра в такому місці.

Зала раптом поринула в тишу. Увійшов чоловік, гладкий, мов діжка, і всі аристократи розвернулися до нього. Він швидко дріботів, широко всміхаючись. Судячи з його чорної, розшитої золотом уніформи, Офелія дійшла висновку, що це головний мажордом (Беренільда змусила її вивчити напам’ять усі назви посад), але йому дуже бракувало виправки, тож вона засумнівалася. Він нетвердо тримався на ногах, а перука криво сиділа на голові.

—    Любий мій Ґюставе! — солодкавим голосом покликав його один з Міражників. — Ми з дружиною чекаємо тут уже два дні. Чи насмілюся я припустити, що ви могли щось призабути?

Промовляючи ці слова, він обережно вклав у кишеню мажордома щось маленьке — Офелія не змогла роздивитися, що саме, бо стояла надто далеко. Той задоволено поплескав по кишені уніформи.

—    Ніщо не забуто, мсьє. Мадам та мсьє в списку очікування.

—    Але ми вже два дні чекаємо, — не відступався Мі-ражник, і тон його вже не звучав так солодко.

—    А інші чекають іще довше, мсьє.

Під здивованим поглядом Міражника мажордом подріботів далі, обдаровуючи всіх аристократів широкою усмішкою. Один з них вивів наперед свою найменшу дочку, вихваляючи її розум та красу. Інший рекламував надзвичайно високу якість своїх ілюзій. Навіть літня пані в рожевому наказала своєму величезному хортові стати на задні лапи, щоб справити враження на мажордома, але той прожогом кинувся через усю залу, уже ні на кого не зважаючи. Він зупинився лише перед Бере-нільдою і зігнувся в такому низькому поклоні, що з голови ледь не впала погано допасована перука.

—    Пані, мсьє посланник чекає на вас.

Беренільда з матір’ю підвелися, не промовивши ані слова, і пішли за мажордомом. Докладаючи всіх зусиль, Офелія зі своїм візком прокладала собі шлях крізь натовп обурених аристократів. Мажордом Ґюстав провів їх у глибину зали, до дверей, біля яких стояли охоронці з непривітними обличчями.

По той бік розкинулася алея розарію. Звівши туди погляд, Офелія побачила, що між вигинами білих трояндових кущів розкинулася безмежна зоряна ніч у цілковитій відповідності до назви «Місяцесяйво». Тепле повітря було таке запашне, а пахощі квітів так п’янили, що вона одразу зрозуміла: навколо ілюзія, і то дуже древня. У пам’яті випірнула згадка з нотаток Аделаїди: «Мадам посланниця люб’язно прийняла нас у своєму маєтку, де панує вічна літня ніч». Отже, Арчибальд успадкував маєток пращурів, а Офелія ступала слід у слід із пращурами своїми. Історія немовби повторювалася.

Її повернув до реальності високий голос мажордома.

—    Велике щастя супроводжувати мадам! — прокуд-кудакав він, звертаючись до Беренільди. — Дозволю собі зізнатися, мадам, що відчуваю до неї ще безмежнішу повагу, ніж мсьє посланник.

Слухаючи його, тітка Розеліна звела погляд у небо. За купою нагромаджених на візок валіз Офелія не могла до пуття побачити, що діється попереду. Вона скористалася з повороту алеї, щоб уважніше глянути на цього дивного мажордома. Своїм веселим обличчям і бузковим носом п’яниці він нагадував їй радше циркового персонажа, аніж слугу.

—    Я знаю, вірний мій Ґюставе, — прошепотіла Беренільда. — Я завдячую вам багатьма послугами, і до них долучиться ще одна, коли ви кількома словами накидаєте нинішню загальну картину Місяцесяйва.

Беренільда, як Міражник до того, делікатним жестом передала мажордому щось маленьке. Цього разу Офелія з подивом побачила, що йдеться про пісочний годинник. Отже, тут обмінюються послугами за такі прості речі?

Ґюстав одразу розтягнув губи в посмішці.

—    Багато людей, мадам, і то все не дрібна риба. Ходило стільки чуток про нездужання мадам, що її суперниці знову з великим розмахом з’явилися при дворі. Лихі язики навіть говорили про ознаки немилості, але хай би мене повісили, якщо я дослухався до таких балачок!

—    Суперниці мене не тривожать, а от суперники... — легковажним тоном промовила Беренільда.

—    Скажу мадам відверто, що на мсьє шевальє зважають. Він прискочив одразу, щойно дізнавшись, що мадам запросили в Місяцесяйво. Мсьє шевальє знає всі входи й виходи при дворі, і навіть коли бажаніше було б йому не з’являтися, він усе одно чинить по-своєму. Сподіваюся, його присутність не дуже заважатиме мадам?

Надовго запала тиша, серед якої лише колеса багажного візка поскрипували на доріжці розарію. В Офелії боліли руки, але доймала цікавість. Хто був цей шевальє, який, схоже на те, непокоїв Беренільду? Коханець, якому відмовили?

—    Мої родичі також будуть? — лише спитала вона.

Мажордом зайшовся фальшиво-соромливим кашлем, який скидався радше на придушений сміх.

—    Мадам, якщо дозволите пояснити... Вельмишановні Дракони не дуже бажані гості в мсьє посланника. Досить їм прийти — і щоразу починається такий безлад!

—    Арчибальд дуже полегшив мені життя, — весело погодилася Беренільда. — Бережіть мене від друзів, а з ворогами я сама впораюся. Міраіясникам принаймні не бракує здорового глузду не гризтися поміж себе.

—    Мадам можуть бути цілком спокійні. Мій вельмишановний господар відступив мадам свої власні покої. Мадам житиме там у цілковитій безпеці. А зараз прошу пробачення в пані: я мушу повідомити мсьє, що вони прибули!

—    Звісно, любий мій Ґюставе. Скажіть Арчибальдові, що ми тут.

Мажордом подріботів геть. Поки Офелія намагалася простежити за ним поглядом, колесо її багажного візка застрягло у вибоїні доріжки, і вона мало не впала. Витягуючи його, дівчина водночас роззиралася навсібіч, щоб дізнатися, скільки ще лишилося пройти. Вигнутий арками сад переходив у величезну алею, на якій де-не-де розкинулися широкі водоймища. Білокаменний палац Арчибальда під блакитним дахом височів аж ген у глибині парку й здавався Офелії так само недосяжним, як штучний місяць у небі.

—    Ми скоротимо шлях, — повідомила Беренільда, подаючи руку матері.

Коли вони обходили величезний фіалковий квітник, Офелія, навпаки, подумала, що вони повертаються, бо йшли дуже довго. У неї вже боліли руки. Беренільда вийшла на місток, перекинутий через вузький канал. Звідти відкривався шлях на інші сади. Без жодного попередження вона раптом розвернулася, війнувши сукнею. Офелії довелося відскочити, щоб не зачепити її своїм візком.

—    Слухайте мене зараз уважно, — прошепотіла Беренільда. — Мажордом, який приходив поговорити зі мною, найлицемірніша й найпродажніша людина у всьому Місяцесяйві. Одного дня він намагатиметься підкупити вас, хтось із моїх друзів — із клану Міражників чи Драконів — запропонує йому хорошу ціну за життя дитини чи моє. Ви повинні вдавати, що пристали на його пропозицію, і негайно повідомити мене. Утямили?

—    Та що ж це? — аж захлинулася від обурення тітка Розеліна. — Я думала, що хоча б тут не вбивають! Що бодай тут дипломатичний прихисток!

Сповнена отрути посмішка Беренільди нагадала, що не можна казати нічого, крім «Так, мадам».

—    Тут не вбивають, — відповіла вона, однак, — але трапляються нещасні випадки, коли ніхто не може пояснити їхню причину. Цього легко можна уникнути, якщо не втрачати пильності.

На цьому слові Беренільда багатозначно поглянула на силует Міма, який закляк над багажним візком. Хоча ілюзорне обличчя цього й не виказувало, Офелія була ошелешена. Раніше вона думала, що слуги — геть не такі люди, як аристократи. Вважала, що у всіх така чиста душа, як у Фісташки. Зараз від розуміння, що їх теж потрібно остерігатися, вона розгубилася.

Офелія машинально штовхала візок за Беренільдою, яка допомагала матері спуститися з моста. Аж потім стало зрозуміло, що пейзаж на тому боці не такий, який мав би бути. Вони опинилися вже не серед фіалкових квітників, а в лісі плакучих верб. Звідкілясь тихенько линула мелодія вальсу. Офелія поглянула вгору й побачила над хвилястими вигинами гілок палац Арчибальда. Білі стрункі вежі здіймалися в темряві. Вузенький місток переніс їх з одного краю володінь до другого! Хай би скільки Офелія розмірковувала, а втім, не могла збагнути, як ілюзіям удавалося гратися з простором.

У саду при замку в ліхтарному світлі вони побачили пишно вбрані пари, що танцювали. Беренільда із супутницями наближалася, і натовп ставав дедалі щільнішим, перетворюючись на шовкове море, увінчане перуками.

Фальшивий місяць у небі блищав, мов перламутрове сонце, а зорі були подібні до справжнього феєрверку.

Що ж до Арчибальдового палацу, він мовби вийшов з казки. Його прикрашали гостроверхі вежі й незліченні вітражі. Порівняно з ним оселя Беренільди скидалася на сільську хату.

Офелія недовго залишалася в полоні чар. Беренільда, спокійна, мов гладінь озера, ішла крізь натовп, і люди припиняли танцювати. Усі вони мило всміхалися фаворитці й говорили їй щось миле, але очі в них були крижані, особливо в жінок, які перешіптувалися, прикриваючись віялами й вказуючи одна одній поглядами на живіт гості. Від них віяло такою ворожістю, що в Офелії аж подих перехопило.

—    Беренільдо, ви втілюєте мистецтво спокушати! — улесливо промовив хтось, перекриваючи голосом музику й сміх.

Офелія вклякла над своїм візком. їм назустріч швидким кроком ішов Арчибальд зі своїм дірявим капелюхом в одній руці й старенькою тростиною в другій, а за ним поспішала зграйка невимовно гарних дівчат.

Побачивши господаря, усі присутні в саду слуги вклонилися. Офелія скопіювала їхню позу. Відставивши візок, вона схилилася з прямою спиною і дивилася на кінчики свого взуття так само довго, як вони.

Коли вона врешті випросталася, то зберегла стриманість і перед широкою усмішкою Арчибальда, і перед його великими блакитними, як небо, очима, коли він цілував руку Беренільди. Офелія трохи сердилася, що він приховав від неї особливу здібність своєї родини. Цей чоловік казав, що не може брехати, а сам прикидався, і це здавалося Офелії такою собі зрадою.

—    Вимагати від жінки пунктуальності означає погано знати її, — лукаво відповіла Беренільда. — Запитайте у своїх сестер!

Вона пригорнула до грудей усіх дівчат по черзі, ніби рідних доньок.

—    Жданої Мелодіє! Граціє! Світосвітло! Розрадо! Деліціє! А ось і моя маленька Лада! — І вона стиснула в обіймах найменшу із семи сестер. — Я так сумувала за вами!

З-під примружених Мімових повік Офелія нишком переводила погляд з однієї дівчини на другу. Усі вони в білих сукнях здавалися однаково юними, світлокоси-ми й делікатними, ніби відображення в дзеркалі. Вони відповідали на обійми Беренільди ніжністю, що була відверто щиріша, ніж у неї. їхні гарні вологі очі повнилися справжнім захватом.

Кожна із сестер мала на чолі позначку Павутини. Якщо вірити Торнові, кожна з них побачила її обличчя очима брата. Чи згадають вони про неї в присутності Беренільди? Якщо так, добре, що тієї ночі вона не назвала свого справжнього імені.

—    Бачу, ви прибули із супроводом, — зауважив Арчибальд, галантно цілуючи руку бабусі, яка аж зашарілася від задоволення. Далі Арчибальд зі щирою усмішкою обернувся до тітки Розеліни, холодної та скутої у своїй чорній сукні, що страшенно дисонувала з кольоровим вбранням інших гостей. Однак саме тому вона привернула увагу Арчибальда.

—    Моя компаньйонка, — недбало представила її Беренільда. — Я її вибрала не в надії на приємні бесіди, а радше з огляду на її акушерські здібності.

Тітчині губи стиснулися в ниточку, але вона стрималася і не промовила ані слова — лише люб’язно кивнула.

Коли Арчибальд підійшов до візка з багажем, Офелія зробила над собою зусилля, щоб не відсахнутися. Саме тієї миті оторочки штанів ніби навмисно вп’ялися їй у литки. Вона вже думала, що посланник оглядатиме й Міма, але вій лише поплескав по валізах.

—    Складемо ваші речі в моїх покоях. Почувайтеся як удома!

Підійшов Ґюстав і підняв кришку маленької скриньки. Арчибальд узяв з неї вишуканий срібний ланцюжок, на якому висів дуже красивий ключик, оздоблений коштовними камінчиками. Беренільда граційно розвернулася, щоб він надягнув ланцюжок їй на шию. Товариство привітало цю дивну церемонію делікатними оплесками.

—    А чи не потанцювати нам трохи? — запропонував Арчибальд, підморгнувши. — Урешті-решт, це бал на вашу честь!

—    Мені варто уникати навантажень, — нагадала йому Беренільда, захисним жестом кладучи руку на живіт.

—    Тільки один вальс. Ну, два. Дозволяю наступати мені на ноги!

Офелія не без зацікавлення споглядала їхню маленьку гру. Ховаючись за легковажними, майже дитячими манерами, ці двоє, здавалося, без слів говорили одне одному щось інше. Арчибальд не був послужливим, шляхетним лицарем, яким хотів здаватися. Беренільда це знала, і Арчибальд знав, що вона знає. Чого ж у такому разі вони насправді чекали одне від одного? Чи вони сліпо виконуватимуть накази Фарука, а чи спробують якнайкраще розіграти власну партію?

Офелія міркувала про це так само, як і ті двоє, що віддалялися, тримаючись під руку. Серце повільно ожило. Арчибальд на неї навіть не глянув! Вона знала, що її не можна впізнати, але відчула справжнє полегшення, коли успішно подолала це перше випробування.

ЛИС

Отже, друге випробування Офелії-лакея розпочалося. Але що вона мала робити із цими валізами? Беренільда пішла танцювати, не лишивши їй жодних указівок. Бабуся та тітка Розеліна загубилися в натовпі.

Офелія опинилася одна під зірками, між двома плакучими вербами з переповненим багажним візком. Арчи-бальд казав, що розмістить Беренільду у власних апартаментах, але Офелія не мала наміру заходити до замку, як до себе додому. Та й де ж вони містяться, ті апартаменти? Основна незручність, коли ти німий, полягає в тому, що ти не можеш ставити жодних запитань.

Вона нерішуче поглядала в бік слуг, які подавали закуски в садах, сподіваючись, що вони зрозуміють ЇЇ збентеження, але всі вони байдуже відводили від неї погляд.

—    Гей! Ти!

Лакей, одягнений у таку саму уніформу, як в Офелії, швидким кроком прямував до неї. Статурою він нагадував шафу для посуду, а волосся в нього було таке руде, що здавалося, ніби на його голові спалахнув вогонь. Офелія зацікавилася ним.

—    Ну, байдикуємо? Досить господарям відвернутися, як уже й ґав ловиш?

Коли він здійняв руку, величезну, як калатало, Офелія подумала, що він її зараз приб’є. Натомість він доброзичливо поплескав її по спині.

—    Тоді ми порозуміємося. Мене звуть Ренар, і я король ледарів. Ти ніколи раніше тут не бував, еге ж?

У тебе був такий розгублений вигляд у цьому кутку, що мені стало боляче. Іди за мною, хлопчику!

Лакей схопив багажний візок і легко штовхнув його перед собою, ніби це була дитяча коляска.

—    До речі, моє справжнє ім’я — Ренольд, — жваво повів він далі, — але всі звуть мене Ренаром, тобто лисом. Я на службі в бабусі монсеньйора, а ти, маленький щасливцю, — ти ж лакей мадам Беренільди? Я б душу продав, щоб наблизитися до такої жінки!

Він пристрасно поцілував кінчики пальців і щасливо всміхнувся, оголюючи білосніжні ікла.

Піднімаючись за ним алеєю, Офелія зачаровано пасла його очима. Цей Ренар змушував її думати про полум’я в каміні.

Йому було приблизно років сорок, але він випромінював енергію справжнього молодика. Він подивився на Офелію здивованими очима, зеленими, як смарагди.

—    Щось ти не дуже балакучий! Це я на тебе так впливаю чи ти завжди такий сором’язливий?

Офелія намалювала хрест на губах великим пальцем, і вигляд у неї при цьому був безпомічний.

—    Німий? — усміхнувся Ренар. — Мудро. Беренільда знає, як оточити себе людьми, які вміють берегти таємниці! Сподіваюся, що ти ж не глухий? Ти розумієш, що я тобі тут базікаю?

Офелія кивнула. Його акцент був незвичний для вуха, проте не такий яскраво виражений, як у Фісташки. Ренар жваво маневрував багажним візком невеликою вимощеною доріжкою між двома рядками ідеально підстриженої живої огорожі, яка обрамляла замок та сади. Вони перетнули кам’яний ґанок, який виходив на величезне заднє подвір’я. Тут не було ліхтарів, але вікна першого поверху золотими прямокутниками світили в ніч, ізсередини чомусь запітнілі. Пічні труби заплямували рясною кіптявою всю стіну.

—    Кухні, — прокоментував Ренар. — Урок номер один, мій хлопчику: ніколи не пхай посадо кухні Місяцесяй-ва. Те, що там відбувається, не для таких маленьких хлопців, як ти.

Офелія повірила йому на слово. Коли вони проходили повз укриті вологою вікна, разом із запахами смаженої риби до них долинали крики, що супроводжували сварку. Вона ризикнула зазирнути крізь незапітнілий клаптик віконного скла й побачила запаморочливий балет срібних супниць, хлібних кошиків, багатоярусної випічки та мечоносів, розпростертих на величезних тарелях.

—    Сюди! — покликав її Ренар.

Він скерував візок у прохід службових дверей, розташованих трохи далі. Офелія приєдналася до нього і, пройшовши у двері, побачила стару, холодну, погано освітлену залу. Без сумніву, вона була в приміщенні для слуг. Пара з кухонь вихоплювалася з двостулкових дверей праворуч, поширюючи туман з пахощами приправ вестибюлем. Слуги повсякчас штовхали створи, виносили тарелі або привозили на возиках брудний посуд для миття.

—    Я чекатиму тут, біля візка, — сказав Ренар. — А ти повинен зареєструватися в Пап’є-Маше й отримати ключ.

Він показав великим пальцем на скляні двері ліворуч із табличкою «Управитель». Офелія завагалася. Який ключ може їй знадобитися? Беренільда наказала їй наглядати за багажем, і думку про те, щоб довірити його цьому незнайомцеві, вона старанно відганяла.

—    Тож іди, візьми свій ключ, — поквапив її Ренар.

Офелія постукала у двері та зайшла до кімнатки. Вона не відразу побачила чоловіка, який сидів за письмовим столом, тримаючи перо в руці. Темний костюм, обличчя сіруватого кольору, цілковита нерухомість зробили його майже непомітиим на тлі стіни, обшитої панелями.

—    Ви? — спитав управитель холодним тоном.

Його шкіра була зморшкувата, та ж бо сильніше, ніж зазвичай буває в літніх людей. Пап’є-Маше?

Прізвисько ідеально йому пасувало.

—    Ви? — наполегливо повторив він.

Офелія порпалася в кишені, шукаючи рекомендаційний лист, який Беренільда написала спеціально для Міма. Вона передала його управителю, той припасував до ока монокль і похмуро переглянув аркушик. А потім без жодних церемоній дістав з письмового столу реєстр, занурив перо в чорнильницю, нерозбірливо креснув кілька слів і повернув Офелії.

—    Підпишіть.

Вказівний палець поцілив у новий запис під довгим списком імен, дат та підписів: Мім, слуга мадам Беренільди. Офелія зобразила незграбний Підпис.

Управитель підвівся, обійшов письмовий стіл та попрямував до ящиків, класифікованих таким чином: «Метрдотель», «Шеф-кухар», «Поварчуки», «Економки», «Покоївки», «Няні», «Білошвейки», «Конюхи», «Кочегари-техніки», «Садівники», «Пташники». Він відсунув шухлядку «Лакеї», навмання дістав маленький ключ і передав його Офелії. На етикетці вона побачила відбиток печатки, на якій, напевно, був зображений герб Місяцесяйва. На зворотному боці Офелія прочитала адресу: «Лазні, 6».

—    Ваша кімната, — сказав управитель. — Ви повинні залишити її в тому стані, у якому вона була при заселенні. Не приймайте там жінок, їсти в ній не можна, ми щойно провели там дератизацію. Завжди тримайте ключ при собі — це є підтвердженням вашого права тимчасово перебувати в Місяцесяйві. Ми регулярно проводимо перевірку особи, щоб забезпечити безпеку гостей монсеньйора. Ви повинні щоразу демонструвати цей ключ, інакше вас за необхідності буде викинуто з готелю.

— Ласкаво просимо до Місяцесяйва, — закінчив він свою промову тим самим монотонним тоном.

Офелія вийшла з кабінету управителя, трохи збита з пантелику. Добре, що Ренар усе ще чекав на неї перед багажним візком. Однак вона відчула себе менш упевненою, коли помітила, що він сперечається з кухаркою, обличчя якої аж лисніло від поту.

—    Нероба!

—    Недолуга куховарка!

—    Жирний старий лис!

—    Це все м’язи, а не жир! Ти ще в мене скуштуєш, отруйнице.

Офелія поклала руку Ренару на плече, щоб заспокоїти його. Вона не хотіла, щоб її єдиний провідник у неї на очах затіяв бійку із жінкою.

—    Паняй звідси, пограй своїми м’язами, — іронічно сказала кухарка. — Твої маленькі подружки тебе вже зачекалися.

Вона театрально прочинила двері й зникла в димі та паровинні, що здіймалося над каструлями. Офелію стривожила сварка, а Ренар натомість розсміявся, завваживши неспокійний вираз обличчя свого нового знайомого.

—    Не зважай на те, хлопче. Це моя давня подруга! Ми завжди трохи під’юджуємо одне одного.

Офелія раптом зрозуміла, чому цей чоловік здавався їй дивно знайомим. Він нагадував їй двоюрідного дідуся, хіба що цей чоловік був молодший за нього. Але вона не повинна проводити такі паралелі! Бо коли головний мажордом Місяцесяйва був корумпований, то чому цей лакей має заслуговувати на її довіру?

—    Отримав ключа? — спитав Ренар.

Офелії стало ніяково від своїх думок. Вона кивнула.

—    Чудово. Доправимо речі, а тоді я з тобою ще побазікаю.

Ренар штовхнув багажний візок до просторого кованого вантажного ліфта, потім натиснув важіль. Він не заблокував гальма, поки вантажний ліфт не дійшов до останнього поверху замку. Там вони перетнули службову кімнату, відведену для покоївок, потім дуже довгий коридор, що налічував десь із десятеро дверей. На кожних дверях значилася золота табличка: «Ніжність», «Веселощі», «Любов», «Мелодія», «Сяйвосвіт», «Грація», «Терпіння».

—    Тут, — прошепотів Ренар, показуючи на табличку з написом «Клотильда», — апартаменти моєї пані, бабусі монсеньйора. Вона відпочиває, тому поводитимемося тихенько. Я не хотів би ставати до служби занадто рано.

Офелія насупилася. Уже майже опівніч, смішно спати в такий час. Арчибальд її попередив, що ніч і день не мали жодного сенсу при дворі.

Вона помітила ще одну розкішну кабіну ліфта просто посеред коридору; цей, напевно, був призначений для родини. Далі вона помітила двері, на яких табличка була вкрита чорною хусточкою. Простеживши за її поглядом, Ренар схилився до її вуха.

—    Подружня спальня покійного пана та покійної пані, батьків молодих господарів. Минули роки від дня їхньої смерті, але табличку на дверях кімнати й саму кімнату досі ніхто не стирає.

Стерти кімнату? В очах Офелії стояло багато запитань до Ренара, але він нічого не пояснив. Він підкотив багажний візок до дверей у кінці коридору, штамповані букви на яких складалися в ім’я «Арчибальд». Офелія пішла в передпокій, який тут був удвічі більший за вітальню в садибі Беренільди. Величезний камін з рожевого мармуру, високі вікна до стелі, портрети на весь зріст, під кожною стіною книжкові шафи, два кришталеві дзеркала, різьблені меблі — справжні витвори мистецтва... У цієї родини достеменно була манія величі.

З фонографа, який, безсумнівно, хтось постійно заводив, гугняво лунали звуки опери.

Офелія втупилася, трохи шокована, у власне відображення у великому настінному дзеркалі. Обличчя, кругле, немов повний місяць, сиділо на тілі, пласкому, немов дошка. Навіть в образі чоловіка вона не була гарна. Чорне волосся, бліде обличчя. У чорній лівреї та білих галіфе вона нагадувала собі давню світлину.

—    Апартаменти пана посланця, — прокоментував Ренар, показавши на зачинені двері. — А тобі сюди.

Він відчинив небесно-блакитні двері на іншому кінці передпокою, які вели до вишуканого гостьового помешкання для пані. Це була велика й світла кімната без зайвих декоративних елементів. Розетка для опалення, окрема ванна, настінний телефон, усі зручності, покликані забезпечити комфорт Беренільді. Арчибальд не жартував, коли говорив своїй гості, що житиме вона в нього, мов королева.

А втім, Офелія була дуже здивована, не побачивши жодного вікна.

—    Спочатку це була звичайна гардеробна, — сказав Ренар, підхопивши валізи, — але монсеньйор збільшив її перед приїздом Беренільди.

Офелія завважила, що в Місяцесяйві кімнати за наказом можуть як з’являтися, так і зникати.

Вона допомогла Ренару розвантажити візок: валізи з одягом, скриня із взуттям, шкатулки з прикрасами...

—    От незграба! — усміхнувся Ренар, коли Офелія вдруге перекинула купу коробок.

Вони склали всі речі в кімнаті поряд із ширмою. Офелія ще не розуміла всіх тонкощів лакейської роботи, але знала, що їй як лакею не можна торкатися прикрас та вдяганок її пані. Покоївка мала прибрати їх до шафи.

—    Покажи мені свій ключ зблизька, — попросив Ренар, коли вони розвантажили все. — Треба налаштувати годинниковий механізм твоєї пані відповідно до твого.

Офелія вже звикла до того, що нічого не розуміє, тож покірно віддала йому свій ключ.

—    Лазні, — сказав він, читаючи етикетку. — Бідолашний хлопчино, Пап’є-Маше влаштував тебе поряд із вбиральнею! Ніхто не хотів би там опинитися.

Ренар підійшов до красивого годинника, що стояв на камінній полиці. Наблизившись, Офелія побачила, що він показує слова замість часу: «Зиґзаґ», «Повільний підйом», «Рикошет», «Таємний куток»... Ренар установив велику стрілку на «Лазні». На другому, меншому, циферблаті була низка номерів; там він поставив стрілку на цифрі шість.

—    Ось! А тепер — бо я ще той сміливець — я покажу тобі твою кімнату.

Офелія почала підозрювати, що цей рудий здоровань допомагає їй небезкорисно. Він чекає чогось навзаєм, це відчувалося в його усмішках. їй нічого було йому дати, але як це пояснити?

Вони пішли коридором у зворотному напрямку й знову спустилися на вантажному ліфті, цього разу до підвалів замку. Ренар спершу підійшов до пральні та вручив Офелії набір простирадл для спальні; також він роздобув чисту сорочку й панчохи. Потім вони пройшли крізь пральню, склади, сховище та величезну комору. Офелія зовсім розгубилася, коли вони увійшли до дортуарів. Нескінченна серія номерів розгорнулася вздовж звивистих коридорів, що мали назви вулиць. Двері відчинялися й зачинялися, пропускаючи слуг. Одні були знесилені після служби, другі — бадьорі, немов щойно прокинулися, ніби водночас настали ранок і вечір. Усі вони здавалися дуже знервованими, ніби ладні були розізлитися через грюкіт дверей, байдуже привітання чи непривітний погляд. І звідусіль лунали дзвоники.

Приголомшена гомоном навколо, з купою простирадл у руках, Офелія ледве чула Ренара, який ішов попереду, ступаючи сягнистими кроками.

—    Дортуари діляться на частини, — пояснював він. — Кухарі — з кухарями, садівники — із садівниками, покоївки — з покоївками, лакеї — з лакеями. Ну ж бо поквапся, хлопче! — раптом вигукнув Ренар, поглянувши на кишеньковий годинник. — Нагорі ось-ось розпочнеться свято, і моя пані нізащо не схоче його пропустити.

Коли він відкинув кришку годинника великим пальцем, Офелії раптом привидівся Торн із кишеньковим годинником у руці, який здавався занадто великим для свого стільця, на якому сидів. Це було всього декілька годин тому, а здавалося, що минуло кілька днів. Чому вона раптом згадала про нього?

Офелію повернула в реальність поява жінки за поворотом у коридор, яка кинула на неї суворий погляд. Гострий і відвертий у своїй прискіпливості. Чорне скло монокля затуляло її ліве око. Вона оглянула Офелію з голови до ніг мовчки, пильно, без тіні усмішки, так, що та зніяковіла.

Ренар низько їй вклонився.

—    Вітаю, моя.красуне! І куди ж ти занурила свої рученята цього разу?

Те саме запитання виникло і в Офелії. Жінка, вдягнена в уніформу механіка, з голови до ніг була вкрита сажею. Її коротко підстрижені кучері, темні як ніч, гострими пасмами падали на щоки.

—    Я йду з котельні, що працює як їй заманеться, — відповіла вона похмуро. — А це з тобою хто?

Вона знову зупинила на Офелії важкий погляд яскраво-блакитних очей.

Ця жіночка була не набагато старша за неї, але напрочуд чарівна.

—    Лакей мадам Беренільди, — засміявся Ренар. — Я ще навіть не знаю, як його звати, він не дуже балакучий!

—    Вигляд у нього цікавий.

—    Та ну, жартуєш, певне! Малий потрапив сюди вперше, і я йому показую деякі хитрощі.

—    Авжеж, безкорисливо? — іронічно відповіла жінка.

—    Хлопчику, — сказав Ренар, звертаючись до Офелії, — ця чарівна брюнетка — Ґаель, наш механік. Це вона стежить за опаленням, сантехнікою та всіма трубами.

—    Я не ваш механік, — пробурчала Ґаель, — я служу мадам Хільдеґарді.

—    А оскільки Матінка Хільдеґарда є архітектором Мі-сяцесяйва, — лагідно відповів Ренар, — це одне й те саме.

Механік проігнорувала хусточку, яку їй простягнув Ренар, і пройшла повз нього, примудрившись зачепити стегном Офелію так, що купа простирадл, які вона тримала в руках, упала на підлогу.

Ренар, спохмурнівши, засунув хусточку до кишені.

—    Схоже, ти упав їй в око. Але зась! Вона вже давно подобається мені.

Офелії, яка заходилася підбирати простирадла, хотілося його заспокоїти. Останнє, що їй би спало на думку, — це залицятися до красуні-механіка.

—    Лазні! — нарешті оголосив Ренар, пройшовши ще кілька коридорів.

Вони опинилися у вузькому задушливому проході з вологої пліснявої цегли. Офелія встромила ключ у замок дверей номер шість. Ренар запалив газову лампу й зачинив за собою двері. Коли Офелія побачила особистий простір, у якому їй доведеться жити найближчі місяці, у неї пересохло в роті. Брудні стіни, хитке ліжко, стара мідна ванна, жахливий сморід... Це було огидно.

«Ви повинні залишити кімнату в тому стані, у якому вона була при заселенні», — якось так сказав управитель. Що ж, дотепний жарт.

—    Ось, мій хлопчику, — сказав Ренар, показуючи на дошку над ліжком, — це твоє нове жахіття.

На дошці була низка дзвіночків, кожен з яких приєднали до відповідних наліпок: «Бальна зала», «Більярдна», «Чайний салон», «Кімната для куріння», «Бібліотека»... Ренар показав на дзвіночок «Спальня».

—    Тепер ти житимеш відповідно до особистого годинника твоєї пані. Ти засинатимеш і прокидатимешся одночасно з нею. У Місяцесяйві це може статися будь-коли. Монсеньйор завжди сповнений натхнення розважати гостей, і тебе можуть викликати і вдень, і серед глупої ночі.

Ренар схопив табурет, умостив на нього свою масивну фігуру й вказав Офелії сісти навпроти нього.

—    Тепер побалакаємо.

Офелія з купою простирадл влаштувалася на ліжку, ніжки якого одразу просіли під вагою.

—    Любий хлопче, тобі трапилася рідкісна перлина. Я старанно працюю в Місяцесяйві вже двадцять три роки, досвіду в мене не бракує. І я не якийсь там пройдисвіт, що роєм рояться довкіл. Коли я побачив твої круглі мов блюдця оченята, я відразу сказав собі: «Ре-нольде, цього малого з’їсть перший-ліпший, ти мусиш його підтримати».

Офелія моргнула, даючи тим самим знак, щоб він продовжував.

Табурет заскрипів під Ренаром, коли той нахилився до неї так близько, що вона на мить злякалася, що він зіб’є їй окуляри.

Але ж Мім не носив окулярів.

—    Ось що я тобі пропоную. Я навчу тебе всього, що тут тобі треба знати, а навзаєм попрошу тільки незначну компенсацію.

Він розстібнув ліврею і витягнув із внутрішньої кишені маленький червоний пісочний годинник.

—    Ти знаєш, що це таке?

Офелія похитала головою.

—    Я так і думав. Такі речі не видають абиде. Коротко кажучи, господарі залишають нам їх як чайові. Такі пісочні годинники бувають чотирьох кольорів. Зелені, червоні, блакитні та жовті.

Ага, і жовті!

Ренар захоплено вибалушив очі, а потім сунув свій пісочний годинник їй у руку.

—    На, роздивися як слід.

Офелія зважила предмет у руці. Невеличкий, важкенький, ніби замість піску всередині свинцеві кульки. На ньому була прикріплена невелика мідна табличка: «Морський курорт».

Ренар побачив її насуплені брови й вирішив пояснити:

—    Є ціла купа напрямків. Торгові вулиці, жіночі квартали, ігрові зали тощо! Фокус у тім, щоб мати щасливу руку. Бо насправді ти ніколи не знаєш, куди тебе занесе. Одного разу я витягнув одну з пишною назвою «Ковток свіжого повітря» й опинився в загубленому замку посеред гір.

Офелія потерла носа. Вона не була впевнена, що все добре зрозуміла.

Вона повернула пісочний годинник і дуже здивувалася, коли піщинки не посипалися вниз. Ренара розсмішив її здивований вираз обличчя, і він показав на маленьке металеве кільце, якого вона не помітила.

—    Ти можеш крутити цей пісочний годинник у будь-якому напрямку — він не працюватиме, поки не займати запобіжник. Не чіпай його, гаразд? Я не хочу бачити, як ти зникаєш разом з моєю відпусткою. Просто поглянь на це.

Він показав на золоту печатку, вибиту на дереві:

СІМЕЙНЕ ВИРОБНИЦТВО ХД & НЕБ

—    Це Матінка Хільдеґарда їх виготовляє, — уточнив Ренар. — Цей годинник без штампа не вартий і кінчика нігтя на нозі. Не дозволяй впарити тобі якийсь непотріб, хлопчику: натрапити тут на підробку можна частіше, ніж деінде.

Він вихопив у неї пісочний годинник і поклав собі до кишені.

—    Дружня порада: якщо не хочеш, щоб тебе обікрали, користуйся сейфом або швидко відкріпи запобіжник пісочного годинника. Одного разу мій давній товариш поклав заробітну платню за дванадцять років у надійну, на його думку, схованку. Того ж таки дня, коли його обікрали, він повісився.

Ренар підвівся, штовхнув ванну під кран і налив туди води.

—    Незабаром мені треба повертатися на роботу. Ти дозволиш мені привести себе тут до ладу?

Офелія хотіла заперечити, але не встигла: він миттю, не соромлячись її, роздягнувся. І ось уже на ньому залишився сам ланцюжок з особистим ключем на шиї. Офелії слід було навчитися краще виражати свої емоції на обличчі.

—    Пісочні годинники, — сказав Ренар, сидячи у ванні, — це наші чайові. Я не знаю, як давно ти працюєш у Беренільди, але певен, що ти не часто відпочиваєш. А тут, зважаючи на спосіб життя цих панів, буде навіть гірше! Бо тут справжня божевільня для лакеїв, деякі з них навіть почали виявляти неабияке невдоволення, щоправда, поки потайки від своїх господарів. І ось тоді в мадам Хільдеґарди з’явилася ідея щодо пісочних годинників.

Ренар на мить відволікся від своєї розповіді.

—    Подай мені рушник, — попросив він.

Офелія, відводячи погляд, простягнула йому простирадло замість рушника.

Їй було дуже ніяково. Цей чоловік купався прямо перед нею і, здавалося, не поспішав одягатися.

—    Позаяк я хороший хлопець, мені вистачить і десяти твоїх перших пісочних годинників, але різного кольору, — нарешті сказав Ренар. — А ті, що отримаєш поза цими десятьма, належатимуть тільки тобі.

Він виліз із ванни, загорнувся в простирадло й витерся ним.

Його руді бакенбарди розтріпалися, коли він схилився до Офелії, простягнувши руку, щоб закріпити договір. Вона на його жест тільки заперечливо похитала головою. Бо нічого не зрозуміла в цій історії з пісочними годинниками, тож не хотіла погоджуватися, не знаючи всіх тонкощів.

—    О, здається, монсеньйор занад то вибагливий? А знаєш, друже, що інші можуть просто свиснути твою зарплату? І навіть не спитають твоєї згоди. Ренар же без жодного лихого наміру зобов’язується навчати тебе й захищати кулаками, якщо втрапиш у халепу. Можна було б і потроїти ту кількість, що тобі загадав!

Ображений, він повернувся до неї спиною, одягнув чисту сорочку, застібнув ліврею лакея. А коли знов обернувся до Офелії, гнів змінився на широку усмішку.

—    Добре, синку, що вмієш постояти за себе. Домовимося так: ти віддаси мені лише свої зелені пісочні годинники, згоден?

Ренар знову простягнув їй долоню, але Офелія залишилася стояти, опустивши руки. Він широко всміхнувся.

—    А ти не такий дурненький, як здаєшся, хлопчику. Присягаюся, я не намагався тебе надурити. Зелені пісочні годинники найменш цінні. Хочеш, я поясню тобі все у двох словах?

Офелія кивиула. Але вона б почувалася зручніше, якби вій надягнув штами.

Реиар застібнув запонки з виглядом справжнього знавця.

—    Чотири кольори — чотири градації цінності. Зелені, найбільш поширені, дають право на один день відпустки в Небограді: великий зал, опіумна курильня, ярмарок, сауна... Знов-таки, бажаю тобі витягнути щасливий номер.

Він нарешті застібнув штани й натягнув панчохи, і Офелія полегшено зітхнула.

—    Червоні, — повів він далі, — обіцяють більше задоволень. День відпустки, але якої! Не переплутай із зеленими! Це офіційний дозвіл вийти в реальний світ. Ти обираєш напрямок, знімаєш запобіжник і можеш ним користуватися, доки весь пісок не витече. Ці я приберігаю на потім!

Ренар нахилився над уламком дзеркала, прибитого до стіни. Він пригладив руду гриву й задоволено провів рукою по чисто поголеному міцному підборіддю.

—    Блакитні — це вищий ступінь, — продовжив він, пристрасно зітхнувши. — Треба дуже постаратися, щоб їх отримати. Але вони того варті! Ці пісочні годинники занурюють тебе в сон наяву. Я спробував це лише двічі в житті. Досі вкриваюся сиротами, коли про це розповідаю.

Він обійняв Офелію за плечі. Вона похвалила себе, що заколола косу над шиєю. Якби Ренар відчув волосся там, де в Міма його немає, їй були б непереливки.

—    Спробуй лиш уявити найяскравіші кольори, най-п’янкіші запахи, найбожевільніші пестощі, — прошепотів він. — Ти все одно не вигадаєш того, що ця ілюзія може тобі дати. Найвище задоволення, таке яскраве, що його ледве можна збагнути і яке, розсіявшись, полишає тебе в печалі.

Десь далеко пролунало дванадцять опівнічних ударів. Ренар відпустив Офелію і швидко огледів кімнату.

—    Коротко кажучи, отака хитра штука. Досить один раз поринути в той світ, куди вона тебе занурює, і ти вже стаєш цілковитим рабом свого господаря, сподіваючись одного дня виграти найвищу нагороду — подорож до раю в один бік — жовтий пісочний годинник. Тепер ти ліпше розумієш мене, хлопчику?

Головне, що зрозуміла Офелія, так це те, що пісочні годинники були справжньою пасткою для мух.

—    Ну то що ти вирішив? — спитав Ренар, помахуючи годинником. — Десять зелених пісочних годинників — і я навчу тебе всього, що треба знати, щоб посісти своє місце в Місяцесяйві. Домовилися?

Офелія високо підняла підборіддя і подивилася йому прямо в очі. Вона все ще нічого не знала про цей світ, їй потрібен був провідник. Можливо, цей чоловік і не вартий довіри, та ще й може дати погану пораду, але звідки вона це знатиме, якщо не дасть йому шансу? Вона не могла просуватися вперед, ніколи нічим не ризикуючи.

І цього разу вона із задоволенням потиснула Ренару руку. Він стиснув її пальці, доброзичливо всміхаючись.

—    Чудово! Я навчу тебе всього, ти не пожалкуєш. А тепер я тебе залишаю. Пробило північ. Мадам Кло-тильда чекає на мої послуги.

ДИТИНА

Коли Ренар пішов, Офелії здалося, що він забрав із собою той острівець тепла, що був у кімнаті. Холодна, сіра, замкнена, вона скидалася радше на камеру у в’язниці.

Офелія інстинктивно потягнулася до шиї, але старого доброго шалика там не було. Беренільда примусила спакувати його у валізу й залишити в маєтку. В Офелії на серці стало важко від самої лише думки про те, що вона ще багато місяців не побачить цього непосидючого пилосмока.

Вона підклала клинець під кульгаве ліжко і, видихнувши, впала на спину. Вона не стуляла повік, відколи Беренільда розбудила її вранці, о четвертій годині, щоб навчити правильно сидіти.

Роздивляючись павутиння на стелі, Офелія знову обмірковувала історії із цими пісочними годинниками. Предмети, що можуть перенести будь-куди за кілька годин... Вона припускала, що слуги отримують платню за роботу. Звісно, вона мало знала про гроші, бо на Анімі працювала безкоштовно. І все одно це здавалося справжнім шахрайством.

Офелія замислено поглянула на свої затягнуті в рукавички руки, піднявши їх над обличчям. Зараз їй як ніколи бракувало музею примітивної історії. Коли їй востаннє випадала нагода прочитати щось? Невже ці десять незграбних пальців, які нічого не вміють, окрім як проводити експертизу, відтепер підкорятимуться лише забаганкам Беренільди?

Офелія поклала руки на матрац. Її охопила ностальгія. Від самого прибуття на Полюс вона не отримала жодного листа від батьків, сестри чи двоюрідного дідуся. Чи про неї вже забули?

«Не варто мені тут затримуватися, — міркувала вона, розтягнувшись на ліжку. — Я можу знадобитися Беренільді».

Попри це вона безвладно віддалася звукам, що лунали в спальні. Квапливий цокіт підборів. Дзеленчання дзвіночків. Шум води у вбиральні за стінкою.

Стеля раптом поворухнулася і наїжачилася високими соснами. Павутиння перетворилося на дику хащу, яка розкинулася, скільки сягало око. Офелія знала, що за тим лісом є якась земля, потім море, а далі міста, неуппсоджені, без розломів, адже це був старий світ. Пейзаж став розмитим, і вдалині виринула висока худа постать. Якась сила потягнула Офелію проти її волі до цього чоловіка, який тицьнув їй під ніс годинник.

«Ваша доля справді турбує мене».

Офелія аж підстрибнула, коли прокинулася. Вона ошелешено поглянула на стелю своєї кімнати. Невже Торн справді міг таке сказати? Вона підвелася, і застогнали пружини ліжка. Знявши окуляри, дівчина протерла очі. Так, він сказав саме це. Отже, вона докладала надто великих зусиль, щоб усе лишалося на дні, але зараз воно вихоплювалося на поверхню, мов повітряна бульбашка. З Офелією завжди було саме так: вона реагувала трохи із запізненням.

Тепер вона нервово крутила окуляри в руках. Торн переймався її долею? Якщо так, то він це показував у дуже дивний спосіб. Вона й не знала, що про це думати.

Офелія раптом занепокоїлася: котра година? Вона знову нап’яла окуляри, що зникли на фальшивому білошкірому обличчі Міма. Просунувши голову в напів-прочинені двері, вона поглянула на годинник у коридорі.

Довелося довго вдивлятися в стрілки. Якщо вони правильно показували час, то зараз була п’ята ранку! Як вона могла стільки проспати, навіть не помітивши цього? їй здавалося, що вона ледве встигла стулити повіки.

Офелія зірвалася бігти, але одразу ж уповільнила кроки. Вона мало не забула ключ від дверей. Управитель дуже чітко все їй пояснив: без ключа вона не має права перебувати в Місяцесяйві.

Вона трохи поблукала в плетиві коридорів. Поспішаючи кудись, її штовхали слуги. Вона постійно потрапляла в глухі кути. Невже Арчибальдові гості ще не полягали о такій порі? Якщо знехтувати обов’язками, Беренільда запустить у неї кігті жорстокіше, ніж будь-коли.

Вона врешті знайшла гвинтові сходи і, ледь ступивши на нижню сходинку, опинилася нагорі. Офелія довго про це не думала, бо вже стала звикати до химерних перетворень тутешнього простору.

Сходи вивели її в довгий, без вікон службовий коридор. По одній зі стін тягнулися незліченні двері з табличками: «Музичний салон», «Будуар прянощів», «Курильня для чоловіків», «Курильня для чоловіків»... Проминаючи їх, Офелія зрозуміла, що цей коридор тягнеться навколо всього замку. Вона врешті наважилася вибрати двері з табличкою «Внутрішня галерея», а далі спробувала розібратися в плетиві проходів, але всі вони здавалися однаковими: лискуча паркетна підлога, красиві настінні дзеркала й оксамитові банкетки.

Офелія скинула бровами, побачивши в глибині альковів пари, що звивалися в пристрасних обіймах, а потім насупилася, коли побачила жінок у самих лише спідницях, що пройшли передпокоєм, голосно сміючись. Арчи-бальдове свято почало здаватися їй сумнівним.

Дівчина зазирала в кожні напівпрочинені двері, припадала обличчям до кожного віконечка. Великим столом спокійно походжали павичі. У театральній залі під овації глядачів двоє чоловіків розігрували пародійну дуель, водночас декламуючи вірші. У саду молоді аристократи розважалися автоперегонами серед квітників. Крізь густі випари курилень Офелія бачила, що багато хто з вельмишановних гостей розгубив свої перуки, а деякі, навпаки, не мали на собі нічого, крім них. У бібліотеці літні пані вголос читали розпутні книжки, і дівчина оці-пеніла, побачивши серед них Торнову бабцю, яка реготала разом з усіма. Вона ніде не бачила ані Беренільди, ані тітки Розеліни й не знала, радіти чи непокоїтися.

У всіх залах стовбичили жандарми в трикутних капелюхах та синьо-червоній формі. Вони лишалися насторожі, пильно в усе вдивлялися і нагадували іграшкових солдатиків. Офелія не розуміла, навіщо вони тут.

Увійшовши до гральної кімнати, вона полегшено зітхнула, побачивши тітку Розеліну (її легко було впізнати завдяки чорній сукні), яка спала на канапі. Офелія злегка поторсала її за плече, але не змогла розбудити. Повітря тут повнилося наркотичними випарами, очі защипало від сліз. Дівчина поглянула на картярів та більярдників: майже всі позасинали за своїми столами. Лакеї, тихі, мов тіні, пропонували найстійкішим коньяк та сигари.

Арчибальд лежав у кріслі, закинувши на спинку схрещені ноги й потягуючи кальян. Його погляд блукав десь у порожнечі задумливо й меланхолійно, без жодного сліду звичної усмішки. Офелія подумала, що цьому чоловікові ніколи й нізащо не довірятиме. Треба ж таке утнути — організовувати оргію на честь вагітної жінки!

У глибині кімната, напівлежачи на софі, Беренільда грала в шахи, сонними жестами переставляючи фігури. Офелія попростувала до неї. Нехай вона не могла говорити, але мала знайти спосіб переконати її повернутися до своєї кімнати разом з тіткою Розеліною, поки тут іще не почалися справжні неподобства. Уклонившись, вона клацнула підборами, як робили всі слуги, щоб сповістити про свою присутність, але Беренільда ледве глянула на неї і продовжила партію, ніби її тут не було.

Офелія почувалася, мов меблі.

—    Обережно, шевальє, — солодким голосом прожебоніла Беренільда, висуваючи вперед свою туру. — Зараз вашій королеві буде непросто.

«Шевальє?» Лакеям не можна роздивлятися аристократів, однак Офелія не змогла стриматися, позирнула на сусіднє крісло й страшенно здивувалася. Суперник Беренільди (золотаві кучері, пухкі щоки, круглі окуляри) здавався безмежно засмученим. Він гриз собі нігті. З вигляду йому було не більше десяти років. Ніжки в пантофлях ледь торкалися підлоги. Що ця дитина робила тут о такій порі?

—    Шах королю, — повідомила Беренільда.

Шевальє смачно позіхнув і перекинув свою фігуру тильним боком руки.

—    Якби мене вчив мсьє Торн, — сказав він, ледве ворушачи язиком, — я грав би в шахи ліпше.

—    Шевальє, я подбала про те, щоб ви мали найкращого наставника. Ваш успіх беззаперечний, запевняю. І, по щирості, я б жодній дитині у світі не побажала мати мого племінника за вчителя.

Умочивши в склянку з молоком печиво, шевальє почав гризти його, розсипаючи крихти на свої чудові оксамитові штанці.

—    Перепрошую, мадам. Я цілком погоджуюся з вами й дуже вдячний за все, що ви робите для мене.

—    Вам добре в дядька?

—    Так, мадам. Він трохи недочуває, алея добре ладнаю з його собаками.

Офелія не вірила своїм очам, особливо зважаючи на те, що зовсім нещодавно вона бачила чоловіків та жінок, що поринули в розгул.

На неї вже почали діяти наркотичні випари цієї кімнати. Аж ніяк не хотілося впасти на канапу поруч із тіткою Розеліною. Вона могла покашляти, щоб нагадати Беренільді про себе, але, з іншого боку, боялася виказати себе. Коли сам шевальє звів на неї погляд очей за товстими, мов із пляшкового скла, окулярами, вона аж підстрибнула. Від повік і аж до брів тягнулося татуювання Міражників.

—    Ви служите мадам? Працюєте в маєтку? Вам подобається моя кімната?

Офелія замість відповіді лише дурнувато кліпала очима. Отже, дитяча кімната належала йому? Що ж, допитливість шевальє бодай очутила Беренільду.

—    Вибачайте, шевальє, але вже доволі пізно, — сказала вона, удаючи, що стримує позіхання. — Я чудово танцювала й розважалася!

—    Мадам, — сказав хлопчик, ввічливо схиляючи голову. — Якщо забажаєте, продовжимо нашу розмову іншим разом.

Офелія мерщій простягнула руку Беренільді, побачивши, що та нетвердо стоїть на ногах. Її очі, зазвичай такі вологі, застигли, мов скляні. Вона пила й курила більше, ніж дозволяв би здоровий глузд, і Офелія добре розуміла, що, зважаючи на її стан, це було справжнім божевіллям.

—    Що це ви коїте? — спитала Беренільда в Арчибальда, який розтягнувся вниз головою в кріслі.

Вийнявши з рота мундштук кальяну, він видихнув блакитний димок. Старий циліндр скотився з голови, і світле волосся звішувалося аж на килим.

—    Я споглядаю своє існування з іншої точки зору, — серйозно пояснив він.

—    Лишенько! І що ж ви там бачите?

—    А бачу я те, що, хоч з якого боку глянь, воно геть позбавлене сенсу. І що в цій позі кров приливає до голови, — додав він, криво посміхнувшись. — Ви вже покидаєте нас? Бажаєте, щоб я вас провів?

—    Ні-ні, продовжуйте свою медитацію.

Офелія зрозуміла, що тепер опікуватися цією справою повинна вона. Беренільда всією своєю вагою привалилася до її плеча, і дівчина твердо тримала її, ведучи гральною кімнатою та коридорами. На щастя, вони швидко прийшли до красивих золотих ґраток ліфта.

—    Доброго вечора, мадам! — весело привітався ліфтер і вклонився їй.

—    До моєї кімнати, — наказала Беренільда.

—    Звісно, мадам.

Вони піднялися на найвищий поверх Місяцесяйва. Офелія зціпила зуби, коли тягла на собі Беренільду до покоїв Арчибальда. Вона тепер уже всією своєю вагою упала на неї, а нігтями, немов лезами, вп’ялася їй у плече. Сама лише багатоповерхова перука Беренільди, мабуть, була вагою не один кілограм.

Вони увійшли до передпокою, де щось наспівував програвач, а потім потрапили нарешті до відведеної для Беренільди кімнати. Покоївки вже розпакували валізи й порозкладали речі.

Щойно всадовивши господиню, Офелія кинулася до шаф. У кожній кімнаті пані, гідної так називатися, десь мав лежати нашатир. Вона врешті знайшла шафу, де були розставлені пляшечки з мінеральною водою та трісковою олією, а також безліч слоїків. Відкоркувавши один з них, вона одразу засунула корок назад у слоїк: ніздрі обпекло гострим запахом. Так, вона знайшла те, що шукала.

Офелія ледь не впустила все, що тримала в руках, на килим, коли Беренільда раптом схопила її за зап’ястя.

—    Хлопчик, з яким ви мене бачили... — хрипко мовила вона, — ніколи до нього не наближайтеся. Ви добре втямили те, що я сказала?

Офелії зараз було зрозуміло тільки одне: тітка Розеліна залишилася сама внизу. Кілька разів смикнувши руку, вона врешті вивільнилася.

У коридорі ліфт уже встиг спуститися. Офелія натиснула на важіль виклику. Коли ґратки прочинилися, люб’язна усмішка на обличчі ліфтера одразу розтанула.

—    Це ти викликав ліфт?

Кивнувши, Офелія увійшла, однак він виштовхнув її так грубо, що в неї аж подих перехопило.

—    Ти за кого себе маєш? За маркіза? Ще раз мене потурбуєш — усі зуби повибиваю!

Ошелешена Офелія стояла й дивилася, як він замикає ґратки свого розкішного ліфта й спускається. Довелося пройти довгим коридором і повернутися до кімнати для челяді. Навіть службові сходи цього разу вирішили показати свій норов, прикинувшись звичайними й змусивши Офелію спускатися всіма поверхами пішки.

На щастя, приспана випарами тітка Розеліна лежала на тій самій канапі, де залишила її Офелія. Від нашатирної солі, що її тицьнула Офелія їй під ніс, та здригнулася, наче від ляпасу.

—    Смердюча куля і брудні шкарпетки! — пробурмотіла вона, відштовхуючи слоїк.

Офелія кілька разів підморгнула їй, даючи на мигах зрозуміти, що потрібна стриманість. Якщо розмовляти, як на Анімі, їхній грі настане кінець. Побачивши схилене над нею бліде обличчя Міма, Розеліна сіла й розгублено озирнулася на картярів та більярдників.

—    Де Бере... мадам?

Замість відповіді Офелія подала їй руку. Не привертаючи до себе уваги, вони вийшли з гральної кімнати і, подолавши кілька поверхів, прийшли до Беренільди. Вона вже зняла перуку й розмотала телефонний кабель аж до ліжка.

—    Моя челядь повернулася, — повідомила вона в слухавку. — Зараз ти вже спокійніше почуваєшся? Перший вечір минув без жодних проблем.

Тітка Розеліна, щойно знайшовши віяло, обурено замахала ним. Цілком очевидно, що вона мала іншу думку про цей вечір.

—    Я користуватимуся своїм ключем, не переймайся, — вела далі розмову Беренільда. — Ні, я сама тобі передзвоню. Бувай.

Вона простягнула Офелії слухавку зі слонової кістки.

—    Цей хлопчик став надзвичайно дбайливим, — сказала вона їй не без сарказму.

Офелія поклала слухавку швидше, ніж треба було б. «Ваша доля справді непокоїть мене». І що? Хіба їй від цього легше? Беренільда з Арчибальдом безвідповідальні, мов розбещені діти, і Торн про це знає. Якщо чоловік покинув власну наречену в такому кублі розпусти, як йому язик повертається казати, що він про неї турбується?

—    Замкніть двері, — подала з ліжка голос Беренільда.

Вона зняла із шиї ланцюжок і подала Офелії красивий ключик, інкрустований самоцвітами, який дав їй Арчибальд. Після першого оберту ключа їх оповила мертва тиша. У передпокої по той бік дверей раптом змовкла хрипка мелодія, що лилася з програвача.

—    Зараз ми можемо спокійно поговорити, — змучено промовила Беренільда. — Ми захищені від чужої цікавості, поки ці двері замкнені на ключ.

Офелія з тіткою нерішуче перезирнулися, і Беренільда, роздратовано клацнувши язиком, взялася розбирати свою зачіску. Вона виймала шпильки, і золоті кучері гарно спадали на плечі.

—    Кімнати Місяцесяйва найбезпечніші на Полюсі, пані. Кожен оберт ключа відділяє нас від світу. Насправді ми ніби не тут, розумієте? Можете кричати, а вас навіть із сусідньої кімнати не почують, якщо прикладуть вухо до дверей.

—    Не можу стверджувати, що мені від цього спокійніше, — просичала тітка Розеліна.

—    Ми зачинятимемося, лише щоб перепочити, — утомлено запевнила її Беренільда. — І прикрутіть це світло, дуже вас прошу!

Вона впала головою на подушку й почала розтирати собі скроні. На обличчі в неї був вираз болю. Гарне волосся зім’ялося під перукою, а шкіра, зазвичай така доглянута, стала блідою, наче віск. Однак Офелія мала визнати, що в такому стані, виснажена, Беренільда ще більше вражала своєю вродою.

Тітка Розеліна, пригасивши світло, здригнулася, побачивши безлику машкару Міма.

—    Не можу я звикнути до цього недолугого маскараду! Ти можеш роздягнутися бодай зараз, коли ми самі?

—    Не варто, — сказала Беренільда. — Офелія не спатиме з нами. Лишатися з хазяйкою можна тільки компаньйонкам та годувальницям.

Обличчя тітки Розеліни, зазвичай жовте, стало сірим.

—    А куди ж вона піде? Я маю наглядати за своєю хрещеницею, а не за вами!

—    Мені вже дали кімнату поряд з вашою, — сказала Офелія, показуючи ключ. — Я буду в ній.

У глибині душі вона сподівалася, що тітка ніколи не потрапить у Лазні.

—    Де мама? — занепокоїлася раптом Беренільда, помітивши її відсутність.

—    У бібліотеці, — відповіла Офелія. — Здається, їй там аж ніяк не нудно.

Вона нічого не сказала про сороміцькі читання, у які бабуся поринула в компанії своїх ровесниць.

—    Скоро підете по неї, дитинко. А поки що приготуйте нам чай.

В апартаментах Беренільди була кухонька. Поки тітка Розеліна ставила кований чайник на газовий вогонь, Офелія знайшла чашки, розбивши лише одну з них.

—    Чому мені не можна наближатися до шевальє? — спитала вона, шукаючи цукорницю в шафці для продуктів.

Беренільда, розкинувшись на ліжку, витерла чоло мережаною хусточкою. Якщо їй не стане зле після всього викуреного й випитого цієї ночі, їй дуже пощастить.

—    Ані вам, ані мадам Розеліні, — видихнула вона. — Це дуже небезпечний ілюзіоніст, і ви програєте в його грі, люба моя дитино.

—    Однак ви прегарно трималися, — здивувалася Офелія, збираючи цукор, який розсипала по підлозі.

—    За нашою невинною партією в шахи розігралася інша битва. Цей хлопчик намагається піймати мене в пастку своєї уяви, а я докладаю неймовірних зусиль, щоб від нього врятуватися! Він цілком може розважитися вашим коштом лише за те, що ви служите мені.

—    Розважитися нашим коштом? — насупилася тітка Розеліна.

Беренільда перекотилася на інший бік й іронічно всміхнулася їй.

—    Знаєте, що таке гіпноз? Це мов бачити сни, не засинаючи, мадам Розеліно, — сказала вона, розкотисто вимовивши «р». — Але цей сон буде вам накинуто силою.

—    От паскудник малий! Мушу визнати, що в нас діти не завжди янголятка, але найгірша їхня забавка — натиснути на дзвінок, а потім утекти, мов кроленя.

Почувши це, Беренільда засміялася, але так невесело, що в Офелії мороз пішов поза шкірою.

—    А що вій має проти вас? — допитувалася дівчина. — Мені здалося, що ви не бажаєте йому зла.

Беренільда скинула з ніг черевики й глянула на балдахін свого ліжка.

—    Я дещо заборгувала йому. Стара історія, розкажу колись, іншим разом.

Запала тиша, посеред якої пролунав посвист чайника. Тітка Розеліна, стиснувши вуста в тоненьку ниточку, подала чай, але Беренільда невдоволено відштовхнула чашку.

—    Офеліє, сонечко, чи не могли б ви принести мені портсигар, запальничку й трохи горілки?

—    Ні.

Беренільда підвелася з подушки, а в тітки Розеліни аж перекинулася чашка. Не вірячи власним вухам, обидві втупилися в чоловічка, який закляк на килимі, стискаючи в руках цукорницю.

—    Боюся, що не розчула, — солоденьким голосом промовила Беренільда.

—    Ні, — дуже спокійно повторила Офелія. — Перепрошую за відвертість, але вашим перегаром тхне аж сюди. Хіба ви не розумієте, яким випробуванням піддаєте себе й дитину, яку носите? Якщо ви самі не здатні, за вас думатиму я.

Тітка Розеліна всміхнулася дуже коротко, лише на мить оголивши свої конячі зуби.

—    Вона має рацію. Жінка вашого віку повинна дуже берегти себе.

Беренільда в подиві вигнула брови й зчепила руки на животі.

—    Жінка мого віку? — невиразно пробурмотіла вона. — Та як ви насмілилися на таке?

Вона була надто виснажена, щоб розгніватися. Її голова знову торкнулася подушки, і по ній водоспадом розсипалися біляві кучері.

—    Я справді почуваюся якось дивно. Боюся, що була необережна.

—    Пошукаю вам нічну сорочку, — сухо промовила тітка Розеліна.

Розкинувшись на ліжку у своїй гарній зім’ятій сукні, Беренільда раптом стала здаватися такою беззахисною, що серце Офелії мимохіть прихилилося до неї. «Я мала б ненавидіти цю жінку, — міркувала вона. — Це примхлива, самозакохана егоїстка, яка кроку не ступить, не прорахувавши все заздалегідь. Тоді чому я відчуваю, що повинна дбати про неї?»

Підтягнувши до ліжка стілець, дівчина сіла. Вона щойно зрозуміла, що її справжній обов’язок тут, поза сумнівом, полягатиме саме в цьому — захищати Бере-нільду від її ворогів, родичів... і від неї самої.

БІБЛІОТЕКА

Кілька тижнів після цього були найдивніші в житті Офелії. Не минало жодного дня — або радше ночі, бо в Місяцесяйві ніколи не наставав день, — щоб Арчи-бальдові не закортіло влаштувати бал-маскарад, великий бенкет, театральні етюди або якусь химерію власного винаходу. Беренільда вважала за свій обов’язок приходити на всі свята. Вона підтримувала розмову, всміхалася, вишивала, танцювала, а потім, опинившись у затишку своєї кімнати, падала від виснаження. Ці моменти слабкості тривали недовго: Беренільда одразу квапилася знову з’явитися на публіці, ще більше засліплюючи всіх своєю вродою.

— Двір кориться волі найсильнішого, — повторювала вона Офелії в ті рідкісні моменти, коли вони лишалися на самоті. — Викажіть перед іншими бодай незначну слабкість — і наступного ранку всі пліткарі лише про те й говоритимуть, що вам кінець.

Усе це було дуже мило, але відтепер Офелія теж мусила жити в цьому ритмі. У кожній залі Місяцесяйва висів «годинник для челяді» — маленький пристрій, на якому досить було навести стрілки на потрібну кімнату в дортуарі, щоб з будь-якого місця в замку викликати свого лакея. Дзвіночки на вулиці Лазень, 6, дзеленчали о будь-якій порі дня і ночі, не лишаючи Офелії спочинку, і траплялося, що вона засипала, подаючи чай.

Догодити Беренільді було нелегко. То вона вимагала глазурованих хлібців, то імбирного печива, то м’ятного тютюну, то ослінчика для ніг заздалегідь визначеної висоти, то подушок без пір’я... А шукати все це доводилося Офелії. Вона підозрювала, що Беренільда просто використовує ситуацію, але не могла позаздрити і своїй тітці, приреченій на долю безликої компаньйонки.

Крім того, Арчибальд іноді влаштовував тривалі сеанси бездіяльності, коли гостям дозволяли тільки сидіти й курити. Хто під час таких прийомів читав або тихенько перемовлявся, щоб розвіяти нудьгу, на тих дивилися дуже несхвально. Офелія обожнювала б ці заходи, якби не мусила супроводжувати Беренільду й стояти поруч із нею в хмарі опійних випарів.

Однак найбільшою проблемою для Офелії були вбиральні. У жіночі вона заходити не могла з огляду на свій лакейський маскарад, що ж до чоловічих, то там дуже бракувало можливості усамітнитися. Доводилося чекати моментів, коли нікого немає, а такі випадали нечасто.

Догляд за речами теж був непростим заняттям. Вона могла носити свої сорочки, хусточки, панталони та штани в пральню, а от іншої лівреї не мала — без неї ж вона не могла прикидатися Мімом. Тому доводилося прати її самотужки в умивальнику в кімнаті, вдягати мокру й сушити вже на собі.

Вона так часто потерпала від нежитю, що навіть Ренар врешті зглянувся на неї.

— Шкода, що тебе запхали до такої вогкої діри, хлопче! — зітхнув він, побачивши, як Офелія прочищає ніс просто на роботі. — Прикоти мені ще годинничок, і я домовлюся з Ґаеллю, щоб тобі підключили обігрівач.

Легко було йому казати. Відколи Офелія почала працювати на Беренільду, вона не мала жодної вільної хвилинки, щоб кудись вирватися. Та й розбивати Арчи-бальдів фаянсовий посуд — навряд чи найліпший спосіб домогтися особливого ставлення до себе. На щастя, дуже цінною союзницею стала Торнова бабця: саме вона дала їй перший зелений пісочний годинник, дякуючи за принесену шаль. Шукаючи табакерку, Офелія зустріла Ренара, який саме збирався подати трав’яного чаю пані Клотильді, і скористалася із цієї нагоди, щоб віддати йому свої чайові.

—    Вітаю, хлопче! — зрадів той, миттю ховаючи годинник до кишені. — Я слів на вітер не кидаю. Зараз проведемо твій перший урок.

Він нишком показав їй поглядом на жандармів, які стояли в коридорі.

—    Ці добродії не просто так тут стовбичать, — дуже тихо прошепотів Ренар. — Вони охороняють безпеку родини та гостей. Кожен з них має білий пісочний годинник і може виписати квиток у небуття! Досить загубити ключа бодай раз, зробити найменший підозрілий жест — і на тебе накинуться.

Того ж таки дня Офелія знайшла собі ланцюжок, щоб завжди носити ключ на шиї, і відтоді щоранку перевіряла, чи він там. їй аж ніяк не хотілося ризикувати.

Загалом вона розуміла ці заходи безпеки. Арчибальд надавав притулок аристократам, які боялися за своє життя, відомим міністрам, фавориткам, до яких ревнували чоловіки. Крім того, Офелія усвідомила, що тут ніхто ні до кого не відчуває щирої приязні. Міражники скоса дивилися на те, що Беренільда серед них, але й самі не довіряли Арчибальду та його сестрам, на ласку яких покладалися. Тут багато всміхалися одне одному, але очі лишалися нещирими, слова — двозначними, а в повітрі немовби розливалася отрута. Ніхто нікому не звірявся у своїх думках, і всі ці люди пірнали у святковий вир лише для того, щоб забути, як сильно вони бояться одне одного.

З-поміж них усіх Офелію найбільше бентежив маленький шевальє. Він здавався таким юним, таким добре вихованим, таким недолугим у тих своїх окулярах з товстими скельцями, що справляв враження цілком безневинної істоти. Однак поруч нього всі почувалися незатишно, особливо Беренільда, а він наполегливо шукав її товариства. Говорячи з ним, вона ніколи не дивилася йому в очі.

Невдовзі Офелія відкрила для себе й нові обличчя в Місяцесяйві. Багато хто із чиновників приходив і зникав, з’являючись начебто ненадовго. Вона бачила, як ці люди сунуть до ліфтів у центральній галереї замку, за якими пильно спостерігає варта. Дехто спускався лише за кілька днів, а інших узагалі більше не бачили.

Зустрівши когось, хто заходив у такий ліфт, Беренільда завжди відверталася. Офелія зрозуміла, що вони їдуть у Вежу Фарука. Ошелешена своєю здогадкою, вона уважно роздивлялася посольство із саду. Будівля замку здавалася чітко окресленою в просторі: вежі, дахи, турелі — усе це спокійно здіймалося до нічних зірок. Однак попри цю видимість деякі ліфти сягали вище неба, у невидимий світ.

— Другий урок, — сказав Ренар, коли Офелія передала йому ще один пісочний годинник. — Ти побачиш, що тутешня архітектура дуже плинна. Ніколи не затримуйся надовго в службових приміщеннях, якщо більше нікого там не бачиш. Матінка Хільдеґарда вже знищила кілька кімнат, з яких не встигли вийти наші товариші.

Офелія здригнулася, оповита жахом.

Вона ще ніколи не зустрічала Матінку Хільдеґарду, але дещо дізналася з розмов про неї. Це була архітек-торка-іноземка, яка прибула з віддаленого й маловідомого Ковчега-на-Землі. Тамтешні мешканці виробляли з простором що хотіли, розтягуючи його, мов гумовий. Офелія врешті зрозуміла, що в Місяцесяйві із законів фізики знущалися не ілюзії Міражників, а неймовірні здібності Матінки Хільдеґарди. Кімнати замку були надійнішими за сейфи — а все завдяки тому, що кожен оберт ключа замикав їх в окремому просторі, тобто відділяв від решти світу, і туди ставало абсолютно неможливо дістатися.

Роздобувши олівець та аркуш паперу, Офелія змусила Ренара за сніданком у буфетній накреслити їй план усіх приміщень. Вона вже втомилася блукати наосліп у цьому химерному просторі. Скільки сходів вели туди, куди просто не могли ніколи дістатися? Скільки зал оздобилися вікнами, які нікуди не виходили?

—    Овва! Ти забагато від мене хочеш, — сказав Ренар, чухаючи свою руду гриву. — Спробуй-но втиснути на один аркуш усі кімнати, у яких більше простору, ніж мало б бути... Ну, чого тобі?

Офелія постукала олівцем по коридорчику, призначення якого взагалі не розуміла.

—    Це? — перепитав Ренар. — Це називається Роза Вітрів. їх тут чимало таких. Невже ніколи не бачив?

Узявши олівець, він домалював довгі стрілки, що розходилися навсібіч.

—    Завдяки цій Розі Вітрів ти можеш скоротити шлях до садів біля каскадів, до великої їдальні, чоловічої курильні й дверей до службового коридору. Уся річ у тім, щоб запам’ятати кольори дверей. Зрозумів принцип?

Роздивляючись накиданий план, Офелія збагнула, що їй доцільніше розвивати пам’ять, аніж здатність орієнтуватися. Кортіло запитати в Ренара, де ця славнозвісна Матінка Хільдеґарда, якою їй уже голову проточили, але, на жаль, німота не давала їй такої можливості.

Це не завадило багато чого від нього навчитися — у будь-якому разі набагато більше, ніж від Беренільди з Торном. Обідаючи з Мімом, Ренар ставав дедалі балакучішим. Іноді вій давав поради, навіть не отримуючи пісочних годинників.

—    Хлопче, нізащо не можна однаково вітатися з герцогом і бароном, навіть якщо вони з однієї родини!

Одному вклоняєшся так низько, щоб коліна свої побачив, а другому просто киваєш головою — та й годі.

Офелія стала краще орієнтуватися серед усіх цих аристократів. Вона вже навіть розуміла систему рангів і численні винятки з неї. Титули призначали або за володіння аристократів у Місяцесяйві чи в провінціях на Полюсі, або за особливі заслуги, або за привілеї, що їх надав Фарук. Часом поєднувалися всі три причини отримання титулу.

—    Та кожному зрозуміло, що всі вони геть ні на що не здатні! — обурилася Ґаель. — Пнеться воно кудись, пришпилює фальшиві сонця до штучного неба, а насправді й котел полагодити не втне.

Офелія ледь не вдавилася своїм рагу із сочевицею, а Ренар скинув догори свої схожі на щітки брови. Інженерка зазвичай не втручалася в їхні розмови, але сьогодні сіла з ними вечеряти, не чекаючи запрошення. Поштовхом відсунувши Ренара на лаві, Ґаель розкинула лікті на столі й хижо зиркнула на Офелію своїм яскраво-блакитним оком. Половини обличчя не було видно з-за коротко остриженого темного як ніч волосся і чорного монокля в оці.

—    Ну ж бо, ти, послухай мене! Я давно вже до тебе придивляюся і мушу сказати, що ти цікавий персонаж. Ходиш тут з наївним виглядом, а сам рознюхуєш, хто є хто й що тут до чого. Ти собі часом не шпигун?

Ґаель так наголосила на цьому слові, що Офелії стало незатишно. Невже ця жінка з безцеремонними манерами захоче виказати її Арчибальдовим жандармам?

—    Чого тобі скрізь ввижається погане, кралечко? — втрутився Ренар, іронічно всміхаючись. — Цей бідолаха нічого в житті не бачив, крім невеличкого маєтку своєї господині. Не дивина, що він тут розгубився. Та й узагалі не втручайся в те, що я йому розповідаю: це наша з ним справа.

Ґаель на нього навіть не глянула. Вона не зводила очей з Офелії, а та намагалася невинно жувати сочевицю.

—    Навіть не знаю, — пробуркотіла врешті вона. — Не можу я тебе розкусити.

Ляснувши рукою по столу на підтвердження цих слів, інженерка підвелася так само стрімко, як сідала.

—    Не до вподоби мені це, — зізнався Ренар, коли вона пішла. — Схоже на те, вона справді поклала на тебе око. А я ж до неї роками стежку топчу...

Офелія доїла свою вечерю. їй стало трохи тривожно. Вона грала роль Міма не для того, щоб привертати до себе увагу.

Потім вона подумала про те, як Ґаель описала аристократів. У цьому світі ніхто не цінував слуг. Вони вели свій рід не від нащадків Фарука, а від простих людей, тож мали компенсувати брак надприродних здібностей фізичною працею. Тут було про що замислитися. Отже, Мі-ражник, який плете павутиння ілюзій, більш вартісний за людину, яка пере йому білизну й готує їсти?

Що ближче Офелія пізнавала світ Полюса, то більше розчаровувалася. Вона прийшла сюди, сподіваючись знайти людей, на яких можна покластися, а натомість бачила поряд лише розбещених дітей-переростків, починаючи від господаря замку... У голову не клалося, як високі обов’язки посланника могли довірити такому нахабі, який тільки те й робив, що кидав виклик усім нормам. Він ніколи не розчісувався, голився лише вряди-годи, виставляв на огляд дірки в кожній рукавичці й капелюхові, але ніщо не могло кинути тінь на його ангельську вроду. І цю вроду він використовував — нещадно зловживаючи — проти жінок. Зараз Офелія ліпше розуміла, чому Беренільда з Торном застерігали її від спілкування з ним: Арчибальд мав якийсь неймовірний хист схиляти жінок до переступу. Усі гості опинялися в нього в ліжку, а потім він говорив з їхніми чоловіками так відверто, що падала щелепа.

—    Ви жирний, як боров! — розреготався він якось перед головою купецької гільдії. — Начувайтеся: ваша жінка найменш задоволена з усіх, яких я мав приємність відвідувати.

—    Здається мені, вас дуже цікавить моя сестра Делі-ція, — мило звертався він до хранителя печатки. — Якщо бодай торкнетеся її, на жодному ковчегу не буде чоловіка з рогами, більшими за ваші: я особисто про це подбаю.

—    Вам хоч іноді випадає виконувати свою роботу? — запитував він в офіцера варти. — Казав я вчора вашій дружині, що в Місяцесяйво заходять, як у пивницю! Я не дуже й проти, але мені вже випадало зустрічати людей, яких я аж ніяк не чекав тут побачити, та ще й у місцях, де вони б нізащо не мали опинитися...

Почувши ці слова, Офелія мало не перекинула на сукню Беренільди тацю з тістечками. Вона непомітно постукала по дереву. Арчибальд поки що ані словом не прохопився про їхню зустріч. Якщо вся Павутина бачила цю сцену його очима (здавалося, Торн у це вірить), то його сестри також скромно мовчали. Може, вони давно забули про ту подію? Чи лише чекали вдалого моменту, щоб поговорити з Беренільдою? Офелія постійно почувалася так, ніби ходить над прірвою.

Проте одного ранку вона помінялася ролями з Арчи-бальдом, дізнавшись деякі його таємниці. Настав один з тих рідкісних спокійних моментів, коли гості ще відпочивали після минулої пиятики й метроном Місяцесяйва завмер. Крім якогось аристократа з осклянілими очима, який вештався коридорами, наче сомнамбула, лише декілька слуг поралася на першому поверсі.

Офелія спустилася пошукати книжечку поезій, яку терміново зажадала Беренільда, — примхи вагітних часом дивні. Прочинивши двері бібліотеки, дівчина спершу подумала, що окуляри зіграли з нею якийсь жарт. Зникли рожеві крісла й кришталеві дзеркала. Пахло пилюкою, меблі стояли по-іншому, і Офелія не могла впізнати книжок на полицях. Позникали й сороміцькі твори, і філософські трактати про насолоду, і сентиментальні поезії. Тепер тут стояли спеціалізовані словники, якісь дивні енциклопедії, а головне — солідний корпус лінгвістичних досліджень: семіотика, фонологія, криптоана-ліз, типологія мов... Звідки в легковажного Арчибальда взялася така солідна книгозбірня?

Зацікавившись, Офелія навмання розгорнула пер-шу-ліпшу книжку: «За часів, коли наші предки розмовляли різними мовами...» Здригнувшись, вона мало не впустила її на підлогу, почувши за спиною голос Арчибальда:

—    Вам подобається така література?

Озирнувшись, Офелія зітхнула з полегшенням: зверталися не до неї. Увійшовши, вона спершу не побачила в глибині бібліотеки Арчибальда з якимось іншим чоловіком. Вони схилилися над пюпітром для читання і, очевидно, також не помітили її.

—    Звісно. Цей екземпляр відтворено дуже якісно, — зазначив Арчибальдів співрозмовник. — Якби не мій фаховий досвід, я вважав би, що переді мною оригінал.

Він говорив з акцентом, якого Офелія не могла розпізнати, бо ніколи досі не чула. Сховавшись за шафами, вона розмірковувала, чи можна їй узагалі тут стояти, але, не стримавши цікавості, потай визирнула. Незнайомець був такий низенький, що мав вилізти на ослінчик, щоб дотягнутися до пюпітра з книжкою.

—    Якби не ваш фаховий досвід, я не використовував би ваших послуг, — байдужим тоном мовив Арчибальд.

—    Де оригінал, сеньйоре?

—    Це знає лише Фарук. Поки що доведеться скористатися копією. Спершу я повинен переконатися, що цей переклад вам до снаги. Монсеньйор офіційно доручив мені задіяти всі мої зв’язки, але йому вже уривається терпець, а під моїм дахом конкурентка, що прагне обійти мене. Я поспішаю.

—    Ну ж бо, ну ж бо. Може, я й найкращий, але не варто очікувати від мене диваї — іронічно промовив незнайомець тоненьким голоском. — Досі ніхто ще не розшифрував Книгу Духа родини. Я можу запропонувати вам статистичний аналіз усіх особливостей цього документа: кількість символів, частотність використання кожного з них, довжина пробілів... Потім я перейшов би до порівняльного аналізу з примірниками інших копій, якими мені пощастило володіти.

—    І все? Ви моїм коштом приїхали з іншого краю світу, щоб повідомити мені те, що я й без того вже знаю?

Арчибальд аж ніяк не виказував роздратування, але від його майже лагідного тону незнайомцеві, схоже на те, стало незатишно.

—    Перепрошую, сеньйоре, але на неможливі завдання ради немає. Можу запевнити вас, що кожне нове порівняльне дослідження дуже збагачуватиме загальну статистику. Може, колись ми проллємо світло логіки на хаос цієї абетки.

—    А мені казали, що ви найкращий у цій галузі! — розчаровано зітхнув Арчибальд. — Ми обоє гаємо час, мсьє. Дозвольте провести вас.

Офелія сховалася за мармуровим бюстом, і двоє вийшли з бібліотеки. Щойно за ними зачинилися двері, вона навшпиньках прокралася до пюпітра. На ньому лежала велетенська книга, страшенно схожа на ті, що зберігалися в Архівах Артеміди. Кінчиками пальців у читацьких рукавичках Офелія обережно перегорнула кілька сторінок. Таке саме загадкове мереживо арабесок, така сама текстура шкіряної обкладинки. Експерт мав рацію: ця копія була маленьким шедевром.

Отже, на інших ковчегах також існували Книги? Якщо вірити цьому коротуну-чужоземцю, то кожен Дух родини мав примірник, а з Арчибальдових слів випливало, що володарю Фаруку страшенно кортить розшифрувати власний...

Офелію охопило якесь тривожне передчуття. Частинки запаморочливої головоломки почали ставати на місце. Вона не сумнівалася, що «конкурентка», про яку говорив Арчибальд, це Беренільда. Проте час і місце не спонукали до подальших міркувань. Інтуїція підказувала, що вона почула таке, чого не повинна була чути, — отже, лишатися тут стало небезпечно.

Ступивши до дверей, Офелія не змогла повернути ручку й зрозуміла, що двері замкнули. Вона шукала поглядом вікно чи службовий вихід, але ця бібліотека не була схожа на інші знайомі їй приміщення. Тут навіть каміна не було. Світло лилося зі стелі, де ілюзія (до речі, доволі вдала) відтворювала схід сонця над морем.

Вона почула, як калатає в неї серце, і нараз зрозуміла, що тут панує якась надприродна тиша. Крізь стіни не чутно було метушні слуг. Офелія врешті почала стукати у двері, щоб сповістити про свою присутність. Її удари не відтворювали жодного звуку, немовби вона гатила кулаками в подушку.

Подвійна зала.

Ренар їй про такі вже розповідав. Тут в одному просторі поєднувалося два місця, і тільки Арчибальд мав ключі до обох. Офелія потрапила в пастку потаємної бібліотеки. Сівши на стілець, вона спробувала привести думки до ладу. Виламати двері? Вони нікуди не вели. Почасти вони були тут, а почасти — ні. Не можна скористатися тим, чого не існує. Чекати, коли повернеться Арчибальд? А раптом він іще протягом кількох тижнів сюди не зайде?

«Треба знайти дзеркало», — вирішила Офелія, підводячись.

На жаль, ця бібліотека була обставлена доволі скромно порівняно з іншими приміщеннями. Місяцесяйва.

Вона не намагалася ані потішити чийсь смак, погляд, ані вдовольнити зір грою світла. Розшукати тут дзеркало було годі й сподіватися. На поличках лежало багато кишенькових люстерок, щоб розшифровути написані нав-спак тексти, але в них навіть рука Офелії не пролізла 6.

Урешті вона знайшла посріблену тацю, на якій стояли пляшечки із чорнилом. Знявши їх, дівчина протерла поверхню носовичком і змогла побачити своє відображення. Таця була вузька, але протиснутися крізь неї можна було б. Офелія прихилила її до однієї з полиць. Арчибальд неодмінно мав замислитися, побачивши тацю в такому незвичному місці, але що вдієш?

Ставши на коліна на килим, Офелія уявила собі свою кімнату в дортуарі й опустила голову до таці. Вона ледь не зламала собі носа, окуляри ляснули, а від удару головою розлігся гул. Офелія, скривившись від болю, поглянула на обличчя Міма навпроти. Воно нічого не виражало. То їй несила пройти?

«Проходження крізь дзеркала неможливе без зіткнення із собою віч-на-віч, — казав колись двоюрідний дідусь. — Хто сповиває обличчя вуалями, хто бреше собі й бачить себе ліпшим, ніж насправді є, нізащо цього не зможе зробити».

Офелія зрозуміла, чому дзеркальна поверхня відштовхнула її. Вона мала на собі обличчя Міма й грала чужу роль. Розстебнувши ліврею, поглянула на своє старе, добре їй відоме відображення. Від удару в неї почервонів ніс і перекосило окуляри. Кумедно було дивитися на власне ошелешене обличчя, сплутане волосся, сором’язливі вуста, темні кола під очима. Може, не довершена подоба, але принаймні її власна.

Затиснувши під пахвою ліврею Міма, Офелія цього разу змогла пролізти в тацю. Вона незграбно опустилася на підлогу помешкання на вулиці Лазень, 6 і одразу ж одягнула на себе свою форму. Руки тремтіли, як осикове листя на вітрі. Цього разу вона врятувалася дивом.

Коли Офелія піднялася в апартаменти на найвищому поверсі замка, Беренільда, лежачи у ванні, невдоволено зиркнула на неї.

—    Не минуло й року! Мені довелося відправити Розеліну шукати тебе, а мене тут навіть немає кому вдягнути. Може, ти ще й збірку поезій забув мені принести? — саркастично поцікавилася вона, киваючи на порожні руки Міма.

Офелія швидко озирнула покої, щоб пересвідчитися, що вони тут лише вдвох, а тоді повернула ключ у дверях. Набридлива мелодія програвача в передпокої змовкла: Офелія з Беренільдою опинилися в іншому просторі.

—    Хто я для вас? — глухо запитала Офелія.

Гнів Беренільди миттю згаснув. Вона розкинула свої гарні, укриті татуюваннями руки по краях ванни.

— Що?

—    Я не гарна, не могутня, не красуня, і ваш племінник не любить мене, — назвала по порядку Офелія. — Навіщо змушувати його одружуватися зі мною, якщо навіть моя присутність завдає вам стільки клопоту?

Беренільда на мить завмерла, ошелешена тим, що почула, а тоді мелодійно розсміялася, і на порцеляну ванни полетіли пінні бризки.

—    Що за трагедію ви подуміси розігруєте, дівчинко моя? Я вибрала вас випадково, могла взяти вашу сусідку замість вас. Не будьте дитиною і допоможіть мені підвестися. Ця вода скоро кригою візьметься!

Офелія одразу розпізнала брехню. Поняття випадковості не входило до придворного лексикону. Монсеньйор Фарук шукав людину, здатну розгадати його Книгу, а Беренільда, можливо, уже знайшла її.

ВІЗИТ

— Не ганьбіть свою професію, юначе, — прожебонів Ґюстав.

Офелія подивилася на брунатний слід, що лишився на папері від її праски. З усіх повсякденних важких обов’язків найневдячнішою роботою для неї було прасування газет. Слугам у вестибюль щоранку привозили стос газет, а лакеї мали поскладати їх заново так, як було б зручніше для господарів. Офелія зазвичай спалювала по три-чо-тири, перш ніж правильно скласти бодай одну. Ренар зазвичай робив це замість неї, але сьогодні він мав зелений пісочний годинник, тому насолоджувався заслуженим відпочинком. А Офелії не щастило, тож саме сьогодні вранці мажордом прийшов перевірити їхню роботу.

— Ви ж розумієте, що я не стану терпіти такого нищення речей, — сказав він, широко всміхаючись. — Відтепер ви не працюватимете з пресою. Але сьогодні віднесіть мадам Беренільді результат своєї незграбності. Якщо язика не маєте, спробуйте відростити собі бодай хоробрість.

Захихотівши, Ґюстав подрібушив геть. Мажордом уже не вперше знущався так з Міма. Під його солодкавою манерою спілкування крилося бажання принижувати й викривати нижчих за рангом. Зважаючи на перегар, криво пришпилену манишку й вдягнену навспак перуку, сам він справляв жалюгідне враження, але, за словами Ренара, довів до самогубства вже не одну людину.

Офелія почувалася надто виснаженою, щоб обурюватися. Прямуючи до білого будуару з напівспаленою газетою на таці, вона почувалася так, ніби її загорнули у вату. Бігаючи зі своєї кімнати, просоченої вогкістю, в оманливо-теплі коридори й недосипаючи, вона врешті захворіла на ангіну. Боліли голова, горло, вуха та ніс, і не було її шалика, щоб зігрітися. Якби вона не віддала всі пісочні годинники Ренару, з радістю відпочила б протягом дня.

Ідучи службовим коридором, Офелія намагалася розібрати великий шрифт заголовків підпаленої газети.

ЗАСІДАННЯ РАДИ МІНІСТРІВ ЗНОВУ ЗАКІНЧИЛОСЯ ПШИКОМ КОНКУРС ПОЕЗІЙ!

ГОТУЙТЕ ЧОРНИЛО, ДІТКИ!

КАРЕТІ ЗНЕСЛО ДАХ У МІСЯЦЕСЯЙВІ ВЕЛИКЕ ВЕСНЯНЕ ПОЛЮВАННЯ: ДРАКОНИ ВИГОСТРЮЮТЬ КІГТІ

Уже весна? Час так швидко проминув... Офелія перегорнула газету, щоб подивитися прогноз погоди. Мінус двадцять п’ять градусів. Термометр цього ковчега немовби застиг на цій позначці на багато місяців. Чи пом’якшиться клімат, коли повернеться сонце й зміниться пора року? У глибині душі їй не дуже кортіло це знати: кожен день наближав весілля, заплановане на кінець літа.

У безумному ритмі життя Торна Офелія майже не мала часу думати про нареченого й не мала сумніву, що й він так само нечасто згадує про неї. «Ваша доля справді турбує мене», — сказав він колись. Що ж, якщо він і турбувався про свою наречену, то лише на відстані. Відколи вони прибули до Місяцесяйва, він більше не з’являвся. Якби він цілковито забув про її існування, Офелія не здивувалася б.

Груди перехопило від кашлю. Вона почекала, поки напад минув, і штовхнула двері для слуг, що вели до білого будуара. Цей невеличкий жіночий салон був найзручніший і найвишукаиіший у всьому замку: суцільне мереживо, подушечки й м’які оксамити. Згідно з поетичною ілюзією, зі стелі падали сніжинки, які ніколи не долітали до килима.

Сьогодні в білому будуарі зібралися семеро Арчи-бальдових сестер з Беренільдою, щоб помилуватися новою колекцією капелюхів барона Мельхіора.

—    Дозволю припустити, що ось цей мав би сподобатися вам, мадемуазель, — сказав він Ладі, передаючи їй квіткову композицію. — Троянди квітнуть протягом усього балу, аж поки не розкриваються вповні. Я назвав це «Вечірнім цвітінням».

Усі жінки привітали його оплесками. Барон Мельхіор, Міражник з огрядним черевцем, заснував власний дім мод. Жодна уява не могла вигадати таких ілюзій, як тканини, якими він оздоблював свої вироби. Що сміливіше він діяв, то більше йому щастило. Казали, що в нього золоті руки. Штани з різними візерунками, що змінюються протягом дня, — творіння Мельхіора. Музичні краватки для особливих нагод — теж Мельхіор. Жіноча білизна, що ставала невидимою рівно опівдні, — теж він.

—    Мені до вподоби ось цей шовковий домашній чепчик із сіточкою, — похвалила Беренільда.

Її сукні були скроєні так, щоб приховати живіт, але попри це вагітність ставала дедалі помітнішою. Офелія стежила за нею, стоячи в кутку. Ця вдова аж сяяла, випромінюючи вроду. Як їй це вдавалося за її шаленого життя?

—    Ви справді знаєтеся на речах, — відповів Мельхіор, пригладжуючи свої напомаджені вуса. — Я завжди вважав, що ви виняток у своїй родині, мадам. У вас чудовий смак, притаманний Міражникам!

—    Ой, бароне, не варто нікого кривдити, — мелодійно розсміялася Беренільда.

—    А от і сьогоднішні новини!

І Розрада взяла газету з таці Офелії, елегантно вмостилася в глибокому кріслі, але одразу насупилася.

—    Схоже на те, що ця газета надто близько познайомилася з праскою.

—    Міме, сьогодні ти позбавлений перерви, — оголосила Беренільда.

Офелія навіть не чекала іншого: вона не мала ілюзій щодо себе. Розливаючи всім чай, тітка аж заціпеніла від люті. Вона тримала на Беренільду зло за кожне покарання своєї племінниці.

—    Ось лишень послухайте! Вони про це написали! — пирхнула Розрада, зарившись у газету своїм гарним носиком. — «Виїзди карет у садах Місяцесяйва завжди вражали. Учора графині Інґрід не пощастило, і вона показала це на своєму прикладі. Чи то карета була завелика? Чи то графиня впрягла надто норовливих жеребців? Ніщо не могло спинити їх. Ані батіг, ані вуздечка, і графиня пролетіла широкою алеєю, мов вихор, що його здійняла буря, і зчинила неймовірний галас, благаючи про допомогу». Стривайте, не смійтеся, найкраще наприкінці! «Чи то ворота були занизькі, чи то карета зависока, але їй знесло дах. Ми довго тут це описуємо, але насправді все сталося миттєво. Шалена поїздка, на щастя, добре закінчилася, і графиня відбулася чималим переляком та ще трохи забилася».

—    Як це жалюгідно! — сказала Мелодія.

—    Якби від сорому вмирали... — зітхнула Грація, не договоривши.

—    Наступного разу вона приїде в скромнішій кареті, — по-філософськи підсумувала Світосвітла.

—    Або візьме стриманіших жеребців, — докинула Де-ліція.

Арчибальдові сестри так сміялися, що довелося їм діставати хусточки. В Офелії гуло в голові. Цей щебет здавався їй смертельно нудним. Беренільда, яка прихильно дивилася на веселощі дівчат, помахала перед собою віялом.

—    Ну ж бо, любі мої, не варто аж так сміятися з нещасливої пригоди цієї бідолашної Інґрід.

—    Дуже слушне зауваження, — погодилася Ждана. — Заспокойтеся трохи, дурненькі, — порадила вона ущипливим тоном. — Хай там як, а графиня — наша гостя. Ми самі її запросили.

Арчибальдові сестри недарма носили свої прізвиська. Ждана постійно казала щось виважене, Розрада сміялася з усього, Мелодія скрізь бачила привід поговорити про мистецтво, Світосвітла засліплювала всіх ясністю своїх розумних суджень, а Деліція все розглядала з позиції чуттєвих задоволень. Що ж до маленької Лади, то дівчинка була така мила, що навіть найнеприємніші слова, вилітаючи з її вуст, здавалися перлинками.

Павутина... Це слово набирало об’ємного значення, коли бачила їх разом.

Попри всі відмінності віку й характеру здавалося, що сестри — насправді одна людина. Досить було комусь із них простягнути руку, й інша одразу передавала пудреницю, рукавички, щипчики для цукру, не відволікаючись від того, що робила в той момент. Досить було одній з них почати речення, інша закінчувала його, наче так і треба. Часом усі вони починали хором сміятися без видимої причини. Іноді, навпаки, вони шарілися від сорому, і жодна не могла продовжити розмову — зазвичай таке траплялося, коли Арчибальд «відвідував» одну з гостей у палаці.

Арчибальд...

Після побаченого в бібліотеці Офелія вже не могла боротися з якимось невиразним побоюванням. Вона відчувала, що доступилася до чогось дуже важливого, але не могла про це говорити ні з ким, а надто — з Бере-нільдою. Що довше вона думала, то сильніше переконувалася: фаворитка організувала Ториів шлюб для того, щоб відвоювати собі місце біля Фарука.

—    Бароне, можна подивитися на стрічки? — солодким, як завжди, голосом озвалася Лада.

Мельхіор поставив чашку й широко всміхнувся — аж настовбурчилися незавиті вуса.

—    Мадемуазель, я чекав, коли ви спитаєте. Створюючи нову колекцію, я думав саме про вас.

—    Про мене?

Лада радісно скрикнула, коли барон розщепив свою валізу для зразків. На чорній оксамитовій підкладці кожна кольорова стрічка мала подобу кольорового метелика, що тріпотів крилами. Дівчинка вирішила переміряти геть усе.

—    Принесіть велике дзеркало.

Отупіла від виснаження, Офелія не одразу зрозуміла, що звертаються до неї.

—    Віддавати накази чужим слугам — поганий тон, — зауважила Ждана.

—    Моя челядь до ваших послуг, люба, — промовила Беренільда, ніжно гладячи дівчинку по голові. — Цей лакей мені зараз не потрібен.

Дзеркало було важке, як свинець, однак Лада поводилася так само безжально, як Беренільда.

—    Ні, не ставте, — наказала вона. — Тримайте ось так, на висоті мого зросту. Ні, не нахиляйте, краще станьте на коліна. Ось так і стійте.

Лада зверталася до неї ніжним голосом, немовби робила Офелії велику ласку цими вимогами. Довге, невимовно м’яке волосся, перламутрова шкіра, ясні, мов чиста вода, очі... Вона вже зараз залюбки використовувала свої чари. Офелія лишалася байдужою до них, бо встигла побачити кілька сповнених люті істерик і знала, що хороші манери — лише позолота, яка відлущується, коли бодай щось іде не так. Вона щиро співчувала її майбутньому чоловікові.

Тримаючи в руках дзеркало, Офелія боролася з нестерпним бажанням чхнути, а дами розмовляли, сміялися, пили чай і міряли капелюшки.

—    Мадам Беренільдо, відішліть свого лакея геть, — промовив раптом Мельхіор, затуляючи ніс хусточкою. — Він лише те й робить, що кашляє та шморгає носом. Це огидно.

Якби Офелія могла заговорити, вона перша погодилася б з бароном, але Беренільда не встигла відповісти: у двері делікатно постукали.

—    Іди відчини, — скомандувала вона.

В Офелії вже ноги заніміли. Вона з радістю поставила важке дзеркало. Відчинивши двері, вона так здивувалася, що аж забула вклонитися. Перед нею, скований своєю уніформою, в еполетах з китицями, ще худіший і похмуріший, ніж зазвичай, вищий за неї на дві голови, стояв Торн і заводив свій годинник.

Він увійшов, навіть не глянувши на Офелію.

—    Пані... — привітався він, ледь розтуливши вуста.

У маленькому будуарі запала тиша. Усі були приголомшені. Беренільда припинила гратися з віялом, на тітку Розеліну від подиву напала гикавка, сестри вклякли на місці із чашками в руках, а Лада кинулася до старшої сестри й сховала обличчя в її спідниці. Цей мовчазний велетень самою лише своєю присутністю зруйнував чари жіночого затишку. Торн був такий високий, що штучний сніг під стелею кружляв у нього перед очима, наче рій білих мух.

Беренільда отямилася першою.

—    Що за манери! — промовила вона зі своїм чарівним хрипким акцентом. — Ти заскочив нас зненацька, а мав би попередити.

Торн знайшов крісло, не захаращене ані подушками, ані мереживом, і сів, зігнувши довгі, мов у лелеки, ноги.

—    Я заносив документи до кабінету посланника й скористався із цієї нагоди, щоб завітати до вас, тітонько. Я не заберу багато вашого часу.

Почувши ці слова, усі Арчибальдові сестри полегшено зітхнули. Що ж до Офелії, то вона страшенно мучилася, намагаючись грати свою роль, непорушно стояти в кутку й не дивитися на обличчя Торна. Вона чула, що її нареченого не дуже полюбляють, але переконатися в цьому на власному досвіді — інша річ. Чи знав він, хто ховається в подобі Міма? Чи здогадувався, що в будуарі його наречена, яка мовчки дивиться на те, як холодно його приймають?

Здавалося, Торн був байдужий до цієї атмосфери. Прилаштувавши на колінах теку з документами, він розпалив люльку, попри те що всі навколо обурено закашляли. Позирком з-під насуплених брів відмовився від чаю, який запропонувала тітка Розеліна. Офелія зараз не змогла б визначити, хто з них більш невдо-волено закопилив губу.

—    Мсьє інтенданте! — усміхнувся барон Мельхіор. — Мені так приємно бачити вас! Уже кілька місяців намагаюся потрапити до вас на аудієнцію.

Торн позирнув на нього холодним сталевим поглядом, від якого багато хто розгубився б, натомість барон продовжив, радісно потираючи руки, унизані перснями:

—    Чи знаєте ви, що всі з нетерпінням чекають вашого весілля? Таку церемонію не можна організувати в останній момент. Я впевнений, що для чоловіка, який усе планує, це очевидно. Беру на себе зобов’язання витворити для обраниці вашого серця найчарівніше вбрання нареченої!

Офелія ледь не привернула увагу всіх, але все-таки стримала напад кашлю.

—    Я обміркую це, коли настане час, — похмуро озвався Торн.

Барон вийняв з капелюха записник таким самим жестом, яким штукарі витягують білого кролика.

—    Ми все миттю владнаємо. Чи могли б ви повідомити мені розмір нареченої?

Поза сумнівом, Офелія ще ніколи в житті не відчувала такого сорому. Вона хотіла провалитися крізь килим.

—    Мене це не цікавить, — твердо промовив Торн голосом, у якому вчувалося відлуння бурі.

Змащені бріоліном баронові вуса опустилися, усмішка згасла. Він закліпав татуйованими повіками, а потім склав записник.

—    Воля ваша, мсьє інтенданте, — сказав він, і від його м’якого тону стало лячно.

Він застібнув валізу зі стрічками й поскладав усі капелюхи в скриню. Офелія була впевнена, що Торнова поведінка страшенно обурила його.

—    На все добре, — тихо промовив Мельхіор жінкам.

Коли він пішов, у будуарі запала ніякова тиша. Сховавшись за спідницею старшої сестри, маленька Лада бридливо позирала на Торнові шрами.

—    Ще більше схуднув, — докірливо сказала Беренільда. — Ти на всіх цих бенкетах з міністрами не знаходиш часу поїсти?

Деліція підморгнула сестрам і підійшла до Тернового крісла, пустотливо всміхаючись.

—    Мсьє Торн, нам кортить познайомитися із цією дівчинкою з Аніми, — протуркотіла вона. — Ви її ховаєте?

Офелія занепокоїлася, що тільки й говоритимуть про неї. Вона сподівалася, що в цій розмові не вирине її зустріч з Арчибальдом. Замість відповіді Торн лише поглянув на годинник, тому Деліція, набравшись сміливості, нахилилася до нього. Її біляві кучері тріпотіли від кожного руху голови.

—    Ви бодай могли б сказати нам, на що вона схожа?

Торн так зиркнув в очі Деліції, що її усмішка миттю зів’яла.

—    Я міг би сказати вам, на що вона не схожа.

Офелія під своєю незворушною маскою Міма скинула бровами. Про що це він?

—    Мушу повернутися до своїх обов’язків, — сказав Торн, клацнувши кришкою годинника.

Він підвівся і двома великими кроками вийшов з кімнати. Офелія зачинила за ним двері, не знаючи, що й думати. Якщо він посидів тут так недовго, то навіщо взагалі приходив?

Одразу знов полилася розмова, ніби ніщо її і не переривало.

—    Мадам Беренільдо! Чи погодилися б ви зіграти з нами в опері навесні?

—    Ви були б чудова в ролі красуні Ізольди!

—    До того ж на виставу завітає монсеньйор Фарук. Ви могли б нагадати йому про себе!

—    Мабуть, — відповіла Беренільда, махаючи віялом і майже не слухаючи.

«Чи, бува, не сердиться вона?» — подумала Офелія, прочищаючи собі ніс. Причину вона зрозуміла пізніше, коли Беренільда віялом указала на підлогу.

—    Що це я бачу на килимі?

Офелія сіла навпочіпки біля Торнового крісла й узяла в руки красивий брусочок срібла.

—    Печатка інтендантської служби, — сказала Світо-світла. — Мабуть, вашому вельмишановному племінникові страшенно прикро було загубити її.

Офелія не знала, що робити далі, тож Беренільда роздратовано тицьнула в неї віялом.

—    Чого чекаєш? Віднеси йому!

ІНТЕНДАНТСТВО

Офелія дивилася на бліде, невиразне обличчя Міма в настінному дзеркалі. У залі очікування не лишилося нікого, крім неї та якогось аристократа. Він жмакав у руках свій циліндр і час від часу нетерпляче позирав на двері з матового скла, що відділяли від секретаріату. Офелія, не виказуючи себе, спостерігала за ним у дзеркало. Цей чоловік, як і багато Міражників, справляв враження своєю поставою, що у вузькому піджаку здавалася аж перетягнутою. На обох повіках тріпотіли чорні цятки татуювань. Прийшовши, він тільки те й робив, що позирав на годинник на каміні. Дев'ята двадцять. Дев’ята сорок. Одинадцята п’ятдесят п’ять. Чверть на першу.

Офелія стримала зітхання. Він принаймні не від самого ранку чекав. Спершу вона блукала незліченними ліфтами, а потім цілий день стовбичила тут. Вона почувалася такою виснаженою, що в очах розпливалося попри окуляри. Консультантів приймали за рангом, а лакеїв — найостаннішими. Офелія намагалася не дивитися на порожні крісла, а також столик із печивом і кавою, бо не мала права навіть наближатися.

Вона могла б просто залишити печатку у секретаріаті, але знала, що не треба цього робити. Якщо Беренільда так роздратувалася, то це тому, що Торн навмисне «загубив» печатку, бо хотів нової зустрічі.

Скляні двері нарешті відчинилися. Вийшов якийсь чоловік і люб’язно вклонився своєму товаришеві, який досі сидів у залі очікування.

—    На все добре, шановний віцепрезиденте, — сказав секретар. — Мсьє раднику, гірошу за мною.

Міражник увійшов до секретаріату, щось невдоволено пробуркотівши, і Офелія лишилася сама. Терпець у неї зрештою урвався, і вона, ухопивши чашку з кавою, вмокнула туди шматок печива й сіла в перше-ліпше крісло. Кава вже вистигла, і ковтати було боляче, але страшенно хотілося їсти. Змолотивши все печиво, що лежало на столику, Офелія прочистила ніс і одразу заснула.

Їй довелося миттю підхопитися, коли за годину прочинилися двері й звідти вилетів радник, ще більш невдо-волений, аніж коли заходив туди. Секретар зачинив за ним двері, навіть не глянувши на Офелію.

Не знаючи, що робити, вона трохи почекала, а потім постукала кілька разів, щоб нагадати про себе.

—    Чого тобі? — запитав він, висунувшись.

Офелія знаком показала, що не може розмовляти, і тицьнула рукою в напрямку секретаріату. Вона хотіла увійти, як усі, хіба не зрозуміло?

—    Мсьє інтендант повинен перепочити. Я не стану його турбувати заради лакея. Якщо маєш листа, дай мені.

Офелія повірити не могла. Вона стільки годин стовбичила тут, а їй навіть не зроблять таку ласку й не пустять усередину? Вона похитала головою і вперто показала на двері, які секретар заступив ногою.

—    Ти що, не лише німий, а ще й глухий? Тим гірше для тебе.

І він ляснув дверима перед носом в Офелії. Можна було залишити печатку в залі очікування і повернутися ні з чим. Але ж ні. Вона почала сердитися. Торн хотів, щоб вона прийшла аж сюди? Що ж, нехай сам розбирається з наслідками.

Вона почала гатити руками в скло, аж поки по той бік не виринув силует секретаря без перуки.

—    Забирайся, бо жандармів покличуі

—    Що тут таке?

Офелія впізнала жорсткий Торнів акцент.

—    О, ми потурбували мсьє? — пробелькотів секретар. — Не тривожтеся, будь ласка. Я зараз копняками вижену цього хама.

Офелія побачила крізь скло, як силует секретаря відштовхнула висока й худа Торнова постать. Коли він розчахнув двері й наставив на неї свій різко окреслений профіль, їй на мить здалося, що він міг не впізнати її. Звівши вгору підборіддя, вона зазирнула йому в очі.

—    Нахаба! — завищав секретар. — Просто нечувано! Я зараз викличу жандармів.

—    Це посильний моєї тітки, — проскреготав Торн крізь зуби.

Секретар розгубився, але потім опанував себе, удаючи безмежне засмучення.

—    Як бачить мсьє, я цього не знав. Це прикра помилка.

Офелія здригнулася, коли Торн поклав їй на потилицю свою велику крижану руку й підштовхнув у ліфт, розташований у глибині секретаріату.

—    Вимкніть зайві лампи: я вже нікого сьогодні не прийматиму.

—    Так, мсьє.

—    А мої завтрашні зустрічі?

Натягнувши великі окуляри з товстими скельцями, секретар перегорнув кілька сторінок записника.

—    Мені довелося їх скасувати, мсьє. Коли вельмишановний віцепрезидент виходив від вас, він лишив запрошення: о п’ятій годині ранку відбудеться нарада міністрів.

—    Ви отримали від шеф-кухаря список запасів у льохах та підвалах?

—    Ні, мсьє.

—    Цей документ потрібен мені для наради. Знайдіть його.

—    Підвали, мсьє?

Секретареві, судячи з його тону, аж ніяк не кортіло спускатися в підвали — мабуть, вони були розташовані казна-як далеко. Проте він уклонився.

—    Звісно, мсьє. До побачення, мсьє.

Безліч разів розшаркавшись і повторивши «мсьє», сек-ретар-підлабузник нарешті зник.

Торн опустив ґрати ліфта. Офелія лишилася на самоті з ним. Однак поки ліфт повільно підіймався, вони не обмінялися ані словом, ані поглядом. Інтендантську службу розмістили в одній із численних турелей Небо-града. Офелії здавалося, що секретаріат і Торнів кабінет розділяє величезна відстань. Її дуже гнітила мовчанка в ліфті. Вона чхала, прочищала ніс, кашляла, дивилася на свої черевики, а Торн не промовив ані слова, щоб їй стало затишніше.

Ліфт зупинився на вході у величезний коридор, де було безліч дверей, ніби клавіш на фортепіано. Може, вони потрапили до Рози Вітрів?

Торн штовхнув дві стулки дверей в кінці коридору. Прислів’я каже, що посада творить людину, а не навпаки. Потрапивши в інтендантство, Офелія почала сумніватися, чи справед ливо це щодо Торна. Його кабінет був холодний та аскетичний. Він аж ніяк не заохочував до надмірності. З робочих меблів стояв лише великий письмовий стіл, декілька стільців та шафи-картотеки по чотирьох кутках приміщення. Ані килима на підлозі, ані картин на стінах. Жодних дрібничок. З усіх газових світильників горів лише один, на столі. Темні дерев’яні панелі створювали похмуру атмосферу, яку не розганяли жодні вкраплення кольорів, крім корінців книжок на полицях. Функцію декору виконували рахівниці, мапи та графіки. Із загального стилю вибивалася хіба що стара, аж мало не дірява канапа, що стояла під круглим віконцем.

—    Тут ви можете говорити спокійно, — сказав Торн, замкнувши за собою двері. Він зняв мундир з еполетами й залишився в простій куртці поверх бездоганно білої сорочки. Невже він не мерзнув? Попри кований радіатор у кабінеті стояв крижаний холод.

—    Куди воно виходить? — запитала Офелія, указуючи пальцем на вікно.

Вона одразу приклала руку до горла. Голос звучав хрипко й нагадував скрегіт іржавого заліза. Ангіна й Мі-мова німота погано позначилися на голосових зв’язках.

Почувши її, Торн здивовано вигнув пошрамовану брову — лише цей мімічний прояв оживив його незворушне довгасте обличчя. Може, Офелія сама собі це вигадала, але зараз він здавався їй іще жорсткішим, ніж зазвичай.

—    Надвір, — нарешті відповів він.

—    Справді надвір?

—    Справді.

Офелія піддалася спокусі: залізла на канапу, як дівчинка, і припала носом до віконця. У ньому стояла подвійна шибка, але скло все одно було холодне як лід. Глянувши вниз, вона побачила обриси валів, арок та веж, і в голові в неї запаморочилося. Там навіть розкинулася стоянка для гвинтокрилів! Рукавичкою Офелія витерла пару від свого дихання, а коли побачила шматок нічного неба крізь мереживо інею та бурульок, то їй перехопило подих. Серед зірок крутилися якісь чудернацькі завитки, залишаючи по собі кольорові шлейфи. Отже, це й було полярне сяйво?

«Як давно я не бачила неба?» — подумки зачудовано спитала вона себе.

Їй раптом здавило горло, і не лише від застуди. Вона згадала всі зоряні ночі, якими ніколи не знаходила часу помилуватися у своїй маленькій Долині.

Офелія геть забула б про Торна в себе за спиною, якби хід її роздумів не перервав різкий телефонний дзвінок. Наречений зиркнув на неї, поглядом вимагаючи, щоб вона не виказувала своєї присутності, а тоді підняв слухавку.

—    Так? Пройшла? Чотири години. Буду.

Поклавши слухавку на держак, він знову глянув на Офелію. Вона хотіла пояснень, але Торн стояв, спираючись на письмовий стіл, склавши руки на грудях, немовби сам чекав того самого від неї. Під його поглядом вона знайшла в кишені уніформи печатку, поклала її на стіл і прокашлялася, щоб голос звучав ясніше:

—    Ваша тітка була не в захваті від виявленої вами ініціативи. Правду кажучи, мені вона теж не дуже сподобалася, — додала Офелія, згадавши проведені в залі очікування години. — Чи не простіше було б зателефонувати в Місяцесяйво?

Торн роздратовано пирхнув своїм великим носом.

—    Телефонні лінії в Небограді ненадійні. І поговорити я хотів не зі своєю тіткою.

—    Що ж, слухаю вас.

Офелія мимоволі сказала це холоднішим тоном, ніж їй хотілося. Безумовно, у Торна мали бути вагомі причини, щоб організувати цю зустріч, але все одно вона почувалася ні в сих, ні в тих. Він постійно щось приховував — от і має результат.

—    Від цього маскараду мені незручно, — повідомив Торн, глянувши на годинник. — Зніміть, будь ласка.

—    У мене лише сорочка під лівреєю, — відповіла Офелія, крутячи в руках ґудзик коміра.

Їй одразу стало соромно, що вона виказала свою цнотливість. Саме такої розмови з Торном вона всіляко хотіла уникнути. Хай там як, цьому чоловікові було цілком байдуже до таких ситуацій. Клацнувши кришкою годинника, він указав їй поглядом на шафу за письмовим столом.

—    Пальто візьміть.

«Зробіть це, зробіть те...» У деяких питаннях Торн був гідним племінником своєї тітки. Офелія обійшла важкий дерев’яний стіл і відчинила дверцята шафи. Вона побачила там лише Торнові речі, надміру строгі й завеликі.

Не знайшовши нічого кращого, вона зняла з вішака довге чорне пальто.

Позирнула на Торна, щоб переконатися, що він не підглядає, але він демонстративно стояв спиною до неї. Галантно? Іронічно? Байдуже?

Розстебнувши ліврею, Офелія накинула пальто. Вона глянула на своє відображення у дверцятах шафи й насупилася. Така худенька в цьому завеликому пальті, вона здавалася дитиною в одязі дорослого. Потріскані губи, червоний ніс — обличчя справді мало жахливий вигляд. Темні кучері погано трималися в шиньйоні й спадали на щоки, підкреслюючи блідість шкіри. Навіть крізь сірі окуляри видно було темні кола під очима. Офелії стало так шкода себе, що власна сором’язливість здалася ще безглуздішою.

Від виснаження вона не могла триматися на ногах, тому сіла за письмовий стіл. Ноги не сягали підлоги: стілець робили на Торнів зріст.

—    Слухаю вас, — повторила вона.

Стоячи навпроти неї і спираючись на стільницю, він вийняв з кишені куртки якийсь папірець і штовхнув через письмовий стіл до Офелії.

—    Читайте.

Не знаючи, що й подумати, вона закасала надто довгі рукави пальта й взяла прямокутний аркуш. Телеграма?

МСЬЄ ТОРН ІНТЕНДАНТСТВО НЕБОГРАД ПОЛЮС ЖОДНОЇ ЗВІСТКИ ВІД ТЕБЕ ПІСЛЯ ВІД’ЇЗДУ МОГЛА Б ХОЧ НА ЛИСТИ ВІДПОВІДАТИ МАМА СЕРДИТЬСЯ НА ТВОЮ МОВЧАНКУ ТА НЕВДЯЧНІСТЬ РОЗРАХОВУЄМО НА ЛИСТИ ВІД РОЗЕ-ЛІНИ АҐАТА

Офелія кілька разів перечитала текст. їй аж забракло повітря.

—    Доволі неприємно, — зазначив Торн голосом, який нічого не виражав. — Ваші Настоятельки припустилися помилки, повідомивши вашій родині цю адресу. Мені аж ніяк не можна писати в інтендантство, а тим паче телеграми надсилати.

Офелії довелося підвести голову, щоб через стіл поглянути йому у вічі. Цього разу вона по-справжньому розлютилася. За пошту відповідав він. З його вини вона вважала, що сім’я забула її, а батьки тим часом не могли місця собі знайти від тривоги.

—    Про які це листи говорить моя сестра? — сердито промовила вона. — Ви ніколи нічого не передавали мені. Чи відправили ви бодай ті, що ми вам довірили?

Мабуть, вона здавалася по-справжньому лютою, бо Торн втратив притаманну йому незворушність.

—    Я б не міг бути таким недбалим і загубити всі ці листи, — пробуркотів він.

—    Тоді хто розважається, перехоплюючи наше листування?

Торн підняв кришку годинника й знову закрив її. Офелію вже почало дратувати, що він постійно стежить за часом.

—    Не знаю, але явно хтось дуже вправний. Контроль за доправленням пошти належить до моїх повноважень. Якби не ця телеграма, я б навіть не дізнався, що листи зникли.

Офелія прибрала за вухо пасмо волосся, що впало на ніс.

—    Дозволите мені прочитати її?

Ці слова могли збити з пантелику, але Торн одразу зрозумів, про що вона.

—    Я не власник цієї телеграми. Ви не повинні питати в мене дозволу.

Офелія насупилася під своїми окулярами. Звідки він дізнався? О, так, вони з тіткою Розеліною говорили про це у гвинтокрилі за обідом з помічником капітана. Отже, Торн, хоч і здавався зверхнім та відстороненим, насправді уважно все слухав.

—    Ви торкалися її останнім, — пояснила вона. — Мені доведеться розпочати читання з вас — іншого виходу немає.

Схоже, ця звістка не сподобалася Торну. Він кілька разів відкрив і закрив кришку годинника.

—    Печатка на телеграмі справжня, — сказав він. — Сумніваюся, щоб її підробили, якщо вас непокоїть саме це.

Торнові очі у світлі лампи на столі блищали якось дивно, мов два шматки металу. І щоразу, коли він дивився на неї, як-от зараз, їй здавалося, ніби він намагається прорватися їй аж у душу.

—    Сподіваюся, ви не ставите під сумнів моїх слів, — урешті промовив він зі своїм грубим акцентом. — Може, ви радше мене прочитати намагаєтеся?

—    Ви надто високої думки про мене, — похитала головою Офелія. — Читач не може глибоко цізнати психологію людей. Я здатна вловити лише плинні стани свідомості, побачене, почуте, відчуте вами на дотик, поки ви тримали в руках цей предмет, але запевняю вас, що все це дуже поверхневе.

Офелія ніколи не вміла говорити переконливо. Торців годинник відбивав час: «Тік-так, тік-так, тік-так».

—    Хтось веде свою гру з листуванням, — зітхнула вона, — і я більше не хочу наражатися на небезпеку стати жертвою маніпуляцій.

На її превелике полегшення, Торн врешті прибрав годинник у кишеню куртки.

—    Дозволяю.

Поки Офелія розстібала ґудзики своєї захисної рукавички, він спостерігав за нею з притаманною йому відстороненою цікавістю.

—    Ви можете прочитати що завгодно?

—    Ні, не все. Я не можу читати ані органічної матерії, ані природної. Люди, тварини, рослини, необроблені мінерали поза моїм доступом.

Офелія глянула на Торна поверх своїх окулярів, але він більше нічого не питав. Узявши телеграму голою рукою, вона одразу опинилася посеред такого виру вражень, що в неї перехопило подих. Як вона й думала, Торнова незворушність виявилася оманливою. Зовні він здавався холодним, як мармурова брила, а всередині думки перепліталися в такому шаленому темпі, що Офелія не могла вловити жодну з них. Торн міркував багато й робив висновки дуже швидко. Вона ніколи ні в кого не читала нічого подібного.

Здійснюючи подорож у часі, вона незабаром побачила, з яким подивом він дізнався про телеграму — отже, не збрехав, а справді не підозрював про викрадені листи.

Офелія далі заглибилася в минуле. Телеграма потрапила до Торна від незнайомця, а той отримав її від іншої особи. Усі вони були поштовими службовцями, зануреними в дрібні повсякденні клопоти. Вони мерзли, потерпали від болю в ногах, хотіли вищої платні, але ніхто з них анітрохи не цікавився повідомленням, надісланим в інтендантство. Офелія не змогла сягнути далі за руки чергового, який транскрибував звукові сигнали на приймальній станції.

—    Де телеграф? — запитала вона.

—    У Небограді, біля ангарів для гвинтокрилів.

Торн скористався із читання, щоб навести лад у папірцях на іншому кінці стола — місця для консультантів; Він розкладав рахунки в стоси, ставив на них печатки й прибирав у теки.

—    Звідки йдуть сигнали?

—    Якщо телеграма приходить з іншого ковчега, як зараз, то її приймають безпосередньо з Північого Вітру, — сказав він, не відволікаючись від сортування паперів. —

Це маленький ковчег, спільно контрольований кількома родинами й призначений для повітряної пошти.

На колене запитання Офелії він відповідав крізь зуби, немовби роблячи над собою зусилля, щоб зберегти спокій. Вона всерйоз замислилася, чи не вважає він її туго-думкою. Вона справді нізащо б не змогла змагатися з його гарячково-швидким розумом.

—    Я поділяю вашу думку, що телеграма справжня, — сказала Офелія, застібаючи рукавички. — А ще я впевнена, що ви щирі. Пробачте мої сумніви.

Ці слова подіяли: Торн підняв погляд від рахунків. Мабуть, він не звик до світських розшаркувань, бо не знайшов відповіді — лише виструнчився, як опудало. Мабуть, через те, що давно вже настала ніч, його безбарвне волосся, яке він завжди зачісував назад, спадало тепер на чоло, прикриваючи посічену шрамами брову.

—    Це не дає відповіді на загадку зниклих листів, — додала Офелія, зніяковівши від його мовчанки. — Моя присутність на Полюсі не така вже й таємниця. Що нам далі робити?

—    Ми геть нічого не знаємо про особу та наміри того, хто перехопив листи, — урешті промовив Торн. — Отже, стратегію не мінятимемо. Гратимете роль німого лакея в Місяцесяйві, а служниця в маєтку вдаватиме, що ви там.

На цих словах він відкрутив лампове скло й без зайвих дій та розмов підпалив телеграму від блакитного полум’я.

Офелія зняла окуляри й почала розтирати повіки. Від читання голова розболілася ще сильніше. Вона зачепила Торнові думки лише побіжно, але їхній шалений темп доводив до запаморочення. Невже він постійно так почувався?

—    Цей маскарад стає абсурдним, — прошепотіла вона. — Та й узагалі яка нам різниця, побачать мене до весілля чи після? Одруження не захистить мене від витівок родини, махінацій та всілякої мстивої мерзоти.

Офелія прокашлялася, бо геть захрипла. Якщо так триватиме, голос геть пропаде.

—    По-моєму, годі нам колупатися в дрібницях і все ускладнювати, а мені — ховатися, — договорила вона. — І хай буде що буде.

Вона рішучим жестом знову надягнула окуляри й зачепила ліктем чорнильницю, яка перекинулася і залила гарну лаковану поверхню стола. Торн підхопився і шарпнув свої папери подалі від чорної калюжі. Офелія порпалася в кишенях складеної на стільці лівреї, вивертаючи звідти всі свої носовички.

—    Вибачте, вибачте, — примовляла вона, витираючи стіл, аж тут помітила, що поставила Торнові на куртку чорнильну пляму. — Я піду в хімчистку, — пообіцяла вона, ще більше зніяковівши.

Тримаючи в руках свої папери, Торн дивився на неї, не кажучи ані слова. Офелія пройшлася поглядом но всій його великій худорлявій постаті, подивилася в очі й здивувалася, не побачивши там навіть натяку на гнів. Торн сам здавався розгубленим. Він першим відвів очі: здавалося, що це він завинив, а не Офелія.

—    Ви помиляєтеся, — процідив крізь зуби Торн, складаючи папери в шухляду. — Якщо все складатиметься, як я сподіваюся, то коли я з вами одружуся, наша ситуація дуже зміниться.

— Як?

Торн передав їй стос промокальних папірців.

—    Ви вже деякий час мешкаєте в домі Арчибальда. Мабуть, зараз ви краще розумієте особливості його родини?

—    Так, деякі.

Чорнильна калюжа розповзалася далі, Офелія ж розкладала на її шляху чорнильний папір.

—    Потрібно дізнатися про них щось іще?

—    Ви чули про церемонію Дару?

—   Ні.

Здавалося, він роздратований, бо очікував слова «так». Зараз він сів продивлятися реєстри, що лежали на секретері. Схоже було, що йому дуже не хочеться зустрічатися з Офелією поглядом.

—    Під час кожного весілля присутній хтось із Павутини, — дуже непривітно пояснив він. — Накладанням рук він сплітає для подружжя зв’язок, що дозволяє «паруватися».

—    Що ви хочете цим сказати? — пробелькотіла Офелія, припинивши витирати стіл.

Торн, схоже, знову розсердився.

—    Скоро ви належатимете мені, а я — вам.

Закутана в довге чорне пальто дівчина здригнулася всім тілом.

—    Боюся, що не розумію, — ледь чутно промовила вона. — Я принесу вам у дар свій анімізм, а ви мені — ваші ляпаси?

Згорбившись над секретером, поринувши в бухгалтерську документацію, Торн пробуркотів відповідь так, немовби в нього розболілося горло:

—    Але цей шлюб принаймні зробить вас сильнішою, хіба ні? Ви мали б почуватися задоволеною.

Офелія подумала, що терпіти цей сарказм їй несила. Жбурнувши промокальні папірці на стіл, вона підійшла до секретера й поклала свою руку у вкритій плямами рукавичці на сторінку, у яку поринув Торн. Він черкнув по ній очима, гострими як леза, а вона у відповідь зухвало блиснула окулярами.

—    Коли ви збиралися поговорити зі мною про це?

—    На все свій час, — пробуркотів наречений.

Торн почувався ніяково, і від цього настрій в Офелії лише погіршився. їй діяло на нерви, що він поводиться не так, як завжди.

—    Чому ви стільки всього приховуєте від мене? — не вгавала вона. — Невже так мало довіряєте мені? А я собі думала, що дала достатньо доказів своєї доброї волі.

Офелія зі своїм хрипким голосом здавалася собі жалюгідною, але її докори заскочили Торна зненацька. Його жорсткі риси обличчя аж розгладилися від подиву.

—    Я усвідомлюю, що ви докладаєте зусиль.

—    Але їх замало, — пробурмотіла вона. — Ваша правда. Сидіть у своєму кублі. Я надто незграбна, щоб довірити мені кігті Драконів.

Здригаючись від нападу кашлю, Офелія прибрала руку зі сторінки. Торн довго роздивлявся чорнильний відбиток, який залишила її маленька рука, немовби міркував, говорити чи ні.

—    Я вчитиму вас, — урешті кинув він.

Здавалося, йому так само незручно промовляти ці три слова, як Офелії — чути їх.

«Ні, — подумала вона. — Тільки не це. Він не має права».

—    Що ж, ви ніколи раніше не завдавали собі такого клопоту, — докірливо промовила Офелія, відводячи очі.

Торн здавався дедалі більш розгубленим. Він розтулив рота, але не встиг нічого сказати: задзвонив телефон.

—    Що? О третій? — пробуркотів він, знявши слухавку. — Ясно. Так, добраніч.

Він поклав слухавку, а Офелія ще раз марно приклала папірець до величезної чорнильної калюжі, яка вже всоталася в стіл.

—    Мені вже час. Можна скористатися вашою шафою?

Перекинувши через руку ліврею Міма, вона вказала на дзеркало у відкритих дверцятах. Треба було повертатися, поки не пізно.

У глибині душі вона знала, що вже й так надто пізно.

Приступивши до дзеркала, Офелія побачила високий Торнів силует. Він підійшов до неї дерев’яним кроком.

Обличчя в нього потемнішало від стримуваної люті. Йому не сподобалося, як обернулася їхня розмова.

—    Ви повернетеся? — грубо запитав він.

—    Навіщо?

Офелія мимоволі насторожилася. У дзеркалі вона бачила відображення Торна: він насупився, так що шрам на брові змінив форму.

—    Завдяки вашій здатності проходити крізь дзеркала ви зможете приносити мені звіти про ситуацію в Міся-цесяйві. Крім того, — додав він, раптом дуже уважно позирнувши на свої черевики, — здається, я починаю звикати до вас.

Це речення він промовив нейтральним тоном, мов бухгалтер, але Офелія здригнулася. У голові запаморочилося, перед очима все попливло.

Він не мав права.

—    На час прийому відвідувачів я замикатиму шафу на ключ, — підхопив Торн. — І ви зможете цілком безпечно заходити сюди о будь-якій порі дня та ночі.

Офелія занурила палець у дзеркало, ніби у воду, і раптом побачила їх разом. Маленька Анімістка, яка аж тонула в завеликому для неї пальті, хвороблива й затуркана. І Дракон — височезний, роздратований, із завжди насупленим від невпинних міркувань чолом. Два цілком протилежні світи.

—    Торне, я мушу поговорити з вами відверто. Гадаю, ми чинимо неправильно. Цей шлюб...

Офелія урвала саме вчасно, усвідомивши, що мало не сказала: «Цей шлюб — лише результат махінацій Беренільди. Вона використовує нас, щоб досягнути своєї мети. Ми не повинні грати в її гру». Переконливо пояснити це Торнові, не маючи доказів, вона не могла.

—    Я розумію, що назад дороги немає, — зітхнула вона, — Просто майбутнє, яке ви мені пропонуєте, не вабить.

У дзеркалі вона побачила, як Торн стиснув зуби. Здавалося, його, який ніколи не надавав значення чужій думці, дуже зачепили ці слова.

—    Я казав, що ви не переживете зиму, а ви довели, що я помилявся. Гадаєте, я не зможу колись забезпечити вам гідне життя? Дозвольте й мені довести, на що я здатний.

Торн говорив уривчасто, стиснувши зуби, немовби це вимагало від нього великих зусиль. Офелія почувалася аж ніяк не добре. їй анітрохи не хотілося відповідати.

Він не мав права.

—    Ви могли б надіслати телеграму моїм рідним, щоб заспокоїти їх? — жалісно пробелькотіла вона.

У дзеркалі Офелія помітила спалах гніву в Торнових очах. На мить їй здалося, що він грубо відмовить, але він кивнув. Вона кинулася в дзеркало шафи й ступила на підлогу своєї кімнати в дортуарі, по інший бік Небограда. Трохи постояла в холодній темряві, кутаючись у надто велике пальто. Шлунок крутило, до горла підступала нудота.

Вона чекала від Торна чого завгодно — грубощів, зневаги, байдужості.

Але він не мав права закохатися в неї.

ПОМАРАНЧА

Офелія байдуже дивилася на свій бутерброд з маслом. Навколо аж гуло від пліток та пересміювань: зібралися всі слуги. їй здавалося, що навіть найтихіше дзенькання чашки відлунює просто в черепі.

Відколи вона повернулася з інтендантства вже багато днів тому, їй ніяк не щастило виспатися, однак не через виснаження роботою. На додачу до своїх звичних завдань Мім тепер іще й гортав сторінки. Беренільда врешті погодилася виконати роль Ізольди в опері навесні й тепер відвідувала всі репетиції в музичному салоні.

—    Я стану до вас вимогливішою, ніж будь-коли, — оголосила вона Офелії, вислухавши новину про зникнення листів. — Ніхто тут не повинен запідозрити, що ви для мене щось більше, аніж просто лакей.

Офелії до цього було геть байдуже. Вона мала лише одне бажання — викинути Торна з голови. Він мав поганий смак: перетворив шлюб за домовленістю на сентиментальну оповідку, і вона досі не пробачила йому цього, їй здавалося, що він порушив мовчазну угоду. Доброзичливе спілкування без жодних пристрастей — усе, на що вона сподівалася, а тепер з його провини між ними тінню пролягло незнане досі відчуття незручності.

Офелія намагалася проковтнути свою каву, аж тут її поплескали по спині, і вона вихлюпнула пів горнятка на стіл. Ренар, штовхнувши іншого лакея, що саме проходив повз них, сів на лаву й тицьнув їй під носа годинник.

—    Синку, поквапся. Заупокійна церемонія ось-ось розпочнеться!

Мадам Фріда, стара Арчибальдова кузина, під час минулого балу в Місяцесяйві померла від серцевого нападу після надто енергійного танцю. Сьогодні вранці її мали поховати у сімейному склепі.

Офелія жестом показала Ренару, щоб ішов уперед. Він скоса позирнув на неї, насупивши руді кошлаті брови.

—    Та що з тобою, врешті, таке? Ти взагалі замовк! Нехай ти й раніше не був балакучий, але зі мною говорили твої очі, руки, ти міг щось черкнути, і ми одне одного розуміли. А зараз у мене таке враження, ніби я стою сам на сам зі стінкою і бризкаю до неї слиною! Я вже місця собі не можу знайти.

Офелія здивовано позирнула на Ренара. З якого дива він так турбується про неї? Вона здригнулася, коли простісінько на її хліб з маслом опустився кошик з помаранчами.

—    Віднесеш? — запитала Ґаель, інженерка із чорним моноклем.

Вона, як завжди, була вдягнена в надто широку блузу, вкриту кіптявою, а обличчя ховалося за хмарою темного волосся.

—    Трясця! — вилаявся Ренар. — Звідки ці помаранчі?

Помаранчі, як і всі екзотичні фрукти, потрапляли тільки на стіл аристократів. Арчибальд мав власний сад на далекому Ковчегу-на-Землі. Офелія знала, що туди можна потрапити з Рози Вітрів, переступаючи одним кроком тисячі кілометрів, нехтуючи всіма законами географії, — але ключ мав лише управитель.

—    Як мені відомо, оранжерея на Ковчегу-на-Землі також належить Матінці Хільдеґарді, — крізь зуби промовила Ґаель. — Урешті-решт, вона там у себе вдома.

—    Я так і думав, — зітхнув Ренар, чухаючи бакенбарди. — Ти зазирнула до комори старших. Я нізащо не торкнуся крадених фруктів. Проси що завгодно, але не це.

—    А я ні про що й не прошу. Я до новенького звертаюся.

Ґаель зиркнула на Офелію своїм оком без монокля — таким яскравим, живим і ясним навіть крізь чорні пасма її волосся.

—    Віднесеш моїй господині? Вона прийде на церемонію, і я знаю, що й ти там будеш. Обіцяю, що проблем ти не матимеш.

—    Чому він? — пробуркотів, насупившись, Ренар. — Чого б тобі самій не віднести?

Офелія теж про це подумала, але чому б і не поглянути нарешті на Матінку Хільдеґарду? Та, як і вона, була іноземкою, але попри це зуміла зробити себе незамінною для сильних цього світу. Небоград злетів до небес, для собачих упряжок утворилися повітряні коридори, простір вигинався, з’явилися укріплені кімнати та ідея пісочних годинників — і до всього цього доклала рук вона, Матінка Хільдеґарда. Геніальність її рішень полягала в тому, щоб поєднати її володіння простором з ілюзіями Міражників. Офелія багато чого мала в неї навчитися...

Вона напружилася: Ґаель, спираючись на стіл, мало не ткнулася носом у маску Міма. Офелія ледве розрізняла її слова в галасі, що їх оточував.

—    Невтямки, чого саме ти? Бо відколи ти тут, я постійно спостерігаю за тобою. Ти, як я помітила, почуваєшся тут не на своєму місці. Знаєш, чому мою господиню називають Матінкою, а не герцогинею чи графинею? Бо вона не з їхнього світу. Вона мати таких людей, як ми з тобою. Віднеси їй помаранчі, вона зрозуміє.

Заклавши руки в кишені, Ґаель пішла собі від них своїм звичним кроком хлопця-шибеника. «Не на своєму місці»? Що вона хотіла цим сказати?

—    Не знаю, як ти, а я нічого' не зрозумів, — сказав Ренар, пригладжуючи свою вогненно-руду гриву. — Я цю жіночку знав, іще коли вона дівчам була, але, мабуть, ніколи не розумів.

Він зітхнув мрійливо, майже захоплено, потім тицьнув Офелії під носа годинник.

—    Часу в нас дедалі менше. Відліпися вже нарешті від цієї лавки!

Поховальна церемонія для покійної мадам Фріди відбувалася в каплиці Місяцесяйва, у глибині маєтку, за лісом із ялиць та озером Срібна Тареля. Щойно увійшовши всередину після процесії вбраних у чорне аристократів, Офелія відчула, як змінилася атмосфера. Зовні каплиця скидалася на невеликий занедбаний замок, простеньку будівлю, завдяки якій навколишній сад здавався навіть трохи романтичним. Натомість за широкими дверима починався тривожний світ напівтемряви. Кожен крок відлунював від мармурової підлоги аж до склепіння. У величні вітражі бився фальшивий дощ і світили фальшиві блискавки. Кожен спалах на мить вихоплював з темряви орнаменти вітражів між свинцевими переплетіннями: закутий у кайдани вовк, вуж, молот, у який б’є блискавка, восьминогий кінь, якесь обличчя — наполовину освітлене, наполовину в затінку.

Стиснувши кошик з помаранчами, Офелія стривоженим поглядом обводила каплицю, заповнену самими аристократами. Як упізнати з-поміж них Матінку Хіль-деґарду?

—    Прошу ваш ключ, — перепинив її жандарм біля входу.

Офелія витягнула й показала ключ на ланцюжку. На її превеликий подив, він дав їй чорну парасольку, таку важку, що в неї аж дух перехопило. Жандарм роздавав такі всім лакеям, яких зустрічав на вході, а ті вимахували ними над головами господарів, немовби захищаючи їх від невидимого дощу. Ця вистава теж входила до поховальної церемонії? Офелії стало шкода родини: мабуть, тяжко переживати жалобу посеред такого фарсу.

Вона помітила Беренільду з матір’ю. Тітки Розеліни поруч не було. На церемонію поховання допустили лише лакеїв.

—    Навіщо ці помаранчі? — запитала Беренільда, така вродлива сьогодні, що це аж ніяк не пасувало до чорної сукні. — Хіба я чогось просила?

Щосили розмахуючи руками, Офелія спробувала пояснити, що фрукти потрібно передати іншій людині.

—    Ми не маємо часу, — кинула Беренільда. — Ось-ось почнеться церемонія. Розгортай парасольку, чого чекаєш?

Дівчина взялася виконувати її наказ, аж тут помітила, що кожна спиця оздоблена кришталевими підвісками — саме через це парасоля була така важка. Офелії і без цієї парасолі було важко тримати кошик з помаранчами, що його дала їй Ґаель. Вона неодмінно розсипала б їх, якби Торнова бабуся вже вкотре не прийшла їй на допомогу, узявши кошик у неї з рук.

—    Мамо, ви надто добрі до цього хлопця, — роздратовано промовила Беренільда.

Очевидно, бабуся відчула небезпеку конфлікту: на її вкрите зморшками обличчя лягла сором’язлива усмішка

—    Доню, та я просто занадто люблю солодке, а від апельсинів просто шаленію!

—    Не торкайтеся їх, мамо: ми не знаємо, звідки принесено ці апельсини. І поквапмося: я б хотіла зайняти місце біля вівтаря Одіна.

Беренільда взяла матір під руку. Намагаючись тримати парасолю якомога вище, щоб компенсувати свій малий зріст, Офелія пішла за ними. Нічого не вдієш: Матінка Хільдеґарда має зачекати. Вона, як могла, прокладала собі шлях між іншими парасольками, ніби в лісі із чудернацьких чорних грибів, аж поки дісталася лав, зарезервованих для близьких покійної. Арчибальд — його легко було впізнати за циліндром з подертим верхом — возсідав попереду. Офелія ніколи досі не бачила його таким серйозним. Невже його вразила смерть старої мадам Фріди? Через це Арчибальд навіть піднісся в її очах.

Навколо посланника сиділи його сестри й чимало тіток та кузин. Не всі члени клану мешкали в Місяцесяйві, тож зараз Офелія вперше бачила Павутину в повному складі. У цій родині за кількістю суттєво переважали жінки. Вона побачила Ренара, який стояв за третім рядом, тримаючи парасольку над пані Клотильдою. Арчибальдова бабуся була трохи туга на вухо. Вона сиділа, наставивши слухову трубку на фісгармонію, насупившись, ніби вибагливий музичний критик, хоча за інструментом поки що ніхто не сидів.

Офелія стала за Беренільдою та її матір’ю, які сіли в другому ряду. У глибині каплиці, біля ніг статуї велетня на троні, була виставлена на загальний огляд труна. Отже, це вівтар Одіна? Дівчина зацікавлено роздивлялася його. Стиснувши парасолю обома руками, щоб не трусилися підвіски, вона допитливо глянула на стіни нефа. Між вітражами, тримаючи склепіння на витягнутих руках, стояли інші статуї з вибалушеними очима й жорсткими рисами обличчя.

Забуті боги.

Ця каплиця відтворювала церкви старого світу за часів, коли люди вірили, що ними керують всемогутні сили. Офелія бачила такі інтер’єри лише на давніх гравюрах у книжках. На Анімі хрестини, весілля та поминки справляли в товаристві, по-простому, а тутешній люд натомість любив похизуватися.

Ущухло перешіптування на лавках. Жандарми, ви-шикувані вздовж стін, стали струнко. Каплицю заповнили урочисті звуки фісгармонії.

На вівтар Одіна вийшов розпорядник церемоній — старий чоловічок у перуці, який помітно розхвилювався, побачивши перед собою Павутину в повному складі. Офелія впізнала вдівця мадам Фріди.

— Порвалася ниткаї — проголосив він тремтливим голосом і заплющив очі.

Зворушена Офелія на мить подумала, що він не може знайти слів, аж тут усвідомила, що в цей час збираються з думками всі учасники Павутини. Тиша тривала далі. Лише вряди-годи хтось позіхав чи покашлював на лавках. Щоб рівно утримувати парасолю, Офелія докладала чимдалі більших зусиль. Вона сподівалася, що кошик з помаранчами не надто важкий для Торнової бабусі: та поставила його на коліна й міцно тримала, щоб не перекинувся.

Коли Офелія побачила, що Арчибальдові сестри витирають носи, охоплені однаковим почуттям, вона зрозуміла, що сім’я болісно переживає втрату. Церемонія спокійно тривала далі, але без слів. У Павутині їх не потребували: там усі були пов’язані між собою. Що відчував один, те відчували всі. Офелія знову поглянула на Арчибальда, який сидів попереду. Вона бачила хіба що його профіль. Зараз у нього на вустах не було й тіні грайливої усмішки, що зазвичай була так притаманна йому. Заради цього дня він пригладив волосся і поголився.

У цій родині існував зв’язок, якого не могла збагнути ані Офелія, ані жоден клан на Полюсі. Смерть означала не просто втрату рідної людини — у небуття поринала частка кожної особистості.

Офелії стало соромно, що вона, заходячи до цієї каплиці, анітрохи не думала про жінку, яка лежала в труні. Забути покійних — те саме, що вбити їх удруге. Вона зосередилася на єдиному спогаді, який мала про мадам Фріду — літню пані, що танцювала, мабуть, надто завзято, — і спрямувала на нього всю свою увагу. Вона могла лише в такий спосіб віддати їй належну шану.

Здавалося, що парасоля вже не така важка й час тягнеться не так повільно. Коли вдівець подякував присутнім і всі встали, її це заскочило майже зненацька. Лакеї склали парасольки й почепили їх держаками на спинки лав. Від передзвону всіх підвісок здавалося, ніби йде дощ із крапель кришталю.

Офелія теж склала парасольку й кивком голови подякувала Торновій бабусі, яка передала їй кошик. Поки Беренільда висловлювала співчуття родині Арчибальда, Офелія почала шукати Матінку Хільдеґарду. Треба було її знайти, поки всі не порозходилися з каплиці.

—    На задніх лавах шукай, — прошепотів їй на вухо Ренар. — І не барися в її товаристві, синку: репутація в неї не бездоганна.

Щойно помітивши літню жінку, яка сиділа в останньому ряду, Офелія одразу зрозуміла: це не хто інший, як Матінка Хільдеґарда. Вона скидалася на страшенно потворну антикварну старожитність. Густе волосся із сивиною, брунатно-смаглява шкіра, відвертий несмак сукні в горошок, сигара, затиснена в іронічно всміхне-них вустах, — усе це страшенно вирізняло її з-поміж блідих аристократів, що юрмилися в каплиці. Роззираючись довкола чорними оченятами, вдавленими в пухке обличчя, мов дві кульки, вона глумливо оглядала все це вище товариство. Здавалося, вона дістає велике задоволення, коли люди відводять очі, зустрівшись із нею поглядом, а вона гортанним голосом звертається до них:

—    Мсьє Ульрику, ви задоволені новим скороченим приходом?

Чоловік вичавив із себе люб’язну усмішку й поквапливо відійшов.

—    Я не забула про ваш павільйон, мадам Астрід! — запевняла вона пані, яка марно намагалася сховатися за віялом.

Споглядаючи цю сцену, Офелія відчувала непереборну симпатію до архітекторки. Усі ці люди потребували її послуг, але соромилися опинитися поруч із нею. І що більше вони давали їй зрозуміти, що її присутність небажана, то впевненіше почувалася вона господинею. Вона невпинно озивалася до аристократів, і жандарми вже стояли напоготові, але Арчибальд жестом наказав їм не втручатися. Він спокійним кроком перейшов через каплицю і схилився перед лавкою в останньому ряду, прикладаючи до грудей свій шапоьсляк.

—    Мадам, у нас жалоба. Чи могли б ви поводитися тихенько?

—    Авіустине, хіба я можу відмовити вам? — по-відьом-ськи посміхнулася Матінка Хільдеґарда.

—    Арчибальд, мадам. Мене звати Арчибальд.

Архітекторка провела його поглядом, але дотримала свого слова й припинила розлякувати присутніх. Офелія подумала, що це чудовий момент, щоб віддати їй помаранчі.

—    І чого ж хоче цей карлик? — спитала Хільдеґарда в Офелії, затягуючись сигарою.

Офелія поставила кошик біля неї на лаву і, не знаючи, як їй діяти далі, відсалютувала. Нехай Матінка Хільдеґарда не була аристократкою і явно не вирізнялася шляхетними манерами, вона все-таки заслуговувала на мінімум виявів пошани. «Вона мати таких людей, як ми з тобою», — сказала Ґаель. Офелія раптом відчула, що чогось дуже чекає від цієї зустрічі, хоча це й було безглуздо. Її хтозна-чому вибрали для цього дивного доручення, але зараз вона сподівалася маленького дива. Погляду, підбадьорливого слова — бодай чогось, щоб нарешті почуватися тут на своєму місці. Вона аж тепер зрозуміла, як сильно зачепили її слова Ґаелі.

Матінка Хільдеґарда повільно взяла одну помаранчу, переводячи з фрукта на Офелію і знову на фрукт напрочуд жвавий як для її віку погляд чорних оченят.

—    Ти від моєї чорнявочки?

Вона говорила дуже хрипко, але Офелія не знала, чому був у неї такий голос: через її чужинницький акцент, а чи тому, що вона забагато курить.

—    Ти що, язика проковтнув, карлику? Тебе як звати? Кому служиш?

Офелія безсило приклала руку до рота, щиро шкодуючи, що не може відповісти. Матінка Хільдеґарда бавилася апельсином, перекочуючи його у своїй великій поморщеній руці. Вона саркастично-зацікавлено оглянула Міма з голови до ніг, потім жестом наказала підійти ближче й прошепотіла йому на вухо:

—    З вигляду ти такий мізерний, що це навіть привертає увагу. Ти теж маєш свої маленькі таємниці, мій хлопчику? Ну, то гаразд, домовилися.

На превеликий подив Офелії, Матінка опустила в кишеню її лівреї три сині пісочні годинники й ляснула по сідницях: аудієнція завершилася. Дівчина геть нічого не могла збагнути. Вона ще не отямилася від подиву, аж тут Ренар схопив її за лікоть і розвернув до себе, мов ляльку.

—    Я все бачив! — просичав він крізь зуби. — Три сині за кошик помаранчів! Ти знав, скільки тобі дадуть, еге ж? І хотів притримати все собі, паскудо ти двоєдушна!

Офелія просто не могла його впізнати. Його великі зелені очі, зазвичай такі ласкаві, тепер палали жадобою та злістю. Від цього Офелії стало невимовно боляче. Вона похитала головою, щоб показати йому, що нічого не знала та не розуміла й що не потрібні їй ці годинники, але цієї миті вони обоє озирнулися, почувши крик:

—    Убивця!

Навколо них вирував хаос. Аристократки в паніці з криками підхоплювалися з місць, а чоловіки обступили лаву останнього ряду, утворивши коло. Матінка Хільдеґарда сиділа у своїй сукні в горошок, пряма, наче аршин проковтнула, бліда, мов покійниця, вибалушивши очі.

Помаранча, яку вона щойно тримала в руці, покотилася по підлозі. Уся долоня почорніла й розпухла.

—    Це він! — заволав хтось, указуючи на Офелію. — Він отруїв архітекторкуі

—    Отруйник! ОтруйникІ Отруйник! — розляглося відлунням по всій каплиці.

Офелії здавалося, що вона бачить страшний сон і ніяк не може прокинутися. Вона крутилася на місці, і на неї вказували десятки рук. Виринувши з натовпу, промайнуло перекошене обличчя Ренара, зболене — Беренільди, зацікавлене — Арчибальда. Відштовхнувши жандармів, які намагалися її схопити, вона кинулася до кошика і, миттю стягнувши рукавички, торкнулася кінчиками пальців його ручки. Ризикований учинок, але, мабуть, єдина можливість дізнатися. їй вистачило миті, щоб прочитати нестерпну правду.

А наступної секунди вона вже нічого не бачила під градом ударів.

У КАМ’ЯНОМУ МІШКУ

Розтягнувшись на циновці, від якої відгонило цвіллю, Офелія поринула в роздуми. Принаймні намагалася збагнути те, що сталося. Приміщення пливло перед очима. Окуляри з’їхали набік, а поправити їх вона не могла: їй кайданками скрутили руки за спиною. Світло потрапляло сюди лише крізь віконечко над дверима, вихоплюючи з напівтемряви дивні речі: годинники, що зупинилися, поламані стільці, подерті на шматки картини, опудала тварин. І навіть у кутку самотньо валялося колесо від велосипеда.

Отже, це й був кам’яний мішок Місяцесяйва? Просто звалище старого непотребу?

Офелія спробувала звестися на ноги, але одразу покинула думку про це. Боліли скручені руки. Та що вже там, будь-який рух завдавав болю. Навіть дихати було боляче. Напевно, її побрита так, що зламали ребро. Жандарми постаралися.

Обшукуючи її, навіть забрали три сині пісочні годинники, які дала Матінка Хільдеґарда.

Офелія думала лише про тітку Розеліну, яка, напевно, місця не знаходила, тривожачись за неї. А Торн? Чи сказали йому, що трапилося? Поки що, за ці кілька годин, відколи її кинули на циновку в цю комірчину, сюди ніхто не заходив. Навряд чи колись у житті час тягнувся для неї так повільно.

Що вона мала робити, коли по неї прийдуть? До кінця розігрувати роль Міма, щоб не розкрився обман? Чи порушити накази Торна й на повен голос заговорити на свій захист? Єдиним її аргументом було читання отруєного кошика. Чому їй мали повірити на слово? Вона вже сама ледве могла цьому повірити.

Крім того, Офелія частково відчувала провину за те, у чому її звинувачували. Якщо Матінка Хільдеґарда померла, то це тільки через її наївність.

Вона дмухнула на пасмо волосся, що впало їй на окуляри. Його не було видно — ліврея створювала добру ілюзію, — але воно муляло. Дівчина завмерла, побачивши в напівтемряві, поруч із собою, на підлозі, якийсь рух, а потім зрозуміла, що це відображення Міма. Зовсім поряд стояло дзеркало, що спиралося на купу меблів. їй спало на думку втекти, але вона одразу викинула це з голови, придивившись до дзеркала й побачивши на ньому тріщину.

Офелія підвела голову, прислухаючись. Серце калатало: у замку обертався ключ. У прямокутнику світла, що падало з коридору, вона побачила круглобокий, як діжка, силует у перуці. Це був Ґюстав, мажордом і управитель Місяцесяйва. Він зачинив за собою двері, а потім, тримаючи в руці свічник, підійшов ближче до Офелії. Тепер вона краще бачила його. Вогник освітлював його припудрену шкіру й червоні губи. Грубе всміхнене обличчя здавалося гротесковою маскою клоуна.

—    Я думав, що ви постраждаєте більше, — тихенько протуркотів він. — Наших милих жандармів аж ніяк не вважають лагідними.

В Офелії волосся позлипалося від крові, а одна повіка так розпухла, що око не розплющувалося. Утім мажордом не міг цього побачити. Створена лівреєю ілюзія ховала все це під незворушним обличчям Міма.

Ґюстав поблажливо схилився до неї, тихенько промовивши:

—    Чш-ш-ш. Схоже, вас використали, чи не так? Убити так незграбно, посеред дипломатичного прихистку, під час церемонії прощання з тілом І Ніхто б не вчинив такої дурниці. На жаль, я не знаю, що, крім дива, могло б урятувати ваше дрібненьке, нікому не потрібне життя. Мадам Хільдеґарду аж ніяк не вважали святою, готовий з вами погодитися, але в Місяцесяйві не вбивають — це правило.

Офелія вигнулася, щоб дати відпочити скрученим рукам, і здивовано позирнула на нього здоровим оком. Відколи товстун-мажордом почав цікавитися її долею? Він схилився до неї нижче й усміхнувся ще ширше.

—    Поки я тут з вами розмовляю, мадам Беренільда захищає вас перед монсеньйором так палко, ніби йдеться про її власну честь. Вона з таким запалом за це взялася, що нікого не зможе обдурити. Не знаю, чим ви її полонили, але вона від вас мліє, еге ж? І мушу визнати, що ця обставина надає вам певну вагу в моїх очах.

Офелія слухала його й не могла повірити в почуте. Це все здавалося якимось лихим сном.

—    Гадаю, мадам Беренільда врешті-решт могла б переконати монсеньйора й він організував би для вас справедливий суд, — вів далі Ґюстав. Крізь його слова прохоплювався схожий на квоктання смішок. — На жаль, час грає проти вас, еге ж? Наші милі жандарми надто заповзятливі. Я чув, що вони невдовзі мають намір накинути мотузку вам на шию. Вони обійдуться без слідства, суду й свідків. І ваша господиня дізнається про це трохи запізно.

Офелію пройняв холодний піт. їй стало по-справжньому страшно. А якщо зізнатися, хто вона? Чи поставляться до неї м’якше, чи, навпаки, вона тільки погіршить свою ситуацію? Можливо, разом із собою потягне в прірву й Беренільду?

Товстун Ґюстав підвівся, важко дихаючи: надто низько перед тим нахилився. Він знайшов собі стілець, у якого вціліли всі чотири ніжки, поставив його поряд із циновкою Офелії і сів. Дерево загрозливо рипнуло під його вагою.

—    Хочете укласти зі мною угоду, юначе?

Офелія почувалася надто зле, щоб підвестися. Лежачи на підлозі, вона бачила лише лаковані черевики та білі панчохи Ґюстава. Вона дала знати, що слухає його, кліпнувши очима.

—    Я можу врятувати вас від жандармів, — продовжив тоненьким голоском Ґюстав. — Даю вам слово, що ніхто по вас не прийде, поки монсеньйор думатиме над рішенням. Це єдина ваша надія на порятунок, еге ж?

Він розсміявся, немовби ситуація справді була кумедна.

—    Якщо монсеньйор вирішить дати вам шанс і ви якимось дивом вислизнете звідси, будете дещо мені винні. Маленьку послугу.

Офелія чекала продовження, але Ґюстав більше нічого не сказав. Почувши тихеньке шкрябання, вона зрозуміла, що мажордом пише. Він нахилився і тицьнув їй під ніс папірець, наблизивши до свічника: «Потрібно, щоб Беренільда втратила дитину до виступу в опері».

Уперше в житті Офелія відчула, що означає ненавидіти. Цей чоловік викликав у неї неймовірну відразу. Він спалив записку на свічці.

—    Ви дуже близькі з мадам, тому зможете знайти спосіб, чи не так? І без фокусів, — попередив він медовим голосом. — Я дію за дорученням впливової особи. Якщо бодай подумаєте про те, щоб мене зрадити, чи провалите це завдання, вашому жалюгідному існуванню настане кінець. Ви мене зрозуміли?

Ґюстав хутко задріботів на вихід, навіть не чекаючи знаку згоди. Урешті-решт, мабуть, він вважав, що Мім не має вибору. Під брязкіт ключів зачинилися двері, і Офелія знову опинилася на самоті в темряві, скоцюр-блена на брудній циновці.

Відтягування. Ото й усе, що вона отримала.

Дівчина довго борола біль і тривогу, перш ніж її здолав сон і вона поринула в нього. За кілька годин ляснули двері, вихопивши її із цього заціпеніння. Увійшли троє жандармів у чорних бікорнах. Мабуть, Офелія застогнала від болю, коли вони схопили її під пахви, щоб поставити на ноги.

— Ворушися! Тебе викликають до посланника.

Офелію міцно тримали. Зашпортуючись, вона прочовгала в коридор і замружилася від надто яскравого світла. Здавалося, кінця немає незліченним дверям до інших комірок. Офелія знала, що за цим коридором нічого немає. Ренар розповідав їй про кам’яний мішок — величезний замкнений простір без сходів, ліфтів та вікон — без жодної можливості втекти. Лише жандарми могли входити й виходити, коли їм заманеться.

Один з них узяв білий пісочний годинник з маленької ніші поряд із камерою Офелії. Пісок у ньому пересипався повільно, зернинка за зернинкою. Кожен лакей, вкинутий у кам’яний мішок, мав такий годинник: коли пісок пересипався повністю, ув’язнення добігало кінця. Однак деякі годинники були налаштовані автоматично перевертатися незліченну кількість разів, і від думки про це морозом обсипало.

Жандарм розбив годинник Офелії, кинувши на підлогу. Вона й оком змигнути не встигла, а вже опинилася в каплиці Місяцесяйва — там, де її заарештували. «Коли закінчується пісок, усі завжди повертаються на те саме місце», — пояснив їй колись Ренар. Тепер це сталося і з нею. Інші жандарми вже схопили її за плечі й наказали йти за ними. їхні накази відлуннями розлягалися над мармуровою підлогою, між великих вітражів та статуй. У каплиці нікого більше не було. Офелія не могла повірити, що церемонія відбулася сьогодні вранці. Чи, може, учора?

Її вели якимись коридорами, скорочуючи шлях, від однієї Рози Вітрів до другої, крізь Місяцесяйво. Офелія ледве переставляла ноги. Від кожного вдиху ребра проймало нестерпним болем. Хоч скільки вона думала, але ніяк не могла додуматися, як їй уберегти від біди їх усіх — Беренільду, Розеліну та себе. Мовчати чи заговорити? Офелія почувалася такою самотньою у своїх сумнівах, що з подивом піймала себе на думці: коли б то був тут Торн, щоб визволити їх із цієї халепи. Вона майже не трималася на ногах, коли жандарми заштовхнули її в особистий кабінет посланника.

Офелія аж ніяк не чекала того, що побачила всередині.

Арчибальд із Беренільдою спокійно чаювали. Вони сиділи в зручних кріслах і вели невимушену бесіду, а якесь пухкеньке дівча грало їм на фортепіано. Схоже на те, що вони навіть не помітили, коли увійшов Мім.

Лише Розеліна, яка розливала чай, уся затрусилася. Її жовтаве обличчя сполотніло від люті на цілий світ та тривоги за племінницю. Офелії дуже кортіло кинутися їй в обійми. Посеред усієї цієї байдужості тільки тітка здавалася їй людяною.

—    Ви не дуже втомилися з моїми сестрами? — люб’язно поцікавився Арчибальд. — Я не впевнений, що потрібно аж стільки репетицій.

—    Просто вони жадають справити якнайкраще враження на сеньйора, — відповіла Беренільда. — Ця опера стане їхньою першою офіційною появою у вищому товаристві, при дворі.

—    Люба моя, передусім це стане вашим великим поверненням. Якщо Фарук вас побачить, безумовно, він одразу захоче вкрасти вас із Місяцесяйва. Ви ще ніколи не були такі гарні.

Беренільда прийняла цей комплімент, опустивши повіки, як завжди, але всміхнулася дещо напружено.

—    Арчі, я в цьому не така впевнена. Ви знаєте, як його дратують ці «дрібні жіночі проблеми», — пояснила вона, торкнувшись живота. — Поки я в цьому стані, він не захоче мене бачити. Я від самого початку знала, що доведеться заплатити саме таку ціну.

В Офелії голова йшла обертом. Зараз усе це було так далеко від її життя... Одна жінка померла, другу мали судити за злочин, якого вона не скоїла, а вони тут розпивають чаї і говорять про особисті проблеми!

Чоловічок, який причаївся в кутку кабінету, закашляв у кулак, щоб привернути до себе увагу. Це був Пап’є-Маше, наглядач, такий худий, сіренький і бундючний, що, коли мовчав, здавався невидимим.

—    Мадам, мсьє, прибув обвинувачуваний.

Офелія не знала, чи потрібно їй вклонитися. Так боліли ребра, що навіть стояти на ногах було нестерпно. Вона дивилася на Беренільду, відчайдушно благаючи поглядом підказки, як поводитися, але її захисниця, здається, ледве помітила її присутність. Поставивши чашку на блюдечко, вона просто чекала. Тітка Розеліна, схоже на те, боролася з бажанням розтрощити порцеляновий заварник на чиїйсь голові. Що ж до Арчибальда, він знуджено обмахувався капелюхом.

—    Треба вже покінчити із цим! Філібере, ми слухаємо вас.

Пап’є-Маше начепив на носа окуляри, відкрив конверт, вийняв з нього лист і монотонно прочитав:

—    «Я, мадам Мередіт Хільдеґарда, офіційно приймаю на себе цілковиту відповідальність за випадок під час церемонії прощання з мадам Фрідою. Я замовила собі кошик помаранчів для цієї події, але ані вміст кошика, ані кур’єр не пов’язані з тим, що сталося. Моє погане самопочуття спричинила сильна алергія на укус павука. Сподіваюся, що всі непорозуміння з’ясовано, і прошу шановного посланника прийняти...»

—    І так далі, — урвав читання Арчибальд, махнувши рукою. — Достатньо, Філібере.

Підібгавши губи, наглядач поклав лист у конверт і зняв окуляри. Офелія не могла повірити в те, що почула. Ця історія просто не клалася в голову.

—    Отже, ми все з’ясували, — оголосив Арчибальд, навіть не глянувши на Офелію. — Уклінно прошу у вас пробачення, люба моя подруго.

Він звертався до Беренільди, немовби постраждала лише господиня, а не лакей. Офелії здалося, ніби її самої взагалі не існує.

—    Це було просто прикре непорозуміння, — прожебоніла Беренільда, жестом наказуючи Розеліні подати їм іще чаю. — Бідолашна мадам Хільдеґарда. Ці павуки — справжня пошесть! Через ілюзії їх не видно, але вони скрізь. Ну, кілька днів у ліжку — і все минеться. Можеш залишити нас, — кинула вона Офелії, ледь глянувши на неї. — Дозволяю тобі сьогодні відпочити.

Дівчина рухалася, мовби уві сні. Один жандарм зняв з неї наручники, другий відчинив двері. Вона вийшла в коридор, навмання зробила кілька кроків, знову й знову повторюючи собі, що все скінчилося, що вона жива, а потім ноги не витримали. Вона б на повен зріст розтягнулася на підлозі, якби хтось вчасно не підхопив її.

—    Дорого дісталися ці пісочні годинники, еге ж?

Це був Ренар. Він чекав під кабінетом, поки вона вийде. Офелія відчула таку вдячність, що до очей підступили сльози.

—    Я був не на висоті, — додав він, винувато всміхаючись. — Без образ, хлопче?

Офелія щиро кивнула: «Без образ».

НІГІЛІСТКА

Попри пізню годину в підвальному дортуарі невпинно грюкали двері. Газові ліхтарі на ніч підкрутили, але не загасили. Хтось зі слуг ішов на роботу, хтось повертався і лягав спати. Усі штовхалися, навіть не думаючи вибачитися. Іноді сусіди по кімнаті перемовлялися, тримаючи в руках горнятка з кавою, але більшість по-королівському зверхньо ігнорували одне одного.

У глибині дортуарів на вулиці Лазень клубочилася гаряча пара. Лакеї вишикувалися в чергу з рушниками через плече, щоб разом прийняти душ. Від лакеїв не могло смердіти потом. У коридорі відлунювали шум води, співи та сварки.

По той бік замкнених на два оберти дверей кімнати номер шість тітка Розеліна ніяк не могла заспокоїтися.

—    Хай би мене громом побило І Як ти спиш у такому гармидері?

—    Справа звички, — прошепотіла Офелія.

—    Тут завжди так?

—    Завжди.

—    Це не місце для молодої панночки. Крім того, ця кімната огидна. Дивися, тут стіну роз’їдає волога. Нічого дивного, що ти постійно хворієш! Ой, ти кривишся... Тут боляче?

Розеліна трохи натиснула на ребро Офелії, і та кивнула, стиснувши зуби. Вона розтягнулася на ліжку, знявши ліврею. Задерши на ній сорочку, тітка довгими нервовими руками мацала їй боки.

—    Так, у тебе справді зламане ребро. Тобі треба відпочивати, уникати різких рухів, а головне — не піднімати важкого щонайменше три тижні.

—    Але Беренільда...

—    Вона показала, що не здатна тебе захистити. Тебе врятувала лише доброта цієї Хільдеґарди.

Офелія розтулила рота, щоб заперечити, але схаменулася і промовчала. Своїм життям вона завдячувала не доброті, а брехні цієї жінки. Офелія аж ніяк не могла наївно думати, ніби в неї нічого не попросять навзамін.

—    Годі бавитися в прислугу! — пробуркотіла Розеліна. — Уся ця історія надто далеко зайшла. Такими темпами ти загинеш до того, як встигнеш узяти шлюб із цим твоїм навіженим нареченим.

—    Тихіше, — прошепотіла Офелія, кинувши багатозначний погляд на двері.

Тітка підібгала свої великі конячі губи. Вимочуючи серветку в посудині з холодною водою, вона змивала засохлу кров з розпухлої губи Офелії, рани на чолі й зі сплутаного волосся. Вони довго мовчали, і нічого не було чутно, крім гамору на вулиці Лазень.

Розкинувшись на спині, без окулярів, Офелія поринула у важкі роздуми. Так, вона врятувалася, але це полегшення лишило по собі гіркий присмак. Вона почувалася зрадженою. їй не давала спокою огида. Після цих подій виходило на те, що вона нікому не може по-справжньому довіряти. Вона дивилася на худеньку тітку, чия постать трохи розпливалася перед очима. Розеліна обережними точними жестами обробляла її рани. Якби вона мала бодай найменше уявлення про те, що сталося насправді спочатку в каплиці, потім у камері, то вмерла б від тривоги. Офелія не могла розповісти про це тітці — та могла б утнути якусь дурницю і піддати себе небезпеці.

—    Тітонько?

—    Що?

Офелія хотіла сказати, що щаслива мати її тут, поруч, що боялася за неї, але всі ці слова позастрягали в горлі, мов камінці. Чому вона ніколи не могла заговорити про такі речі?

—    Не виявляйте своїх почуттів перед іншими, — пробурмотіла натомість вона. — Не показуйте свого гніву, живіть тишком-нишком і покладайтеся лише на себе.

Тітка Розеліна скинула догори брови, і її чоло, яке зараз не ховалося під зачіскою, раптом здалося вузеньким. Повільним жестом викрутивши шматок полотна, вона поклала його в посудину з водою.

—    Якщо скрізь бачити ворогів, хіба можна витримати таке життя? — похмуро промовила вона?

—    Тітонько, мені дуже прикро. Постарайтеся протриматися до весілля.

—    Я не про себе, дурненька! Це тобі доведеться решту життя провести тут!

Офелія відчула холод у животі, але заприсяглася собі, що не зламається. Вона повернула голову, і від цього простого руху все тіло пройняло болем.

—    Мабуть, мені треба подумати, — прошепотіла вона. — Щиро кажучи, усе як у тумані.

—    Тоді спершу можеш розпочати із цього.

Тітка Розеліна трохи насмішкуватим жестом надягнула на неї окуляри. Офелія знову побачила неохайну кімнатку, чіткі контури, точні лінії та знайомий безлад. Старі тоненькі газетки, брудні горнятка з-під кави, коробка печива, кошик зі свіжими випрасуваними сорочками — Ренар ие пропускав жодної нагоди навідати її й ніколи не приходив з порожніми руками. їй одразу стало соромно за те, що вона побивалася над своєю долею. Ренар прийняв її першого дня, коли вона тут опинилася, пояснив, що до чого, давав найкращі поради, чекав її виходу з в’язниці. Щоправда, він не був безкорисливий, але ніколи не намагався нашкодити

Офелії, а вона вже починала розуміти, що це рідкісна властивість.

—    Так, — прошепотіла вона, — дещо справді прояснилося.

Розеліна стурбовано провела трохи пошерхлою рукою по важких темних пасмах племінниці.

—    Твоє волосся аж плаче за гребінцем! Сядь, я спробую все це розплутати.

Щойно вона почала її розчісувати, на панелі над ліжком задзеленчав дзвоник з позначкою «Музичний салон».

—    Твоя господйня і її клята опера! — зітхнула тітка. — Ні про що інше й думати не може, хоч би що казала. Я допоможу їй з партитурами, а ти відпочивай.

Коли тітка пішла, Офелія вирішила вдягнутися. Краще було не залишатися далі у своїй справжній подобі. Щоб напнути ліврею, довелося зробити багато обережних рухів, але вона старалася недарма: щойно защипнула всі ґудзики, як у двері постукали.

Відчинивши, вона передусім побачила корпус величезного програвача. А ще більше здивувало її те, що в руках його тримає Ґаель.

—    Здається, тобі вже краще, — пробуркотіла вона. — Я принесла трохи музики. Увійти можна?

Офелія припускала, що рано чи пізно ця зустріч відбудеться, але не очікувала на неї так скоро. Ґаель заскреготала зубами, і брова, що тримала чорний монокль, нахмурилася з досади. Інженерка була в самій лише сорочці та робочих штанях. Виходячи з душової, усі лакеї присвистували, проходячи повз неї. Великі грубі комбінезони, які вона зазвичай носила, приховували дуже гарні вигини її тіла.

Офелія жестом запросила її увійти й замкнула двері. Не гаючи ані миті, Ґаель поставила програвач на столик, похапцем вийняла платівку з перекинутої через плече валізки, поставила її і запустила пружинний механізм. У кімнаті загриміли фанфари.

—    Стіни мають вуха, — тихо пояснила інженерка. — Тепер зможемо спокійно поговорити.

Ґаель усілася на ліжку, ніби в себе вдома, і закурила сигарету.

—    Як жінка із жінкою, — додала вона, лукаво всміхаючись.

Офелія приречено зітхнула й сіла на табурет повільно, щоб не завдати болю зламаному ребру. їй стало страшно, що інженерка її розкусила.

—    І не треба тут удавати, ніби соромишся. — Ґаель усміхнулася ще ширше. — Готова заприсягнутися, що німота в тебе так само фальшива, як і чоловіча стать.

—    Давно ви про це знаєте? — запитала Офелія.

—    З першої миті. Ти можеш затуманити всіх, крихітко, але не Ґаель.

Інженерка видихнула дим через ніс, утупивши свій пронизливий блакитний погляд в Офелію. Вона тривожилася набагато більше, ніж хотіла показати.

—    Слухай, — кинула Ґаель, — я розумію, про що ти думаєш, і саме тому прийшла. Ти потрапила в цю халепу не через мене. Нехай це здається неймовірним, але я не знала, що ці помаранчі отруєні. Не відаю, що трапилося, але я не хотіла створювати проблеми. Зовсім навпаки.

Фанфари, що гриміли з програвача, так добре заглушували схвильований голос інженерки, що Офелія погано чула його.

—    Я знаю, хто ти така. Принаймні здогадуюся. Чужи-ночка, якій довелося перевдягнутися хлопцем і прислужувати цій смердючій Беренільді? Ти не хто інша, як наречена її племінника, яку тут очікують. Знаєш, ти офіційно ще й не прибула, а тебе вже всі ненавидять.

Офелія кліпнула повіками на знак згоди. О так, вона це знала. Торнові не бракувало ворогів, а тепер вони полюватимуть і на неї.

—    Я вважаю, що це огидно, — правила далі Ґаель, знову видихнувши тютюновий дим. — Я знаю, що це таке, коли тебе ненавидять за те, що ти народилася не в тій родині. Спостерігаю за тобою від самого початку. Мені здавалося, що тебе одразу з’їдять і кісточок не залишать. Тому я й хотіла рекомендувати тебе моїй покровительці. Помаранчі — це такий собі узгоджений код між нами. Клянуся, я була щира, коли говорила, що вона не така, як усі, що прийме тебе такою, як ти є, не засуджуючи.

—    Я ніколи не сумнівалася у вашій добрій волі, — запевнила Офелія. — Як почувається мадам Хільдеґарда?

У Ґаелі ледь монокль не випав з ока.

—    Ніколи не сумнівалася? Я не знаю, яких іще доказів тобі треба, щоб запідозрити мене!

Вона загасила недопалок, притиснувши його до залізної ґратчастої спинки ліжка, і одразу закурила нову сигарету.

—    Матінка скоро зіпнеться на ноги, — сказала вона, трусячи сірником. — У неї сталеве здоров’я. Ще не винайшли такої отрути, яка б її вбила. Її вигадка про алергію була не надто переконлива, але чого вже там, головне — що вона вчинила так, щоб тебе виправдати.

—    Чому вона так учинила? — обережно спитала Офелія. — Вона також знає, хто я така?

—    Ні, і не знатиме, якщо ти сама не вирішиш їй сказати. Я в це більше не втручатимуся, даю слово честі.

На превеликий жаль Офелії, Ґаель відчула потребу підтвердити свою обіцянку, смачно плюнувши на підлогу комірчиии, у якій і без того було неприбрано.

—    Усе одно я не розумію, навіщо вашій мадам Хільде-ґарді знадобилося витягувати мене з халепи. Урешті, вона не має доказів, що це не я намагалася отруїти її. Усе свідчить проти мене.

Ґаель захихотіла крізь зуби. Вона поклала ногу на ногу, безсоромно виставляючи на огляд великі грубі й брудні черевики. Пружини ліжка застогнали. Її робочі штани були заплямовані сажею та мастилом. Після неї неодмінно доведеться міняти простирадло.

—    Саме тому, що все, як ти кажеш, свідчить проти тебе. Отруївши помаранчі, ти прирекла б себе на смерть. А ще Матінка довіряє мені — така в неї слабкість, я ж довіряю тобі — це вже моя слабкість. Не хочу тебе сердити, але вигляд у тебе напрочуд невинний і простодушний.

Офелія завмерла на табуреті й кинула погляд у дзеркало: незворушна подоба Міма нікуди не поділася.

Вона розгублено розвернулася до Ґаелі.

—    Ви мене бачите такою, якою я є насправді?

Ґаель підібгала губи, на мить завагавшись, а потім звела догори брову й вийняла монокль. Офелія вперше побачила її ліве око — чорне-чорне, на відміну від яскраво-блакитного правого. Гетерохромія. На повіці в інженерки було татуювання, трохи схоже на такі, як у Міражників.

—    Я працюю із челяддю Матінки Хільдеґарди, але народилася тут. З усього нашого клану вижила лише я. Чула колись про Нігілістів?

Офелія похитала головою. Усе це заскочило її зненацька.

—    Нічого дивного, — саркастично підхопила Ґаель. — Усі вони померли років двадцять тому.

—    Усі померли? — безсило перепитала Офелія.

—    Від якоїсь дивної епідемії, — осміхнувшись, промовила Ґаель. — Ось таке життя при дворі...

Офелія ковтнула слину. Схоже, тоді трапилося щось мерзенне.

—    Ви тоді врятувалися.

—    Довелося прикинутися простенькою служничкою, геть як тобі зараз. Я тоді була дівчиськом, але вже багато чого розуміла.

Ґаель зняла кашкет, і її коротке темне волосся розсипалося в невимовному безладі, падаючи на обличчя.

—    Усі дворянчшси білявенькі, зокрема і я. Ми це успадкували від Фарука, нашого Духа родини — якщо можна його назвати цим гучним іменем. Мені пощастило врятуватися, перефарбувавши волосся в чорний колір. Якщо мене тут викриють, я помру швидше, ніж встигну гайку закрутити, — додала вона з глузливою міною. — Я розгадала твою таємницю і відкриваю тобі свою. Мені це здається справедливим.

—    Чому? — ледь чутно запитала Офелія. — Чому б вас намагалися вбити?

—    Подивися на себе в дзеркало.

Офелія насупилася і знову поглянула в дзеркало. На її превеликий подив, цього разу вона побачила своє справжнє обличчя, розпухле й укрите синцями, з великими, широко розплющеними очима за скельцями окулярів.

—    Як ви це зробили?

Ґаель торкнулася своєї татуйованої повіки.

—    Мені достатньо поглянути своїм «лихим оком». Я Нігілістка. Знищую силу інших, а ця ліврея — чистісіньке творіння Міражників. Тепер розумієш, чому я не кричу про це на вулиці?

Вона вставила монокль в око, і Офелія в дзеркалі знову перетворилася на Міма.

—    Це спеціальна лінза, що не дає мені розвіювати всі ілюзії, що трапляються. Такий собі фільтр.

—    Ніби рукавички для читання, — прошепотіла Офелія, роздивляючись власні руки. — Але ви мене розпізнали попри свій монокль. Отже, навіть крізь нього ви бачите, що ховається за ілюзіями?

—    Колись моя родина їх продавала, — долинуло з хмари тютюнового диму. — Міражникам не сподобалося, що кожен матиме змогу роздивитися їхні дрібненькі хитрощі. І моноклі таємничо зникли разом з усією нашою родиною... Я змогла врятувати лише цей.

Промовивши ці слова, вона прибрала із чола своє волосся і натягнула кашкет. Вона мовчки докурювала, а Офелія дивилася на неї. Тепер стало зрозуміло: ця жінка така жорстка через випробування, що їх зазнала. «Вона бачить мене наскрізь, — подумала дівчина. — Хоче мене захистити, бо колись хотіла, щоб захистили її». Серце раптом забилося сильно-сильно, ледь не вихоплюючись із грудей. Так, вона мала сестер, кузин, тіток, але щодо подруг, якщо вона могла когось назвати, то, мабуть, саме Ґаель. Офелія хотіла знайти якісь відповідні слова, достатньо сильні для безмежної вдячності, більшої, ніж уся її душа. Але вона явно не мала хисту до промов.

—    Дуже люб’язно з вашого боку, що ви довіряєте мені, — пробелькотіла вона, знемагаючи від сорому, що не знайшла нічого ліпшого для висловлення вдячності.

—    Твоя таємниця в обмін на мою, — процідила крізь зуби інженерка й загасила сигарету. — Ягнятко моє, я не свята. Викажеш мене — і я тебе викажу.

Офелія поправила окуляри — нарешті вона могла зробити перед кимось цей жест, не криючись.

—    Це справедливо.

Рипнуло ліжко: Ґаель підвелася. Вона захрускотіла пальцями, як то роблять чоловіки.

—    Як тебе звати насправді?

—    Офелія.

—    Що ж, Офеліє, ти не така невинна, як здається з вигляду. Хай там як, раджу тобі прийти до моєї покровительки з візитом. Вона збрехала заради тебе й терпіти не може невдячності.

—    Я матиму це на увазі.

Криво всміхаючись, Ґаель кивком голови вказала на програвач. Від фанфар уже боліли вуха.

—    Я принесу інші платівки. Видужуй.

Замість прощання вона торкнулася краєчка свого кашкета, а потім захряснула за собою двері.

ДОВІРА

Офелія підняла голку програвана, щоб позбутися оглушливої музики. Вона замкнула двері на два оберти, зняла ліврею і розтягнулася на ліжку, що пахло зараз мастилом і тютюном. Дивлячись у стелю, вона глибоко зітхнула. Її обкрутили кругом пальця, як дурепу. Відлупцювали кийками. їй погрожував продажний мажордом. І вона гадки не мала, як ставитися до зізнання опальної аристократки. Забагато катастроф як на одну маленьку людину.

Офелія розуміла, що мусить поговорити з Торном негайно, цього ж вечора. Серце закалатало в грудях. Вона боялася нової зустрічі з ним. Ще не знала достоту, що насправді сталося минулого разу, і сподівалася, що їй, може, усе це здалося. А втім, поведінка Торна її справді тривожила.

Офелія страшенно, до глибини душі боялася, що він може закохатися в неї. Вона відчувала, що не здатна відповісти тим самим почуттям навзаєм. Звісно, вона нічого не розуміла в почуттях, але невже для цієї алхімії не потрібно, щоб чоловік із жінкою мали бодай щось спільне? Вони з Торном зовсім не були схожі. Цілковита несумісність характерів. Обмін їхніми силами в день весілля нічого б тут не змінив.

Офелія почала нервово гризти шви своєї рукавички. Вона не дуже привітно повелася з Торном. Чи запропонує він знову свою підтримку, якщо відчує, що його ще раз відштовхнули? Сьогодні він міг бути їй потрібен більше, ніж будь-коли.

Обережно підвівшись, вона провела долонею по дзеркалу. Тіло Офелії залишалося в шостому номері по вулиці Лазень, а рука опинилася в гардеробі інтендантства, на іншому боці Небограда. На дотик вона відчувала, що там висить одяг. Торн казав, що замикатиме шафу на час прийому відвідувачів. Офелія знала, що він може працювати й до півночі. Звісно, зараз було ще надто рано.

Вона витягнула руку із дзеркала. Нічого не лишалося, крім як чекати.

Офелія прикрутила полум’я газового ріжка, заповзла під ковдру й поринула в тривожний напівсон. їй снилося, що вона потрапила у величезний білий пісочний годинник. Коли пересипалася піщинка, щоразу розлягався справжній удар грому. Прокинувшись, вона аж скинулася на ліжку. Сорочка змокла від поту. Насправді вона лише почула, як краплі води з крана стікають у тазик для вмивання. Випивши трохи води й провівши вологою губкою по шиї, вона знову занурила руку в дзеркало. Цього разу рука сягнула по лікоть.

Шафа була відчинена.

Побачивши своє відображення в дзеркалі, вона опам’яталася. У цій простій сорочці й коротких штанях, без черевиків, з довгим темним волоссям, що спадало нижче пояса, навряд чи можна було з’явитися перед Торном. Довелося знайти в безладі цієї кімнати довге пальто, яке він їй дав. Вона застібнулася на всі ґудзики й закасала надто довгі рукави. Синці з обличчя нікуди не зникли, але все одно вона вже мала більш пристойний вигляд.

Офелія зробила скельця окулярів темнішими, щоб приховати підбите око, і всім тілом кинулася у своє відображення. Від холоду одразу перехопило дух. Вона нічого не бачила далі свого носа. У Торновому кабінеті було вимкнеио опалення та світло. Може, він пішов і залишив шафу відчиненою?

Офелія чекала в прохолодній темряві. Серце сильно билося. Крізь затягнуте памороззю віконечко в глибині приміщення сіялося місячне сяйво. Вона почала розрізняти великий письмовий стіл, полиці, круглі сидіння стільців. І під віконцем непорушний, зігнутий у три погибелі силует на канапі.

Торн був тут.

Офелія підійшла, ледь не перечепившись на нерівному паркеті й кілька разів налетівши на меблі. Наблизившись до канапи, вона побачила, що Торн стежить за кожним її рухом своїми світлими очима, які блищали в темряві, наче леза. Він сидів згорблений, спираючись ліктями на коліна, але все одно здавався велетнем. На ньому була службова форма. Лише позолочені еполети вирізнялися на чорному тлі.

—    Я розбудила вас? — пробурмотіла Офелія.

—    Ні. Чого ви хотіли?

Холоднішого прийому годі було чекати. Торнів голос був іще похмуріший, ніж зазвичай. Здавалося, він аж ніяк не радий бачити Офелію, і це її трохи заспокоїло. Після їхньої минулої зустрічі він, поза сумнівом, переглянув свою думку про неї.

—    Я мушу дещо обговорити з вами. Це досить важливо.

—    Сідайте, — сказав Торн.

Те, що могло б здаватися формулою ввічливості, звучало в нього як деспотичний наказ — такий він мав хист. Офелія навпомацки знайшла стілець, але не змогла його посунути: коштовне дерево й оксамит були надто важкі, та ще й розболілося зламане ребро. Вона сіла на канапу, з іншого краю від Торна. Той невдоволено пирхнув і пересів у службове крісло по інший бік столу. Офелія закліпала очима, коли він підкрутив свою лампу.

—    Я слухаю, — сказав він, явно поспішаючи якнайшвидше покінчити із цією справою.

Офелія не встигла й слова мовити, як він урвав її:

—    Що з вами трапилося?

Торнове довгасте обличчя стало ще непривітнішим, якщо таке взагалі було можливе. Офелія як могла сховала все під окулярами та пасмами волосся, марно сподіваючись, що він не помітить синців.

—    Поховальна церемонія кепсько закінчилася. Про це я й хотіла поговорити.

Зчепивши довгі вузлуваті пальці на стільниці, він чекав пояснень з таким холодним виглядом, що Офелії здалося, ніби вона сидить на лаві підсудних перед невмолимим суддею,

—    Чи знаєте ви мадам Хільдеґарду?

—    Архітекторку? Її всі знають.

—    Я принесла їй помаранчі. Досить їй було торкнутися лише однієї, як вона знепритомніла. Ніхто не сумнівався, що це я винна, тому жандарми одразу кинули мене до кам’яного мішка.

Сплетені на столі Торнові пальці напружилися.

—    Чому тітка не зателефонувала мені?

—    Може, не було часу чи нагоди, — обережно промовила Офелія. — Хоч там як, а мадам Хільдеґарда не померла. Просто в неї трапився напад важкої алергії. Так вона пояснила те, що з нею сталося.

—    Алергії... — скептично повторив Торн.

Офелія проковтнула слину й стиснула кулаки на колінах. Настав момент істини.

—    Вона збрехала. Просто хтось отруїв помаранчі... Щоб нашкодити мені, а не мадам Хільдеґарді.

—    Схоже, ви в цьому впевнені, — зазначив Торн. — І хто це скоїв?

—    Ваша бабуся.

Почувши це, він навіть не поворухнувся — так і сидів, зчепивши руки, згорблений, насуплений, невдоволений. Офелія навряд чи колись почувалася так незатишно.

Зараз, спаливши за собою мости, вона боялася. Урешті-решт, чому Торн мав повірити їй?

—    Я прочитала це, торкнувшись кошика, — продовжила вона. — Ваша бабуся нібито хотіла допомогти й узяла його, а тоді влила отруту, яку сама й приготувала. Вона мене так ненавидить, що мене морозом обсипало від самого лише її дотику.

Офелія чекала, що в металевому Торновому погляді спалахне якась емоція — подив, обурення, недовіра, — але здавалося, що навпроти сидить статуя.

—    Вона ненавидить усе, що пов’язано зі мною, — вела вона далі, сподіваючись переконати його. — Я парвеню, ганьба роду, нечиста кров. Вона не бажає моєї смерті, а хоче привселюдно знеславити.

Офелія підстрибнула: на столі задзеленчав телефон. Не беручи слухавки, Торн і далі сидів, утупивши очі в її темні окуляри.

—    Я нічого не сказала вашій тітці, — пробелькотіла вона. — Я не знаю, чи були в неї бодай якісь підозри щодо неоднозначної поведінки матері. Думала спершу дізнатися, як ви ставитеся до цього, — договорила Офелія тоненьким голоском.

Торн нарешті поворухнувся. Він розчепив пальці, сів у кріслі прямо й одразу став вищим. Поглянув на кишеньковий годинник. Офелія була ошелешена. Невже він не сприймає її всерйоз? Не хоче гаяти з нею час?

—    Хочете дізнатися, як я ставлюся до цього? — врешті запитав він, не відводячи погляду від свого годинника.

—    Так, скажіть, будь ласка, — майже благально промовила вона.

Торн знову поклав годинник до кишені своєї уніформи, а тоді раптовим рухом змахнув усе зі столу. Чорнильні ручки, каламарі, промокальний папір, листи й навіть телефон — усе із шумом розсипалося по підлозі. Офелія вчепилася обома руками в бильце: їй страшенно хотілося втекти. Вона вперше побачила, як Торн гнівається, і боялася, що все може окошитися на ній.

Однак він спокійно сидів, спираючись ліктями на стіл, з’єднавши долоні й пальці. Ніхто й не здогадався б, що він щойно шаленів. На спорожнілому столі темніла прегарна пляма від чорнила, що його минулого разу розлила Офелія.

—    Мені прикро, — сказав Торн. — Це навіть трохи м’яко сказано.

—    Мені дуже прикро, — пошепки повторила за ним Офелія.

Торн сердито клацнув язиком.

—    Я сказав, що мені прикро, але я не сказав, що прикрість завдали мені ви.

—    Отже, ви схильні повірити мені? — з полегшенням пробурмотіла вона.

Торн здивовано вигнув брови, і довгий шрам на чолі теж поповз угору.

—    А чому б то я вам не вірив?

Ошелешена Офелія втупилася в канцелярське приладдя, розсипане по підлозі. Цей хаос у бездоганно впорядкованому кабінеті здавався дисонансом.

—    Ну... Було б логічно, якби ви більше довіряли своїй бабусі, ніж ледь знайомій людині. По-моєму, ви порвали кабель,—додала вона хрипким голосом: у горлі пересохло.

Торн уважно подивився на неї.

—    Скиньте окуляри, будь ласка.

Заскочена зненацька, Офелія послухалася. Худий Торнів силует по інший бік стола став розмитим, ніби в тумані. Якщо він хоче на власні очі подивитися, як з нею обійшлися, що ж, нехай.

—    Це жандарми, — зітхнула вона. — Спритно працюють.

—    Вони дізналися, хто ви насправді?

—   Ні.

—    Чи заподіяли вам щось іще, чого я не бачу?

Офелія незграбно знову начепила окуляри: їй було страшенно незручно. їй дуже не подобалося, що Торн поводиться, ніби слідчий на допиті. Було схоже на те, що він ніколи не виходив з ролі інтенданта.

—    Нічого серйозного.

—    Якщо подумати, я мушу внести корективи в сказане, — монотонно продовжував Торн. — Відповідальність за моє роздратування частково лежить на вас.

—    Як це?

—    Я вас просив не довіряти нікому, крім моєї тітки. Нікому. Невже для вас треба постійно все розжовувати?

Торн говорив так сердито, що Офелія миттю впала з небес на землю.

—    Як я могла запідозрити вашу бабусю? Вона була до мене лагідніша, ніж будь-хто з вас.

Він миттю так сполотнів, що на шкірі вже не було видно шрамів. Офелія надто пізно схаменулася. Не завжди треба казати правду.

—    І вона живе під вашим дахом, — пробелькотіла дівчина.

—    Вам часто траплятимуться вороги саме під вашим дахом. Спробуйте звикнути до цієї думки.

—    То ви із самого початку остерігалися її? — ошелешено запитала Офелія. — Власної бабусі?

По всій будівлі зашурхотіла, а потім задзеленчала якась машинерія.

—    Підйомник з кухні, — пояснив Торн.

Його довгі ноги совалися, мов на пружинах. Він підійшов до ніші в стіні, відчинив дерев’яні дверцята й узяв кавник.

—    Можна й мені трохи? — несподівано для себе попросила Офелія.

Оселившись на Полюсі, дівчина вже не могла обходитися без кави. Надто пізно вона помітила, що чашка тут лише одна, але Торн спокійно її віддав. Зважаючи на те, з ким має справу, вона подумала, що це надзвичайно люб’язний жест.

—    Цей старий лис і на мене гострив зуби, — сказав він, наливаючи їй каву.

Офелія підняла на нього погляд — довелося витягнути шию. Вона сиділа, а він стояв так високо над нею, що аж у голові запаморочилося.

—    Ваша бабуся намагалася вам нашкодити?

—    Вона спробувала задушити мене подушкою, — флегматично промовив Торн. — На щастя, я живучіший, ніж можу видаватися.

—    І ви тоді... були дитиною?

—    Немовлям.

Офелія втупилася в чашку. Над темною кавою здіймалася пара. Її охопила лють.

—    Це жахливо.

—    З бастардами зазвичай саме так і чинять.

—    І ніхто нічого їй не сказав, нічого з нею не вчинив? Як Беренільда може терпіти цю жінку під своїм дахом?

Торн знову відчинив дверцята кухонного підйомника — цього разу, щоб дістати тютюн. Він сів у своє крісло, узяв із шухляди люльку й став набивати її.

—    Ви самі могли побачити, як вправно ця стара пані морочить близьких.

—    Отже, ніхто не знає, що вам довелося пережити через неї? — здивувалася Офелія.

Торн черкнув сірником, розпалюючи люльку. Полум’я підсвітило його різко окреслені гострі риси обличчя, на яких лежала печать напружених роздумів. Щойно він завершив допит, погляд загубився десь у далечині.

—    Ніхто, — пробурмотів він. — Як і про вас сьогодні.

—    Не хочу вас засмучувати, — м’яко, але наполегливо сказала Офелія, — та як ви взагалі могли знати, що трапилося? За вашими словами, ви тоді були ще немовлям.

Торн змахнув сірником, щоб загасити полум’я, і над люлькою зав’юнилися кільця сріблястого диму.

—    У мене дуже хороша пам’ять.

Від подиву вона широко розплющила підбите око. Вона не вірила, що можна пам’ятати події перших місяців життя. З іншого боку, ці виняткові здібності пояснювали, чому Торн — прекрасний обліковець. Офелія вмочила губи в каву. Гірка рідина зігрівала. Вона б не відмовилася від цукру до кави, але не варто було вимагати забагато.

—    А ваша бабуся знає, що ви це пам’ятаєте?

—    Може, знає, а може, і ні, — процідив крізь зуби Торн і знову випустив хмарку диму. — Ми ніколи про це не говорили.

В Офелії перед очима постала сцена їхнього прибуття: бабуся вийшла назустріч, а Торн її відштовхнув. Слід було визнати, що того дня вона неправильно оцінила їх обох.

—    Я гадав, що з віком ці смертовбивчі забаганки вивітрилися в неї з голови, — правив далі Торн, відрубуючи приголосні. — Але те, що вона втнула з вами, доводить, що ні, не вивітрилися.

—    І що мені тепер робити?

—    Вам? Нічого.

—    Здається, я не зможу дивитися їй в очі так, ніби нічого не трапилося.

Металевий Торнів погляд під насупленими бровами й важкими повіками став іще жорсткішим: там спалахнула блискавка. Офелія мало не злякалася.

—    Вам уже не доведеться дивитися їй в очі. Я відправлю цю жінку дуже далеко від Небограда. Хіба я вам не казав, що мститимуся всім, хто вас скривдить?

Офелія миттю сховала обличчя за чашкою кави. Нараз їй здавило горло. Вона щойно зрозуміла, що справді дуже важлива для Торна. Він не розігрував виставу й не кидав слова на вітер. Щоправда, висловлював свої почуття дещо брутально, але з пекучою щирістю.

«Він ставиться до шлюбу набагато серйозніше, ніж я», — подумала Офелія. Від цього їй стало боляче. Хоч він і був не найприємнішим чоловіком, але вона аж ніяк не хотіла принизити його чи завдати болю, відштовхуючи. Урешті-решт... Може, це й спадало їй на думку спочатку, але відтоді вона змінила своє ставлення до нього.

Вона так задивилася у свою порожню чашку, що Торн вийняв люльку з рота й вказав на кавник.

—    Налийте собі ще.

Офелію не довелося припрошувати. Тримаючи в руках повну чашку, вона знову сіла, намагаючись знайти позу, у якій могла витримати біль. Коли вона сиділа, ребра пекло й важко було дихати.

—    Я маю розповісти вам про іншу нагальну проблему, — хрипко промовила вона. — Крім вашої бабусі, у мене з’явився ще один ворог.

Торн знову насупив світлі брови.

—  Хто?

Набравши повні груди повітря, Офелія одним духом розповіла, як її шантажував Ґюстав. З кожним її словом на Торновому обличчі вимальовувався дедалі більший подив. Він збентежено вдивлявся в неї, мов не вірив, що в природі могло з’явитися таке створіння.

—    Якщо Беренільда не втратить дитину до весняного вечора в опері, мені кінець, — договорила вона, жмакаючи свої рукавички.

Торн відкинувся на спинку крісла й провів рукою по біляво-сріблястому волоссі, ще більше пригладжуючи його.

—    Ви піддаєте мої нерви важкому випробуванню. У вас великий талант шукати собі на голову халепу.

Він видихнув хмару диму крізь свій великий яструбиний ніс.

—    Що ж, нехай. Я й це владнаю, — промовив він.

—  Як? — пошепки запитала Офелія.

—    Не переймайтеся деталями. Я просто даю вам слово, іцо цей мажордом анітрохи не нашкодить вам — ані вам, ані моїй тітці.

Офелія одним ковтком допила рештки кави. Горло перехопило й не відпускало. Тори збирався допомогти їй — це було над усі її сподівання. Вона відчувала провину за те, що раніше так зневажала його.

Годинник інтендантства пробив шосту ранку.

—    Я мушу повернутися до своєї кімнати, — сказала Офелія і поставила чашку. — Я не знала, що вже так пізно.

Торн підвівся і притримав для неї дверцята гардеробної шафи, мов звичайні двері. Вона не могла піти ось так, не знайшовши доброго слова на прощання, тому пробелькотіла:

—    Я... Хочу подякувати вам.

Торн скинув бровою. Раптом він почав здаватися дуже суворим у своїй формі з еполетами, надто тісній для його високого худого тіла.

—    Дуже добре, що ви поговорили зі мною відверто, — промовив він похмурим тоном. Запала ніякова мовчанка, потім Тори додав крізь зуби: — Може, я зараз здався вам трохи сухим...

—    Я сама винна, — перервала Офелія. — Минулого разу я негарно повелася.

Його вуста смикнулися. Вона не могла визначити, що побачила — спробу усмішки чи вимучену гримасу.

—    Відтепер не довіряйте нікому, крім моєї тітки, — ще раз нагадав він.

Сумно було бачити, як безмежно він покладається на Береиільду. Вона крутила ними, як маріонетками, а він брав участь у її грі й навіть гадки про це не мав.

—    Не знаю щодо неї, але вам я довіряю, не майте в цьому сумніву.

Офелія думала, що правильно вчинила, сказавши це. Вона не могла розігрувати закоханість, але хотіла бодай бути чесною з Торном. Він мав знати, що вона йому довіряє. Одразу ж вона засумнівалася, чи варто було про це говорити: він різко відвів погляд своїх сірих очей від неї.

—    Вам час іти, — процідив він. — Я повинен прибрати в кабінеті й полагодити телефон, перш ніж почнуть приходити відвідувачі. Щодо того, про що ви мені розповіли, я вживу заходів.

Офелія зникла в дзеркалі й виринула у своїй кімнаті. Вона так замислилася про своє, що не одразу почула музику, яка знову лунала з програвача. Дівчина стурбовано глянула на платівку, що крутилася, вивергаючи із себе фанфарну музику.

—    Ну нарешті! — зітхнув хтось за нею. — Я вже почав непокоїтися.

Офелія озирнулася. У неї на ліжку сидів хлопчик.

ПОГРОЗА

На шевальє була смугаста піжама. Облизавши рештки льодяника на паличці, він підняв на Офелію свої круглі окуляри.

—    Не варто залишати ключ у замковій шпарині. Ви не знаєте цього фокусу? Ключ виштовхують булавкою, а під двері з іншого боку спершу підсовують аркуш паперу. Коли на нього падає ключ, його треба лише витягнути. Якщо під дверима достатньо велика щілина, це завжди спрацьовує.

Стоячи у своєму великому чорному пальті, Офелія безпорадно опустила руки й зовсім не слухала, що казав їй шевальє. Присутність у кімнаті цього маленького Мі-ражника була для неї дуже неприємна. Його обличчя нічого не виражало. Він дуже спокійно поплескав по ліжку, щоб вона сіла поруч.

—    Мадемуазель, здається, вам недобре. Влаштуйтеся зручніше. Музика вам не дуже заважає?

Офелія лишилася стояти. Вона була в такому розпачі, що забула про свій біль і не мала жодної гадки про те, що потрібно сказати чи зробити. їй стало ще гірше, коли хлопчик незграбно витягнув з-під своєї піжами стосик конвертів.

—    Я проглянув вашу особисту кореспонденцію. Сподіваюся, ви не проти? Мені часто закидають надмірну допитливість.

Зниклі листи... Геть усе до дідька! Як вони потрапили до рук цієї дитини?

—    Матінка дуже тривожиться за вас, — зазначив шевальє, беручи навмання один з листів. — Пощастило вам.

Моя перша мати померла. Добре, що в мене є мадам Беренільда. Вона для мене дуже важлива. — Він поглянув на Офелію спокійними очима, що здавалися більшими під товстими скельцями окулярів. — Ви обміркували пропозицію Ґюстава? Щоб виконати свою частину угоди, у вас є час до сьогоднішнього вечора.

—    Замовник — ви? — ледь промовила вона тонким голосом, уточнюючи.

Шевальє незворушно вказав пальцем на програвач, з якого лунали фанфари.

—    Мадемуазель, говоріть голосніше, щоб я вас чув. Якщо ви не вб’єте дитину, — спокійно продовжив він, — Ґюстав нацькує на вас жандармів. Я не маю на них великого впливу, а він має.

Хлопчисько почав гучно гризти рештки льодяника.

—    Головне — не вбити мадам Беренільду, а лише дитину. Гадаю, якщо вона невдало впаде, цього буде досить. Дитина неодмінно мусить померти, бо інакше вона може посісти моє місце в серці мадам Беренільди, розумієте?

Ні, Офелія не розуміла. їй у голову не клалося, що в маленькому тілі десятирічного хлопчика жила така хвора душа. Усе через це місце з його аристократами й клановими війнами: такий світ не давав дітям навіть шансу розвинути моральну свідомість.

Шевальє жбурнув на підлогу паличку від льодяника й почав зосереджено копирсатися в листах Офелії.

—    Я дуже уважно спостерігаю за всім, що стосується мадам Беренільди. Перехоплювати її сімейне листування — така собі маленька розвага. Я натрапив на ваше — і дізнався, що ви в маєтку. Не турбуйтеся, — сказав він, поправляючи окуляри на носі, — я нікому нічого не сказав, навіть Ґюставові.

Сидячи на краєчку ліжка, він став гойдати ногами, раптом дуже зацікавившись своїми домашніми капцями з хутряною оторочкою.

—    Правду кажучи, я трохи знервований. Спершу в моєму домі селять незнайомку, не діставши мого дозволу. Потім, коли я вирішую сам навідати вас, з’ясовується, що вашу роль нібито виконує служниця. Принада для допитливих, чи не так? Щиро зізнаюся, мадемуазель, що не маю смаку до таких жартів. Це бідне дівча переконалося в цьому на власному гіркому досвіді.

Офелія здригнулася. Хто замінив її в маєтку? Фісташка? Вона про це ніколи не замислювалася. Жодного разу не подумала про людину, яка ризикувала життям замість неї.

—    Ви заподіяли їй зло?

—    Просто покопирсався в неї в голові, — знизав плечима шевальє. — Так я й дізнався, що лакейчук — це насправді ви. Я хотів на власні очі побачити, що до чого, і тепер цілком спокійний. Ви надто посередня особа, щоб мадам Беренільда могла вас полюбити.

І він знову поринув у листи, зосереджено наморщивши носа.

—    Ця інша добродійка — ваша родичка, як я зрозумів.

—    Не смійте її чіпати.

Офелія не встигла прикусити язика. Вона відчувала всіма своїми фібрами, що провокувати цього хлопчика нерозважливо й небезпечно. Він звів на неї свої круглі окуляри, і вперше вона побачила, як він усміхається — ніяково, майже сором’язливо.

—    Якщо мадам Беренільда втратить дитину до сьогоднішнього вечора, я не матиму жодних причин нападати на вашу родичку.

Шевальє склав листи Офелії під сорочку піжами й похитнувся, підводячись із ліжка. Він був дуже самовпевне-ний як на гаку незграбну дитину. Попри зламане ребро Офелія добряче відшмагала б його, якби могла поворухнутися. їй здавалося, що її дух та тіло тонуть у цих темно-зелених, наче пляшкове скло, окулярах. Попри юний вік шевальє виявився не набагато нижчим за неї на зріст, коли підвівся. Вона не могла відвести погляду від його спокійних очей під татуйованими повіками.«Ні, — подумала Офелія, напружуючи всі сили. — Я не повинна дозволити йому керувати моєю свідомістю І»

— На жаль, мадемуазель, ви не збережете жодних спогадів про нашу розмову, — зітхнувши, сказав шевальє. — Однак я переконаний, що ви не залишитеся до неї байдужою. Вона, сподіваюся, справила на вас враження. Дуже погане й дуже глибоке враження.

Він кивком попрощався з дівчиною, вийшов і зачинив за собою двері.

Офелія стояла в довгому пальті Торна, не в змозі поворухнутися. Шалено боліла голова. Вона зняла голку з платівки, щоб патефон нарешті замовк, і подумала: чому взагалі його завела? Потім здивовано кліпнула очима, побачивши ключ.

Дивно, вона таки не замкнула дверей. От дурепа!

Щось пристало до її панчохи, коли вона йшла кімнатою. Офелія шоркнула ногою, щоб позбутися цього, та подивилася вниз. Це була паличка від льодяника. Не кімната, а сміттєзвалище.

Дівчина обережно сіла на ліжко й уважно оглянула кімнату. Її ліврея, акуратно складена, висіла на спинці стільця. З тазика хтось вилив брудну воду. Двері нарешті були замкнені на ключ.

Але тоді чому, чому її мучило відчуття, ніби вона забула щось важливе?

— Повісився? Ну, туди йому й дорога!

Не встигла Офелія сісти за стіл для слуг, як Ренар уже оголосив їй про цю подію між двома ковтками кави. «Хто повісився?» — хотіла вона запитати й подивилася на нього так, що він вирішив розвииути цю тему й указав їй на інших слуг.

—    Ти наче з неба впав, хлопчеі Сьогодні всі тільки про це й говорять! Ґюстав, старший мажордом, — його знайшли вранці в зашморгу... Повісився на балці у своїй кімнаті.

Якби Офелія не сиділа на лаві, то не втрималася б на ногах. Вона поговорила про Ґюстава з Торном, і ось Ґюстав мертвий! Дівчина знову пильно подивилася на Ренара — їй кортіло дізнатися, як це сталося.

—    Ти ніби засмучений? — здивувався Ренар, звівши догори брови. — Ну, тоді ти єдиний, хто його оплакуватиме, правду тобі кажу. Адже він був хитрий, розпусний. Справжній негідник. Кажуть, у нього на столі знайшли виклик до Палацу Правосуддя — незаконне привласнення, перевищення службових повноважень і таке інше! — І Ренар красномовним жестом чиркнув пальцем по шиї. — Йому неодмінно був би гаплик. Хто бавиться з вогнем — неодмінно підпалить крильця.

Офелія ледь торкнулася кави, якої Ренар з поблажливим виглядом налив їй у чашку. Органи правосуддя були тісно пов’язані з Інтендантством — отже, за всім цим стояв Торн. Він дотримав свого слова. Офелії було б тішитися і бути спокійною за свою долю та за дитину Беренільди, але страх не полишав її. «Що ж тепер буде? — думала дівчина. — Сподіваюся, Торн не накаже своїй бабусі викинутися з вікна?»

Ренар так старанно шкрябав підборіддя, що вона струсила із себе ці думки й подивилася на нього. А він сидів, утупившись у порожню чашку, і вигляд у нього був якийсь збентежений.

—    Ти знову заступаєш на службу від сьогоднішнього дня? Через цю безглузду оперу?

Офелія кивнула. Вона не мала вибору. Сьогодні ввечері в Опері давали весняну виставу на честь Фарука. І Беренільда вимагала обов’язкової її присутності. Вона навіть домоглася, щоб дівчині дали маленьку роль гондольєра. Тож Офелія розуміла, який важкий вечір чекає на неї. І ще ця тріщина в ребрі...

—    А ось мене там не побачать, — пробурчав Ренар. — Моя поважна господиня глуха як тетеря. Усі ці опери їй не потрібні.

Він так і не відірвав погляду від горнятка з недопитою кавою, і між його густими бровами пролягла зморшка, яка свідчила про те, що його щось непокоїть.

—    А тобі не зарано вилазити на світ божий? — з грубуватою турботою запитав він. — Після всього, що ти пережив... Один-єдиний день відпочинку — замало після такої халепи, у яку ти втрапив. Чи не так?

Офелія терпляче чекала, коли ж він вимовить те, що горошиною мулило йому язик. А тим часом Ренар чухав потилицю, погладжував бакенбарди, боязко роззирався довкола й мовчав. Потім раптом сунув руку в кишеню.

—    На. Тримай! Тільки дивися, не звикай до таких подарунків, затямив? Це так... особливий випадок, зрозумів?

Розгубившись від усіх цих «Затямив?», Офелія неодмінно глянула на зелений пісочний годинник, що стояв біля її горнятка. Ось коли вона була щаслива, що не повинна говорити! Зараз у неї просто не стало б слів, щоб висловити свої почуття. Адже досі це вона віддавала Ренару отримані чайові...

А він поклав на стіл могутні руки й насупився, наче боявся, що така добра справа зашкодить його репутації.

—    Три блакитні, які ти отримав від Матінки Хільде-ґарди... — процідив він крізь зуби. — Жандарми не повернули їх тобі, чи не так? Я вважаю, що це несправедливо, ну, і ось...

Офелія дивилася на Ренара, на його грубо виліплене обличчя з палахкими очима під рудими бровами, на кошлату вогненну шевелюру. їй здавалося, що зараз вона розгледіла цього чоловіка набагато пильніше, ніж раніше. Торн наказував їй нікому недовіряти, але зараз вона була не здатна підкоритися його застереженню.

—    Не дивися на мене так, — буркнув Ренар, відвертаючись. — У тебе очі, як у жінки... Мені навіть якось ніяково, знаєш...

Офелія повернула йому пісочний годинник. Хай би що він думав, йому вони були потрібніші, ніж їй. Ренар поперхнувся від подиву, але потім несподівано розплився в сяйливій усмішці.

—    Ага, я зрозумів! Ти хочеш побачити Його і щоб Він побачив тебе, так чи що?

І він майже ліг на стіл, присунувшись до Офелії впритул, щоб ніхто, крім неї, його не почув.

—    Наш монсеньйор безсмертний, — прошепотів він. — І лише аристократи можуть дивитися йому в обличчя. А ось я, хлопче, одного разу потрапив йому на очі! Це тривало лише мить. Я тоді супроводжував мадам Кло-тильду й бачив його, як оце зараз тебе, — не брешу! Можеш мені повірити, хлопче, він кинув на мене погляд. А коли безсмертний кидає на тебе погляд, це... сам розумієш!

Ренар здавався страшенно гордим — Офелія навіть не знала, усміхнутися йому чи скорчити розумну міну. Спілкуючись зі слугами, вона досить скоро помітила, що вони вкрай забобонно ставилися до Фарука й до всього, що було з ним пов’язане. Вважалося, ніби будь-який знак уваги з його боку, навіть випадковий погляд, дарує душам безсмертя. Ті, кому випало щастя бути поміченими Духом родини, були впевнені, що переживуть тілесну смерть. Решта ж приречена на небуття. Анімісти не дотримувалися віри в Артеміду. їм подобалося вважати, що вони продовжують існувати через пам’ять про предмети, що їм належали, та й по всьому.

Ренар поплескав Офелію по плечу, немов хотів її втішити.

—    Я знаю, у тебе маленька роль у виставі. Але не сподівайся, що він тебе помітить. Ми з тобою невидимки в очах сильних світу цього.

Офелія міркувала над цими словами, пробираючись між слугами в коридорі першого поверху. Сьогодні вранці тут панувала шалена метушня. Лакеї, покоївки й посильні кидалися на всі боки, наступаючи одне одному на ноги. І все говорили тільки про оперу — смерть Ґюстава вже нікого не цікавила.

Кожен подих відлунював болем у ребрах Офелії. Вона стала шукати тихіші місця, але і в садах, і в салонах була та сама тиснява. Крім мешканців маєтку, сюди з’їхалися міністри, радники, світські левиці, дипломати, художники й денді. І всі вони прибули з однією лише метою — потрапити в ліфти Арчибальда, які, на відміну від інших, сполучалися з Вежею Фарука. Весняні свята давно вже стали найбільш очікуваною подією на Полюсі. Та й жандармів із цієї нагоди нагнали сюди вдвічі більше.

У музичному салоні, на жаль, також панувало гарячкове збудження. Сестри Арчибальда буквально казилися через проблеми зі сценічними костюмами. Головні убори дуже тиснули на голову, шпильок катастрофічно бракувало...

Офелія знайшла Беренільду за ширмою. Вона стояла, граційно піднявши догори руки в рукавичках. Кравець, який підносив їй для примірки атласні пояси, дратував її.

—    Я ж просила замаскувати мій живіт, а не підкреслювати, що він округлився!

—    Нехай це не турбує мадам. Я приготував для мадам набір вуалей, які все приховають.

Офелія розсудливо стала осторонь, але так, щоб бачити Беренільду у великому дзеркалі. Щоки красуні палали від хвилювання. Вона не прикидалася закоханою у Фарука — вона справді була в нього закохана.

Офелія чітко читала у великих прозорих очах господині її таємні думки: «Я скоро побачу його. Я повинна бути найгарнішою. Я зможу його завоювати!»

—    Як прикро, мадам, що ваша матінка занедужала, — сказав кравець. — Захворіти в день вашого виходу на сцену — от уже кому не пощастило!

Офелія затамувала подих. Значить, бабуся Торна захворіла? Це не могло бути випадковим збігом. Однак Беренільда, судячи з усього, не дуже-то побивалася із цього приводу — її найдужче цікавило власне відображення в дзеркалі.

—    О, у мами завжди були слабкі легені, — недбало відповіла вона. — Тому щоліта вона їздить у санаторій на узбережжя. Значить, цього року вона поїде туди раніше, ніж зазвичай, ото і все.

Офелії дуже кортіло дізнатися, яким чином Торн зміг зробити так, щоб бабуся розхворілася. Може, він погрожував їй? Правду кажучи, Офелія нарешті змогла зітхнути спокійно, і цим вона була зобов’язана Торну. Але все-таки дівчині здавалося, що над нею, як і раніше, тяжіє якась загроза. Проте вона не могла визначити, яка саме...

І тут погляд Беренільди впав на чорно-білу фігурку Міма, відображену в дзеркалі.

—    А, ось і ти! Там, на банкетці, твої аксесуари. Не загуби їх, у нас немає запасних.

Офелія зрозуміла повідомлення. Цього вечора вона також з’явиться при Дворі. Навіть ховаючись під личиною слуги, вона мала справити гарне враження.

Оглянувши кімнату, Офелія побачила серед клавесинів і суконь диванчик, на якому лежали солом’яний капелюх із пласким верхом, весло гондольєра та тітка Розеліна. Розгублена і схвильована, вона була така бліда, що її шкіра втратила звичний жовтуватий відтінок.

—    Перед усіма... — шепотіла тітка. — Піднести склянку перед усіма!

Тітоньці Розеліні довірили роль наперсниці Ізольди, яка, не в змозі подати своїй пані отруту, замінює її любовним напоєм. Це була зовсім маленька роль без слів, одна з тих, що довіряють слугам, але від думки про те, що їй доведеться вийти на сцену перед такою вельможною публікою, зводила тітоньку з розуму.

Одягаючи солом’яного капелюха, Офелія гадала, чи буде Торн на виставі. їй не дуже хотілося зображати весляра в нього перед очима.

Правду кажучи, їй узагалі не хотілося всього цього.

Години спливали повільно. Беренільда, сестри Арчибальда та хористки були такі зайняті своїм вбранням, що давали собі перепочинок, лише щоб випити медових настоїв. Офелії та її тітці довелося спокійно чекати на лаві.

Посеред дня до музичного салону зайшов Арчибальд. Сьогодні він напнув на себе геть старий одяг, а його шевелюра нагадувала копицю сіна. Ці ескапади зухвалості привселюдно хизуватися лахміттям стали його звичкою, і такий епатаж та ще його цілковиту відвертість і щирість Офелія цінувала в ньому найбільше.

Арчибальд дав останні розпорядження кравцям своїх сестер:

—    Ці сукні здаються занадто сміливими для їхнього віку. Прикрийте їм голі руки пишними рукавами, а глибокі декольте сховайте під воланами.

—    Але як же... — пробурмотіла одна з кравчинь, злякано дивлячись на годинник.

—    Я хочу, щоб у них були відкриті лише обличчя! — наказав Арчибальд, ігноруючи розпачливі крики сестер. Він усміхався вже не так невимушено, як раніше, ніби думка про те, щоб представити їх Двору, була йому неприємна. Офелія визнала, що вій і справді турботливий брат.

—    Це не обговорюється, — сказав він твердо, позаяк його сестри продовжували протестувати. — А я повертаюся до своїх гостей. Я щойно втратив мажордома, і в мене залишилися проблеми в інтендантстві.

Арчибальд пішов, і тепер погляд Офелії блукав між Беренільдою та тітонькою Розеліною. У лівреї лакея вона почувалася дуже напружено, здавалося, ніби в тиші години спливали у зворотному напрямку.

До початку вистави залишалося понад сім годин... Понад п’ять годин. Три. Ґюстав був уже мертвий, але дівчина незрозуміло чому досі почувалася жертвою його шантажу. Напевно, слід було б попередити Беренільду про те, що сталося у в’язниці. Вона так безтурботно сиділа напроти дзеркала, але це зовсім не заспокоювало Офелію. Вона боялася за її життя, за життя дитини, за свою тітку, попри те що тепер підстав для цього нібито й не було.

Зрештою втома взяла гору над страхами, і вона задрімала на банкетці.

Її розбудила мертва тиша. Така, що від неї заклало вуха. Сестри Арчибальда перестали щебетати, кравчині припинили роботу, щоки Беренільди втратили рожевий колір.

У музичний салон вторглися дивні чоловіки й жінки, нічим не схожі на інших вельмож Місяцесяйва. На них не було ані перук, ані вишуканого вбрання, але трималися вони так гордовито й упевнено, наче були господарями замку. їх чудовий хутряний одяг, більше пристосований до лісу, ніж до салону, не приховував татуювань на руках. І в усіх без винятку був жорсткий, сталевий, безжальний погляд. Такий самий, як у Торна.

Дракони.

Офелія підхопилася з банкетки, щоб уклонитися вельможам, як годиться лакеєві.

Торн попереджав її, що його родичі дуже запальні й що їх легко розсердити.

Випроставшись, дівчина одразу впізнала Фрею: гострий ніс і тонкі губи. Та обвела крижаним поглядом сценічні вбрання та музичні інструменти, а потім втупилася в блідих занімілих сестер Арчибальда.

—    А ви чому не вітаєте нас, милі дівчата? — повільно процідила вона. — Невже вважаєте Драконів негідними запрошення на ваше свято? Нам дозволено підніматися в Місяцесяйво лише раз на рік — на один-єдиний день. Та, можливо, ви гадаєте, що й цього забагато?

Перелякані дівчата дружно, як по команді, повернулися до старшої сестри. Та з гідністю випросталася і міцно стиснула руки, приховуючи тремтіння. На відміну від сестер, вона не вирізнялася вродою, проте хоробрості їй не бракувало.

—    Вибачте нас, мадам Фреє, ми не очікували такого раптового візиту. Я думаю, вам досить роззирнути-ся навколо, і ви побачите, що ми готуємося до вистави. Нам усім конче треба переодягнутися для виходу на сцену.

І вона кинула багатозначний погляд на Драконів з їхніми буйними бородами й шрамами на могутніх руках. Усі вони у білих хутряних плащах скидалися на полярних ведмедів, які увірвалися до світу людей.

Жінки з хору раптом обурено заверещали: трійнята, сини Фреї, тицяли голені голови під їхні пишні спідниці, пирскаючи від сміху. Однак сама Фрея не вимовила ані слова, щоб закликати дітей до порядку. Замість цього вона сіла на табурет перед клавесином, поставивши лікті на клавіші й усім своїм виглядом показуючи, що має намір тут залишитися. На її губах грала добре знайома Офелії посмішка — достоту така сама передувала жорстокому ляпасу у фіакрі.

—    Переодягайтеся, дівчата, ми вам не завадимо. Адже це просто сімейне збіговисько, чи не так?

Стривожені жандарми увійшли в салон, щоб подивитися, чи все добре, але Ждана зробила їм знак піти, а потім попросила швачок закінчити роботу.

І вона з такою самою зміїною посмішкою звернулася до Беренільди:

—    Давно ми з вами не бачилися, тітонько. По-моєму, ви постаріли.

—    Так, справді, дуже давно, люба племіннице.

Прихована безликим образом Міма, Офелія нічого не пропустила у цій сцені. Роль лакея навчила помічати кожну деталь, досить було пильного погляду. Офелія не могла дивитися на Беренільду прямо, але могла зробити висновки про те, як вона почувається. З того, як та майстерно керує тембром голосу. Як зберігає непере-вершену нерухомість у прекрасному вбранні Ізольди. Як тримає затягнуті в рукавички руки вздовж тіла, щоб випадково не прикрити ними живіт.

Беренільда трималася на диво спокійно, але Офелія відчувала, яка вона напружена.

—    Ти несправедлива, сестричко! Наша тітонька ще вродливіша, ніж будь-коли!

Чоловік, зовсім не знайомий Офелії, рішуче вийшов уперед, щоб поцілувати Беренільді руку. Масивне підборіддя, могутні плечі й здоровий колір обличчя... Якщо це був брат Фреї, значить, він був братом і Торну. Вони були зовсім не схожі.

Втручання велетня явно заспокоїло Беренільду, яка ласкаво поплескала його по щоці.

—    Ґодфруа! Тебе неможливо витягнути з твоєї глушини! Щороку я непокоюся, чи пережив ти цю жахливу зиму в гущавині лісу!

Чоловік зареготав. Його щирий сміх не мав нічого спільного з манірним хихотінням придворних кавалерів.

—    Не бійтеся, тітонько, я ніколи не дозволю собі померти, не з’явившись перед цим у вас на чаюванні.

—    Беренільдо, а чому я не бачу Катерини? Хіба її немає тут, з тобою?

Це запитання поставив старий. Принаймні Офелії здалося, що він старий, хоча попри всі свої зморшки й сиву бороду він Міг похвалитися могутнім тілом. Він презирливо оглядав витончену обстановку салону. Досить було йому розтулити рота, як усі інші члени клану замовкли й повернулися до нього. Справжній патріарх.

—    Ні, кузене Володимире, — м’яко відповіла Беренільда. — Мама поїхала з Небограда. Вона захворіла й не зможе брати участь у завтрашньому полюванні.

—    Дракон, який відмовився від полювання, не Дракон! — буркнув старий у бороду. — Ти і твоя мати надто захопилися світським життям. Може, і ти мені зараз скажеш, що не збираєшся полювати?

—    Дядечку, мені здається, у тітки Беренільди є на те поважні причини...

—    Ґодфруа, якби ти не був нашим найкращим мисливцем, я б відрубав тобі руки за такі ганебні слова. Невже я повинен нагадувати, що значить для нас велике весняне полювання?! Благородне мистецтво, яким володіємо лише ми, нагадує всьому світу про те, хто ми такі! Якщо придворні щодня бачать у себе в тарілках м’ясо, то цим вони завдячують нам, Драконам!

Отець Володимир підвищував голос так, що кожен присутній у залі міг його почути. Офелії було чудово його чути, але вона майже нічого не зрозуміла.

—    О, так, це дуже почесна традиція, — погодився Ґодфруа, — але наше полювання небезпечне. І тітку Беренільду в її стані...

—    Дурниця! — вигукнула одна із жінок. — Я була при надії, вагітна тобою, мій хлопчику, і все-таки полювала в тундрі!

«Мачуха Торна, — зрозуміла Офелія, — і викапана Фрея, тільки риси обличчя ще різкіші. Навряд чи вона стане ставитися до нас по-дружньому». Що ж стосується Ґодфруа, то він одразу сподобався Офелії, попри те що після мерзенної зради бабусі вона не довіряла занадто симпатичним людям.

Старий Володимир здійняв величезну татуйовану руку й указав на трійнят, які в кутку залу здирали чохол з арфи.

—    Дивіться на них, ви всії От хто справжні Дракони! Ще й десяти років не сповнилося, а завтра вони вже полюватимуть на звірів, озброєні лише своїми кігтями!

Фрея, яка сиділа перед клавесином, зраділа. Вона обмінялася змовницьким поглядом зі своїм сивобородим чоловіком.

—    Хто з вас може похвалитися, що продовжила наш рід? — вів далі отець Володимир, роззираючись навкруги. — Може, ти, Анастасіє, яка занадто потворна, щоб знайти чоловіка? Чи, може, ти, Ірино, яка не змогла доносити жодної вагітності?

У салоні запала тиша. Усі опускали голови під його невблаганним променистим поглядом, що нагадував світло маяка, яке сягає обрію. Сестри Арчибальда вдавали, що зайняті своїм вбранням, але ловили кожне слово. Офелія не могла повірити власним вухам. Ось так змушувати жінок відчувати свою провину... Це було просто огидно. Поруч з нею тітка Розеліна так важко дихала, що Офелія чула кожен її вдих.

—    Не варто так хвилюватися, кузене Володимире, — спокійно сказала Беренільда. — Завтра я, звичайно, буду з вами, як і завжди.

Старий кинув на неї гострий погляд.

—    Ні, Беренільдо, ти ніколи не була з нами. Узявши під своє заступництво бастарда й зробивши з нього те, чим він став сьогодні, ти всіх нас зрадила.

—    Торн належить до нашої сім’ї, кузене Володимире. У його жилах тече наша кров.

На ці слова Фрея зневажливо розсміялася. Її сміх відбився дзижчанням у струнах клавесина.

—    Вискочень! Він розорить моїх дітей! Безсоромний амбітний скнара! Він позбавить моїх дітей спадку на користь своїх, коли одружиться із цією недолугою жіночкою.

—    Не хвилюйся, — м’яко сказала їй Беренільда. — Ти приписуєш Торну владу, якої він не має.

—    Але він суперінтендант фінансів, тітонько. І, зрозуміло, має велику владу.

Офелія вчепилася обома руками у весло гондольєра. Тепер їй стало зрозуміло, чому рідні майбутнього чоловіка так ненавидять її.

—    Цей бастард не Дракон! — виголосив Володимир громовим голосом. — І нехай не пхає свого довгого носа в наше завтрашнє полювання, бо я із задоволенням залишу в нього на тілі ще один рубець. А щодо тебе, — продовжував він, тицяючи пальцем у Беренільду, — стережися! Якщо я завтра тебе не побачу, ти будеш зганьблена навіки. І не дуже покладайся на прихильність монсеньйора Фарука: вона висить на волосині.

На загрозу Беренільда відповіла солодкою усмішкою.

—    Даруйте, кузене Володимире, але я повинна готуватися до вистави. Ми зустрінемося після неї.

Старий презирливо пирхнув і пішов до дверей. Усі Дракони рушили за ним. Офелія полічила їх. Дванадцятеро разом із трійнятами. Значить, це і є весь клан у повному складі.

Дракони пішли, і в музичному салоні знову зазвуча-ла світська балаканина, так ніби пташки защебетали після грози.

—    Мадам, — несміливо запитав кравець, повернувшись до Беренільди, — тепер ми можемо закінчити з вашим убранням?

Беренільда не відповіла. Вона із сумною ніжністю погладжувала свій живіт.

—    Чарівна сімейка, чи не так? — прошепотіла вона, звертаючись до немовляти.

ОПЕРА

Коли годинник у головній галереї пробив сім разів, Місяцесяйво вже спорожніло. Усі, хто там перебував, від знатних гостей до придворної дрібноти, піднялися на ліфтах у Вежу.

В останню мить Арчибальд зібрав навколо себе виконавців.

Трупа складалася із семи його сестер, Беренільди, жінок-хористок і герцогів Ганса й Отто — виконавців двох чоловічих партій у спектаклі.

—    Прошу вас поставитися до мого повідомлення дуже уважно, — сказав Арчибальд, витягнувши годинник з дірявої кишені жилета. — За кілька хвилин ми сядемо в ліфт і покинемо дипломатичну територію. Тому рекомендую вам дотримуватися правил. Вежа не входить до моєї юрисдикції. Там, нагорі, я не зможу охороняти вас від ваших ворогів.

І він втупив свої небесно-блакитні очі в Беренільду, так ніби його слова стосувалися головним чином її. Але вона лише глузливо посміхнулася йому у відповідь. Правду кажучи, зараз вона здавалася такою впевненою в собі, що була наче невразлива.

Насунувши на чоло капелюх гондольєра, щоб сховати обличчя, Офелія думала: «Хотілося б мені мати її впевненість». Зустріч із родиною майбутнього чоловіка нагадала їй сходження снігової лавини.

—    А що стосується вас, — продовжував Арчибальд, повернувшись до сестер, — то ви поїдете зі мною в Місяцесяйво відразу після спектаклю.

Він залишився глухим до обурених вигуків дівчат, які доводили, що вони вже не діти, що він безсердечний. Офелія подумала: а чи доводилося цим дівчатам бачити що-небудь, крім маєтку брата?

Арчибальд запропонував руку Беренільді. Уся трупа скупчилася за золотавою решіткою ліфта, яку ревно охороняли четверо жандармів. В Офелії сильно забилося серце. Скільки разів вона бачила, як у цьому ліфті піднімалися знатні персони! На що ж схожий світ нагорі, куди всі так прагнуть потрапити?

Слуга відсунув дверцята й потягнув за шнур виклику. За кілька хвилин ліфт спустився з Вежі. Здавалося, його кабіна могла вмістити не більше трьох-чотирьох людей, проте туди вільно увійшли всі двадцять два учасники вистави.

Офелія нітрохи не здивувалася, побачивши всередині ліфта величезний зал з оксамитовими диванчиками та столами, повними солодощів. Тепер просторові ілюзії стали частиною її щоденного життя. Завдяки оптичній ілюзії простір, здавалося, поширюється на галереї зі статуями та сонячні сади. Вони були такі справжні, що Офелія врізалася у стіну, вирішивши, що входить у нішу.

Повітря було насичене пряними ароматами. Обидва герцоги в пишних перуках стояли, картинно спираючись на палиці. Жінки-хористки кокетливо пудрили носики. Пробратися з веслом у руках крізь цей натовп було справжнім подвигом. Тітоньці Розеліні, що увійшла слідом за ними, велося набагато легше: єдиним її аксесуаром була склянка, яку треба було вручити Беренільді на сцені. Але і її вона тримала так боязко, немов несла розпечене вугілля.

Ліфтер у жовтій лівреї шарпнув дзвінок.

— Пані та панове, ми вирушаємо. Ліфт обслуговує зал Ради й висячі сади, лазні для благородних. Кінцева зупинка — Сімейна опера. Ліфтова компанія бажає вам приємного підйому І

Кабіна із черепашачою швидкістю поповзла вгору.

Учепившись у весло, Офелія не зводила очей з Беренільди. Вона розуміла, що в такій ситуації бодай одна з них двох має бути пильною. Ніколи ще атмосфера не здавалася їй такою загрозливою. Щось неодмінно має статися, дівчина була в цьому впевнена. Залишалося зрозуміти, хто й коли завдасть удару.

Побачивши, що Арчибальд намірився щось шепнути Беренільді, Офелія присунулася ближче, щоб почути їхню розмову.

—    Я мимоволі був присутній на вашому милому сімейному збіговиську.

Офелія здивовано блимнула, але одразу згадала, що Арчибальд міг бачити й чути все, що бачили й чули його сестри.

—    Ви не повинні реагувати на провокації, — переконував посол Беренільду.

—    Значить, ви вважаєте, що я вже ні на що не здатна? — під’юдила вона Арчибальда, кокетливо труснувши золотистими локонами.

—    Я чудово знаю, на що ви здатні, але мені доручено оберігати вас і дитину, яку ви носите. А ваша сім’я на полюванні щороку платить за здобич декількома загиблими. Не забувайте про це!

Офелія затремтіла, згадавши велетенські туші мамонтів і ведмедів на малюнках, що її пращур Авґустус зобразив у своєму щоденнику подорожей. Невже Беренільда всерйоз має намір брати участь у завтрашньому полюванні, та ще й разом з Офелією і її тіткою?! Дівчина не могла уявити себе учасницею цієї бійні в снігах, у темряві, на двадцягип’ятиградусному морозі.

Тепер вона буквально задихалася від необхідності мовчати.

—    Сімейна операї — проголосив ліфтер.

Поринувши у свої думки, Офелія машинально крокувала слідом за всіма. І сталося те, що мало статися: вона когось зачепила веслом гондольєра. Дівчина почала ретельно кланятися і вибачатися знаками, не відразу помітивши, що звертається до маленького хлопчика.

—    Нічого страшного, — сказав їй шевальє, потираючи потилицю. — Мені зовсім не боляче.

Його обличчя і погляд були геть незворушні. Яким чином хлопчина опинився в ліфті, серед дорослих? Він тримався так скромно, що Офелія його не помітила. Але ця дрібна пригода залишила якийсь неприємний осад.

У великій залі кілька дворян курили сигари. Коли наблизилася трупа, вони обернулися, щось обговорюючи. Офелія ледь могла їх розгледіти, засліплена сяйвом дванадцяти кришталевих люстр, що відбивалося у лакованому паркеті; здавалося, що їй доводиться крокувати відблисками численних свічок.

Пройшовши через хол, уся компанія опинилася біля підніжжя монументальних парадних сходів з мармуру та міді, прикрашених мозаїками й позолотою. Вони вели в зал для глядачів.

На кожній верхній'сходинці газові лампи у формі ліри сяяли в руках бронзових статуй. У самому залі вже були розсунуті майже всі портьєри лож і балконів. У повітрі розносилися перешіптування і приглушений сміх.

В Офелії навіть у голові запаморочилося від думки про те, що їй доведеться здолати ці незліченні сходинки. Кожен крок завдавав такого болю, немов під ребра втикали гострий ніж. На щастя, їхня група обігнула сходи й пройшла в гримерку, розташовану прямо під залом для глядачів.

—    Тут я вас залишу, — прошепотів Арчибальд. — Мені потрібно зайняти своє місце в почесній ложі до появи нашого монсеньйора.

—    Ви поділитесь зі мною враженням після вистави? — спитала Беренільда. — Інші мені леститимуть без жодної краплини щирості. Я принаймні знаю, що можу розраховувати на вашу відвертість.

—    Ви ризикуєте. Мені не дуже подобається опера.

Він торкнувся циліндра й пішов.

Двері гримерки виходили в химерно з’єднані між собою коридори, які вели до машинного залу та ложі хористів. Офелії ніколи ще не доводилося бувати в Опері. Побачити цей світ з-за лаштунків було захопливим досвідом. Вона із цікавістю роздивлялася статистів у яскравих костюмах і механізми, що дають змогу піднімати й опускати завісу та змінювати декорації.

Але тут дівчина помітила відсутність тітоньки Ро-зеліни.

—    Ідіть розшукайте її, — наказала Беренільда, сідаючи перед дзеркалом. — Вона вийде на сцену лише наприкінці першої дії, але все одно повинна бути тут, поруч із нами.

Офелія дотримувалася тієї самої думки. Поставивши в кут весло, вона вирушила на пошуки тітки. Оркестрова яма, мабуть, була трохи вище; Офелія чула, як музиканти налаштовують інструменти. На превелике своє полегшення, дівчина майже відразу знайшла її. Тітонька Розеліна у своїй строгій чорній сукні стояла посеред коридору й заважала механікам проходити. Офелія помахала їй, запрошуючи до себе, але тітонька ніби не бачила її і лише розгублено озиралася, стискаючи в руці свою склянку.

—    Та зачиніть нарешті ці двері, — бурмотіла вона крізь зуби. — Я терпіти не можу протяги.

Офелія поспішила взяти її за руку, щоб відвести в гримерку. Імовірно, тітонька Розеліна просто розгубилася від страху, але все одно поводилася вкрай необережно. А головне — вона забула, що не повинна говорити на людях. Досить було їй вимовити що-небудь, крім «Так, мадам» чи «Добре, мадам», як її миттєво видавав акцент мешканки Аніми. Офелія привела тітоньку Розеліну в гримерку й посадила в крісло. Тепер старенька начебто прийшла до тями і, поки Беренільда розспівувалася, сиділа мовчки, у манірній позі, притискаючи до грудей склянку.

Сестри Арчибальда вже стояли за лаштунками. їм належало вийти на сцену на самому початку дії. Що ж до Беренільди, то вона повинна була вперше з’явитися лише в третій сцені першого акту.

— Візьміть це. — Офелія здригнулася. Біля неї стояла Беренільда й простягала їй театральний бінокль. У сценічному вбранні та з пишно укладеним волоссям вона мала вигляд королеви. — Підніміться вгору й обережно подивіться на ложу Фарука. Коли ці чарівні дівчатка вийдуть на сцену, ви повинні дуже уважно подивитися на його обличчя. У вас буде рівно десять хвилин.

Офелія зрозуміла, що зараз Беренільда звертається саме до неї, а не до Міма. Вона вийшла в коридор і стала підніматися драбиною, що вела до мостиків над сценою. Але невдовзі переконалася, що пишні складки театральної завіси не дають їй змоги розгледіти звідти зал. Тоді вона кинулася вниз і попрямувала до напівтемних лаштунків, де тіснилися хористки, схожі на сполоханих лебедів. Сестри Арчибальда з нетерпінням очікували свого виходу на сцену.

Пролунали мляві оплески: це піднялася завіса. Оркестр заграв початок увертюри. Хористки вийшли на сцену й голосно заспівали в унісон: «Сеиьйори, чи не зволи-те послухати дивне сказання про полум’яне кохання і смерть фатальну?» Офелія, обійшовши сцену, помітила завіси назадньому плані, які мали приховати куліси. Вона обережно зазирнула в щілину між декораціями й побачила спочатку снини хористок, а тоді зал для глядачів Опери.

Дівчина зняла капелюх з довгою стрічкою і приклала бінокль до окулярів. Цього разу їй пощастило як слід розгледіти яскраво-червоні з позолотою крісла партеру. Вільних місць майже не було. І хоча офіційно спектакль уже почався, знатні персони продовжували базікати, прикриваючись віялами. Офелія вважала їхню поведінку вкрай нечемною, адже хористки репетирували свій виступ багато днів поспіль. Вона навела бінокль на верхні яруси. У залі їх було п’ять. Усі ложі були заповнені. Однак і там глядачі розмовляли, сміялися, грали в карти й навіть не думали слухати спів хору.

У подвійних скельцях бінокля з’явилася велика центральна ложа, і Офелія затамувала подих. Там сидів Торн. Затягнутий у чорний мундир з еполетами, він пильно дивився вниз — як припустила дівчина, на свій улюблений кишеньковий годинник. Значить, посада інтенданта була така висока, що давала йому право перебувати в цій ложі... Поруч з ним Офелія побачила Арчибальда в старому циліндрі. Він безтурботно роздивлявся свої нігті. Обидва старанно не помічали один одного й при цьому навіть не прикидалися, що цікавляться спектаклем. Так, справді, ці двоє — поганий приклад для інших глядачів.

Вона повільно повела біноклем уздовж шереги жінок, що сяяли діамантами, — імовірно, фавориток правителя, — поки в поле її зору не потрапив чоловік велетенського зросту в елегантному хутряному плащі. Вражена Офелія дивилася на нього. Ось він який, Дух родини, перед яким плазують усі ці клани, усі ці аристократи, усі ці жінки! Той, у кого Беренільда шалено закохана. Той, заради кого вбивають, не замислюючись. Уже чимало тижнів поспіль багата уява Офелії малювала їй образ правителя — суперечливий, водночас крижаний і пристрасний, лагідний і жорстокий, блискучий і лячний.

Байдужий.

Це було перше слово, що спало Офелії на думку, коли вона роздивлялася кремезну фігуру на троні.

Скоцюрбившись на краєчку та поклавши руки на підлокітники, Фарук нагадував дитину, якій дуже нудно. Він сперся підборіддям на кулак, щоб не клювати носом; на другій руці була намотана трубка від кальяну. Офелія подумала б, що він спить, якби не помітила між приплющених повік іскру похмурого погляду. Навіть бінокль не давав змоги детально роздивитися його обличчя. Можливо, їй би це вдалося краще, якби Фарук мав виразні риси, але його обличчя було невиразне, біле та чисте, наче необроблений мармур. Дивлячись на нього, Офелія зрозуміла, чому його нащадки такі білошкірі та біляві. На його безбородому, майже перламутровому обличчі ледь можна було розрізнити вигін брів, перенісся, складку рота. Воно було ідеально гладеньке, без тіней та нерівностей. Довга білява коса обвивала тіло, як дивна крижана річка. Він здавався водночас старим, як світ, і молодим, немов бог. Безумовно, він був красень, але, на думку Офелії, йому бракувало суто людської теплоти, щоб ця краса могла захопити.

Коли на сцену вийшли сестри Арчибальда, Офелія нарешті відчула в цьому заціпенінні хвилю інтересу. Фарук пожував носик свого кальяну, а потім з поблажливою повільністю змії повернув голову до своїх фавориток. Тіло його залишалося непорушним, тому здавалося, що шия вигнулася під дивним кутом. Офелія побачила, як його губи рухаються, щось промовляючи, і всі фаворитки, бліді від ревнощів, передали повідомлення з вуст в уста Арчибальду. Мабуть, комплімент йому не сподобався, бо Офелія побачила, як він підвівся з місця та пішов з балкона. Тим часом Торн не зводив очей з годинника; йому кортіло повернутися до свого інтендантства, і він цього не приховував. Інтерес, який Фарук виявив до сестер Посла, поширився з балконів до партеру. Усі дворяии, які до цього часу майже не дивилися виставу, почали гаряче аплодувати. Те, що схвалював Дух родини, схвалював і Двір. Офелія засмикнула завіси та знову наділа на голову капелюх гондольєра. Зараз вона могла повернути бінокль Беренільді, цей урок вона добре засвоїла.

За лаштунками вже збиралися шанувальники, щоб визнати свою прихильність сестрам Арчибальда. На Беренільду, яка стояла у своїй гондолі на рейках, немов самотня королева, ніхто не подивився. Офелія, посівши місце гребця позаду Беренільди, почула, як та саркастично шепоче:

— Насолоджуйтесь цими крихтами слави, мої милі дівчатка, вони триватимуть недовго.

Офелія насунула капелюх на обличчя. Від Беренільди її іноді немов морозом обсипало. Здалеку долинули звуки скрипки та арфи: оркестр сповістив про появу Ізольди. Механізм плавно висунув гондолу на рейки. Офелія глибоко вдихнула, щоб себе підбадьорити. Вона мала грати роль веслувальника протягом усього першого акту. Коли гондола випливла на сцену, Офелія з недовірою поглянула на свої порожні руки. Вона забула весло в гримерці!

Дівчина розгублено поглянула на Беренільду, сподіваючись на диво, яке врятувало б їх від глузувань, але співачка вже роздулася від гордощів, засліплена вогнями рампи. Без свого дорогоцінного аксесуара Офелії довелося вдатися до імпровізації та просто вдавати, ніби вона гребе.

Напевно, вона ніколи б не привернула до себе уваги, якби не стояла високо на краю гондоли. Збентежена, Офелія закусила губу, коли зал вибухнув сміхом, що спав на Беренільду, поки вона виспівувала: «Ніч любові, в місті небесному, не знайдеш такого ніде...» Спантеличена, засліплена сценічним освітленням, Беренільда кілька разів глибоко вдихнула і тоді зрозуміла, що сміються не з неї, а з її весляра. За її спиною Офелія намагалася не втрачати самовладання, мовчки розгойдуючись, ніби гребе невидимим веслом. Краще так, ніж просто стояти, згорнувши руки. Тоді Беренільда чарівно усміхнулася, припинивши всі глузування, і продовжила співати так, ніби її ніхто не переривав. Офелія щиро нею захоплювалася. їй довелося зробити багато рухів уявним веслом, перш ніж стало духу підвести погляд від свого взуття. Поки поруч із нею співали про кохання, ненависть і помсту, Офелія відчувала, як наростає біль у ребрах. Вона намагалася зосередитися на ілюзії води, що без упину текла серед картонних будинків та імпровізованих мостів, але це їй не надто допомагало.

Прикрившись капелюхом, вона ризикнула кинути зацікавлений погляд на головний балкон. Сидячі на своєму троні, Фарук змінився. У його очах виблискували вогники. Вираз його обличчя змінювався. Його не цікавила ані опера, ані краса співу, лише Беренільда й тільки вона. Офелія зрозуміла, чому Беренільда так хотіла, щоб він її побачив. Вона цілком усвідомлювала свою владу над Фа-руком. І не менш чудово опанувала мистецтво чуттєвості, що вміє роздмухати вугілля бажання однією лише мовою тіла. Бачити, як цей мармуровий колос тане від погляду на цю жінку, Офелії було навіть тривожно. Вона ще ніколи так гостро не почувалася такою чужою в їхньому світі. Пристрасть між ними була, мабуть, найсильніша та найбільш щира з усього, що вона бачила від моменту прибуття на Полюс: але правда полягала в тому, що Офелія ніколи такого не відчуватиме. Що більше вона спостерігала за ними, то більше в цьому переконувалася. Вона, звісно, може намагатися бути більш терпимою до Торна, але ніколи не відчуватиме любові. Чи він це теж розуміє?

Якби Офелія не забула весла, то могла б і не відчути гострого погляду, який Торн кинув на неї з головного балкона. Якщо дивитися з іншого кутка сцени, будь-хто, помітивши погляд Торна, вирішив би, що він дивиться тільки на свою тітку. Офелія зі свого місця на краю гондоли добре бачила, що саме постать Міма неминуче привертала його погляд.

«Ні, — подумала Офелія схвильовано, — він цього не усвідомлює. Він чекає від мене чогось такого, чого я не можу йому дати».

Коли акт добігав кінця, знову сталося дещо, що повернуло її до реальності. Тітка Розеліна, яка мала подати Ізоль-ді любовне зілля, так і не з’явилася на сцені. Серед співаків запала незручна тиша, навіть Беренільда довгий час не могла видати ані звуку. Вона опанувала себе, коли статист подав їй чашку замість флакона. Відтоді Офелія більше не могла думати ані про Торна, ані про Фарука, ані про Оперу, полювання, ані про своє ребро. Вона тільки хотіла знати, чи все гаразд з її тіткою, все інше втратило для неї вагу. Коли на час антракту завіси опустилися серед аплодисментів та виїуків «браво!», вона злізла з гондоли, не дивлячись на Беренільду. Під час другого акту потреби в ній уже не було. Офелія змогла полегшено видихнути, коли знайшла тітку Розеліну в гримерці, саме там, де її й залишила. Сидячи на стільці дуже прямо, з флаконом у руках, вона, здається, просто не зрозуміла, скільки часу минуло.

Офелія тихенько торкнулася її плеча.

— У нас нічого не вийде, якщо постійно ворушитися, — сухо сказала тітка Розеліна, дивлячись просто себе затуманеним поглядом. — Щоб фото було вдалим, треба утримувати певну позу.

Вона марить? Офелія поклала руку їй на лоба. Ні, здавалося, лихоманки в неї не було, але це ще дужче тривожило. Тітка Розеліна поводилася дивним чином, і то давно. Очевидно, щось було не так.

Офелія перевірила, чи вони самі в гримерці, а потім тихенько спитала:

—    Вам зле?

Тітка Розеліна махнула рукою, ніби відганяючи муху, але нічого не відповіла. Здавалося, вона загубилася у своїх думках.

—    Тітонько! — схвильовано покликала Офелія.

—    Ти знаєш, як я ставлюся до твоєї тітки, мій бідний Жорже, — пробурмотіла Розеліна. — Вона не знає грамоти, а книжками розпалює піч. Я відмовляюся зустрічатися з тим, хто так мало поважає папір.

Офелія подивилася на неї широко розплющеними від подиву очима. Дядько Жорж помер двадцять років тому. Тітко Розеліна загубилася не у своїх думках, а у спогадах.

—    Хрещена мати, — пошепки спитала Офелія, — ви мене впізнаєте?

Тітка дивилася крізь неї, наче Офелія була прозора немов скло. Дівчину охопило глибоке відчуття провини. Вона не знала, чому і як, але в неї було невиразне відчуття, що з тіткою Розеліною це сталося через неї. Вона злякалася. Можливо, не було причини для тривоги і це лише легка нездуга... але тихий голос усередині прошепотів їй, що справа тут набагато серйозніша, ніж здається. їй знадобиться допомога Беренільди.

Офелія обережно вийняла флакон зі зціплених рук тітки, потім влаштувалася біля неї й просиділа поруч протягом другої та третьої дії. Очікування здавалося нескінченним. Тітонька Розеліна вимовляла окремі фрази, без кінця і початку, і ніяк не приходила до тями. Нестерпно було бачити, як вона сидить у цьому кріслі, втупивши погляд у невідоме.

—    Я повернуся, — прошепотіла Офелія, коли стеля гримерки затремтіла від аплодисментів. — Я піду по Беренільду, вона знатиме, що робити.

—    Тобі треба просто відкрити парасольку, — відповіла тітка Розеліна.

Офелія піднялася сходами, що вели до куліс, так швидко, як тільки могла через біль у ребрі. Посилившись від швидкого руху, він заважав навіть дихати. Вона проскочила повз статистів, які збиралися на сцені для виходу на уклін. Підлога тремтіла від аплодисментів. Букети троянд десятками падали на неї.

Офелія зрозуміла, до чого всі ці почесті, коли побачила, як Фарук цілує Беренільду. Дух Родини особисто вийшов на сцену, щоб публічно висловити захоплення. Беренільда була на сьомому небі: вона мала осяяний, виснажений, чудовий та переможний вигляд. Цього вечора завдяки виставі їй вдалося повернути титул головної фаворитки. Серце швидко билося в грудях Офелії, яка не могла відвести очей від Фарука. Зблизька цей неперевершений білявий велетень вражав іще сильніше. Недивно, що його сприймали як бога. Погляд, яким він дивився на Беренільду, обпікав, сповіщаючи про прагнення володіти. Офелія за рухом його губ змогла розібрати одне слово, яке він вимовив:

— Ходімо.

Його величезні пальці обійняли м’яку округлість її плеча, і дуже, дуже повільно вони спустилися сходами зі сцени. Натовп вельмож розступався на їхньому шляху, немов хвиля.

Офелія зрозуміла, що не може розраховувати на Беренільду цього вечора. Вона має знайти Торна.

ПОКИНУТА СТАНЦІЯ

Потік відвідувачів підхопив Офелію і потягнув у напрямку виходу із зали. Прямуючи в натовпі великими парадними сходами, вона щонайменше п’ять разів наступила комусь на ноги. Усі глядачі були запрошені до Сонячної зали, де давали великий прийом. Тут усюди стояли великі буфети, а слуги в жовтих лівреях розносили гостям солодкі напої.

Лакей, який тинявся б тут без діла, напевне привернув би увагу. Офелія взяла келих шампанського й квапливо пішла крізь натовп, удаючи дбайливого слугу, що прагне якнайшвидше вгамувати спрагу свого пана. Усі навколо говорили про виступ Беренільди: її мецо занадто сильне, високі ноти надто різкі. А наприкінці вистави вона ще й важко дихає... Тепер, коли Фарук був далеко, критики ставали жорстокими. Увішані діамантами фаворитки, почуваючись покинутими, скупчилися біля солодощів, і коли Офелія проходила повз них, то почула вже не критику музичного виступу, а теревені про невдалий макіяж, зайву вагу та зів’ялу вроду. Ціна, яку мала платити кохана Фарука, була непомірно висока.

Офелія на мить злякалася, що Торн уже сховався в Управлінні, але нарешті помітила його. Це було неважко: укрите шрамами похмуре обличчя на прямому, як жердина, тілі височіло над усіма. Мовчазний, Торн, очевидно, хотів, щоб йому дали спокій, але він привертав увагу, тож чоловіки в сюртуках без упину стікалися до нього.

— Цей податок на двері та вікна — нісенітниця.

—    Я написав вам чотирнадцять листів, пане інтендант, а відповіді досі немає!

—    Продовольчі склади скоро спорожніють. Міністрам доводиться затягувати паски. Куди котиться світ?

—    Ваш обов’язок — урятувати нас від голоду. Це велике полювання має бути успішним, інакше вам буде непереливки на наступній Раді!

Офелія, щоб дістатися Торна, мала проштовхнутися повз усіх цих товстопузих чиновників. А він не зумів приховати здивованого виразу, коли вона піднесла йому келих шампанського. Вона намагалася надати обличчю Міма вимогливого виразу. Чи зрозуміє він, що їй потрібна його допомога?

—    Призначте зустріч у мого секретаря, — категорично відповідав Торн усім цим панам.

Він повернувся до них спиною, тримаючи келих шампанського в руці. Він не зробив жодного жесту в бік Офелії, навіть не подивився, але вона впевнено пішла за ним. Торн мав намір відвести її в безпечне місце, де вона розповість йому про тітку Розеліну й вони разом знайдуть рішення.

Та відчуття полегшення тривало недовго. Високий хлопець різко поплескав по спині Торна, аж так, що шампанське з келиха порснуло на плити підлоги.

—    Любий маленький братику!

Це був Ґодфруа, другий племінник Беренільди. На превеликий жаль Офелії, він прийшов не сам; за його спиною стояла Фрея і роздивлялася Торна як таку собі невдалу витівку природи. Предмет її зацікавлення тим часом дістав хусточку й витер мундир, заплямований шампанським. Судячи з усього, він був нерадий зустрічі з родичами.

Запала гнітюча мовчанка, що була особливо відчутна на тлі світської балаканини та легкої музики. Ґодфруа порушив її, зухвало розреготавшись.

—    О, перепрошую, що ви стоїте, мов води в рот понабирали? Ми вже п’ять років як не бачилися!

—    П’ятнадцять, — відповіла Фрея крилсаним тоном.

—    Шістнадцять, — сухо уточнив Торн.

—    О, як плине час! — зітхнув Ґодфруа, усе ще всміхаючись.

Стоячи осторонь, Офелія не могла відвести погляд від красеня-мисливця. Упадали в око його вперте підборіддя і довге золотаве волосся. У вустах Ґодфруа північний акцент набував веселого дзвінкого відтінку. Здавалося, йому комфортно й вільно в пружному, м’язистому тілі, на відміну він Торна, який достоту почувався ніяково у своїй великій кістлявій статурі.

—    Тітка Беренільда сьогодні була просто дивовижна, еге ж? Вона робить честь нашій родині.

—    Ми поговоримо про це завтра, Ґодфруа, — прошипіла Фрея. — Нашій тітці слід було поберегти свої сили, позаяк вона вирішила приєднатися до мисливців, а не виспівувати тут. Ніхто не застрахований від нещасного випадку на полюванні.

Торн спопелив сестру поглядом. Хоч він ані слова не сказав, Офелія нізащо не хотіла б відчути подібний погляд на собі.

Фрея хижо посміхнулася, погрозливо націливши на нього кінчик носа, гострий як спис.

—    Але тебе це обходить. Ти ж не маєш права приєднатися до нас, інтенданте. Сміх та й годі.

Вона відчепилася від руки брата й підібрала хутряну сукню, щоб не вступити в розлите шампанське.

—    Не бачити б тебе довіку, — сказала вона на прощання.

Торн тільки зціпив зуби й нічого не відповів. Офелію ж так вразили її в’їдливі слова, що вона не одразу зрозуміла, що перепиняє Фреї її стрімкий рух. Вона мерщій відступила на крок, але цього маленького промаху Фрея їй не пробачила. Лакей посмів стовбичити в неї на дорозі, а Фрея такого стерпіти не могла. Вона кинула на Міма такий погляд, яким зазвичай дивляться на комаху.

Офелія схопилася за щоку. Її пройняв пекучий біль, так ніби невидимий кіт дряпонув її по обличчю. Якщо Торн і помітив те, що сталося, він цього не показав.

Фрея зникла в натовпі, залишивши після себе неприємну напруженість, яку навіть Ґодфруа не міг розвіяти.

—    Коли ми були малі, вона не поводилася так кепсько, — сказав він, хитаючи головою. — Це, напевно, материнство зіпсувало її. З моменту нашого прибуття до Небограда вона те й знає, що кпить із мене та моєї дружини. Ви, мабуть, це знаєте: в Ірини стався ще один викидень.

—    Мені байдуже.

Тон Торна не був надто ворожий, але думку він висловив чітко. А втім, Ґодфруа анітрохи не образився.

—    Зрозумів. Тобі тепер потрібно думати про власну сім’ю! — вигукнув він, знову поплескавши Торна по спині. — Але мені все ж шкода жінку, яка щоранку бачитиме твоє лихе обличчя.

—    Лихе обличчя, яке ти так прикрасив, — рівним тоном нагадав Торн.

Усміхаючись, Ґодфруа перекреслив свою брову пальцем, ніби повторюючи лінію рубця Торна.

—    Я надав йому характеру, ти маєш мені ще й подякувати. Зрештою, око в тебе вціліло.

Потираючи щоку, яка досі палала, Офелія миттю втратила свої ілюзії щодо Ґодфруа. Веселий симпатичний Торнів брат Годфрі насправді просто цинічний хуліган. Його гучного реготу, з яким він покинув їх, Офелії було цілком достатньо, щоб подумати: «Не бачити б його більше довіку. Нехай би не зустрівся мені в житті жоден Дракон». Ця пара здалася їй просто жахливою, і з неї було досить того, що вона побачила.

—    Оперна зала, — тихо мовив Торн, розвернувшись на підборах.

У великому залі дихалося вільніше, але все одно було занадто багато людей, щоб Офелія могла говорити вголос. Думаючи про тітку Розеліну, яка залишилася сама в ложі артистів, Офелія намагалася не відстати від замашних кроків Торна й сподівалася, що він не заведе її занадто далеко.

Він зайшов за касу для продажу квитків і ступив до роздягальні. Там нікого не було. Місце здалося Офелії досить зручним для розмови, тому вона розгубилася, коли Торн не зупинився. Він пішов між шафами, прямуючи до власної, на якій було написано «Інтендант». Невже хотів забрати пальто? Торн вийняв з уніформи низку ключів і встромив той, що зі щирого золота, у замок шафи.

Коли він відчинив двері, Офелія не побачила ані вішалок, ані пальто. У шафі була невеличка кімната. Кивком голови Торн запросив її увійти, а потім замкнув за собою двері на ключ.

У круглій прохолодній кімнатці меблів не було, лише різнокольорові двері в стінах. Роза Вітрів. Вони, безсумнівно, могли поговорити й тут, але місця було замало, та й Торн уже встромляв ключа в новий замок.

—    Я не можу відходити надто далеко, — прошепотіла Офелія.

—    Тут усього кілька дверей, — сказав Торн формальним тоном.

Вони пройшли крізь низку зображень Рози Вітрів, що нарешті привів їх у крижану темряву. Офелії перехопило подих від холоду, вона закашлялася, з рота вихопилися хмаринки пари.

Коли вона нарешті змогла дихати, легені, здавалося, скам’яніли в грудях. Лакейська ліврея погано рятувала від таких температур. Офелія ледь розрізняла тінь Торна, схожу на скелет, яка просувалася вперед. Подекуди його чорний силует так зливався з темрявою, що

Офелія могла вгадувати його рухи тільки за скрипом підлоги.

—    Не ворушіться, я увімкну світло.

Вона могла лише тремтіти й чекати. Затріщало полум’я. Перше, що розгледіла Офелія, був профіль Торна: низьке чоло, великий горбатий ніс і світле, зачесане назад волосся. Він покрутив регулятор газової настінної лампи, збільшуючи полум’я, і світло розігнало темряву. Офелія здивовано роззирнулася. Вони опинились у залі очікування, лавки якої були вкриті інеєм. Стійки, іржаві візки для багажу та циферблат з годинником, який уже давно зупинився, їжачилися бурульками.

—    Покинута станція?

—    Лише взимку, — пробурчав Торн, видихаючи хмаринки пари. — Сніг вкриває рейки й зупиняє рух поїздів на пів року.

Офелія підійшла до вікна, але й шибки були вкриті стрілами інею. Якщо тут і була платформа та колії, у темряві їх не можна було розрізнити.

—    Ми покинули Небоград?

Вимовити бодай слово було справжнім випробуванням. Офелія ще ніколи в житті так не замерзала. Торн натомість, здавалося, не відчував дискомфорту. У цього чоловіка жилами текла не кров, а зимна крига.

—    Я вирішив, що тут нам не заважатимуть.

Офелія озирнулася на двері, крізь які вони пройшли.

На них теж був напис «Інтендант». Торн зачинив їх, але відчуття того, що вони поряд, заспокоювало.

—    Ваші ключі дають змогу подорожувати куди завгодно? — спромоглася Офелія крізь цокотіння зубів.

Торн заходився розпалювати піч у кутку зали очікування. Поклав у неї газету, заиалив перший сірник, зачекав, перевіряючи тяіу, додав іще трохи газетного паперу, кинув другий сірник і розпалив вогонь. Він жодного разу не поглянув на Офелію, відколи вона подала йому келих шампанського. Невже він почувався незручно через те, що вона була в чоловічому образі?

—    Тільки в громадські установи та адміністративні приміщення, — нарешті відповів він.

Офелія наблизилася до печі та протягнула до вогню руки в рукавичках. Запах від старого паперу видався їй приємним. Торн сів навпочіпки, спостерігаючи за полум’ям. Гра тіні та світла підкреслювала кожну рису його обличчя. На мить Офелія змогла поглянути на нього згори вниз, і це їй було цікаво.

—    Ви хотіли зі мною поговорити, — пробуркотів він. — Я вас слухаю.

—    Довелося залишити тітку саму в оперній залі. Сьогодні вона поводиться дивно. Вона щоразу занурюється в старі спогади і, здається, справді не чує мене, коли я розмовляю з нею.

Торн кинув на Офелію сталевий погляд через плече. Світла брова, розділена рубцем навпіл, вигнулася від подиву.

—    І це те, що ви хотіли мені сказати? — недовірливо запитав він.

Офелія наморщила носа.

—    Мене справді тривожить її стан. Запевняю, вона це робить не з власної волі.

—    Вино, опій, туга за домівкою, — процідив крізь зуби Торн. — Минеться.

Офелія хотіла була заперечити, що тітка Розеліна надто сильна жінка й не грішить цими слабкостями, але дим з печі змусив її чхнути так, що аж ребра затріщали.

—    Мені теж потрібно з вами поговорити, — сказав Торн.

Не підводячись, він знову подивився на палахке віконце пічки. Офелія почувалася ні в сих, ні в тих. Вона не сподівалася, що він з такою ж легкістю сприйме її побоювання щодо тітки й згорне розмову, як згортають теку зі справами на своєму письмовому столі. Вона після цього, своєю чергою, не дуже хотіла його слухати. Офелія озирнулася на вкриті кригою лавки, на годинник, який давно зупинився, на зачинене вікно, підлогу, білу від снігу. Дівчина ніби випала із часу, залишившись наодинці із цим чоловіком у якомусь закапелку вічності, проте не була впевнена, що їй це подобається.

—    Ви повинні якимось чином завадити моїй тітці поїхати завтра на полювання.

Офелія аж ніяк не очікувала почути це від нього.

—    Але ж я певна, що в неї твердий намір бути там, — заперечила вона.

—    Це божевілля, — засичав Торн. — Уся ця традиція — божевілля. Голодні звірі починають виходити зі сплячки. Щороку ми втрачаємо кількох мисливців.

Його профіль, певно, через те, що він нервувався, здавався гострішим ніж звичайно.

—    До того ж мене тривожать натяки Фреї, — продовжував він. — Драконам геть не до вподоби, що моя тітка вагітна. На їхню думку, вона стала надто незалежною.

Офелія затремтіла всім тілом, і то не лише від холоду.

—    Щоб ви знали, мені й самій зовсім не хочеться бути присутньою на тому полюванні, — сказала вона, потираючи ребра, у яких відчувала біль. — Та, на жаль, не уявляю, як зможу протистояти бажанню Беренільди.

—    Ви повинні знайти правильні аргументи.

Офелія поміркувала над цим питанням. Вона могла б дорікнути Торну в тому, що він більше дбав про свою тітку, ніж про неї, свою наречену, але який їй від того зиск? До того ж вона розділяла його погані передчуття. Якщо вони нічого не зроблять, ця історія добром не скінчиться.

Вона подивилася на Торна. Він так і сидів за крок від неї, здавалося, повністю занурений у споглядання вогню в станційній пічці. Вона не могла відвести погляд від довгого рубця, що перетииав половину його обличчя. Невже можна називати людей, які скоїли з вами таке, своїми рідними?

—    Ви ніколи не розповідали мені про свою матір, — прошепотіла Офелія.

—    Це тому, що в мене немає жодного бажання говорити про неї, — сухо відповів Торн.

Офелія підозрювала, що це заборонена тема. Батько Торна зраджував дружині з дочкою з іншого клану. Беренільда взяла їхню дитину під свою опіку, бо мати від неї відмовилася.

—    Хай там як, але мене це певною мірою стосується, — тихо промовила Офелія. — Я нічого не знаю про цю жінку, навіть не знаю, чи вона ще жива. Ваша тітка лише сказала мені, що її сім’я впала в немилість. Ви сумуєте за нею? — тихо спитала вона.

Торн насупився.

—    Ні ви, ні я ніколи з нею не познайомимося. Більше вам нічого не треба знати.

Офелія не наполягала. Торн нервово зиркнув на неї через плече, подумавши, напевно, що її мовчання викликане образою.

—    Я погано висловлююся, — пробурчав він. — Це все через оте полювання... Річ у тім, що я більше непокоюся про вас, ніж про свою тітку.

Це заскочило Офелію зненацька. Вона не знайшлася, що на це відповісти, тож просто простягла руки до пічки. Торн спостерігав за нею з уважністю хижого птаха. Його велике тіло підібралося, він завагався на мить, але потім незграбно простягнув руку до Офелії і схопив її за зап’ясток швидше, ніж дівчина могла зреагувати.

—    У вас кров на руці, — сказав він.

Офелія ошелешено подивилася на свої рукавички. Заблимала й не відразу зрозуміла, звідки взялася ця кров. А потім зняла рукавичку й торкнулася щоки. Під пальцями відчула свіжу подряпину. Торн не помічав її крізь личину Міма; ілюзія ховала все справжнє — окуляри, родимки — під бездоганно гладенькою шкірою.

—    Це зробила ваша сестра, — сказала Офелія, надя-гаючи рукавичку. — Вона сильно мене вдарила.

Торн розігнув свої довгі ноги й підвівся на повний зріст. Риси його обличчя загострилися, немов леза бритви.

—    Вона на вас напала?

—    Щойно, на прийомі. Я опинилася в неї на дорозі й на мить забарилася.

Шкіра Торна стала такою ж блідою, як і його рубці.

—    Я не знав. Якби я це побачив...

Він говорив ледь чутно, майже пошепки, наче йому було страшенно прикро, що він не впорався зі своїм прямим обов’язком.

—    Це дрібниці, — запевнила Офелія.

—    Покажіть мені.

Офелія відчула, як напружується під личиною лакея. Менше всього їй хотілося роздягатися в цій морозній залі очікування прямо під великим носом Торна.

—    Запевняю вас, це дрібниці.

—    Дозвольте мені судити.

—    Це вас не стосується.

Торн здивовано подивися на Офелію, але сама вона здивувалася більше за нього. Уперше в житті вона дозволила собі підвищити на когось голос.

—    І кого ж тоді, як не мене? — напружено спитав Торн.

Офелія знала, що образила його. Він мав рацію: йому належало право запитувати. Адже одного дня він стане її чоловіком. Офелія глибоко вдихнула, щоб заспокоїти тремтіння в руках. їй було холодно й зле, але понад усе дуже страшно. Страшно від того, шо вона намірилася сказати.

—    Послухайте, — прошепотіла вона. — Я вам вдячна за співчуття і підтримку, яку ви мені надали. Однак є одна річ, яку ви повинні знати про мене.

Офелія намагалася не уникати погляду пронизливих очей Торна, який десь на дві голови височів над нею.

—    Я вас не кохаю.

Декілька довгих секунд Торн стояв, опустивши руки. Ані його тіло, ані обличчя нічого не виражали. Коли він нарешті поворухнувся, то потягнув ланцюжок годинника, нібито час для нього раптово набув надзвичайної ваги. Офелії не подобалося бачити його таким, застиглим над циферблатом, з губами, витягнутими в тонку риску.

—    Це через те, що я вам щось сказав... чи, навпаки, не сказав? — Торн спитав це напружено, не відводячи очей від годинника. Офелія рідко почувалася так ніяково.

—    Це не ваша провина, — мовила вона пошепки. — Я вийду за вас заміж, бо мені не дали іншого вибору, але я нічого до вас не почуваю. Я не ділитиму з вами ліжко, я не народжу вам дітей. Мені шкода, — прошепотіла вона ще тихіше, — але ваша тітка вибрала для вас не ту жінку.

Офелія здригнулася, коли пальці Торна з клацанням закрили кришку годинника. Зігнувши своє високе тіло, він сів на лавку, яка відтанула від тепла пічки. Його бліде й вкрите рубцями обличчя не виражало жодних емоцій.

—    Зараз я маю право від вас відмовитися. Ви це розумієте?

Офелія повільно кивнула. Цим зізнанням вона поставила під сумнів офіційні положення шлюбного договору. Торн може відмовитися від неї та абсолютно законно вибрати собі іншу дружину. Щодо Офелії, то це зганьбить її на все життя.

—    Я хотіла бути з вами чесною, — запнулася вона. — Я була б не варта вашої довіри, якби збрехала вам із цього приводу.

Торн притиснув руки одна до одної, палець до пальця.

—    У такому разі я зроблю вигляд, що нічого не чув.

—    Торне, — зітхнула Офелія, — ви не зобов’язані цього робити.

—    Ні, зобов’язаний, — різко урвав він її. — Ви бодай трохи уявляєте, що тут коять із клятвопорушниками? Ви гадаєте, достатньо попросити пробачення в мене та моєї тітки, а тоді повернутися додому? Ви не на Анімі.

Промерзла до кісток Офелія не наважувалася зробити зайвий рух чи подих. Знітившись, Торн довго мовчав, а потім випростався на весь свій високий зріст, щоб подивитися їй в обличчя.

Офелію, як ніколи в житті, приголомшила пронизливість його яструбиних очей.

—    Якщо цінуєте своє життя, ніколи й нікому не повторюйте того, що ви щойно сказали мені. Ми одружимося, як і домовлено, а після цього, сподіваюся, це стосуватиметься тільки нас.

Коли Торн підвівся, усі його суглоби затріщали.

—    Ви не хочете бути разом зі мною? Не говоритимемо більше про це. Ви не хочете дітей? Чудово, я їх ненавиджу. Про нас почнуть багато базікати за спинами, але тут нічого не вдієш.

Офелія була приголомшена. Торн щойно прийняв її умови, хай які принизливі для нього вони були, щоб урятувати їй життя. Вона почувалася дуже винною за те, що не відповіла на його почуття. У неї стиснуло горло.

—    Мені шкода... — жалібно повторила вона.

Поглядом Торна можна було б забивати цвяхи.

—    Не кваптеся вибачатись, — сказав він жорсткіше, ніж зазвичай. — Ви скоро пошкодуєте, що вийшли за мене заміж.

ІЛЮЗІЇ

Торн відвів Офелію до гардероба Опери й пішов геть, не озираючись. Вони більше не сказали одне одному ані слова.

Офелія наче уві сні крокувала блискучим паркетом великої зали. Дзеркала, що сяяли тисячами вогнів, здавалося, давили на неї. Вона знайшла парадні сходи, цього разу безлюдні, а потім вхід для артистів, розташований на проліт нижче. Усі вогні, за винятком кількох нічних ліхтарів, уже згасли. Офелія опинилася в коридорі між декорацій, які губилися в тінях. Ось картонний корабель, а поряд фальшиві мармурові колони. Вона прислухалася до свого дихання, яке вихопилося з болісним свистом.

«Я вас не кохаю».

Вона йому це сказала. Як дивно, що такі прості слова можуть викликати відразу. Від них наче зламані ребра вп’ялися їй усередину.

Офелія на мить загубилася в погано освітлених коридорах. Її заносило то в машинне відділення, то до туалетів, перш ніж вона знайшла гримерку оперних співачок. Тітка Розеліна сиділа на стільці в темряві, дивлячись у простір, як маріонетка, у якої відрізали нитки.

Офелія увімкнула світло й наблизилася до неї.

— Тітонько? — прошепотіла вона її у вухо.

Тітка Розеліна не відповіла. Тільки її руки рухалися, розривали музичну партитуру, потім знову стискали її в пальцях, розривали й знову стискали. Можливо, вона думала, що перебуває у своїй старій реставраційній майстерні. Ніхто не мав цього побачити.

Офелія поправила окуляри на носі. їй доведеться самотужки вивести тітку Розеліну в безпечне місце. Обережно, намагаючись не поспішати, вона забрала ноти з її рук, а потім узяла під лікоть. І відчула неабияке полегшення, коли тітка покірно встала.

—    Сподіваюся, ми не підемо на площу, — прошипіла тітка Розеліна крізь довгі й великі, як у коня, зуби. — Я ненавиджу площу.

—    Ми їдемо до Архіву, — збрехала Офелія. — Двоюрідному дідусеві потрібні ваші послуги.

Тітка Розеліна схвально кивнула. Щоразу, коли йшлося про порятунок книжки від руйнівного впливу часу, вона готова була прийняти виклик.

Офелія вивела її з гримерки, міцно тримаючи під руку. Дівчині здавалося, що вона веде сновиду. Проминувши один коридор, другий, вони завернули до третього. Підвали Опери були справжнім лабіринтом, і погане освітлення зовсім не допомагало в ньому орієнтуватися.

Нараз Офелія завмерла, почувши неподалік приглушене хихотіння. Вона відпустила тітчину руку й зиркнула в отвір сусідніх дверей. У гардеробі для статистів, де сценічні костюми вишиковувалися, немов дивні солдати, томно цілувалися чоловік і жінка. Вони напівле-жали на кушетці в майже непристойній позі.

Офелія рушила далі, ніби й не впізнала неохайного циліндра Арчибальда. Вона думала, що він повернувся до Місяцесяйва зі своїми сестрами. Але ось він цілує свою партнерку без найменшої ніжності, настирливо та грубо, допоки вона врешті відштовхує його, витираючи губи. Це була елегантна жінка, увішана прикрасами й принаймні на двадцять років старша за нього.

—    Грубіяне! Ти мене вкусив!

Її гнів не видавався справжнім. Вона улесливо всміхнулася.

—    Я підозрюю, що ви зриваєте на мені своє роздратування, поганцю. Навіть мій чоловік не ризикнув би на такі експерименти зі мною.

Арчибальд дивився на жінку своїми неймовірно прозорими очима, у яких не було жодної пристрасті. Офелія не припиняла дивуватися кількості жінок, яких він укладав до ліжка, не кохаючи їх. Попри його янгольське обличчя мало ж бути в ньому щось, завдяки чому вони так легко поступалися йому...

—    Правильно розумієте, — зізнався він охоче. — Я успішно зриваю на вас своє роздратування.

Жінка вибухнула пронизливим сміхом і провела унизаними перснями пальцями по безволосому підборід дю Арчибальда.

—    Ти ж нещодавно сердився, мій хлопчику. Однак можеш пишатися тим, що лорд Фарук має наміри щодо твоїх сестер.

—    Я його ненавиджу.

Арчибальд промовив це тоном, яким зазвичай кажуть «Іде дощ» або «Чай холодний!».

—    Яке блюзнірство! — засміялася жінка. — Намагайтеся бодай не казати подібних речей уголос. Якщо вас спокушає падіння в немилість, не тягніть мене за собою.

Вона відкинулася на оксамитовій кушетці в театральній позі, закинувши голову.

—    У нашого сеньйора є дві настирливі ідеї, шановний! Його задоволення та його Книга. Якщо ви не потураєте першому, вам доведеться подумати про розшифрування другого.

—    Боюся, Беренільда може випередити мене в першому або в другому, — зітхнув Арчибальд.

Жоден з них не дивився в бік дверей, бо, напевно, дуже здивувався б, побачивши там Міма, що застиг, вибалушивши очі.

«Тож я мала рацію, — подумала Офелія, стискаючи кулаки. — Ця суперниця, якої він так боїться, — це не хто інший, як я... Я та мої маленькі руки чтиці.

Безперечно, Беренільда добре впоралася.

—    Але я маю із цього вигоду! — додав Арчибальд, знизавши плечима. — Поки Фарук зацікавлений у ній, йому нема діла до моїх сестер.

—    Для чоловіка, який так любить жіночу компанію, ви чарівливо старомодні.

—    Жінки — це одне, мадам Кассандро. Мої сестри — геть інше.

—    Якби ви могли так ревнувати мене, як ревнуєте їх.

Арчибальд відсунув циліндр на потилицю, з подивом дивлячись на жінку.

—    Ви просите неможливого. Мені просто байдуже.

Пані Кассандра схилилася на м’який край кушетки й стала помітно холоднішою.

—    У цьому ваш головний недолік, пане посол. Ви ніколи не брешете. Якби ви не вдавалися до своїх чарів та не зловживали ними, було б так легко перед вами встояти!

Посмішка спотворила чистий профіль Арчибальда.

—    Ви хочете пережити це ще раз? — сказав він солодким голосом.

Пані Кассандра одразу ж перестала всміхатися. У приглушеному світлі нічних світильників вона помітно зблідла, та, раптом охоплена сильними емоціями, подивилася на нього з обожнюванням.

—    На мій превеликий жаль, я дуже цього бажаю, — благально промовила вона. — Допоможіть мені не бути самотньою в цьому світі...

Коли Арчибальд нахилився до пані Кассандри, по-котячому примруживши очі, Офелія відвернулася. Вона не мала жодного бажання бути присутньою при тому, що має статися в цьому гардеробі.

Тітку Розеліну вона знайшла саме там, де залишила, і взяла її за руку, щоб повести геть. Незабаром Офелія зрозуміла, що вийти з великого сімейного оперного театру буде непросто. Хоч скільки вона показувала ключа від своєї кімнати ліфтерові, підтверджуючи свою приналежність до Місяцесяйва, він залишався незворушним.

—    Я пускаю до ліфта тільки притомних людей, мій маленький німий хлопчику. Ця, — сказав він, зневажливо вказуючи пальцем на тітку Розеліну, — схоже, випила забагато шампанського.

Тітка високо тримала голову, увінчану зібраним у пучок волоссям, але стискала та розслабляла руки, бурмочучи незв’язні фрази. Офелія починала побоюватися, що їм доведеться провести ніч у цій оперній залі, коли несподівано їм надійшла допомога.

—    Візьми їх на борт, хлопчику. Ці двоє зі мною, — пролунав раптом за її спиною гортанний голос.

За сильним іноземним акцентом Офелія впізнала Матінку Хільдеґарду. Та повільно наближалася до них, вистукуючи масивним золотим ціпком по підлозі. Вона змарніла після отруєння, проте квітчаста сукня, як і раніше, надто сильно напиналася на пухкому тілі. У роті вона тримала сигару. Густе сиве волосся, пофарбоване в чорний колір, не робило її молодшою.

—    Я прошу вас не курити в ліфті, мадам, — стримано зробив зауваження ліфтер.

Матінка Хільдеґарда загасила сигару не об попільничку, яку він їй подав, а об медово-жовту ліврею ліфтера. Той розгублено подивився на пропалену сигарою дірку.

—    Це навчить тебе шанобливого ставлення, — посміхнулася вона. — Усі ліфти тут створені мною. Спробуй запам’ятати це на майбутнє.

Вона розпросторилася по кабіні своїм огрядним тілом, спираючись усією вагою на ціпок, і прихильно всміхнулася до Офелії. Являючи собою невеликий будуар з м’якими стінами, цей ліфт був скромніший за той, яким користувалася оперна трупа. Офелія обережно проштовхнула до нього тітку Розеліну, сподіваючись усім серцем, що їх не викриють, а потім вклонилася мадам Хільдеґарді настільки низько, наскільки давало змогу це зробити зламане ребро. Та вже вдруге приходила їй на допомогу.

Офелія була вкрай збентежена, коли старенька архі-текторка вклонилась їй у відповідь, вибухнувши гучним сміхом.

—    Ми квити, хлопчику! Весляр без весла. Лише цього мені бракувало, щоб не померти від нудьги в цій опері. Я реготала аж до самісінького антракту.

Принижений ліфтер різко й невдоволено опустив важіль. Йому було геть невесело, що він пустив у ліфт таку нерозважливу жінку. Офелія ж захоплювалася Матінкою Хільдеґардою. Попри манери, які більше б пасували корчмарці, вона принаймні розхитувала умовності цього закоснілого світу.

Коли вони прибули до центральної галереї Місяцесяйва, Матінка дружнім жестом скуйовдила їй волосся.

—    Я вже двічі зробила тобі послугу, хлопче. Навзаєм попрошу тебе ось про що. І ти це затям. У людей тут коротка пам’ять, — додала вона, дивлячись своїми маленькими темними очицями на ліфтера, — замість них усе пам’ятаю я.

Офелія сумно дивилася вслід старенькій архітектор-ці, яка повільно брела, постукуючи ціпком. Цього вечора дівчина почувалася такою безпомічною, що ладна була прийняти допомогу від кого завгодно.

Вона обережно провела тітку галереєю, намагаючись уникати поглядів жандармів, що струнко стояли вздовж стін. Щоб навчитися проходити повз них, не нервую-чись, їй знадобилися б роки.

У Місяцесяйві було незвично спокійно. Численні годинники показували чверть на першу ночі, отже, гості й господарі спустяться з Вежі лише перед світанком. У службових коридорах, навпаки, атмосфера була святкова. Покоївки, підхопивши фартухи, щоб ті не заважали бігати, гралися у квача, вигукуючи: «Кіт!», і тікали одна від одної, весело сміючись. Ніхто не зважав на маленького Міма, який допомагав компаньйонці мадам Беренільди підійматися сходами.

Але тільки діставшись верхнього поверху замку й пройшовши великим коридором до прекрасних апартаментів Беренільди, Офелія нарешті відчула себе в безпеці. Вона вклала тітку на диван, підмостила круглу подушку їй під голову, розстібнула комір, щоб полегшити дихання, і наполягла на тому, щоб тітка зробила ковток мінеральної води. Нашатир, який Офелія дала їй понюхати, не мав жодного ефекту. Тітка Розеліна голосно зітхала, пускала очі під лоба, та нарешті все ж таки задрімала. Принаймні Офелії так здалося.

«Поспіть, — подумала вона, сподіваючись на те, що та міцно засне. — Поспіть і прокидайтеся вже здоровою».

Офелія опустилася в низьке широке крісло біля на-грівача й зрозуміла, як страшенно вона втомилася. Самогубство Ґюстава, візит Драконів, ця нескінченна опера, марення тітки Розеліни, подряпина від Фреї, покинута станція, посмішка Арчибальда, а ще ребро, це кляте ребро, яке не давало їй спокою. Офелії здавалося, що її тіло стало вдвічі важчим, ніж було напередодні. їй хотілося потонути в оксамиті крісла. А з голови досі не виходив Тори. Він, мабуть, почувається страшенно приниженим через її зізнання. Може, він уже й шкодує, що натрапив на таку невдячну жінку. Що більше вона розмірковувала над цим, то більше злилася на Беренільду за те, що та організувала це заміжжя. Тітка Торна думала тільки про те, як прибрати до рук Фарука. Хіба ж вона не бачила, що змушує страждати її та Торна заради особистих інтересів?

«Я не повинна розслаблятися, — подумала Офелія. — Зараз я приготую каву, нагляну за тіткою Розеліною і подивлюся, що там зі щокою».

Але вона заснула, навіть не закінчивши в думках перелічувати справи, що їх мала зробити. І прокинулася від клацання дверної ручки. Зі свого крісла Офелія побачила, як до кімнати заходить Беренільда. У рожевому світлі ламп вигляд у красуні був сяйливий і водночас утомлений. Її кучері, вільні від усіх шпильок, обрамляли обличчя, мов золота хмарка. Вона була все ще вдягнена в сценічну сукню, але мереживний комірець, кольорові стрічки та довгі оксамитові рукавички загубилися дорогою. Беренільда подивилася на тітку Розеліну, яка дрімала на дивані, перевела погляд на Міма, що сидів біля труби нагрівача. Потім вона замкнула двері на ключ, щоб відрізати кімнату від зовнішнього світу.

Офелія змогла підвестися тільки з другого разу. Тіло слухалося її гірше, ніж несправний механізм.

—    Моя тітонька... — хрипко сказала вона, — їй зовсім кепсько.

Беренільда відповіла однією з найгарніших своїх усмішок і наблизилася до дівчини з тихою грацією лебедя, що лине гладінню озера. Лише тепер Офелія помітила, що очі, зазвичай прозорі та ясні, затьмарилися. Від Беренільди тхнуло горілкою.

—    Ваша тітка? — повторила вона ніжно. — О, ваша тітка?

Беренільда й мізинцем не ворухнула, але Офелія відчула, як їй щосили зацідили ляща, який мало не зніс голову з плеч. Подряпина на щоці, що була отримана від Фреї, запульсувала від болю.

Офелія ще не встигла оговтатися від першого ляща, як дістала другого.

—    Ось вам за те, що ваша тітка мене осоромила.

—    А це вам за те, що ви, мій маленький незграбний веслувальнику, виставили мене на посміховисько.

Щоки Офелії пекло, наче вогнем. Дівчину охопив гнів. Вона схопила кришталеву карафу й плеснула водою в обличчя Беренільди. Та завмерла з дурнуватим виглядом, а грим заструмився з очей по обличчю довгими сірими потьками.

—    Це має вас освіжити, — тихо сказала Офелія. — А зараз ви оглянете мою тітку.

Беренільда протверезіла, витерла обличчя, підібрала спідниці і стала на коліна перед диваном.

—    Мадам Розеліно, — сказала вона, струснувши жінку за плече.

Тітка Розеліна заворушилася, зітхнула, пробурмотіла щось нерозбірливо. Беренільда злегка підняла їй повіки, але тітчин погляд був несфокусований.

—    Мадам Розеліно, ви мене чуєте?

—    Ви повинні піти до цирульника, мій бідний друже, — відповіла тітка.

Спираючись на плече Беренільди, Офелія затамувала подих.

—    На вашу думку, її чимось опоїли?

—    Як давно вона в такому стані? — поцікавилася Беренільда.

—    Гадаю, з нею це сталося одразу після того, як закінчився спектакль. Весь день вона була цілком притомна. Трохи хвилювалася перед виходом на сцену, але не так, щоб утратити здоровий глузд... Здається, вона тепер не розрізняє теперішнього й минулого.

Беренільда стомлено звелася на ноги. Вона відчинила дверцята маленької скляної шафки, налила собі горілки й сіла в широке крісло. Вода стікала з мокрого волосся по шиї.

—    Здається, дух вашої тітки поринув в ілюзії.

Офелію ніби блискавкою вдарило. «Якщо пані Беренільда втратить свою дитину до настання вечора, у мене не буде причин шкодити вашій родичці».

Де вона чула ці слова? Хто їх промовив? Це ж був не Ґюстав? їй здавалося, що пам'ять аж бринить від напруження в спробах згадати щось суттєве.

—    Шевальє, — розгублено прошепотіла вона. — Він був з нами в ліфті.

Беренільда скинула бровою, покрутила в пальцях келих і почала спостерігати за грою світла крізь стінки келиха з горілкою.

—    Я знаю фірмовий почерк цього малого. Коли він так ув’язнює свідомість, звільнити її можна лише зсередини. Він захоплює жертву непомітно, проникає у свідомість і змушує її чинити так, щоб ілюзії зливалися з реальністю. Таким чином, жертва, нічого не підозрюючи, опиняється в пастці. Не хочу вас лякати, моя люба, але сумніваюся, що вашій тітці стане сили волі, щоб позбутися цього стану.

В Офелії все поплило перед очима. Лампи, диван і тітка Розеліна почали крутитися так, ніби світ ніколи не знав рівноваги.

—    Звільніть її, — тихенько попросила вона.

Беренільда роздратовано тупнула ногою.

—    Ви мене слухаєте, дурне дівча? Ваша тітка загубилася в глибинах власного розуму, і я тут нічого не вдію.

—    Тож запитайте в шевальє, — пробурмотіла Офелія. — Він же не міг зробити цього знічев’я? Він напевне хоче чогось від нас...

—    Із цим хлопцем не торгуються! — урвала її Беренільда. — Він ніколи не відмовляється від своїх намірів. Тож опануй себе, любонько. Пані Розеліна не страждає, а лам є чим перейматися.

Офелія із жахом спостерігала, як Беренільда дрібними ковтками допиває горілку.

—    Я щойно дізналася, що покоївка, яка грала вашу роль у маєтку, викинулася з вікна. Напад «тимчасового божевілля», — з іронією додала Беренільда. — Шевальє розкрив нашу таємницю і повідомляє про це. А ще це полювання, яке почнеться за кілька годин! — роздратовано зітхнула Беренільда. — Усе це так прикро.

—    Прикро... — недовірливо повторила за Беренільдою Офелія.

Через них загинула невинна дівчина, тітка Розеліна щойно вирушила в подорож в один кінець, а Беренільда вважала це просто прикрістю. Окуляри Офелії потемнішали, ніби раптово настала сповнена жахіть ніч. Це має бути просто страшний сон... А вранці виявиться, що покоївка жива. І тітка Розеліна зараз потягнеться, позіхаючи, і прийде до тями.

—    Кажу як є: мені вже уривається терпець, — видихнула Беренільда, роздивляючись сліди від макіяжу в ручному люстерку. — Я хотіла влаштувати все згідно з традиціями, але схоже на те, що ці заручини аж надто затягнулися. Я не можу дочекатися, коли Торн нарешті одружиться з тобою.

Вона знову піднесла келих до губ, але Офелія вихопила його й пожбурила на підлогу. За келихом полетіла ліврея. Дівчині кортіло позбутися образу Міма, який не розкривав справжнього виразу її власного обличчя.

Брови Беренільди здивовано злетіли на чоло, коли вона побачила справжню Офелію — змарнілу, прикриту лише сорочкою, з поплямованою синцями шкірою, закривавлену, зі скошеними окулярами.

—    Я навіть не уявляла, якої шкоди тобі заподіяли жандарми.

—    Скільки ще ви будете нами гратися?! — гнівно спитала Офелія. — Ми не ваші маріонетки!

Зручно вмостившись у кріслі, розпатлана й без макіяжу, Беренільда залишалася напрочуд спокійною.

—    То ось ви яка, коли вас підштовхнули до краю, — прошепотіла вона, дивлячись на друзки скла, що виблискували на килимі. — Чому ви вважаєте, що я вами маніпулюю?

—    Я підслухала ваші розмови, пані. І дізналася те, що ви так хотіли приховати від мене.

Розлючена Офелія звела догори руки й розчепірила пальці.

—    Ось чого ви жадали від самого початку. Ви влаштували племіннику заручини із чтицею, бо десь там, у тій Вежі, Дух родини забажав, щоб хтось розшифрував його Книгу.

Офелія почала говорити, і думки потяглися одна за одною, наче нитка з котушки, яку впустили на підлогу.

—    Двір непокоїть аж ніяк не наш шлюб! Усіх тривожить те, що саме ви дасте Фаруку найбажаніше для нього — когось, хто задовольнить його цікавість. Це ж зробить вас невразливою, еге ж? Дарує змогу позбавляти голови всіх, хто вам не подобається.

Беренільда, на губах якої застигла посмішка, не відповіла. Офелія безсило опустила руки.

—    У мене для вас погана новина, пані. Якщо Книгу Фарука зроблено з того самого матеріалу, що й Книгу Артеміди, її не можна прочитати.

—    Ні, можна!

Схрестивши руки на животі, Беренільда вирішила відкрити карти.

—    І доказом тому слугує факт, що її вже читали інші, — спокійно вела вона далі. — Ваші власні предки, моя люба. Це було дуже, дуже давно.

Офелія широко розплющила очі. Остання записка зі щоденника бабусі Аделаїди нараз зринула з її пам’яті. «Родольф нарешті підписав свій контракт із нотаріусом сеньйора Фарука. Професійна таємниця вимагає від мене мовчання, але завтра ми зустрінемося з їхнім

Духом родини. Якщо мій брат виступить переконливо, ми розбагатіємо».

—    З ким я підписую контракт? З вами, пані, чи з Духом вашої родини?

—    Нарешті ви зрозуміли! — зітхнула Беренільда, намагаючись не позіхати. — Правда полягає в тому, моя люба, що ви належите Фаруку більше, ніж Торнові.

Шокована Офелія пригадала таємничу скриньку, яку Артеміда подарувала для зміцнення союзу між двома родинами. Що було в тій скриньці? Прикраси? Коштовне каміння? Ні, поза сумнівом, щось менш коштовне. Така дівчина, як Офелія, не повинна коштувати занадто дорого.

—    Ніхто не питав моєї думки. Я відмовляюся.

—    Ваша відмова викличе гнів обох родин, — попередила Беренільда оксамитовим тоном. — Якщо, навпаки, ви діятимете так, як від вас очікують, то станете протеже Фарука, захищеною від усіляких витівок двору.

Офелія не повірила жодному слову Беренільди.

—    Ви сказали, що деякі з моїх предків уже читали його Книгу? Тож сьогодні ви покликали мене тому, що їхня спроба не була успішна.

—    Річ у тім, що їм ніколи не щастило зайти достатньо далеко й заглянути в минуле, — мовила Беренільда, сумовито всміхнувшись.

Тітка Розеліна поворухнулася на дивані. Схвильована Офелія схилилася над нею, але одразу зрозуміла: тітка продовжувала марити, пропускаючи звуки між довгими зубами. Офелія деякий час роздивлялася її воскове обличчя, а потім, насупившись, повернулася до Беренільди.

—    Я не розумію, чому саме я обрана для такої справи й чому ви хочете видати мене заміж, щоб досягти своєї мети.

Беренільда роздратовано й нетерпляче цокнула язиком.

—    Та тому, що ваші предки не мали ані вашого таланту, ані таланту Торна.

—    Таланту Торна? — спитала Офелія, дивуючись. — Ви маєте на увазі його кігті?

—    Ні, я маю на увазі його пам’ять.

Беренільда сіла в крісло й витягнула татуйовані руки на підлокітниках.

—    Страшну й невблаганну пам’ять, яку він успадкував від клану матері, від Літописців.

Офелія звела брови. Пам’ять Торна була його родинною силою?

—    Припустімо... — Вона затнулася. — Але я все одно не розумію, який стосунок читання Книги і його пам’ять має до нашого шлюбу.

Беренільда розсміялася.

—    Це ж цілком очевидно! Вам розповідали про церемонію Дару? Вона дає можливість поєднати родинні сили й проводиться лише з нагоди весіль, ба більше, весіль незвичайних. Читцем у Фарука буде Торн, а не ви.

Офелії потрібен був певний час, щоб збагнути те, що сказала Беренільда.

—    Ви хочете приєднати до його пам’яті мій талант чтиці?

—    Алхімія обіцяє хороший результат. Я переконана, що цей хлопець здатен на диво.

Офелія подивилася на Беренільду крізь окуляри. Тепер, коли гнів покинув її тіло, залишився тільки глибокий смуток.

—    Ви підступна жінка.

Гармонійні лінії обличчя Беренільди викривилися, очі широко розплющилися. Вона прикрила живіт руками, ніби захищаючись від можливого удару ножа.

—    Що я таке скоїла, що ви так жорстко засуджуєте мене?

—    І ви ще запитуєте? — здивувалася Офелія. — Я бачила вас в Опері, пані. Фарук кохає вас. Ви носите його дитину, ви його кохана жінка, і ви будете нею ще довго. То чому ж, навіщо вам залучати Торна до своїх інтриг?

—    Тому що це він так вирішив! — Беренільда струснула мокрим волоссям. — Я організувала ваші заручини винятково за його бажанням.

Офелії стало гидко від такої безсовісної брехні.

—    Ви все ще брешете. Коли ми були на гвинтокрилі, Торн намагався відмовити мене від згоди.

Гарне обличчя Беренільди скривилося, ніби сама думка про ненависть Офелії була для неї нестерпна.

—    Гадаєте, такий, як він, дозволить маніпулювати собою таким чином? — вела вона далі. — Цей хлопчик набагато амбітніший, ніж ви думаєте. Він хотів рук чти-ці, я йому їх знайшла. Можливо, побачивши вас уперше, він подумав, що мій вибір його не надихнув? Зізнаюся, я теж у вас сумніваюся.

Офелія була приголомшена. Такий погляд на речі видався їй іще гіршим, ніж здавалася вся ситуація досі. Вона відчувала, як згубний холод проникає в її кров, повільно рухаючись жилами, потрапляючи аж до серця. Коли вона сказала Торну, що ніколи не буде для нього справжньою дружиною, він був такий поступливий... Аж надто поступливий. Він не розгубився, не намагався сперечатися, поводився не так, як поводився б чоловік, яким знехтували.

—    Яка я була наївна! — прошепотіла Офелія.

Протягом усіх цих тижнів Торн так старанно намагався захистити не її, а її руки чтиці. Дівчина важко опустилася на стілець і поправила лакові черевички Міма на ногах. Вона прямо в очі сказала Торнові, що довіряє йому, а він боягузливо відвів від неї погляд. Вона почувалася такою винною, що знехтувала ним, і була така вдячна йому, що не відмовився від неї...їй стало зле.

Знесилено знітившись, Офелія не одразу побачила, іцо Беренільда опустилася поруч із нею на коліна. З виразом співчуття і болю вона стала гладити сплутане темне волосся Офелії, потім обережно торкнулася подряпин на її обличчі.

—    Офеліє, моя маленька Офеліє. Мені здавалося, що вам бракує серця та здорового глузду, але тепер я бачу свою помилку. Будь ласка, не судіть нас із Тор-ном занадто суворо. Ми не намагаємося використати вас заради власного задоволення, ми просто намагаємося вижити.

Офелії хотілося, щоб вона замовкла. Кожне слово Беренільди завдавало їй нового болю. Пригнічена втомою, запаморочена алкоголем, Беренільда притиснулася щокою до її коліна, як дитина, яка благає про ласку. Офелія не була аж така безсердечна, щоб відштовхнути тітку Торна, побачивши в неї на очах сльози.

—    Ви занадто багато випили, — з докором зітхнула вона.

—    Мої... діти, — гикнула Беренільда, притиснувшись обличчям до живота Офелії. — Вони забрали їх у мене одного за одним. Одного ранку налили болиголов у гарячий шоколад Томаса. Потім, одного літнього дня, мою маленьку Маріон зіштовхнули в ставок. Вона була б зараз вашого віку... вашого віку.

—    Пані... — прошепотіла Офелія.

Беренільда не могла втримати сліз. Вона хлюпала носом і зі стогоном сховала обличчя в сорочку Офелії, соромлячись своєї слабкості.

—    І П’єр, якого знайшли повішеним на тій гілці! Одного за одним їх забирали в мене. Я думала, що вже мертва. Я хотіла померти. А він, він... Ви можете сказати мені, що в нього купа недоліків, але він був там, коли Ніколас... мій чоловік... загинув на полюванні. Він зробив мене своєю коханкою. Він урятував мене від відчаю, засипав подарунками, обіцяв єдине на світі, що могло б надати моєму життю сенс!

Беренільда захлинулася риданнями, а потім промовила:

—    Дитину.

Офелія глибоко зітхнула й ніжно прибрала волосся з мокрого від сліз обличчя Беренільди.

—    Ви нарешті були чесні зі мною, пані. Я вас пробачаю.

ПОКОЇВКА

Офелія провела Беренільду до ліжка. Та швидко заснула. Зів’яла шкіра, розмазана туш, запалі очі... Її обличчя видавалося постарілим на сніжно-білій подушці. Офелія сумно подивилася на неї, а потім вимкнула лампу в головах. Як можна ненавидіти людину, яка пережила смерть своїх дітей?

Тітка Розеліна ворушилася на дивані, блукаючи у своєму минулому, і лаялася через поганий папір. Офелія стягнула ковдру з вільного ліжка бабусі й накрила нею свою хрещену. А коли зрозуміла, що більше нічого не може вдіяти, повільно сповзла на килимок і витягнула перед собою ноги. У грудях боліло. Навіть більше, ніж свіжа рана на шоці. Більше, ніж ребра. Це був глибокий, пульсуючий, нестерпний біль.

Їй було соромно. Соромно через те, що не може повернути тітку Розеліну до реальності. Соромно через те, що вважала себе здатною самостійно керувати своїм життям. Соромно, так соромно за те, що була така наївна.

Офелія опустила підборіддя на коліна й із гіркотою подивилася на свої руки. «З деякими жінками одружуються через їхні статки, а мене беруть у дружини через руки».

Глибоко в грудях біль поступився місцем гніву, твердому й холодному, мов крига. Так, вона пробачила Беренільді її розрахунки та обмеженість, але вона нічого не пробачила Ториові. Якби він був щирий з нею, якби не змусив її уявляти те, чого не було, вона, мабуть, змогла б йому пробачити. У нього було багато можливостей сказати їй правду; він не тільки ними не скористався, але в нього вистачило зухвалості під час їхніх зустрічей дозволяти собі слова «Я звикаю до вас» і «Ваша доля мене дуже непокоїть». Це з його вини Офелія бачила прояв почуттів там, де були лише амбіції.

Цей чоловік був гірший за всіх.

Годинник пробив п’яту. Офелія підвелася, витерла очі й рішучим жестом знову наділа окуляри. Вона більше не відчувала зневіри. Її серце гнівно калатало в грудях, з кожним ударом зміцнюючи в жилах рішучість. Хай скільки знадобиться часу, але вона помститься Торну за життя, яке він їй накинув.

Офелія відкрила аптечку, дістала пластир і спиртовий розчин. Поглянувши на себе в люстерко Беренільди, вона побачила обличчя, вкрите синцями, розбиту іубу, глибокі темні кола під очима й похмурий погляд, зазвичай їй не притаманний. Каштанові кучері, що вибилися з розпатланої коси, падали на чоло. Офелія стиснула зуби, провівши спиртовою ганчіркою по подряпині, яку залишила Фрея. Поріз був чистий, наче від скабки скла. Напевно, може залишитися маленький шрам.

Офелія склала чисту хусточку, наклеїла на неї хрест із лейкопластиру, але закріпила цю конструкцію на щоці лише з третьої спроби. Після цього вона поцілувала тітку в чоло.

— Я витягну вас звідси, — прошепотіла Офелія їй на вухо.

А потім підхопила з підлоги ліврею Міма, вдяглася й застібнулася на всі ґудзики. Це маскування точно не захистить її від шевальє, тому доведеться просто не потрапляти йому на очі.

Вона підійшла до ліжка Беренільди та з деякими труднощами зняла з неї ланцюжок, на якому висів оздоблений коштовним камінням ключик. Відчинила двері. Відтоді їй треба було діяти дуже швидко. Апартаменти посланців з міркувань безпеки зачинялися тільки зсередини. Тітка Розеліна та Беренільда міцно спали й були геть беззахисні, тож їм загрожуватиме небезпека ззовні, доки вона не повернеться.

Офелія квапливо пройшла коридором і спустилася службовими сходами до підвалу. Пробігаючи повз їдальню для слуг, вона здивувалася, побачивши там жандармів, дуже помітних у своїх трикутних капелюхах та синьо-червоній формі. Вони оточили стіл лакеїв, які пили ранкову каву, і, здавалося, допитували їх за протоколом. Несподівана перевірка? Краще було не затримуватися.

Офелія пішла на склади, дісталася опалювального котла, а потім завернула в приміщення з трубами. Але Ґаель не знайшла. Натомість вона натрапила на напис, зроблений на оштукатуреній стіні, — об’яву про розшук.

Про цей страшний випадок нам повідомили цієї ночі. Учора ввечері лакей, що служить у Місяцесяйві, ударив беззахисну дитину. Поставив під загрозу репутацію посольства! Ознаки нападника: чорне волосся, невисокий зріст, досить молодий. На момент інциденту він був озброєний веслом. Якщо ви знаєте про лакея, який відповідає цьому опису, негайно зв’яжіться з керівництвом. Винагорода забезпечена.

Філібер,

управитель Місяцесяйва

Офелія насупилася. Цей маленький шевальє — справжня проблема, він таки вирішив її дістати. Якщо вона натрапить на жандармів, то опиниться у в’язниці. їй доведеться швидко змінити свою зовнішність.

Тепер Офелія йшла коридорами, сторожко притискаючись до стін. До пральні вона прослизнула непомітно, мов злодійка. Усередині довелося лавірувати між чанами, над якими здіймався пар, та рядами сорочок на розсувних стрижнях. Із сушильні дівчина поцупила білий фартух та чепець. З пральні — чорну сукню, яка сушилася на вішаку для одягу. Що менше їй хотілося привертати до себе увагу, то частіше вона натрапляла на кошики для білизни та праль.

Перевдягатися в коридорах було б небезпечно, тому Офелія заквапилася на Лазні, 6. їй довелося покружляти, щоб уникнути жандармів, які ходили від кімнати до кімнати й стукали у двері. Діставшись своєї, Офелія зачинилася на два оберти ключа, перевела подих, роздягнулася так швидко, як тільки дозволяло ребро, сховала ліврею Міма під подушкою і вдяглася в сукню з пральні — від поспіху спочатку навиворіт.

Зав’язуючи фартух на талії та закріплюючи чепець на своєму каштановому волоссі, Офелія намагалася дати лад думкам. «Що робити, якщо мене перевірятимуть? Ні, жандарми першочергово підозрюють лакеїв. Що робити, якщо мені ставитимуть запитання? Я відповідатиму тільки «так» чи «ні», мій акцент не повинні помітити. А якщо помітять? Я служу в Матінки Хільде-ґарди. Вона іноземка, наймає іноземців, та й по всьому».

Офелія побачила своє відображення в настінному дзеркалі й обімліла. Вона геть-чисто забула, у якому стані її обличчя! З пластирем і синцями вона мала вигляд побитої бродяжки.

Дівчина роззирнулася, шукаючи в безладі те, що могло б їй згодитися. Пальто Торна. Офелія зняла його з вішалки й оглянула зверху донизу. З першого погляду було зрозуміло, що це офіційний одяг. І це було останнім елементом, якого бракувало її образу: що може бути більш природним для маленької покоївки, ніж речі «монсеньйора», які вона несе в чистку? Офелія наділа пальто на дерев’яну вішалку, перекинула через одну руку, а другу підняла якомога вище. Таким чином пальто затуляло її, як велике вітрило, і побите обличчя мало менше шансів привернути до себе увагу.

Усе це повинно дати їй достатньо часу, щоб знайти Ґаель.

Не встигла Офелія визирнути з кімнати, як ледве не отримала кулаком по носі. Це Ренар намірився постукати у двері. Він вибалушив на неї свої великі зелені очі й здивовано роззявив рота. У прикритої пальтом Офелії вигляд теж був здивований.

—    Ага, це добре! — пробурмотів Ренар, почухавши руду гриву. — Як я не здогадався, що і в німого бувають гості. Вибач, дитино, але я повинен поговорити з ним.

Він поклав свої міцні руки на плечі Офелії й обережно виштовхнув її на вулицю, як неслухняну дівчинку. Але не зробила вона й трьох кроків, як Ренар покликав її:

—    Гей, мала! Стривай!

Якихось кілька великих кроків, і перед нею виросла його подібна до шафи статура. Тримаючи руки на стегнах, Ренар примружив очі й нахилився, намагаючись краще розгледіти те, що Офелія ховала за великим чорним пальтом, яке опинилося між ними.

—    Його кімната порожня. Що ти робила в нього в кімнаті зовсім одна?

Краще б він поставив запитання, на яке Офелія могла б відповісти простим «так» чи «ні». Менше за все вона хотіла зробити Ренара своїм ворогом. Ховаючись під важким пальтом, вона незграбно витягла з кишені фартуха ланцюжок із ключем.

—    Ось, я його позичила, — прошепотіла вона.

Ренар звів догори густі руді брови й, підозріло стиснувши губи, із жандармівською уважністю втупився в етикетку з адресою: «Лазні, 6».

—    Цей дурень вийшов з кімнати без ключа! А чи не намагалася ти вкрасти пісочні годинники мого друга?

Владним жестом він відсунув пальто Торна, прибираючи його, як завісу зі сцени. І підозра в погляді поступилася збентеженню, коли він втупився в Офелію з ЇЇ окулярами та чепцем.

—    От бідна дитина І — сказав він м’якішим тоном. — Я не знаю, на кого ти працюєш, але господарі з тобою не церемонилися. Ти новенька? Я не хотів тебе лякати, я просто шукаю свого друга. Ти не знаєш, де я можу його знайти? Тут довкола вже годину ходить повідомлення про розшук. А з його прекрасним завжди винуватим обличчям на нього все й повісять.

Офелія більше не пручалася, зрозумівши, що цей здоровань заслуговує на її довіру більше, ніж власний наречений. Вона звела голову, уже не намагаючись сховатися від його погляду, і подивилася йому прямо в очі.

—    Допоможіть мені, будь ласка. Я повинна зустрітися з Ґаеллю, це дуже важливо.

Ренар не міг вимовити й слова, тільки моргнув кілька разів.

—    Ґаель? Але яке вона... Що ти... В ім’я пісочного годинника, хто ти?

—    Де вона? — благала Офелія. — Будь ласка.

На іншому кінці вулиці з’явилися жандарми. Вони силою вривалися в душові та туалети, витягували напівголих чоловіків, били палицями тих, хто протестував. Крики та лайка луною відбивалися від стін.

Офелії стало лячно.

—    Ходімо, — пробурмотів Ренар, беручи її за руку. — Якщо вони помітять у тебе чужий ключ, то накинуться й на тебе.

Плутаючись у довгому пальті Торна, Офелія прямувала за Ренаром, який міцно тримав її за руку. Вулиці гуртожитків ішли одна за одною, з однаковою плиткою в шаховому порядку та невеликими стовпами ліхтарів. Збентежені обшуками, слуги стояли біля своїх дверей і вказували на тих, хто мав нещастя відповідати опису в повідомленні. Жандармів ставало дедалі більше, але Ренар якимось чином щоразу уникав їх, знаходячи обхідні шляхи. Вій постійно звірявся з кишеньковим годинником.

—    Моя пані скоро прокинеться, — зітхнув він. — Зазвичай у цей час, я повинен подати їй чай і прочитати її повсякденний розклад.

Він провів Офелію крізь Розу Вітрів і відчинив двері, що вели в задню частину маєтку. Вони пройшли через звіринець з екзотичними тваринами, птахівник, кошару та молочну ферму. Гуси на задньому подвір’ї несамовито шипіли на чужинців.

Ренар підвів Офелію до гаража.

—    Завтра монсеньйор організовує перегони, — пояснив він. — Оскільки механік-водій захворів, Ґаелі було наказано ретельно оглянути двигуни. Відразу тебе попереджаю, що вона зла як собака.

Офелія поклала руку йому на плече, коли він хотів відчинити двері в гараж.

—    Я вам вдячна за поміч, але краще залишайтеся тут, — прошепотіла вона. — Я піду сама.

Ренар насупився. У світлі ліхтаря, що висів над входом до гаража, його веснянки ставали ще помітнішими. Він уважно перевірив, чи в цій частини маєтку, окрім них, нікого нема.

—    Я не розумію, що відбувається, не знаю, що ти шукаєш і хто ти насправді, але одне я знаю напевне.

Він подивився вниз, на лаковані черевики зі срібною пряжкою, що визирали з-під чорної сукні Офелії.

—    На тобі черевики, що носять лакеї, а лакея з такою маленькою ніжкою я не знаю.

—    Що менше ви знатимете про мене, то краще, — спробувала вмовити його Офелія. — Люди страждали через те, що сходилися зі мною занадто близько.

Я просто не пробачу собі, якщо з вами щось станеться через мене.

Змінившись в обличчі, Ренар почесав свою улюблену родимку на щоці.

—    Тож я не помилився. Це... справді ти? От дідько! — пробурмотів він, ляскаючи себе долонею по лобі. — 3 усіх незручних ситуацій ця найбільш незручна. Однак я зрозумів, що тут відбувається щось дивне.

Він схопився за кільця дверей своїми великими руками, вкритими рудим волоссям.

—    Тим більше причин влізти в цю справу разом з тобою, — сказав він, уперто стиснувши губи. — Я маю право розуміти, що коїться, хай там що.

Офелія вперше потрапила в гараж. Місце, де сильно пахло бензином, здавалося безлюдним. На передньому плані вишикувалися елегантні ноші, освітлені трьома лампами на стелі. Поруччя з яблуневої деревини, небесно-блакитні фіранки, старі рожеві підрамники, квіткові візерунки, і не було навіть двох подібних. Автомобілі Місяцесяйва стояли в задній частині приміщення, оскільки їх нечасто використовували. Вони були предметами розкошів і слугували переважно для насолоди очей. Нерівні та звивисті дороги Небограда не були придатні для пересування на моторизованому транспорті.

Усі автомобілі було вкрито ковдрами, окрім одного. Здалеку він був схожий на коляску з великими колесами, унизаними тонкими спицями, та квітчастим капотом. Мабуть, він належав жінці.

Ґаель лаялася як візник, схилившись над двигуном внутрішнього згоряння. Офелія такого ніколи не бачила, окрім як у своєму музеї, та й то лише в розібраному стані. На Анімі транспортні засоби рухались, як добре дресировані тварини, їм не потрібен був двигун.

—    Привіт, моя красуне! — викрикнув Ренар. — До тебе гість!

Ґаель іще раз вилаялася, стукнула по мотору гайковим ключем, сердито зняла рукавички й підняла захисні окуляри на чоло. Погляд її очей, одного яскраво-блакитного, а другого замаскованого чорним моноклем, гайнув до маленької покоївки, яку привів Ренар. Офелія мовчки чекала, поки та її роздивиться. Вона знала, що Ґаель її впізнає, позаяк вона завжди бачила її такою, якою вона є насправді.

—    Сподіваюся, це щось важливе, — сказала вона нарешті нетерпляче.

І мовила вона тільки це. Не поставила жодних запитань, не сказала більше жодного слова, яке могло б викрити її перед Ренаром.

«Моя таємниця проти вашої таємниці». Офелія незграбно склала пальто Торна, яке й досі тримала в руках. Настала її черга не зраджувати Ґаель.

—    Я в біді й можу звернутися лише до вас. Мені знадобиться ваш талант.

Ґаель нашорошено потерла монокль, який здавався глибокою тінню під її бровою.

—    Мій талант?

Офелія кивнула, сховавши за вухо пасемця, що вибилися з-під чепця.

—    Це не для того, щоб зробити послугу аристократам?

—    Клянуся, що ні.

—    Що ви там шепочетеся врешті-решт? — розсердився Ренар. — Ви двоє знайомі? Що означає вся ця секретність?

Ґаель зірвала окуляри, розтріпала чорні кучері й натягнула ремінці на плечі.

—    Не лізь у це, Ренольде. Що менше ти знаєш, то краще.

Вигляд у Ренара був такий розгублений, що Офелії стало його шкода. Він останній, від кого Офелія хотіла б критися, але в неї не було вибору. Вона показала йому своє справжнє обличчя, і цього було вже забагато.

Ґаель притиснула палець до губ, даючи знак мовчати.

Надворі заґелґотіли гуси.

—    Хтось іде.

—    Жандарми, — сказав Ренар, звірившись із годинником. — Вони обшукують кожен куточок Місяцесяйва. Швидше, дівчаткаї

Він показав на низькі двері, ледь помітні за рядами автомобілів, укритих ковдрами.

—    Ми мусимо зникнути. Хай там що, а дівчинка не повинна потрапити їм до рук.

Ґаель насупилася, ще глибше вдавивши монокль в очницю.

—    Усі ліхтарі ввімкнені, — різко сказала вона, — у цієї машини всі нутрощі назовні! Вони зрозуміють, що ми втекли з місця події, і всіх попередять.

—    Нічого цього не станеться, якщо побачать когось за роботою.

Ренар поспіхом зняв ліврею, засукав рукави сорочки й забризкав їх моторним мастилом.

—    Пані, перед вами дуже зайнятий механік, — усміхнувся він, підіймаючи руки. — Жандармів беру на себе. Тікайте обидві он до тих задніх дверей.

Офелія подивилася на нього водночас сумно й здивовано. Вона раптом зрозуміла, яке важливе місце посів цей рудий здоровань у її житті.

Не в змозі пояснити це самій собі, дівчина боялася, що більше ніколи не побачить його після того, як вийде в задні двері.

—    Дякую, Ренольде, — прошепотіла вона. — Дякую тобі за все.

Він жартівливо їй підморгнув.

—    Скажи німому, щоб він був обережний.

—    Надінь це, — пробурмотіла Ґаель, подаючи чоловікові окуляри. — Це надасть твоєму образу більшої достовірності.

Ренар натягнув їх на лоба, глибоко вдихнув для хоробрості, охопив руками сердите лице Ґаелі і рішуче поцілував її. Вона, широко розплющивши велике синє око від подиву, навіть не подумала відштовхувати його. Коли він відпустив її, між його рудими бакенбардами розлилася широка усмішка.

—    Я жадав цю жінку роками, — прошепотів він.

Удалині з розчинених дверей вигулькнули фігури жандармів. Ґаель заштовхнула Офелію за критий брезентом автомобіль, потягнула її в тінь уздовж стіни, і обидві прослизнули в непомітний чорний хід.

—    Дурень, — процідила вона крізь зуби.

Офелія майже нічого не бачила крізь фальшиву зоряну ніч. Однак вона могла заприсягтися, що губи Ґаелі, зазвичай складені в жорстку лінію, стали м’якшими.

ГРАЛЬНІ КОСТІ

Коридорами та сходами Офелія і Ґаель дісталися верхнього поверху Місяцесяйва, не натрапивши на жандармів. Зачинити двері та повернути ключ у замку було справжнім полегшенням. Офелія кинула велике пальто Торна на сидіння, підняла завісу балдахіна, щоб перевірити, чи спить іще Беренільда, потім показала Ґаелі на диван. Тітка Розеліна ворушилася, ніби їй снився поганий сон.

—    Міражник ув’язнив її душу в ілюзії, — дуже тихо прошепотіла Офелія. — Ви можете допомогти їй прийти до тями?

Ґаель схилилася над диваном і довго спостерігала за тіткою Розеліною крізь чорні кучері, схрестивши руки та стиснувши губи.

—    Ого! — пробурчала вона. — Мої вітання майстру, це справжнє мистецтво. Я можу помити руки? Я вся в мастилі.

Офелія наповнила ванну Беренільди й знайшла мило.

Вона так нервувала, що розлила воду на килим.

—    Можете їй допомогти? — дуже тихо повторила вона, поки Ґаель давала собі лад.

—    Питання не в тому, чи можу я допомогти, а в тому, навіщо мені це робити. Спочатку хто ця жіночка? Подруга Драконів? — спитала вона, зі зневагою поглянувши на ліжко під балдахіном. — У цьому разі я нічого не робитиму.

Дивлячись крізь окуляри, Офелія зосередила погляд на чорному моноклі з єдиним бажанням достукатися до жінки, що ховалася за ним.

—    Єдина провина цієї пані в тім, що я її племінниця.

Офелія помітила те, що й сподівалася побачити в темному як ніч моноклі, — іскру гніву. Ґаель відчувала глибоку ненависть до несправедливості.

—    Принеси мені табурет.

Ґаель сіла обличчям до дивана й вийняла з очниці монокль. Її ліве око, темніше й глибше за бездонний колодязь, іронічно оглядало апартаменти Беренільди. Вона хотіла змусити Офелію насолоджуватися спектаклем, показати їй, яким насправді є цей світ, коли зникає завіса ілюзій. Хай би куди вона подивилася, місце змінювало вигляд. Розкішний килим був не більш як дешевою постилкою. Елегантні шпалери поступилися вкритій пліснявою стіні. Порцелянові вази стали простими глиняними горщиками. Навіс був побитий міллю, ширми — у дірках, крісла — з вицвілою оббивкою, чайний сервіз — весь потрісканий. Павутиння ілюзій розсіювалося під невблаганним поглядом Ґаель, і все поверталося назад, щойно вона відводила погляд в інше місце.

«Залакований бруд», — так висловився Арчибальд. Тільки тепер Офелія зрозуміла, наскільки правдивим було його твердження. Після цього вона більше ніколи не зможе дивитися на Місяцесяйво так, як колись.

Ґаель нахилилася над табуретом і обережно охопила руками сонне обличчя тітки.

—    Як її звати?

—    Розеліна.

—    Розеліна, — повторила Ґаель, дивлячись на неї з пильною увагою.

Очі, одне блакитне, друге чорне, були широко розплющені. Спершись на спинку дивана, Офелія нервово стискала пальці. Заплющені повіки тітки Розеліни затремтіли, потім тремтіння поширилося на решту її тіла. Тітка здригалася, але Ґаель міцніше стиснула її обличчя, кинувши на неї безжальний промінь свого дару Нігіліста.

—    Розеліно, — шепотіла вона. — Повертайтеся, Розе-ліно. Ідіть на мій голос.

Тремтіння припинилося, і Ґаель опустила тітчину неначе воскову голову на подушку.

Вона зіскочила зі стільця, прилаштувала на око монокль і дістала сигарети з особистої скриньки Беренільди.

—    Гаразд, я закінчила. Ренар нічого не тямить у механіці, автомобілі ж самі собою не ремонтуються.

Офелія була приголомшена. Тітка Розеліна все ще відпочивала на дивані із заплющеними очима.

—    Здається, вона так і не прокинулася.

Прикурюючи сигарету, Ґаель скривилася в усмішці, намагаючись її заспокоїти.

—    Вона ще спатиме деякий час. Передусім не поспішай, вона повинна прийти до тями, і я прошу тебе вірити в те, що вона повернеться. Ще кілька годин — і я б уже не змогла до неї дістатися.

Офелія охопила себе руками, щоб заспокоїти тремтіння, від якого здригалося все тіло. Вона раптом зрозуміла, що її лихоманить. Ребро, здавалося, пульсувало разом із серцем. Це було боляче, але водночас заспокоювало.

—    З тобою все гаразд? — стривожилася Ґаель.

—    О так, — запевнила Офелія, спроквола всміхнувшись. Це... це все через нерви. Насправді я ніколи в житті не відчувала такого полегшення.

—    Не треба себе доводити до такого стану.

Із цигаркою в руці Ґаелі здавалася геть розгубленою. Офелія поправила окуляри на носі, щоб краще бачити її обличчя.

—    Я маю тобі подякувати. Не знаю, що нас чекає в майбутньому, але ти завжди знайдеш у мені союзника.

—    Досить красивих слів. Не хочу тебе засмучувати, кізонько, але двір переламає тобі кістки або ж згноїть їх аж із самої середини. І я не та, з ким варто спілкуватися. Я зробила тобі послугу й отримала за неї цигарки, ми квити.

Ґаель задумливо, майже меланхолійно дивилася на тітку Розеліну, а потім ущипнула Офелію за ніс із хижою посмішкою.

—    Якщо ти справді хочеш зробити мені приємність, не будь такою, як вони. Зроби правильний вибір, не йди на поступки й шукай свій шлях. Про це ми поговоримо за кілька років, добре?

Вона відчинила двері й стиснула козирок кашкета.

—    До зустрічі.

Коли Ґаель пішла, Офелія замкнула за нею двері на ключ. Кімнати Посольства були найбезпечнішими у всьому Небограді; ніщо не могло нашкодити тим, хто в них перебував, поки ці двері зачинені на замок.

Офелія схилилася над тіткою Розеліною і провела рукою по її волоссю, заколотому чотирма шпильками. Вона хотіла розбудити її, переконатися, що тітка повернулася зі свого минулого, але Ґаель порадила їй не поспішати.

Найкраще, що вона могла зробити, — це лягти спати.

Офелія широко позіхнула, аж до сліз. Здавалося, їй і цілого життя не стане, щоб виспатися. Вона зірвала чепець покоївки, розв’язала фартух, скинула взуття й опустилася в крісло. А коли відчула, що літає над лісами, містами та океанами, то зрозуміла, що засинає. Вона ширяла над старим світом, який колись був велетенською кулею — круглою, як апельсин. Вона побачила його дуже детально. Відблиски сонця на воді, листя дерев, бульвари — усе це її очі бачили надзвичайно чітко.

Раптом величезний циліндр затьмарив обрій. Капелюх ставав більшим і більшим, а під ним Арчибальд посміхався своєю кисло-солодкою посмішкою. Незабаром він затулив собою весь пейзаж, розгортаючи Книгу Фарука.

— Я вас попереджав, — сказав він Офелії. — Усі ненавидять інтенданта, а інтендант ненавидить усіх. А ви, схоже, вирішили, що будете винятком з правил?

Офелія вирішила, що цей сон їй не подобається, і знову розплющила очі. Попри тепло обігрівача вона тремтіла. Дівчина подмухала на долоні й відчула, який гарячий у неї подих. Напевно, лихоманка. Вона підвелася, щоб знайти ковдру, але ковдрами вже були вкриті Беренільда й тітка Розеліна. За іронією долі в Офелії залишилося тільки довге пальто Торна. Вона не була така горда, щоб ним нехтувати, тож повернулася в крісло й сіла, згорнувшись клубочком під пальтом. Почав бити годинник, але дівчині було несила лічити удари.

У кріслі було незручно, а там, унизу, занадто багато людей. Потрібно було звільнити місце для міністрів з їхніми зухвалими вусами. Вони нарешті замовкнуть? Усі ці розмови заважали Офелії спати. І про що вони торочили? їжа та напої, звісно, тільки ці слова й було чути від них. «Запаси закінчуються!», «Збільшити податок!», «Покарайте браконьєрів!», «Обговорімо це за круглим столом!». Офелія відчувала лише обурення, дивлячись на їхні величезні животи, але ніхто не викликав у неї більшої відрази, ніж Фарук. Саме його існування було помилкою. Придворні лестили йому в очі, дурманили його задоволеннями й смикали за ниточки влади. Ні, тут Офелія таки ніколи не зможе відпочити. Вона хотіла б покинути це місце, вийти на вулицю, на справжню вулицю, зробити ковток вітру, щоб очистити легені, але часу бракувало. їй завжди його бракувало. Вона була присутня на судах, радах присяжних, у парламенті. Вона забивалася в куток, слухала думки того чи того, іноді дивувалася, коли ці ідіоти стрімголов кидались у глухий кут. У будь-якому разі все вирішували цифри. Цифри ніколи не помиляються, чи не так? Потенціал ресурсів, кількість жителів — ось де конкретика.

І якщо маленький товстун вимагатиме більшого, ніж йому належить, то він піде з порожніми руками, тайкома проклинаючи Офелію, потім писатиме на неї скарги — та й по всьому.

Скарги. їх Офелія отримувала щодня. Вона більше не лічила ворогів, але її нестримна логіка все ще була далеко попереду їхнього упередженого розуміння розподілу коштів. Вони вже намагалися посадити їй клерка на хвіст, щоб перевірити, чи насправді вона є такою кришталево чесною. І вони зламали зуби, бо вона довіряла лише цифрам. Не совісті, не етиці, тільки цифрам. Отже, клерк-спостерігач!

Хоча це було дивне визначення, бо Офелія раптом зрозуміла, що вона була саме клерком. Клерком недосвідченим, але з астрономічною пам’яттю та прагненням проявити себе. Молодим клерком, який ніколи не помилявся, чим дуже бісив старого інтенданта. Він дивився на неї, як на настирливу комаху, опортуніста, готового зіштовхнути його вниз сходами й зайняти його місце. Що за телепень! Він ніколи б не здогадався, що за її впертим мовчанням було приховано бажання його схвалення і що принаймні одна людина сумуватиме в день його смерті. Але це сталося набагато пізніше.

На цей час Офелія корчилася від болю. Отрута. Було очевидно, що вона не могла довіряти нікому, крім тітки. Вона помре тут, на цьому килимі? Ні, Офелія була далека від смерті. Вона була просто маленькою дівчинкою, яка цілими днями бавилася з гральними костями, самотня і мовчазна у своєму куточку. Беренільда намагалася всіма способами відволікти її, навіть подарувала їй гарний золотий годинник, але Офелія віддала перевагу гральним костям. Кості були несподівані, повні сюрпризів і не несли неминучого розчарування, як то буває з людьми.

Офелії було не так гірко, коли вона була ще молодша. Вона щодуху бігла будинком Беренільди. Вона намагалася наздогнати підлітка, який улсе набув міцної статури. Він дражнив її, стоячи вгорі на сходах, і показував язика. Це був її брат Ґодфруа. Ну, майже брат, наполовину, бо вона не мала права називати його просто братом. І це було дивно, адже не наполовину хлопчик біг до неї. І не наполовину дівчинка кинулася їй під ноги на повороті коридору, голосно сміючись.

Офелія любила, коли Беренільда запрошувала Ґодфруа і Фрею, навіть якщо вони часом дряпали її своїми кігтями. А втім, вона не любила, коли їхня мати приїжджала й дивилася на неї з огидою. Офелія ненавиділа цей погляд. Він розривав її думки на клапті й катував зсередини, а ніхто нічого не бачив. Офелія плювала в її чай, щоб помститись. Але це вже було після... після того, як мати впала в немилість, після смерті батька, після того, як тітка взяла її під свій захист.

А зараз Офелія грає у свою улюблену гру з Фреєю на насипу тієї рідкісної пори року, коли сонячні промені ще доволі ніжні, щоб ними насолоджуватися. Гра в кості, кості, які вирізав сам Ґодфруа. Фрея їх кидає, приймає рішення про поєднання чисел — «ти їх складаєш», «ти їх ділиш», «ти їх множиш», «віднімаєш», — і далі вона перевіряє за допомогою рахівниці. Сама гра набридає Офелії.

Вона хотіла б, щоб гра була більш насичена, з дробами, рівняннями та ступенями, але захоплення в очах сестри все одно зігріває серце. Коли Фрея кидає кості, вона нарешті почувається живою.

Пролунав дзвінок. Офелія моргнула спантеличено, згорнута клубочком у своєму кріслі. Виплутуючи пас-мочка волосся з окулярів, вона розгублено роззирну-лася навколо. Звідки цей шум? Тінь сплячої Береиіль-ди за завісою балдахіна не рухалася. Полум’я газових ламп рівно шипіло. Тітка Розеліна хропіла на своєму дивані. Офелія не одразу зрозуміла, що дзеленчання йде від телефоиа.

Урешті-решт він замовк, залишаючи в апартаментах глуху тишу.

Офелія важко підвелася з крісла, тіло задерев'яніло, а в голові гуділо, ноги затерпнули. Та лихоманка, напевно, відступила. Вона схилилася над тіткою, сподіваючись побачити, як та нарешті розплющить очі, але вирішила ще трохи почекати; Ґаель сказала, що тітка прийде до тями самостійно, а їй можна вірити. Вона тихо пройшла до ванної, засукала довгі рукави пальта Торна, зняла рукавички, склала окуляри, увімкнула кран і ретельно вмила обличчя. їй потрібно було очиститися від усіх цих дивних снів.

Офелія короткозоро примружилася в дзеркало над раковиною. Пов’язка збилася, а рана на щоці все ще кровила. Коли вона знову наділа рукавички, то побачила дірку на мізинці.

— Он що відбувається часом зі швами, — прошепотіла вона, розглядаючи її уважно.

Офелія сіла на край ванни й стала роздивлятися величезне пальто, у яке була загорнута. Може, вона читала спогади Торна через дірку в рукавичці? Це було пальто дорослого чоловіка, але вона потрапила у його дитинство, там має бути щось іще. Дівчина попорпалася в кишенях і нарешті знайшла те, що шукала, під швом у підкладці. Дві маленькі гральні кості, незграбно вирізьблені вручну. Це з них вона читала сонні спогади.

Офелія подивилася на кості з ностальгією, навіть з певним сумом, а потім опанувала себе й затиснула їх у кулакові. Вона не повинна плутати емоції Торна зі своїми.

Ця думка змусила її насупитися. Емоції Торна? Якщо цей калькулятор їх коли-небудь і мав, то, мабуть, розгубив дорогою. Безумовно, життя не було до нього ласкаве, але Офелія не налаштована йому співчувати.

Вона відкинула пальто з відчуттям, що зняла із себе чужу шкіру. Потім поміняла пов’язку, попленталася до маленької вітальні й подивилася на годинник.

Одинадцята година, ранок уже настав. Дракони, мабуть, давно вирушили на полювання. Офелія зраділа, що уникла цього сімейного обов’язку.

Телефон знову задзвонив так дзвінко, що розбудив Беренільду.

—    До біса цей винахід! — Вона роздратовано відсунула завісу на своєму ліжку.

Однак Беренільда не підняла слухавки. Її татуйовані руки пурхали над нею, наче метелики, приводячи до ладу хвилі білявого волосся. Сон повернув їй свіжість молодої жінки, але прекрасна сценічна сукня зім’ялася.

—    Зваріть нам кави, люба. Нам вона буде дуже потрібна.

Офелія була тієї самої думки. Вона поставила каструльку з водою на плиту, мало не підпаливши рукавичку, запалила сірника, а потім увімкнула кавомолку й побачила Беренільду, яка спиралася ліктями на столик у вітальні, вклавши підборіддя на переплетених пальцях, і дивилася на коробку для сигарет.

—    Оце я стільки вчора викурила?

Офелія поставила перед нею чашку кави, не завдаючи собі клопоту пояснити, що це пані механік пригостилася з її запасів. Щойно вона сіла за стіл, Беренільда кинула на неї кришталево чистий погляд.

—    Я не дуже добре пригадую нашу вчорашню розмову, але знаю достатньо, щоб сказати, що ситуація дуже серйозна.

Офелія подала їй цукорницю, чекаючи вироку.

—    Котра зараз година? — спитала Беренільда, дивлячись на годинник.

—    Невдовзі полудень.

Учепившись у свою чайну ложку, Офелія очікувала на бурю, що от-от мала вибухнути за столом.

«Отакої! А думка про те, щоб витягнути мене з ліжка, не завітала у вашу пташину голівку? Хіба ви не знаєте, наскільки важливо для мене було взяти участь у цьому полюванні? Це через вас вони будуть вважати мене слабкою, ні на що не здатиою, старою».

Але бурі не сталося. Беренільда поклала цукор у каву й зітхнула.

—    Не зважайте. Правду кажучи, я перестала думати про це полювання, тільки-но Фарук поклав на мене око. І він мене просто знесилив! — додала вона з мрійливою усмішкою.

Офелія піднесла чашку до губ. Без цих деталей вона із задоволенням обійшлася б.

—    Кава препогана, — сказала Беренільда, скрививши гарненькі губи. — У вас справді немає жодного таланту для життя в суспільстві.

Офелії довелося визнати, що та має рацію. Хай би скільки вона додавала цукру та молока, каву вона й сама не змогла допити.

—    Не думаю, що шевальє залишає нам вибір, — сказала Беренільда. — Навіть якби я дала вам інше обличчя і нове ім’я, цей хлопець за мить викрив би підміну. Ваша присутність тут скоро не буде таємницею. Одне з двох: або ми знайдемо для вас кращу схованку до дня весілля (довгі гладенькі нігті Беренільди постукували по ручці її порцелянової чашки), або ж ви будете офіційно представлені двору.

Офелія витерла серветкою розлиту на скатертину каву. Вона саме обмірковувала таку можливість. Але й досі вважала, що краще грати роль лакея Беренільди, аніж нареченої Торна.

Беренільда відкинулася на спинку крісла й склала руки на округлому животі.

—    Очевидно, що якщо ви хочете дожити до свого весілля — а це можливо лише за однієї умови й тільки так, — то маєте стати офіційною протеже Фарука.

—    Його протеже? — повторила Офелія, вимовляючи слово по складах. — Які якості потрібні, щоб заслужити таку честь?

—    У вашій ситуації, я вважаю, достатньо бути собою! — Беренільда вочевидь сміялася з неї. — Фарук прагне познайомитися з вами, ви для нього дуже важливі. Правду кажучи, аж надто важливі. Ось чому Торн завжди був категорично проти того, щоб дозволити вам близько спілкуватися з ним.

Офелія поправила окуляри на носі.

—    Що ви маєте на увазі?

—    Якби я мала щось конкретне, ви б не побачили моїх вагань, — роздратовано мовила Беренільда. — З Фаруком нічого не можна знати наперед, він справді непередбачуваний! Що мене лякає, так це його нетерплячість. Я досі ховала вас від нього у вашому Небогра-ді, а знаєте чому?

Офелія приготувалася до найгіршого.

—    Я боюся, що він одразу ж випробує вас у читанні Книги. І саме результат такого читання мене жахає. Я не сумніваюся, що у вас нічого не вийде, зважаючи на поразки ваших попередників, і він достоту буде не в гуморі.

Офелія не стала допивати каву й знову поставила чашку на блюдце.

—    Ви маєте на увазі, що він може покарати мене, якщо я одразу не задовольню його очікувань?

—    Він не те щоб ставив за мету ваші страждання, — зітхнула Беренільда. — Але я боюся, що наслідки зрештою будуть однаковими. Багато ваших попередників віддали там богові душу! І він, як справжня дитина, потім каятиметься, та вже буде пізно. Фарук не мириться з вразливістю смертних, особливо тих, хто не успадкував його сил. Ви лише тростинка в його руках.

—    Але це якось ненормально як для вашого Духа родини?

Беренільда здивовано поглянула на Офелію, але та дивилася просто себе, навіть не кліпаючи очима. Останнім часом вона пережила забагато, щоб тримати свої думки при собі.

—    Такі слова можуть укоротити вам віку, якщо ви висловите їх публічно, — попередила Беренільда.

—    Чим Книга Фарука так відрізняється від Книги Артеміди? — професійно поцікавилась Офелія. — Чому ту можна прочитати, а цю ні?

Беренільда знизала плечем, яке чуттєво вислизнуло з її сукні.

—    Буду з вами чесною, дитино, мене це питання також дуже цікавить. Я бачила цю Книгу лише раз, і мені цього було достатньо. Вона геть огидна, тьху... Схожа на...

—    На зроблену з людської шкіри, — прошепотіла Офелія, — або чогось подібного. Мені цікаво, чи вона й справді з такого матеріалу.

Беренільда зиркнула на неї зі злістю.

—    Це вже не ваша справа, а Торнова. Просто одружіться з ним, надайте йому силу вашого роду та кількох спадкоємців. Більше від вас нічого не знадобиться.

Офелія стиснула губи, зачеплена за живе. Вона знала, що в ній не бачать ні особисті, ні професіонала.

—    То що ви пропонуєте робити?

Беренільда рішуче підвелася.

—    Я поговорю з Фаруком, переконаю його. Він зрозуміє, що в його інтересах забезпечувати вашу безпеку до шлюбу й насамперед нічого від вас не чекати. Він мене послухає, я маю на нього вплив. Торн гніватиметься на мене, але я не знаю кращого способу.

Офелія дивилася на відблиски світла, яке мерехтіло на поверхні її кави, стривожене рухами ложки. На що може гніватися Торн? На те, що його нареченій можуть зашкодити, чи ж бо на те, що від його нареченої вже не можна буде отримати вигоду?

«А потім? Що буде потім, — з гіркотою думала дівчина, — коли я передам Торну свій дар і він зуживе його? Хіба моє життя на Полюсі не зведеться до того, щоб пити чай і бути ввічливою?»

Спостерігаючи за перегорнутим відображенням свого обличчя в ложці, вона відповіла собі рішучим: «Ні! Я сама влаштовуватиму своє майбутнє, навіть якщо це нікому не сподобається».

Нестримна гикавка Беренільди вихопила Офелію з її похмурих думок. Тітка Розеліна несподівано підвелася й сіла на дивані, пильно вдивляючись у стрілки годинника.

—    Бісові стрілки! — вилаялася вона. — Уже майже полудень, а я досі в ліжку.

Похмурі думки Офелії враз вилетіли з голови. Вона так швидко підхопилася зі стільця, що той перекинувся і впав на килим. Беренільда ж, геть приголомшена, відкинулася в кріслі, опустила руки на живіт і розгублено споглядала стареньку.

—    Мадам Розеліно? Ви тут, з нами? — спитала вона.

Тітка Розеліна встромила шпильки у свій розкошланий пучок.

—    Хотіла б я бути в іншому місці.

—    Але ж те, що ви тут, просто неможливо.

—    Що більше я вас слухаю, то менше розумію, — буркнула тітка Розеліна, насупивши чоло. — А ти, чого ти смієшся? — спитала вона, звертаючись до Офелії. — І чому на тобі зараз сукня? А що це за пов’язка на щоці? Негіднице, де ти вешталася?

Тітка Розеліна схопила її за руку й уважно подивилася на мізинець, який ворушився в отворі, мов посилав їй привітання.

—    Ти ж тепер усе читатимеш навколо! Де твоя запасна пара? Дай мені свою рукавичку, я її заштопаю. І припини так сміятися: у мене від твого сміху мороз іде поза шкірою.

Попри всі спроби опанувати себе Офелія не могла стриматися: її то розбирав сміх, а то лилися сльози. Тітка Розеліна дістала із шафки коробку зі швейним приладдям.

Беренільда, своєю чергою, не могла оговтатися від подиву.

—    Невже я помилилася?

Офелії було шкода її, але дівчина не мала наміру пояснювати, чому і як звернулася по допомогу до Нігілістки.

Настінний телефон знову задзвонив.

—    Телефон дзвонить, — констатувала тітка Розеліна зі своїм непохитним відчуттям реальності. — Це може бути щось важливе.

Беренільда задумливо кивнула, мрійливо вмостившись у кріслі, а потім звела очі на Офелію.

—    Візьміть слухавку, дитино.

Тітка Розеліна, яка заселяла нитку в голку, скривилася.

—    Вона? Але її голос! Її вимова...

—    Час таємниць закінчився, — сказала Беренільда. — Зніміть слухавку, люба.

Офелія вдихнула. Коли б це був Арчибальд, він би використав ситуацію як прекрасний пролог до його виходу на сцену. їй було боязко, коли вона взяла слухавку тією рукою, яка ще була затягнута в рукавичку. Вона бачила, як батьки іноді говорять по телефону, але сама ним ніколи не користувалася.

Не встигла вона прикласти ріжок до вуха, як громовий голос мало не розірвав їй барабанну перетинку.

—    Алло!

Офелія мало не впустила слухавку.

—    Торне?

Запала жорстка тиша, що переривалася тільки плутаним диханням Торна. Офелія боролася з бажанням негайно покласти слухавку. Вона воліла поквитатися з ним сам на сам. І якщо йому коли-небудь стане самовпевненості дорікати їй у чомусь, вона знайде, що сказати йому у відповідь.

—    Ви? — спитав Торн ледве чутно. — Дуже добре. Це це дуже добре. А моя тітка, вона... вона біля вас?

Офелія від несподіванки витріщила очі. Слухати, як Торн щось сконфужено белькоче, було, м’яко кажучи, незвично.

—    Так, ми втрьох залишилися тут на ніч.

У слухавці почулося полегшене зітхання.

Це було геть незвично — чути його, ніби він стоїть поруч, але не бачити його обличчя.

—    Ви, мабуть, хочете поговорити з нею? — холодно запропонувала Офелія. — Гадаю, вам є про що поговорити.

І тоді, коли вона аж ніяк не очікувала емоційного вибуху, він стався.

—    То ви залишилися тут?! — закричав Торн їй у саме вухо з обуренням. — Я вже протягом кількох годин намагаюся дістатися до вас, стукаю до вас у кімнату! Ви хоч уявляєте, що я... Ні, вочевидь, не уявляєте!

Офелія відсунула ріжок на кілька сантиметрів від вуха. Вона подумала, чи не випив, бува, Торн.

—    У мене зараз барабанна перетинка лусне. Не кричіть так, я вас дуже добре чую. До вашого відома, полудень іще не настав, ми щойно прокинулися.

—    Полудень? — перепитав Торн. — Якого біса? Як можна сплутати полудень і північ?

—    Північ? — здивувалась Офелія.

—    Північ? — хором повторили за дівчиною Беренільда й Розеліна.

—    Тож ви нічого не знаєте? Ви спали весь цей час?

Голос Торна іскрився, немов був пронизаний електричними зарядами. Офелія вчепилася в слухавку. Він не випив; схоже на те, що все набагато серйозніше.

—    Що коїться? — прошепотіла вона.

У слухавці надовго зависла тиша. Офелія вже подумала була, що зв’язок перервався. Коли Торн заговорив, його голос знову набув стриманої інтонації й різкого акценту:

—    Я телефоную вам з кабінету Арчибальда. Зачекайте три хвилини, щоб я піднявся до вас нагору. Не відчиняйте своїх вхідних дверей.

—    Чому? Торне, що сталося?

—    Фрея, Ґодфруа, отець Володимир та інші... — повільно промовив він. — Здається, усі вони загинули.

ЯНГОЛ

Беренільда так сполотніла, що Офелія та тітка Розеліна підтримали її під руки, щоб допомогти їй підвестися. Проте вона одразу з олімпійським спокоєм почала давати їм розпорядження.

—    По той бік дверей на нас чекатимуть тільки стерв’ятники. Не відповідайте на жодне з їхніх запитань, уникайте виходити на світло.

Беренільда схопила свій маленький ключ, оздоблений коштовним камінням, і встромила його в замок. Він клацнув, і вона виштовхала їх трьох у вир збудженого натовпу. Передпокій був заповнений жандармами та придворними. Усі були розгублені, лунали приглушені вигуки. Щойно двері відчинилися, настала тиша. Усі, повернулися в бік Беренільди, спрямувавши на неї свої погляди. І в тих поглядах була нездорова цікавість, а за мить їм назустріч вибухнув, мов феєрверк, потік запитань.

—    Пані Беренільдо, нам сказали, що вся ваша родина загинула внаслідок погано організованого полювання. Тож Дракони втратили репутацію незрівнянних мисливців?

—    Чому вас не було зі своєю родиною? Кажуть, ви з ними вчора посварилися. Ви мали передчуття щодо того, що сталося?

—    Ваш клан зник. Чи вважаєте ви, що ваше місце при дворі все ще є законним?

Розгублена Офелія слухала всі ці злісні запитання, стоячи за спиною Беренільди, яка не зрушила за поріг дверей. Її силует затуляв від Офелії те, що коїлося в передпокої, і вона не бачила тих, хто запитував. А Беренільда мовчки зустрічала ці напади. Згорнувши руки на сукні, вона чекала приходу Торна.

Офелія завмерла, почувши запитання якоїсь жінки:

—    Ходять чутки, що ви приховуєте чтицю з Аніми. Вона в цих апартаментах? Чому б вам не представити її нам?

Раптом жінка злякано скрикнула, а натовп довкола неї загомонів. Офелії не треба було бачити цю сцену, щоб зрозуміти, що прибув Торн і вгамував увесь цей бомонд.

—    Пане інтенданте, чи вплине загибель мисливців на заготівлю провізії?

—    Яких заходів ви плануєте вжити?

Замість відповіді Торн заштовхав Беренільду до кімнати, впустив усередину Арчибальда та ще одного чоловіка й замкнув двері на ключ. Гомін у передпокої вмить ущух: тепер вони перебували в іншому вимірі. Беренільда кинулася до Торна й притиснула племінника так міцно, що вони обоє похитнулися й опинилися біля дверей. Вона щосили вчепилася в його високе худорляве тіло, що вивищувалося в неї над головою.

—    Мій хлопчику, я така рада тебе бачити!

Торн, прямий, як верея, здавалося, не знав, куди подіти свої довгі руки. Яструбиний погляд знайшов очі Офелії за окулярами. Вигляд у неї зараз, напевно, був мало привабливий: синці на обличчі, волосся розпатлане, убрана в сукню покоївки, руки оголені, а рукавичка тільки на одній руці (другу, діряву, забрала тітонька Розеліна заштопати). Але всім цим вона аж ніяк не переймалася. Пригнічувало інше — дівчина не могла відразу ж висловити вголос своє ставлення до Торна. Вона сердилася на Торна, але, зважаючи на обставини, не могла зараз давати волю своїм емоціям.

Офелія уникнула однієї незручної ситуації, як відразу вскочила в другу. Арчибальд глибоко вклонився їй, приклавши циліндр до грудей, і виразно промовив:

—    Моє шануваннячко, наречена Торна! Як ви в біса опинилися в моїх апартаментах?

З ангельським обличчям, блідим і ніжним, він привітався з нею, підморгуючи так, немов усе знає. Як і можна було очікувати, невеличка імпровізація Офелії в Літньому саду не могла ввести його в оману. Хотілося сподіватися, що він не стане викривати її саме в цей вечір.

—    Чи можу я нарешті дізнатися ваше ім’я? — наполегливо спитав він, широко всміхаючись.

—    Офелія, — відповіла Беренільда замість неї. — Якщо ви не проти, ми познайомимо вас ближче іншого разу. Треба обговорити більш нагальні питання.

Арчибальд ледве слухав її. Його світлі очі уважно розглядали Офелію.

—    З вами погано повелися, маленька Офеліє?

Їй було важко втямити, що йому відповісти. Не могла ж вона звинувачувати його жандармів. Дівчина опустила погляд, коли Арчибальд провів пальцем по пов’язці на щоці так невимушено, що тітка Розеліна аж кашлянула в кулак. Торн, навпаки, насупив чоло.

—    Ми зібралися сьогодні ввечері, щоб поговорити, — сказав Арчибальд. — Тож поговорімо!

Він відкинувся на спинку крісла й примостив ноги в дірявому взутті на підніжку. Тітка Розеліна заварила чай. Торн умостив своє довге тіло на дивані, почуваючись незручно в цій кімнаті, серед її кокетливих жіночих меблів. Коли Беренільда сіла біля нього й розслабилася, схиляючись на погон мундира, він на неї навіть не подивився. Його сталевий погляд стежив за кожним рухом Офелії. Збентежена від його пильної уваги, вона не знала, де їй прилаштуватися і куди подіти руки. Дівчина все відступала й відступала в куток кімнати, поки не вдарилася головою об полицю.

Немолодий чоловік у кожушку з густого сірого хутра, який увійшов з Торном та Арчибальдом, так і стояв на килимі в центрі вітальні. На неголеному обличчі вирізнявся великий почервонілий ніс. Він тер об штани свої брудні черевики, намагаючись надати їм бодай трохи пристойного вигляду.

—    Яне, — звернувся до нього Арчибальд, — повідай пані Беренільді все, що тобі відомо.

—    Брудна справа, — пробурмотів чоловік, — ох, брудна.

В Офелії була погана пам’ять на обличчя, тому знадобилася хвилина, щоб пригадати, де вона його бачила раніше. Це був єгер, який проводжав їх до Небограда в день прибуття на Полюс.

—    Ми слухаємо вас, Яне, — тихо сказала Беренільда. — Висловлюйтеся вільно, вас буде винагороджено за щирість.

—    Різанина, шановна пані, — пробурмотів чоловік. — Просто диво, що мені пощастило втекти. Справжнє диво, пані.

Він незграбно схопив філіжанку із чаєм, яку подала йому тітка Розеліна, шумно- спорожнив її, поставив на столик і заговорив, розмахуючи руками, мов маріонетка:

—    Я повторю вам те, що сказав вашому племінникові та послові. Там були всі члени вашої родини. Було навіть троє дітей, яких я ще й не знав в обличчя. Даруйте, якщо я казатиму все, як було, нічого не приховуючи. Еге ж? — спитав він. — Отже, ви, пані, повинні знати, що на вас вони були дуже сердиті через вашу відсутність. Як і через те, що ви нібито зреклися родини й що маєте намір заснувати свій власний клан, а вони, мовляв, це давно зрозуміли. І що «наречену бастарда», якщо говорити їхніми словами, які мені навіть соромно вимовляти, вони ніколи не визнають. Ані її, ані її майбутніх дітей. Отак вони вирішили. Ну, а потім, як і годиться, почалося полювання. Я ж бо знаю ліс як свої п’ять пальців, тож тварин вибрав для них заздалегідь. Звісно, крім вагітних самиць, яких ми ніколи не чіпаємо. Але там були три великі самці, які могли б забезпечити їх м’ясом на рік. Усе, що вони мали зробити, — це прочесати місцину, знайти їх, оточити й пристрелити. Власне, усе як зазвичай!

Офелія слухала його, і страх охоплював її дедалі сильніше. Цей чоловік мав різкий акцент, але тепер вона вже краще розуміла його.

—    Я ніколи такого не бачив, ніколи. Звірі повискакували раптом звідусіль, звідти, звідки їх і не чекали. Морди в піні, ніби геть сказилися. Ну, тоді Дракони випустили свої кігті й стали роздирати їх живцем, одного за одним. А ті все прибували, і не було тому кінця-краю. Когось вони загризли, когось затоптали на смерть. Господи, я вже думав був, що й мені настав кінець... Хоча свою справу я знаю.

Офелія, заплющивши очі, принишкла у своєму куточку. Лише вчора вона думала про те, що більше ніколи не хоче бачити родичів свого майбутнього чоловіка. Але ж чи гадала вона, що її бажання справдиться в та-кий-от спосіб! Вона згадувала прочитані нею спогади Торна про Ґодфруа і Фрею, про те, якими вони були в дитинстві. Про трійнят і про те, як пишався собою отець Володимир, коли брав їх на полювання... Усю ніч Офелії було душно, як перед грозою. І ось буря нарешті почалася.

Єгер потер заросле густою бородою підборіддя. Очі в нього оскляніли.

—    Ви подумаєте, що я не сповна розуму, я й сам, коли себе слухаю, гадаю, чи, бува, не з’їхав я з глузду. Янгол, пані, янгол урятував мене від різанини. Він з’явився серед снігів, серед звірів, і вони вмить стали покірними, немов ягнята. Саме завдяки йому я і врятувався. Це було справжнє диво... вибачте на слові, пані.

Чоловік вийняв фляжку з алкоголем і зробив кілька ковтків.

—    Чому я? — спитав він, витираючи вуса рукавом. — Чому цей янгол урятував мене, а не інших? Я цього ніколи не зрозумію.

Приголомшена розповіддю єгеря, Офелія все ж таки не втрималась і крадькома глянула на Торна. Але його реакції на почуте вона не зрозуміла. Торн дивився на кишеньковий годинник, так наче стрілки того зупинились і він чекав, коли ж вони почнуть рухатися.

—    Отже, ви можете підтвердити, що всі члени моєї родини загинули під час цього полювання? — терпляче запитала Беренільда. — Геть усі?

Єгер не наважувався дивитися нікому в обличчя.

—    Ми не знайшли живих. Деякі тіла неможливо було впізнати. Клянуся своїм життям, що ми прочісуватимемо ліс стільки, скільки буде потрібно, щоб знайти всі тіла. Щоб гідно всіх поховати. І хто знає, може, янгол урятував іще когось.

Беренільда саркастично посміхнулася.

—    Ви такий наївний! Ну ж бо скажіть, що ж то був за янгол, який упав з неба? Чи, бува, не хлопчик у красивому вбранні, з пшеничного кольору волоссям, із чарівним пухкеньким личком?

Офелія подихала на скло окулярів і витерла їх об спідницю. Шевальє. Це знову був він.

—    Ви його знаєте? — злякався чоловік.

Беренільда голосно зареготала. Торн вийшов з оціпеніння й суворо поглянув на тітку, наказуючи їй опанувати себе.

Вона розчервонілася, кучері безладно впали їй на щоки, що було геть не схоже на неї.

—    Звірі були як скажені, ось у чім річ! Ваш янгол навіяв їм такі ілюзії, які може витворити тільки хвора фантазія.

Ілюзії, які спочатку їх розлютили, викликали голод, а потім розвіялися за лясканням пальців.

У жестах та словах Беренільди була така впевненість, що єгер зойкнув. Його очі стали великими й круглими, як тарілки.

—    А знаєте, чому цей маленький янгол пощадив вас? — вела далі Беренільда. — Щоб ви могли мені дуже детально описати, як було вирізано мою сім’ю.

—    Це дуже серйозне звинувачення, люба, — докинув у розмову свої міркування Арчибальд, указуючи на татуювання в себе на чолі. — І до того ж звинувачення перед купою свідків.

Його губи викривилися в посмішці, яка призначалася саме Офелії. Уся Павутина була свідком сцени, де вона зіграла свою роль у цьому спектаклі.

Кліпнувши очима, Беренільда надала своєму обличчю безтурботного вигляду. Дихання її заспокоїлося, а шкіра знову набула світлого, немов порцеляна, кольору.

—    Звинувачення? Хіба я щойно назвала чиєсь ім’я?

Арчибальд втупився у свій дірявий циліндр, немов той цікавив його значно більше, ніж усі люди, які були тут присутні.

—    Слухаючи вас, я подумав, що ви знаєте цього «янгола».

Беренільда звела погляд на Торна, щоб порадитися з ним. Нерухомо сидячи на дивані, він пильно подивився на неї. Глибиною свого мовчання він ніби наказував їй: «Грайте свою гру».

Цей мовчазний обмін тривав лише хвилину, але дав Офелії можливість зрозуміти, наскільки вона помилялася щодо Торна. Вона довго сприймала його як маріонетку Беренільди, проте саме він весь час був ляль-ководом.

—    Я глибоко вражена смертю своєї родини, — прошепотіла Беренільда зі слабкою усмішкою. — Біль забиває мені дух. Що насправді сталося сьогодні, ніхто не знає, і ніхто ніколи про це не дізнається.

Оксамитовий погляд, мармурове обличчя, ніби вона знову виступала иа сцені театру. Бідолашний Ян, геть розгублений, не міг уже нічого зрозуміти.

Офелія не знала, як скласти доладу все почуте. Нацькувавши жандармів на Міма, ув’язнивши дух тітки Ро-зеліни, змусивши бідну служницю кинутися з вікна, шевальє хотів утримати Беренільду тут і завадити їй бути на цьому полюванні? Це була лише здогадка. Ще одне припущення. Цей малий був загрозою. Його тінь висіла над кожною катастрофою, але його ніколи ні в чому не звинувачували.

—    То ми вважатимемо цю справу закритою? — жартівливо спитав Арчибальд. — Такий собі прикрий нещасний випадок на полюванні.

Хоч хтось сьогодні насолоджувався ситуацією. Офелія сприйняла б це як огидний цинізм, коли б інтуїтивно не відчувала, що він усіма своїми репліками допомагає Беренільді тримати себе в руках і зберігати спокій.

—    Поки що так.

Усі подивилися на Торна. Це були перші слова, які він мовив від самого початку їхньої маленької наради.

—    Мудро, — іронічно резюмував Арчибальд. — Якщо слідство виявить бодай щось, що наводитиме на думку про злочин, не маю сумніву — ви відновите справу, пане інтенданте. Мені здається, це у вашій компетенції.

—    Позаяк вам слід буде доповісти про це Фаруку, пане посол, — сказав Торн, кидаючи на нього гострий як бритва погляд, — становище моєї тітки при дворі стане нестабільним. Чи можу я розраховувати на те, що ви захищатимете її інтереси?

Офелія помітила, що ця фраза несла скоріше загрозу, ніж прохання. Арчибальд усміхнувся ширше. Він повільно стягнув одну ногу з підніжки, потім другу й напнув на голову свій дірявий циліидр.

—    Невже пан інтендант сумнівається в моїй старанності щодо благополуччя його тітки?

—    Раніше ви нею вже грішили, — прошипів Торн крізь зуби.

Так само, як донедавна чинив її Мім, Офелія надала своєму обличчю байдужого, відстороненого виразу. Утім насправді вона чула все, про що говорили, і все завважувала в поведінці присутніх.

Отже, Арчибальд колись уже зраджував Беренільду, тому Торн ненавидів його дужче за інших? .

—    Ви говорите нам про минулу епоху, — прошепотів Арчибальд, продовжуючи всміхатись. — Яка хороша пам’ять! Однак я розумію ваше занепокоєння. Адже своєю кар’єрою ви зобов’язані тітоньці. Падати разом з нею буде височенько.

—    Пане посол! — скрикнула Беренільда. — Ваша роль — не підливати масла у вогонь.

Офелія пильно спостерігала за Торном, що нерухомо сидів на дивані. Здавалося б, натяк Арчибальда не змусив його нервуватися, але вона помітила, що довгі тонкі пальці, що охопили коліна, судомно стиснулися.

—    Моя роль, мадам, полягає в тому, щоб говорити правду, тільки правду й нічого, крім правди, — відповів Арчибальд солодкавим голосом. — Сьогодні ваш племінник втратив лише половину сім’ї. Друга половина жива, але перебуває десь у провінції. І ця половина, інтенданте, — закінчив він, спокійно дивлячись на Торна, — багато втратила з вини вашої матері.

Торн примружив очі, що тепер нагадували дві сірі щілини, але Беренільда взяла його за руку, щоб заспокоїти.

—    Будь ласка, панове, не ворушіть усіх цих старих історій! Ми повинні думати про майбутнє. Арчибальде, чи можу я розраховувати иа твою підтримку?

Він підняв циліндр і шанобливо глянув на Беренільду своїми великими ясними очима.

—    Я маю запропонувати вам щось більше, ніж підтримку, люба. Я пропоную вам союз. Зробіть мене хрещеним батьком своєї дитини, і відтоді ви зможете вважати всю мою сім’ю своєю.

Офелія схопила хусточку, щоб відкашлятися. Хреще-ніш батько прямих нащадків Фарука? Ось той, хто своє візьме. Збита з пантелику, Беренільда інстинктивно поклала руки на живіт. Тим часом Торн сполотнів від люті і, здавалося, гасив бажання запхати Арчибальду в горлянку його клятий циліндр.

—    Я не можу відмовитися від вашої допомоги, — покірно відповіла Беренільда. — Нехай буде так.

—    Це офіційна заява? — наполягав Арчибальд, знову потираючи татуювання на чолі.

—    Арчибальде, я оголошую вас хрещеним батьком моєї майбутньої дитини, — витримано проголосила вона. — Ваш захист, сподіваюся, поширюватиметься на мого племінника?

Усмішка Арчибальда стала більш стриманою.

—    Ви забагато хочете від мене, пані. Я глибоко байдужий до людей моєї статі, і в мене немає найменшого бажання зараховувати до своєї родини таку похмуру особу.

—    Я також не хочу бути твоїм родичем, — відрубав Торн.

—    Скажімо, я відступлюся від своїх принципів, — провадив Арчибальд, ніби нічого не сталося. — І хочу запропонувати свій захист вашій маленькій нареченій, але за умови, що вона сама про це попросить.

Офелія з подивом звела брови, коли Арчибальд кинув на неї швидкий погляд яскравих очей. Зазвичай з нею поводились як з предметом меблів, і вона більше не очікувала, що хтось поцікавиться її думкою.

—    Відхиліть його пропозицію, — наказав Торн.

—    Цього разу я погоджуся з ним, — раптом втрутилася тітка Розеліна, грюкаючи блюдцем із чаєм. — Я не хочу, щоб у вас була така погана компанія!

Арчибальд поглянув на неї з відвертою цікавістю.

—    Он воно що! Компаньйонка також з Аніми? Мене обдурили під власним дахом!

Анітрохи не ображений, він, навпаки, здавався приємно здивованим. Арчибальд обернувся до Офелії, клацнувши підборами, і розплющив очі, блакитні як небо, так широко, що вони наче захопили все обличчя. Торн і Беренільда уважно спостерігали за дівчиною зі свого дивана, натякаючи таким чином, що від неї чекають відповіді, а не ідіотського мовчання.

Нараз у голові Офелії виникла несподівана для неї самої думка, не схожа на всі інші, властиві їй досі: «Зробіть свій вибір, маленька пані. Якщо сьогодні ви не виборете свою свободу, завтра буде вже пізно».

Арчибальд продовжував невинно дивитися на неї, роблячи вигляд, що це не він вселив у її мізки цю думку. І Офелія вирішила, що він має слушність, що їй зараз треба зробити власний вибір.

—    Ви людина без моралі, — промовила вона якомога голосніше. — Але я знаю, що ви ніколи не брешете, а правда — це саме те, що мені потрібно. Я погоджуюся вислухати будь-яку пораду, яку ви мені дасте.

Офелія дивилася Торну просто в очі, вимовляючи ці слова, бо вони були адресовані і йому теж. Вона побачила, як скривилося його обличчя. Арчибальд же продовжував безтурботно всміхатися.

—    Гадаю, ми з вами добре порозуміємося, наречена Торна. Із цієї хвилини ми друзі!

Він попрощався помахом циліндра, поцілував Беренільді руку й узяв із собою бідолашного розгубленого єгеря. Щойио посол переступив поріг вітальні, як з передпокою знову хвилею полинули крики та запитання придворних. Щойно тітка Розеліна повернула ключ у дверях, у кімнаті запала тиша. Напружена тривала тиша, у якій Офелія відчула, що її поведінку не схвалюють.

—    Мене вражає ваша зухвалість, — обурилася Беренільда, підводячись.

—    Мене попросили висловити думку, і я це зробила, — відповіла Офелія так спокійно, як тільки могла.

—    Ваша думка? Ви не повинні мати своєї думки. Вашими єдиними думками будуть ті самі, що і в мого племінника.

Закляклий, мов труп, Торн не відводив очей від килима. Його різкий, немов викарбуваний ножем, профіль не виражав нічого.

—    Яке ви маєте право публічно виступати проти волі свого майбутнього чоловіка? — вела далі Беренільда крижаним тоном.

Офелія довго не розмірковувала над цим запитанням. Її обличчя було в жахливому стані, там уже не залишилося місця для нових подряпин.

—    Це право собі дала я, — впевнено сказала вона. — Маю його відтоді, як почула, що ви мною маніпулюєте.

Здавалося, у прозорих, немов вода, очах Беренільди забурунився вир.

—    Як ви смієте говорити з нами таким тоном? — прошепотіла вона, задихаючись від люті. — Ви ніщо без нас, моя маленька бідолашко, геть ніщо...

—    Замовкніть!

Беренільда швидко обернулася. Торн промовив наказ громовим голосом. Він звів своє велике тіло з дивана й кинув на тітку такий пронизливий погляд, що вона сполотніла.

—    Схоже на те, що її думка дуже важлива. Що ви їй сказали?

Беренільда була така вражена відсіччю, що враз осіклася. Офелія вирішила відповісти за неї. Вона різко піднесла підборіддя, щоб подивитися прямо в око Торнові — те, що з рубцем. У нього були страшенно темні кола під очима, а його світле волосся ще ніколи не було так недбало зачесане. Сьогодні йому добре перепало, але Офелія не могла зі співчуття до нього відкладати на потім розмову.

—    Я знаю про Книгу. Мені відомі ваші справжні наміри. Ви мали намір використати шлюб, щоб я передала вам свій дар. Я шкодую, що дізналася про це не від вас.

—    І те, про що особисто я шкодую, — пробурмотіла тітка Розеліна, повертаючи Офелії заштопану рукавичку, — так це те, що геть не розумію, про що ви тут торочите.

Торн дивився на свій годинник, ховаючи в ньому погляд, як і щоразу, коли ситуація виходила з-під його контролю. Він закрив кришку, знову відкрив її, але це нічого не змінило: на годинниковій шкалі з’явилася тріщина. Нічого більше не буде, як раніше.

—    Що зроблено, те зроблено, — сказав він нейтральним тоном. — Зараз ми маємо інші проблеми.

Офелія була ображена на Торна, однак його відповідь ще дужче образила її. Він навіть не розкаявся з приводу того, що скоїв, йому навіть на думку не спало вибачитися перед нею! Офелія ще більше розчарувалася в Тор-ні. Несподівано дівчина зловила себе на тому, що якась її частина продовжувала таємно сподіватися, що Беренільда їй збрехала й що він жодним чином не причетний до цих інтриг.

Розгнівана Офелія наділа рукавичку й допомогла тітці прибрати чайний сервіз. Вона була така знервована, що розбила дві чашки та блюдце.

—    У нас немає вибору, Торне, — зітхнула Беренільда. — Ми повинні представити вашу наречену Фаруку, і що швидше, то краще. Невдовзі всі дізнаються, що вона тут. Було б небезпечно й далі ховати її від нього.

—    Хіба не небезпечніше сунути її йому під ніс? — пробурмотів він.

—    Я подбаю про те, щоб він узяв її під своє крило. Обіцяю тобі, усе буде гаразд.

—    Звичайно, — різко прошипів Торн. — Це ж так просто, чому ми не подумали про це раніше?

На маленькій кухні тітка Розеліна здивовано поглянула на Офелію. Це було вперше, коли Торн так нахабно ставився до Беренільди в її присутності.

—    Ви мені більше не довіряєте? — дорікнула вона.

Хтось, важко крокуючи, підійшов до кухні. Торн схилив голову, щоб не вдаритися об одвірок, занадто низький для його зросту, і притулився до рами. Зайнята витиранням посуду, Офелія не звернула уваги на погляд, яким він важко дивився на неї. Чого він чекав? Доброго слова? Вона більше не хотіла дивитися йому в обличчя.

—    Це Фаруку я не довіряю, — різко сказав Торн. — Він дуже забудькуватий і надто нетерплячий.

—    Але якщо я залишатимуся поруч із ним, то зможу привести його до тями, — сказала Беренільда, стоячи за його спиною.

—    Ви б пожертвували тим, що залишилося від вашої незалежності?

—    Я до цього готова.

Торн не зводив очей з Офелії. Хай як вона терла чайник, але відчувала це кожним куточком окулярів.

—    Ви продовжуєте наближати її до цього епіцентру, від якого я хотів тримати її якомога далі, — пробурмотів він.

—    Я не бачу іншого виходу.

—    Будь ласка, удавайте, що мене тут немає, — сказала Офелія. — Зрештою, це не стосується мене.

Вона звела вгору очі й уже не могла уникнути погляду, який цього разу кинув на неї Торн. Вона здивувалася, що не може зрозуміти, що саме бачить у його очах.

Глибоку втому. Вона не хотіла його жаліти, не хотіла думати про дві маленькі гральні кості.

Торн увійшов на кухню.

—    Дайте нам хвилинку, — попросив він тітку Розелі-ну, яка ставила чайний сервіз у шафу.

Вона зімкнула свої довгі конячі зуби.

—    За умови, що ці двері залишаться відчиненими.

Тітка Розеліна приєдналася до Беренільди у вітальні, і Торн розчинив двері якнайширше. На кухні була лише газова лампа; у її світлі постать Торна кинула скелето-подібну тінь на шпалери, коли він став на весь зріст перед Офелією.

—    Ви з ним знайомі.

Він прошепотів ці слова дуже жорстко.

—    Ви зустрічаєте його не вперше, — продовжив він. — Маю на увазі — у вашій справжній подобі.

Офелія не одразу зрозуміла, що він говорить з нею про Арчибальда. Вона відкинула волосся, що падало на її окуляри, мов завіса.

—    Так. Я випадково познайомилася з ним.

—    У ніч вашої витівки.

—    Так.

—    І він весь час знав, хто ви насправді.

—    Я йому збрехала. Це погано, зізнаюся, але він так і не зрозумів, що Мім і я — одна й та сама особа.

—    Ви могли б мені розповісти.

—    Безсумнівно.

—    Можливо, у вас були причини мовчати про цю зустріч?

В Офелії боліла шия від необхідності задирати голову, щоб дивитися Торну в очі. У світлі лампи вона помітила, як його м’язи скорочуються вздовж щелепи.

—    Сподіваюся, ви не маєте на увазі те, про що я думаю, — сказала вона тихо.

—    Чи повинен я вважати, що він вас збезчестив?

Офелія аж захлинулася від образи. Це вже було занадто!

—    Ні, він нічого лихого мені не заподіяв. Це ви зараз принизили мене.

Торн скинув бровою і глибоко вдихнув носом.

—    Ви гніваєтеся на мене тому, що я багато від вас приховував? Але ви теж мені нічого не розповідали. Схоже, ми обоє від самого початку пішли хибним шляхом.

Він сказав це їй безбарвним тоном. Офелія ніяк не могла збагнути його поведінку. Невже він сподівається залагодити суперечку між ними так, як залагоджує якісь там справи у своєму інтендантстві?

—    Крім того, я ні в чому вас не звинувачую, — додав він байдуже. — Я раджу лише остерігатися Арчибальда. Остерігайтеся його, ніколи не залишайтеся з ним наодинці. Також раджу бути так само обережною з Фару-ком. Нехай вас завжди хтось супроводжує, коли ви спілкуватиметеся з ним.

Офелія навіть не знала, сміятися їй чи гніватися. Торн мав дуже серйозний вигляд. Вона чхнула тричі, висякалася і холодно мовила:

—    Ви даремно непокоїтеся. На мене навряд чи хтось зверне увагу.

Торн зупинився, задумавшись, а потім нахилився вперед, ніби складаючись хребець за хребцем, поки майже не схопив Офелію за руку. Вона б ухилилася, якби він майже одразу не випростався.

—    Ви так гадаєте? — іронічно спитав він.

І коли Торн вийшов із кухні, Офелія зрозуміла, що він поклав їй у руку папірець. Телеграма?

МОНСЕНЬЙОР ТОРН КЕРІВНИЦТВО НЕБОГРАДА ПОЛЮС СТУРБОВАНИЙ ВАШИМ МОВЧАННЯМ ТАТО МАМА АҐАТА ШАРЛЬ ГЕКТОР ДОМІТІЛ БЕРТРАН АЛЬФОНС БЕАТРІС РОЖЕ МАТІЛЬДА МАРК ЛЕОНОРЕ ТОЩО

КРІЗЬ ДЗЕРКАЛА

— Завжди опускайте очі в присутності сеньйора Фарука.

—    Але нехай це не заважає вам триматися незалежно.

—    Говоріть тільки тоді, коли до вас звертаються.

—    Поводьтеся невимушено.

—    Офеліє, ви мусите заслужити захист, запропонований вам. Виявляйте покору та вдячність.

—    Ви представниця Аніми, моя дитино, не дозволяйте нікому вас зневажати.

Суперечливі рекомендації Беренільди та тітки Розе-ліни Офелія насправді не слухала.

Вона спробувала вмилостивити шалик, який, захоплений радістю і водночас збожеволівши від гніву, туго обвивав її шию, руки й талію. Він страшенно боявся нової розлуки зі своєю власницею.

—    Я повинна була б спалити цю річ, коли вас тут не було, — зітхнула Беренільда, обмахуючись віялом. — Хіба можна з’являтися при дворі в такому погано вихованому шалику?

Офелія підняла парасольку, яку щойно впустила. Беренільда вбрала її в капелюшок із серпанком і сукню ванільного кольору, легку, як збиті вершки. Вона нагадала їй сукні з її дитинства, коли вся її родина виїжджала влітку на пікнік.

Це вбрання здавалося їй більш недоречним, ніж шалик на шиї там, де температура навесні не перевищувала мінус п’ятнадцяти градусів.

Підйомник плавно зупинився.

—    Сімейна опера, пані! — оголосив ліфтер. — Ліфтова компанія повідомляє: пересадку можна зробити з другого боку залу.

Востаннє Офелія ішла блискучим паркетом оперної зали не в ошатному вбранні, а в лівреї лакея і не з парасолькою, а з веслом у руці. їй здавалося, що вона грає чужу роль, тільки один образ поміняла на інший, і тільки одне залишалося незмінним: ребро ще досі боліло.

Їх зустрів інший ліфтер з натягнутою на голову шапкою на резинці.

—    Тут треба зробити пересадку, яка чекає на вас, пані! Лорд Фарук висловив своє палке бажання прийняти вас.

Іншими словами, йому вже уривався терпець. Беренільда порхнула на своє місце в ліфті так, ніби літала в хмарах. Натомість Офелія ішла, як по яєчній шкаралущі, пропускаючи полк жандармів, який охороняв тті/лгід до ліфта Вежі. їй було дивно, що підйом на один-єдиний поверх потребує такої великої охорони.

—    Ми вже не в посольстві, — попередила Беренільда, коли швейцар зачинив золоті ворота. — Відтепер не їжте, не пийте й не приймайте подарунки без мого дозволу. Якщо ви цінуєте своє здоров’я і свою честь, ви також уникатимете альковів та безлюдних коридорів.

Тітка Розеліна, яка схопила з буфета в ліфті еклер, тут же злякано повернула його на місце.

—    Які заходи ви плануєте вжити щодо нашої родини? — спитала Офелія. — Про те, щоб привести їх сюди, не може бути й мови.

Тільки коли вона уявила свого брата, сестер, племінниць та племінників у цьому зміїному гнізді, її продерло морозом по шкірі.

Беренільда із задоволенням сіла на одну з лавок у ліфті.

—    Покладіться на Торна: він, як завжди, розумно розв’яже цю проблему. Поки що будьте особливо обережні, щоб не справити надто поганого враження на Духа родини. Наше майбутнє при дворі частково залежатиме від того, яке враження ви справите на Фарука.

І Беренільда, і тітка Розеліна знову почали торочити свої рекомендації — одна наказувала, щоб Офелія уникала свого акценту, друга — щоб, говорячи, не соромилася його, одна просила зберегти анімізм у таємниці, друга — оприлюднити. Можна було подумати, ніби вони з дня у день заучували той самий текст.

Офелія струсила шалик від пуху, щоб заспокоїти його й себе. За серпанком, що спускався з капелюшка на обличчя, вона стиснула губи, щоб не промовляти свої думки вголос.

«Довіра» і «Торн»: вона більше не зробить помилок, ставлячи ці два слова поряд. Коротка розмова, яку вони мали напередодні, не змінить цього, хай би що думав собі інтендант.

Ліфт скрипів і здригався, немов розкішний корабель, що колихався на хвилях, а Офелії здавалося, що звуки линули з її власного тіла. Вона почувалася більш крихкою і вразливою, ніж того дня, коли побачила з віконця гвин-токрила, як Аніма зникає вночі. І ніж тоді, коли члени родини її майбутнього чоловіка подряпали її. І ніж тоді, коли жандарми побили її, а потім кинули до в’язниці Місяцесяйва. Такою крихкою, що їй здавалося: ще одна тріщина — і вона розколеться на друзки.

«Це моя провина, — гірко подумала вона. — Я пообіцяла собі нічого не чекати від цього чоловіка. Якби я виконала свою обіцянку, то не почувалася б так». Механічно погоджуючись з усіма порадами, Офелія з острахом дивилася на золоті ворота ліфта. За кілька хвилин вони відчиняться для світу, більш ворожого за все, що вона знала досі. Вона не хотіла всміхатися до людей, які дивляться на неї зверхньо, не знаючи її, і бачать у ній лише пару рук.

Офелія знову впустила парасольку, але цього разу не підняла її. Натомість вона дивилася на свої рукавички чтиці. Ці десять пальців, так само як і вона сама, більше не належали їй. Власна родина продала її незнайомим людям. Тепер вона належала Торну, Беренільді, а незабаром ще й Фаруку — трьом, кому вона не довіряла, але яким зобов’язана підкорятися до кінця свого життя.

Кабіна зупинилася так раптово, що посуд у буфеті забриньчав, шампанське розлилося на скатертину, Беренільда приклала обидві руки до живота, а тітка Розеліна заприсяглася в ім’я всіх сходів у світі, що більше ноги 5 не буде в ліфті.

— Шановні пані, наша компанія вибачається перед вами, — сказав ліфтер. — Це лише невеликий механічний інцидент, підйом відновиться за кілька хвилин.

Офелія не могла зрозуміти, чому цей хлопчик вибачається, вона ж мала йому дякувати. Удар був такий болісний для її ребра, що вона не могла зробити вдих: це було ефективніше за будь-який ляпас і враз привело до тями. Як вона могла дозволити собі зануритися в такі похмурі думки? Не хтось, а тільки вона, Офелія, створила себе як особистість. Це вона вирішила, що ніколи не буде кимось, окрім як чтицею, наглядачем музею, тією, хто більше цінує компанію предметів, ніж людей. Читання завжди було захопленням, але хіба життя обертається тільки навколо пристрастей?

Офелія відвела очі від рукавичок і побачила власне відображення. Між двома ілюзорними фресками, де фавни бавилися в хованки з німфами, висіло дзеркало, яке повернуло її до реальності: крихітна жінка в літній сукні, трикольоровий шалик із любов’ю огортає її.

Поки Беренільда лаяла ліфтера, погрожуючи повісити його, якщо ця трусанина вилине на її вагітність, Офелія повільно підійшла ближче до дзеркала. Вона підняла вуаль і пильно вдивилася в себе, окуляри до окулярів. Невдовзі, коли синці зійдуть, коли подряпина Фреї на щоці перетвориться на тонкий рубець, Офелія знову побачить знайоме обличчя. Але її погляд ніколи не буде таким, як раніше. Занурившись у чужі ілюзії, вона втратила свої, і це, власне, було дуже добре. Коли ілюзії зникають, залишається сама лише правда. Ці очі мали б менше дивитися всередину й більше назовні. їм іще треба було багато чого побачити, багато чого навчитися. Офелія занурила кінчики пальців у рідку поверхню дзеркала. Вона раптом згадала той день, коли сестра повчала її в перукарні за кілька годин до прибуття Торна. Що ж вона говорила?

«Чарівність — найкраща зброя, доступна жінкам, і нею можна користуватися без докорів сумління».

Коли механічна проблема була розв’язана й ліфт відновив роботу, Офелія пообіцяла собі ніколи не йти за порадами сестри. Чисте сумління було важливішим навіть за її руки.

«Щоб пройти крізь дзеркала, — сказав її двоюрідний дідусь перед їхньою розлукою, — треба пройти крізь себе самого». Поки в Офелії були принципи, поки вона діяла згідно зі своєю совістю, поки вона могла щоранку дивитися у своє відображення, вона не належала нікому, окрім себе.

«Це та, ким я була, перед тим як стати лише парою рук, — вирішила Офелія, прибираючи пальці від дзеркала. — Це та, хто проходить крізь дзеркала».

— Двір, шановні пані! — оголосив ліфтер, потягнувши важіль гальма вниз. — Ліфтова компанія сподівається, що ваш підйом був приємний, і просить вибачення за затримку.

Офелія, сповнена нової рішучості, підняла парасольку. Тепер вона була готова зустрітися зі світом фальші, цим лабіринтом ілюзій. Зустрітися і більше не губитися в ньому.

Золоті ворота розчинилися, а за ними було сліпуче сяйво.

ПОСТСКРИПТУМ

Я згадую: Бога було покарано. Того дня я зрозумів, що Бог не всемогутній. Відтоді я Його не бачив.

Примечания

1

«Астрономічна відновлена механіка» (лат.). (Тут і далі прим. пер,)

2

К’яросхсуро — багатошарова техніка у графіці. Полягає в послідовному відбитку зображення з декількох дощок, що дає змогу передати гру світла і тіні, створити об’ємну композицію.кр

Content

Дабо Кристель Зимові заручини

УРИВОК

НАРЕЧЕНІ

АРХІВАРІУС

РОЗКОЛ

ЩОДЕННИК

ВЕДМІДЬ

ОБСЕРВАТОРІЯ

КУХНЯ

МЕДАЛЬ

ПОПЕРЕДЖЕННЯ

МИСЛИВСЬКИЙ БУДИНОЧОК

НЕБОГРАД

ДРАКОНИ

КІМНАТА

УТЕЧА

У САДУ

СЕСТРА

КІГТІ

ВУХО

МІМ

У МІСЯЦЕСЯЙВІ

КЛЮЧ

ЛИС

ДИТИНА

БІБЛІОТЕКА

ВІЗИТ

ІНТЕНДАНТСТВО

ПОМАРАНЧА

У КАМ’ЯНОМУ МІШКУ

НІГІЛІСТКА

ДОВІРА

ПОГРОЗА

ОПЕРА

ПОКИНУТА СТАНЦІЯ

ІЛЮЗІЇ

ПОКОЇВКА

ГРАЛЬНІ КОСТІ

ЯНГОЛ

КРІЗЬ ДЗЕРКАЛА

ПОСТСКРИПТУМ

Примечания