Джо Аберкромбі

Пів світу

Присвячується Єві

Гине худоба,

родичі гинуть,

і смертний ти сам,

та смерти не відає

слава гучна

гідних учинків.

Старша Едда, Повчання Високого[1]

1. ІЗГОЇ

ГІДНА

В ін завагався лише на мить, але цього Шпичці вистачило, щоб угатити ободом щита йому по яйцях.

Навіть несамовитий галас інших учнів — усі вони бажали їй поразки — не заглушив Брандового стогону.

Її батько не раз казав: «Та мить, коли ти загаєшся, буде миттю, коли ти помреш», — і Шпичка у своєму житті — на краще чи на гірше (переважно, либонь, на гірше) — завжди послуговувалася цією порадою. Вискаливши зуби в бойовому вищирі (її улюблений вираз обличчя, коли вже на те пішло), дівчина скочила з колін і напосіла на Бранда ще затятіше.

Вона навалилася на нього плечем, їхні щити вдарилися й заскреготіли один об одного. Із перекивленим від болю обличчям, Бранд позадкував, грузнучи в піску й заточуючись. Він махнув дерев’яним мечем, але Шпичка пірнула під удар і знизу щосили рубонула противника по литці, трохи нижче від того місця, де гойдався поділ кольчужної сорочки.

Слід віддати Брандові належне: він навіть не зойкнув, лише скривився й відступив, шкутильгаючи. Шпичка випросталася, чекаючи, оголосить майстер Гуннан її перемогу чи ні, але той стояв мовчки, наче статуї в Залі Богів.

Деякі майстри-військовики судили поєдинки так, ніби дерев’яні мечі були справжніми, і зупиняли двобій одразу після удару, який став би смертельним, якби билися сталевими клинками. Але Гуннан хотів, щоб його учні лупцювали одне одного, доки хтось не припиняв опору остаточно. Старому майстрові подобалося давати їм важку й болісну науку, і — боги свідки — Шпичка тої науки скуштувала на його тренувальному бойовищі аж задосить. І тепер залюбки поділиться нею з Брандом.

Вона глузливо посміхнулася противникові — її другий улюблений вираз — і закричала:

— Ну ж бо, нападай, боягузе!

Бранд був дужий, як віл, і мав ще чимало запалу до битви, але він утомився й накульгував, а береговий схил давав перевагу Шпичці. Вона ухилилася від одного удару, ухилилася від другого, а тоді, крутнувшись, вислизнула від неоковирного маху з-над голови й опинилася перед незахищеним боком противника. «Найкращі піхви для твого меча — спина ворога», — завжди казав її батечко, але бік теж згодиться. Її дерев’яний меч зацідив Брандові по ребрах із таким звуком, ніби розкололася колода. Хлопець безпорадно заточився, а Шпичка вискалилася ширше. Завдати влучного удару — це для неї була найбільша насолода у світі.

Вона пхнула Бранда ногою в зад, і хлопець брьохнувся рачки в прибій. Чергова хвиля, відкочуючись із сичанням, підхопила його меч і понесла геть, доки той не застряг у прибережних водоростях.

Шпичка підступила до Бранда, і той, кривлячись від болю, звів на неї погляд. Половину обличчя йому заліпило мокре волосся, а на зубах була кров від удару головою, якого вона завдала йому раніше. Мабуть, їй мало би стати жаль його, але Шпичка вже віддавна не могла дозволити собі жалощів.

Натомість вона приклала Брандові до шиї пощербленого дерев’яного клинка й запитала:

— Ну?

— Гаразд, — важко дихаючи, ледве витиснув він і кволо відмахнувся. — Здаюся.

— Ага! — вигукнула вона йому просто в обличчя.

— Ага! — загорлала вона до похнюплених хлопців довкола.

— Ага! — обернулася вона до майстра Гуннана, а тоді переможно скинула щит і меч до мжичного неба.

Кілька млявих сплесків у долоні, невиразне бубоніння — та й по всьому. Куди посередніші звитяги діставали значно щедріші вітання. Але Шпичка була тут не заради оплесків.

Вона була тут заради перемоги.

Іноді Мати Війна торкається дівчинки, і тоді цю дівчинку навчають битися на бойовищі разом із хлопцями. Серед молодших учнів завжди трапляється кілька дівчат, але що далі, то менше їх лишається: вони або обирають собі відповідніший фах, або їх змушують його обирати, на них гримають, їх цькують і луплять, аж доки не виполють із корінням цей ганебний бур’ян, зоставивши самий лише цвіт — славетне чоловіцтво.

Якщо ванстерці порушували кордон, чи острів’яни вчиняли набіги на береги, чи до будинку вночі вдиралися злодії, ґеттландські жінки не вагаючись хапалися за мечі й билися до загину — і деякі билися збіса добре. Так було завжди. Але коли востаннє траплялося, щоб дівчина пройшла випробу, склала присягу й здобула собі право бути серед воїнів?

Про такі випадки розповідали легенди. Співали пісні. Одначе навіть Стара Фен, найстаріша людина в Торлбю (а дехто стверджував, що й у всьому світі), не бачила такого за всі незліченні дні свого життя.

Аж донині.

Стільки праці. Стільки знесеної зневаги. Стільки болю. Шпичка здолала їх усі. Вона заплющила очі, відчула, як солоний вітер Матері Моря цілує її спітніле обличчя, і подумала, що батько пишався б нею.

— Я пройшла, — прошепотіла вона.

— Ще ні.

Шпичка ніколи не бачила, щоб майстер Гуннан усміхався. Але такої похмурої міни на його пиці вона досі ще теж не бачила.

— Я вирішую, яку випробу тобі дати. І я вирішую, пройшла ти чи ні.

Він обвів поглядом її однолітків, шістнадцятирічних парубків. Деякі надималися з гордощів, адже свої випроби вже пройшли.

— Раук. Битимешся наступний зі Шпичкою.

Раук здивовано здійняв брови, відтак глянув на Шпичку й стенув плечима.

— Чом би й ні? — сказав він і виступив із гурту своїх товаришів; міцно затягнув щитовий ремінь і підхопив тренувальний меч.

Раук був жорстокий і вмілий боєць. І близько не такий дужий, як Бранд, але значно менш схильний до вагань. А проте Шпичка вже перемагала його і…

— Раук… — повторив Гуннан, водячи вузлуватим пальцем по рядах юнаків, — і Сордаф, і Едвал.

Радісний запал витік зі Шпички, наче помиї з розбитого корита. Серед хлопців здійнявся приглушений гомін, коли Сордаф — дебелий, повільний і позбавлений уяви, але той, хто виб’є весь дух із поваленого противника, — важко ступив на пісок, грубими пальцями застьобуючи кольчугу.

Едвал — швидкий і вузькоплечий хлопчина з кучмою каштанових кучерів — не рушив із місця відразу. Шпичка завжди вважала його чи не найкращим з усіх.

— Майстре Гуннане, але ж нас троє…

— Якщо хочеш узяти участь у королівському поході, — відказав Гуннан, — роби як наказано.

Вони всі хотіли. Майже так само, як Шпичка. Едвал похмуро роззирнувся довкола, але його ніхто не підтримав. Він неохоче протиснувся поміж товаришів і взяв собі дерев’яного меча.

— Це нечесно.

Шпичка звикла робити хоробре обличчя, хоч яким скрутним не було її становище, але цього разу голос зрадив її і прозвучав розпачливим беканням безпомічного ягняти, якого женуть під ніж різника.

Гуннан зневажливо пирхнув у відповідь.

— Цей тренувальний майданчик — це поле битви, дівчино, а в битві немає місця чесності. Вважай це моєю останньою наукою тобі.

Хтось захихотів. Мабуть, ті, хто раз по раз ганьбився, дістаючи від неї прочуханки. Бранд, притискаючи руку до скривавленого рота, дивився на те, що діється, крізь пасма волосся, які впали йому на обличчя. Решта втупила очі в землю. Вони всі знали, що це нечесно. І їм було байдуже.

Шпичка випнула підборіддя й пальцями щитової руки міцно стиснула мішечок, який висів у неї на шиї. Вона була одна проти всього світу довше, ніж пам’ятала себе. Природжена бійчиня, вона дасть їм бій, який вони не скоро забудуть.

Раук коротко кивнув Сордафу й Едвалу, і вони почали розходитися, маючи на меті оточити її. Може, це й непогано. Якщо атакувати стрімко, можна відразу вивести з бою когось одного, і тоді вона матиме бодай крихітний шанс проти решти двох.

Шпичка подивилася в очі кожному по черзі, намагаючись збагнути їхні наміри. Едвал рухається неохоче, тримаючись позаду. Сордаф насторожений, затуляється щитом. Раук хизується перед глядачами, помахує мечем.

Їй закортіло стерти посмішечку з його обличчя. Забарвити її червоним та й квит.

Раукова посмішка перекосилася, коли Шпичка пустила бойовий клич. Перший її удар він відбив щитом, відступив, відбив другий. Тріски полетіли навсібіч. Вона ошукала його, глянувши вгору, а коли він підняв щит, останньої миті повела меч униз і рубонула по стегну. Раук завив і крутнувся, обернувшись до Шпички потилицею. Вона вже здіймала меча, щоб ударити знову, аж тут краєм ока помітила якийсь рух, а тоді пролунав неприємний хрускіт.

Шпичка навіть не усвідомила, що падає. Аж раптом пісок боляче тернув їй по спині — й ось вона вже лежить на спині й безглуздо витріщається в небо.

Таке трапляється, коли атакуєш одного й забуваєш про решту двох.

Угорі, кружляючи, кигикали мартини.

На тлі неба чорніли вежі Торлбю.

«Треба підводитися, — пролунали в голові батькові слова. — Лежачи на спині, битви не виграєш».

Шпичка перекотилася, мляво й незграбно. Мішечок вислизнув з-під коміра й заколихався на шнурку. Усе обличчя пульсувало болем.

Холодна хвиля накотила на берег і змочила їй коліна. Вона побачила, як Сордаф важко наступає на щось поруч, почула тріск, наче зламалася палиця.

Шпичка спробувала зіп’ястися на ноги, але Рауків чобіт гупнув по ребрах і перекинув її. Вона зайшлася кашлем.

Море всмоктало хвилю назад, і вода відступила. Кров залоскотала верхню губу й закапотіла на мокрий пісок.

— Припиняємо бій? — почула вона Едвалів голос.

— Хіба я казав припиняти? — пролунала Гуннанова відповідь, і Шпичка, збираючись на силі для ще однієї спроби, міцно стиснула руків’я меча.

Раук підступив до неї і намірився кóпнути знову. Вона спіймала ногу й притиснула до грудей, а тоді різко смикнула вгору й загарчала Раукові просто в обличчя, коли той, безпомічно розмахуючи руками, гепнувся навзнак.

Хитаючись, вона рушила до Едвала й не напала, а радше впала на нього. Мати Море, Батько Земля, Гуннанові насуплені брови й обличчя глядачів гойдалися й крутилися перед очима. Едвал піймав її — більше щоб підтримати, ніж повалити додолу. Шпичка вхопилася за його плече, відчула, як їй вивернуло зап’ясток і вирвало меч із руки, коли вона не втрималася на ногах і, пролетівши повз хлопця, упала навколішки. Сяк-так вона знову підвелася, щит теліпався збоку на порваному ремінці. Лаючись і відпльовуючись, Шпичка обернулася й заціпеніла.

Сордаф, безвладно опустивши меча, стояв, витріщаючи очі.

Раук лежав на мокрому піску, спершись на лікті й витріщаючи очі.

Бранд, роззявивши рота, стояв серед інших хлопців — і всі вони витріщали очі.

Едвал хотів щось сказати, але з його рота вихопився якийсь дивний хлипучий звук, схожий на пердіння. Він випустив тренувальну зброю і незграбно здійняв руку, щоб помацати шию.

Із шиї стирчало руків’я Шпиччиного меча. Дерев’яний клинок зламався, коли Сордаф наступив на нього. Лишилася тільки довга скалка, яка наскрізь пробила Едвалові горло. Гостряк її блищав червоним.

— О боги, — прошепотів хтось.

Едвал важко опустився на коліна, із губ потекла на пісок кривава піна.

Відтак завалився на бік, але майстер Гуннан підхопив його. Бранд та інші з’юрмилися довкола них, перекрикуючи один одного. Шпичка майже не чула слів крізь гупання власного серця.

Вона стояла, хитаючись, обличчя пульсувало болем, волосся метлялося на вітрі й шмагало її по очах. Вона стояла й запитувала себе, чи це все не страшний сон. Авжеж, це лише сон. О боги, нехай це буде лише сон. Вона міцно заплющила очі, міцно-преміцно.

Так само як тоді, коли її вели до батькового тіла, що, біле й холодне, лежало під склепінням Зали Богів.

Але і тоді все діялося наяву, і тепер.

Коли вона різко розтулила очі, хлопці досі громадилися довкола Едвала, і Шпичка побачила тільки його чоботи, що безвільно розкинулися носаками назовні. Піщаним берегом, звиваючись, текли чорні струминки, а тоді Мати Море послала хвилю, перетворила їх на червоні, потім на рожеві — й урешті змила їх остаточно.

І вперше за довгий час Шпичка по-справжньому злякалася.

Гуннан поволі підвівся, поволі обернувся. Він завжди грізно дивився на всіх, а найгрізніше — на Шпичку. Але цього разу вона помітила в його очах блиск, якого ніколи доти не бачила.

— Шпичко Бату, — він наставив на неї червоний від крові палець. — Я звинувачую тебе в убивстві.

У ТЕМРЯВІ

«Ч ини добро, — сказала Брандові мати того дня, коли померла. — Стій у світлі».

Бранд мав тоді шість років і не надто тямив, що значить «чинити добро». Тепер, десять років по тому, він не був певен, що наблизився до розуміння цього. Адже ось він, замість пишатися найкращою миттю у своєму житті, марнує її на роздуми, як слід вчинити.

Стояти на варті біля Чорного престолу було великою честю. Бути прийнятим до лав воїнів Ґеттландії перед очима богів і людей. Хіба не цього він прагнув? Хіба не заради цього працював до крові? Хіба не заслужив він право бути тут? Відколи пам’ятав себе, Бранд завжди мріяв стояти зі зброєю серед своїх побратимів на священних плитах Зали Богів.

А проте йому здавалося, що він не стоїть у світлі.

— Мене турбує цей набіг на острів’ян, — знай товкмачив своє отець Ярві, як то, схоже, було заведено в міністрів. — Верховний король заборонив добувати мечі з піхов. Йому це не сподобається.

— Верховний король усе забороняє, — зауважила королева Лайтлін, тримаючи руку на округлому череві, — і йому нічого не подобається.

Король Утіль, що сидів поруч неї на Чорному престолі, подався вперед.

— А тим часом велить острів’янам, ванстерцям та іншим шавкам, яких може схилити до послуху, добувати мечі проти нас.

Гнівний гомін хвилею прокотився по рядах ґеттландських достойників і достойниць, що зібралися перед троном. Тиждень тому Брандів голос долучився б до їхніх і лунав би найгучніше.

Але тепер він міг думати лише про Едвала з пробитою дерев’яним мечем шиєю, про те, як із рота йому текла червона слина, коли він дивно рохнув, наче порося. То був останній звук у його житті. І про Шпичку з волоссям, що липло до її вимазаного кров’ю обличчя. Шпичку, що стояла, хитаючись, на піску і з роззявленим ротом слухала, як Гуннан звинувачує її в убивстві.

— Два моїх кораблі захоплено! — якась купчиня, здійнявши кулак, стрясала ним у напрямку трону так, що оздоблений самоцвітами ключ підстрибував на її грудях. — Я втратила не лише товар, але й людей! Усіх убито!

— А ванстерці знову перейшли кордон! — долинув басовитий голос із чоловічої половини зали. — Пустили димом обійстя, а добрих ґеттландців забрали в неволю!

— Там бачили Ґром-ґіль-Ґорма! — закричав ще хтось, і на саму згадку про це ім’я Зала Богів сповнилася приглушеними прокльонами. — Самого Мечолама!

— Острів’яни мають заплатити кров’ю, — гарикнув старий одноокий войовник, — а потім і ванстерці з Мечоламом!

— Звісно, що мають! — вигукнув Ярві, здіймаючи свою суху, схожу на крабову клішню, ліву руку, щоб заспокоїти розгнівану юрбу. — Питання тільки в тому, коли і як. Мудрий чекає нагоди, а ми зараз аж ніяк не готові до війни з Верховним королем.

— До війни ти готовий завжди, — Утіль м’яким рухом крутнув навершник свого меча, і голий клинок зблиснув у півсутіні. — Або не готовий ніколи.

Едвал був готовий завжди. Той, хто оборонить свого товариша, як і належить ґеттландському воїнові. Невже цим він заслужив на смерть?

Шпичка не переймалася нічим далі свого носа, а Брандові яйця й досі боліли від її удару, тож надмірної прихильності до неї він не почував. Але вона билася до останнього, попри нерівні силі, як і належить ґеттландському воїнові. Невже цим вона заслужила на те, щоб її звинуватили в убивстві?

Бранд винувато звів погляд на велетенські статуї шістьох Великих Богів, що, наче судді, здіймалися над Чорним престолом. Наче судді, які виносять свій присуд йому, Брандові. Хлопець ніяково зіщулився, мовби це він убив Едвала й назвав Шпичку вбивцею. А він же нічого не робив, тільки дивився.

Дивився й нічого не робив.

— Верховний король може скликати пів світу на війну проти нас, — терпляче провадив отець Ярві, наче майстер-військовик, що пояснює дітям ази. — Ванстерці й тровенландці присягли йому на вірність, інглінги й нижньоземці моляться його Єдиному Божеству, а прамати Вексен вибудовує союзи на Півдні. Вороги оточують нас зусібіч, а тому треба шукати друзів, щоб…

— Відповідь на це — сталь, — король Утіль урвав свого міністра гострим, як лезо клинка, голосом. — І сталь завжди має бути відповіддю. Збирайте мужів Ґеттландії. Ми дамо цим стерв’ятникам з Островів науку, яку вони запам’ятають надовго.

Праворуч суворі чоловіки на знак схвалення вдарили себе кулаками в закольчужені груди, а ліворуч жінки з блискучим від олії волоссям гнівним гулом висловили свою підтримку.

Отець Ярві схилив голову. Це був його обов’язок — промовляти від імені Батька Мира, але навіть йому забракло слів. Сьогодні тут панувала Мати Війна.

— Коли так, нехай буде сталь.

Бранд мав би нетямитися від захвату. Славетний морський похід, як ті, що оспівані в піснях! І він братиме в ньому участь як повноправний воїн! Але думки його досі крутилися довкола того, що сталося на бойовищі, роздряпуючи незагоєну рану: що було б, якби він діяв інакше?

Якби не завагався, якби вдарив без жалю, як і належить воїнові, то, мабуть, переміг би Шпичку, і на тому все скінчилося б. Якби підтримав Едвала, коли Гуннан виставив трьох проти одної, то, можливо, разом їм вдалося б спинити це. Але він не підтримав. Щоб стати проти ворога на полі бою, потрібна відвага, однак там поруч із тобою товариші. Щоб виступити самому проти своїх товаришів, теж потрібна відвага, але інакший її ґатунок. Якого Бранд не мав і на який навіть не претендував.

— Нам лишається справа Гільди Бату, — промовив отець Ярві.

Почувши це ім’я, Бранд здригнувся й скинув головою, наче крадій, якого піймали, коли він тримав руку на чужому капшуці.

— Кого? — перепитав король.

— Доньки Сторна Гедланда, — відказала королева Лайтлін. — Вона зве себе Шпичкою.

— Але провина її не в тому, що вона комусь уколола палець, — докинув отець Ярві. — Її звинувачують в убивстві хлопця на тренувальному бойовищі.

— Хто її звинувачує? — голосно запитав Утіль.

— Я!

Золота пряжка на плащі майстра Гуннана зблиснула, коли старий військовик ступив у смугу світла перед тронним помостом.

— Майстре Гуннане, — кутиків королевих губ торкнулася усмішка, що рідко там гостювала. — Я добре пам’ятаю наші з тобою герці на бойовищі.

— Ці спогади цінні й для мене, мій королю, нехай і болісні.

— Ха! Ти на власні очі бачив, як сталося вбивство?

— Я випробовував найстарших учнів, серед них і Шпичку Бату, щоб визначити, хто гідний приєднатися до вашого походу.

— Вона зганьбила себе, прагнучи зайняти місце, належне воїнові! — вигукнула котрась жінка.

— Вона зганьбила всіх нас, — вторувала їй інша.

— Жінці не місце на полі бою! — пролунав грубий голос із чоловічої половини зали, і голови по обидва боки схвально закивали.

— Хіба ж сама Мати Війна — не жінка? — король вказав на статуї Великих Богів, що нависали над зібранням. — Лише вона, Мати Ворон, вибирає гідних. Ми тільки приводимо до неї людей.

— Шпичку Бату вона не вибрала, — мовив Гуннан. — Дівчина має нестерпну вдачу.

Щира правда.

— Вона не пройшла випроби, яку я їй призначив.

Почасти правда.

— Почувши моє рішення, вона розлютилася й убила Едвала.

Бранд вражено закліпав. Не те щоб цілковита брехня, але ж геть далеко від правди. Гуннан похитав головою, і його сива борода заколихалася.

— Ось так я втратив двох учнів.

— Чимале недбальство з твого боку, — зауважив отець Ярві.

Майстер-військовик стиснув кулаки, але перш ніж здобувся на відповідь, заговорила королева Лайтлін:

— Яка покара за таке вбивство?

— Каменування, моя королево, — відказав міністр спокійним тоном, наче йшлося про те, щоб прибити жука, а не людину. І то людину, яку Бранд знав ізмалечку. Нехай і почував неприязнь чи не відтоді ж, та все ж…

— Чи хтось із присутніх бажає виступити на захист Шпички Бату? — прогримів король.

Коли стихло відлуння його слів, у залі залягла мертва тиша. Саме час розповісти правду. Вчинити добро. Стати у світло. Бранд роззирнувся по Залі Богів, відчуваючи, як слова лоскочуть йому губи. Раук, посміхаючись, стояв на своєму місці. Сордаф теж, його одутле обличчя скидалося на маску. Ніхто з них не пустив і пари з вуст.

Промовчав і Бранд.

— Нелегко засудити на смерть таку юну дівчину, — Утіль підвівся з трону. Почувся брязкіт кольчуг і шурхіт спідниць: усі, крім королеви, опустилися навколішки. — Однак не можна ухилятися від правильного рішення лише тому, що воно болісне.

Отець Ярві схилив голову ще нижче.

— Я подбаю, щоби правосуддя було вчинене відповідно до закону і вашої волі.

Утіль подав руку Лайтлін, і вони разом зійшли сходами з тронного помосту. Розгляд справи Шпички Бату завершився. Останнє, що було сказано, — її каменують.

Бранд стояв і дивився, не ймучи віри побаченому й почутому. Йому зробилося зле. Він був певен, що хтось із його товаришів конче висловиться, бо ж усі вони були начебто чесні хлопці. Або що Гуннан — майстер-військовик, якого неабияк шанували, — розповість про свою роль у тому, що сталося. Що король і королева добудуть правду, адже вони мудрі й доброчесні. Що боги не допустять такої несправедливості. Що хтось удіє щось.

Мабуть, усі вони, як і він, сподівалися на те, що хтось інший усе виправить.

Король, притискаючи до грудей оголеного меча, ступав прямо, ніби спис проковтнув. Його сталево-сірі очі дивилися просто поперед себе, не відхиляючись ні праворуч, ні ліворуч. Королева злегка кивала то одному, то іншому, немов роздавала подарунки, а іноді скупим словом давала знати, що того чи того вшановано особливою ласкою і йому належить навідатися до королевиної контори, щоб обговорити якусь важливу оборудку. Королівське подружжя підходило дедалі ближче. Вони вже були майже поруч.

У вухах Брандові лунко гупала кров. Він розтулив був рот, але королева на якусь мить спинила на ньому холодний погляд, і Бранд, засоромившись, ганебно промовчав. Пара пройшла повз нього.

Сестра постійно казала йому: «Виправляти світ — не твоя справа». Але якщо не він, то хто?

— Отче Ярві! — вихопилося в нього занадто голосно.

Коли міністр обернувся, він хрипко прошепотів, цього разу занадто тихо:

— Мені треба з вами поговорити.

— Про що, Бранде?

Той збентежився й не відповів одразу: він не очікував, що Ярві має бодай якесь уявлення, хто він.

— Про Шпичку Бату.

Запала тривала мовчанка. Міністр, либонь, був лише на кілька років старший за Бранда. Бліде обличчя й білясте волосся справляли враження, наче з нього змило всі кольори. Здавалося, він був такий худорлявий, що дужий подмух вітру міг його знести. Та ще й мав калічену руку… А проте зблизька в його очах прозирало щось крижане. Щось, від чого Бранд зіщулився під міністровим пильним поглядом.

Але вороття назад уже не було.

— Вона не вбивця, — пробурмотів він.

— Король вважає інакше.

О боги… Брандові пересохло в горлі, але він не відступив, як і належить справжньому воїнові, і мовив далі:

— Короля не було на бойовищі. Він не бачив того, що бачив я.

— І що ж ти бачив?

— Ми змагалися за участь у поході…

— Ніколи не кажи мені того, що я вже й так знаю.

Усе йшло далеко не так гладко, як Бранд сподівався. Але зі сподіваннями таке часто буває.

— Шпичка билася зі мною, а я завагався… Вона мала би здобути право на участь у поході, але майстер Гуннан поставив проти неї ще трьох.

Ярві глянув на потік людей, що поволі невпинно витікав із Зали Богів, і підступив трохи ближче.

— Трьох за раз?

— Один із них був Едвал. Шпичка не мала наміру його вбивати…

— І як вона трималася, одна проти трьох?

Бранд спантеличено закліпав.

— Ну… вона вбила одного. Більше, ніж її противники.

— Авжеж, авжеж. Я саме нещодавно втішав Едвалових батьків і обіцяв їм справедливий вирок. Їй шістнадцять зим, чи не так?

— Шпичці? — Бранд не міг уторопати, яким чином це стосується її вироку. — Здається, так.

— І весь цей час вона давала собі раду в поєдинках із хлопцями? — він зміряв Бранда поглядом. — Із чоловіками?

— Зазвичай навіть дуже добре давала.

— Мабуть, вона вельми затята. Цілеспрямована. Уперта.

— Як на мене, то радше не вперта, а твердолоба, — сказавши це, Бранд усвідомив, що такою характеристикою не надто допоможе Шпичці, і мляво промимрив: — Але… вона не погана.

— Ніхто не поганий… для власної матері, — отець Ярві важко зітхнув. — І що ти від мене хочеш?

— Що я… хочу?

— Атож. Як мені вчинити? Звільнити цю клопітну дівчину й нажити собі ворогів — Гуннана й Едвалову родину? Чи задовольнити їх і наказати каменувати її? Яка твоя рада?

Бранд не очікував, що йому доведеться давати якусь раду.

— Гадаю… треба вчинити згідно з законом.

— Законом? — зневажливо чмихнув отець Ярві. — Закон вічно мінливий, він більше схожий на Матір Море, ніж на Батька Землю. Він — наче лялька в руках лялькаря, Бранде. Каже те, що я вкладаю йому в уста.

— Я просто подумав, що повинен розповісти комусь… Правду, я маю на увазі…

— Нібито правда має якусь цінність. Я знайду тобі тисячу правд під осіннім опалим листям, Бранде. У кожного власна правда. А ти просто вирішив перекласти тягар своєї на мене. Красно дякую, мені саме бракувало клопоту тепер, коли я силкуюся запобігти війні між Ґеттландією та всім Потрощеним морем.

— Я гадав, що… чиню добро.

Ураз добрий вчинок перестав здаватися Брандові провідним сяйвом, яскравим і чистим, як Мати Сонце. Тепер він більше скидався на облудний вогник-блимавку в мороці Зали Богів.

— Кому ти вчинив добро? Мені? Едвалові? Собі? Як і правда, добро в кожного з нас своє, — Ярві підсунувся ще ближче і стишив голос. — Майстер Гуннан може здогадатися, що ти поділився зі мною своєю правдою. Що тоді? Ти подумав про наслідки?

Бранд не подумав. Усвідомлення впало на нього, наче холодний сніг. Він звів погляд і в темряві майже спорожнілої зали побачив недобрий блиск у Раукових очах.

— Той, хто думає лише про те, щоб чинити добро, але не замислюється про наслідки… — отець Ярві здійняв суху руку й тицьнув скарлюченим пальцем Брандові в груди. — Це небезпечна людина.

Міністр обернувся й рушив геть, постукуючи товстим кінцем ельфійської патериці по кам’яних плитах, що з плином часу вичовгалися і стали гладкими, як скло. Огорнутий ще більшим неспокоєм, ніж досі, Бранд лишився стояти, витріщаючись у сутінь.

Він анітрохи не почувався як той, хто стоїть у світлі.

ПРИСУД

Ш пичка сиділа й дивилася на брудні пальці ніг, що в темряві здавалися блідими, як хробаки.

Навіщо в неї забрали чоботи, дівчина й гадки не мала. Навряд чи вона спромоглася б утекти, прикута за ліву ногу до однієї вогкої стіни й за праву руку — до другої. Вона ледве могла дотягтися до дверей камери, що вже й казати про те, щоб зірвати їх із завіс. Окрім розколупувати до крові струпи під розбитим носом, їй лишалося хіба що сидіти й думати.

Те, що їй подобалося найменше.

Вона важко й уривчасто втягнула повітря. Боги, але ж і сморід стояв у камері! Тхнуло гнилою соломою, тхнуло щурячим послідом, тхнуло з горщика, якого ніхто не завдавав собі клопоту виносити, тхнуло пліснявою та іржавим залізом, а найгірше тхнуло від неї самої після двох ночей, проведених тут.

Якби це був звичайний день, Шпичка б зараз плавала в затоці, борючись із Матір’ю Морем, або дерлася б на стрімкі кручі, змагаючись із Батьком Землею, або бігала б, веслувала б чи вправлялася б зі старим батьковим мечем на їхньому подвір’ї. Тріски летіли б навсібіч, коли вона билася б із порубцьованими стовпами, удаючи, ніби то вороги Ґеттландії — Ґром-ґіль-Ґорм, Стир Острів’янин або й сам Верховний король.

Але сьогодні їй не вдасться помахати мечем. Шпичка поступово приходила до думки, що не тільки сьогодні, а й узагалі ніколи. Це видавалося вкрай нечесним, але, як сказав Гуннан, чесність — це не те, на що варто покладатися воїнові.

— До тебе прийшли, — повідомила ключниця, огрядна, як брила, жінка з десятком брязкучих в’язок на шиї і кострубатим, наче мішок із сокирами, обличчям. — Тільки не довго!

Важезні двері зі скрипом відчинилися.

— Гільдо!

Цього разу вона не стала нагадувати матері, що покинула це ім’я відтоді, як у шестирічному віці вколола батька його ж кинджалом і він назвав її «шпичкою». Їй довелося зібрати докупи всі сили, щоб розігнути ноги й підвестися. Зболена й утомлена, Шпичка зненацька безглуздо засоромилася свого стану. Нехай їй і було байдуже на свій вигляд, але вона знала, що на це не байдуже матері.

Мати притисла бліду руку до рота, побачивши доньку, що поволі вийшла на світло.

— О боги! Що вони вчинили з тобою?

Брязнувши ланцюгом, Шпичка здійняла руку до обличчя.

— Це сталося ще на бойовищі.

Мати підійшла ближче до ґрат, довкола її очей були червонуваті обводи від сліз.

— Кажуть, ти вбила хлопця.

— То не було навмисне вбивство.

— Але хлопець мертвий?

Шпичка натужно ковтнула, у пересохлому горлі щось клацнуло.

— Так. Його звали Едвал.

— О боги… — прошепотіла мати тремтливими губами. — О боги, Гільдо, чому ти не могла?..

— Бути кимось іншим? — докінчила за неї Шпичка.

Кимось слухняним, кимось нормальним. Донькою, яка б не орудувала нічим тяжчим за голку, вбиралася б у південні шовки замість кольчуги й не плекала ніяких мрій, окрім як носити на шиї ключ якогось багатія.

— Я знала, що все цим закінчиться, — гірко мовила мати. — Відтоді, як ти вперше пішла на бойовище. Відтоді, як ми побачили мертве тіло твого батька, я знала, що все цим закінчиться.

Шпичці смикнулася щока.

— Що ж, тепер можеш утішатися тим, що мала рацію.

— Ти гадаєш, для мене це втіха? Чути, що мою єдину дитину заб’ють камінням до смерті?

Ураз Шпичку пройняло холодом. Ба навіть морозом. Дихати стало важко, немовби її вже привалило камінням.

— Хто це каже?

— Усі.

— А отець Ярві?

Закон промовляє через міністра. Саме він мав би виголосити присуд.

— Не знаю. Здається, ні. Ще ні.

Ще ні. Ці слова визначали межу її надій. Шпичку охопила така слабкість, що вона ледве трималася за ґрати. Вона звикла робити хоробре обличчя, хоч якою наляканою була. Але Смерть — це та пані, зустрівшись із якою лицем до лиця, важко поводитися без страху. Ой як важко.

— Вам уже час іти, — ключниця злегка потягнула Шпиччину матір від ґрат.

— Я молитимуся, — вигукнула та, по обличчю її текли сльози. — Я молитимуся за тебе Батькові Миру.

Шпичка хотіла була відповісти: «До біса Батька Мира!» — але їй забракло повітря. Вона зневірилася в богах, коли ті дозволили померти батькові, попри всі її молитви. Одначе скидалося на те, що тепер урятувати її могло тільки диво.

— Мені шкода, — сказала ключниця, допихаючи двері плечем, щоб зачинити їх.

— Навряд чи так сильно, як мені.

Шпичка заплющила очі, притулилася чолом до ґрат і щосили стиснула мішечок під брудною сорочкою. У мішечку були кісточки батькових пальців.

«Нам відміряно небагато часу. Не варто марнувати його, жаліючи себе». Шпичка носила в серці кожне батькове слово, але зараз була саме та мить, коли жалість до себе видавалася виправданою. Хіба це все справедливо? Хіба це чесно? З іншого боку, що б ви сказали Едвалові про чесність того, що сталося з ним? Хоч винна й не лише Шпичка, але вбила його саме вона. Це ж його засохла кров у неї на рукаві.

Вона вбила Едвала, а тепер уб’ють її.

За дверима почулися притлумлені звуки розмови. Материн голос благав, улещував, схлипував. Йому відповідав чоловічий, холодний і рівний. Шпичка не могла розібрати слів, але звучали вони суворо. Вона здригнулася й шарпнулась назад у темряву камери, коли двері відчинились і через поріг переступив отець Ярві.

Він завжди видавався їй дивним. Чоловік із міністерською патерицею був майже такою самою рідкістю, як жінка на бойовищі. Старший за Шпичку лише на кілька років, Ярві, однак, мав очі старця. Очі, які багато чого попобачили. Дивні речі розповідали про нього. Буцімто він сидів на Чорному престолі, але відрікся від нього. Буцімто дав тяжку клятву помсти. Буцімто вбив свого дядька Одема кривим мечем, який повсякчас носив при боці. Казали, що він хитрий, як Батько Місяць, і довіряти йому не слід, а переходити дорогу — і поготів. І ось тепер у руках цієї людини — чи то пак у руці, адже замість лівої він мав скарлючену куксу — лежало її, Шпиччине, життя.

— Шпичко Бату, — промовив він. — Тебе звинувачено в убивстві.

Часто дихаючи, вона спромоглася лише кивнути.

— Маєш, що сказати?

Мабуть, їй слід було виплюнути у відповідь слова зневаги. Розреготатися в обличчя Смерті. Як, за розповідями, учинив її батько, коли лежав, стікаючи кров’ю, біля Ґром-ґіль-Ґормових ніг. Але Шпичка прагнула тільки одного — жити.

— Я не мала наміру його вбивати, — пробелькотіла вона. — Майстер Гуннан виставив проти мене трьох. То не було навмисне вбивство.

— Гадаєш, Едвалові від цього легше?

Ні, Едвалові від цього легше не було, вона це знала. Дівчина закліпала, силкуючись стримати сльози. Їй було соромно своєї слабкодухості, але вона нічого не могла вдіяти. Тепер Шпичка гірко шкодувала, що пішла на бойовище замість учитися гарно всміхатись і рахувати монети, як того завжди хотіла її мати. Але за шкодування нічого не купиш.

— Будь ласка, отче Ярві, дайте мені шанс, — вона поглянула в його спокійні холодні сіро-блакитні очі. — Я прийму будь-яке покарання. Спокутую свою провину так, як накажете. Клянуся!

Міністр звів світлу брову.

— Будь обережна, Шпичко, з клятвами, які даєш. Кожна сковує тебе, наче ланцюгом. Я присягнувся помститися вбивцям мого батька, і ця обітниця досі лежить на мені важким тягарем. Гляди, твоя може виявитися таким самим.

— Важчим, ніж те каміння, яким мене збираються закидати? — вона простягнула до нього відкриті долоні так далеко, як тільки дозволяли ланцюги. — Я клянуся сонцем і місяцем, що виконаю будь-яке завдання, яке ви мені призначите.

Міністр, насупившись, поглянув на її брудні руки, що тяглися й не могли дотягтися до нього. Перевів погляд на розпачливі сльози, що котилися по щоках. Повільно схилив голову набік, наче купець, що оцінює товар. Нарешті важко зітхнув і знехотя мовив:

— Ну що ж, гаразд.

Запала мовчанка, протягом якої Шпичка обмірковувала його слова.

— Ви не закидаєте мене камінням?

Отець Ярві помахав каліченою рукою так, що палець на ній зателіпався туди-сюди.

— Мені кидати важке не з руки.

І знову залягло мовчання, достатньо довге, щоб Шпиччина полегкість поступилася місцем підозріливості.

— То… яке буде моє покарання?

— Я щось придумаю. Звільнити її.

Тюремниця з шумом втягнула повітря крізь зуби, немовби кожен відімкнений замок завдавав їй болісної рани, але зробила, як наказано. Шпичка потерла садна від залізних кайданів на зап’ястку. Без їхньої ваги вона почувалася незвично легко. Так легко, що не була певна, чи все це не сон. Вона міцно заплющила очі й за хвилю охнула: ключниця кинула їй чоботи і влучила просто в живіт. Отже, таки не сон.

Натягуючи їх, Шпичка не змогла стримати усмішки.

— Твій ніс, схоже, зламаний, — зауважив отець Ярві.

— Мені не первина.

Якщо їй вдасться викрутитися з цієї халепи лише зі зламаним носом, вона вважатиме себе далебі щасливицею.

— Дай-но гляну.

Міністр — це насамперед цілитель, тому Шпичка не відсторонилася, коли Ярві підійшов ближче й, зосереджено насупивши чоло, злегка помацав кістки під її очима.

— Ай! — стиха зойкнула вона.

— Вибач. Болить?

— Лише тро…

Він запхав вказівний палець їй у ніздрю, а великим безжалісно натиснув на перенісся. Шпичка охнула й упала на коліна. Пролунав хрускіт, обличчя пройняв пекучий біль, і сльози нестримним потоком ринули з очей.

— Тепер має бути краще, — сказав міністр, витираючи руку об її сорочку.

— О боги! — проскімлила вона, притискаючи руки до зболеного обличчя.

— Іноді невеликий біль потрібен, щоб у майбутньому запобігти значно більшому.

Отець Ярві рушив до дверей, тож Шпичка, хитаючись, підвелася й поплентала за ним, досі сумніваючись, чи це, бува, не якийсь жарт.

— Дякую за доброту, — пробурмотіла вона, проходячи повз ключницю.

Жінка зиркнула на неї.

— Сподіваюся, тобі більше ніколи не доведеться нею скористатися.

— Не ображайтеся, але я теж на це дуже сподіваюся.

Шпичка попрямувала за отцем Ярві темним коридором, піднялася сходами й закліпала, вийшовши на світло.

Нехай молодий міністр і мав лише одну здорову руку, але ноги його працювали цілком справно. Швидкою ходою він простував через подвір’я цитаделі, тимчасом як гілля старого кедра над ними шепотіло щось на вітрі.

— Мені треба поговорити з матір’ю… — силкуючись не відставати, сказала Шпичка.

— Я вже поговорив. Сказав їй, що визнав тебе невинною в убивстві і що ти дала обітницю служити мені.

— Але… звідки ви знали, що я…

— Це завдання міністра — знати, як поведеться та чи та людина. До того ж, — чмихнув отець Ярві, — твоя натура, Шпичко, — це книжка, яку не надто важко прочитати.

Минувши Ревучу браму, вони вийшли з цитаделі в місто й попрямували в бік Матері Моря. Вони спускалися з великої скелястої гори покрученими звивами сходів і крутими вузенькими вуличками, що бігли повз тісно скупчені будинки й повз людей, які тісно купчилися між будинками.

— Я не вирушу в похід з королем Утілем, так?

Безглузде запитання, авжеж, але тепер, коли Шпичка вийшла з тіні Смерті на світло, вона почула жаль за зруйнованою мрією.

Отець Ярві не поділяв її жалóбного настрою.

— Тішся, що не вирушиш у землю.

Вони минули вулицю Ковадл. Там Шпичка колись проводила довгі години, пожираючи очима зброю, як малий жебрак — тістечка. Там батько носив її на плечах, і їй паморочилось у голові від гордості, коли ковалі благали його звернути увагу на їхні вироби. Але тепер уся ця блискуча сталь, виставлена перед кузнями, здавалося, брала її на кпини.

— Мені ніколи не стати войовницею Ґеттландії, — сумно прошепотіла вона сама до себе, але отець Ярві мав гострий слух.

— Поки ти жива, те, ким тобі стати, передусім у твоїх руках, — міністр злегка торкнувся якихось давніх шрамів на шиї. — Спосіб завжди є, як казала мені королева Лайтлін.

На саму лише згадку про це ім’я вона мимоволі випросталася. Лайтлін не була войовниця, але жодною іншою людиною Шпичка не захоплювалася так, як нею.

— Золота королева — це та жінка, до якої жоден чоловік не посміє поставитися легковажно, — мовила вона.

— Атож, — Ярві скоса глянув на Шпичку. — Якщо навчишся погамовувати впертість здоровим глуздом, то, може, одного дня і ти станеш такою.

Утім, наразі видавалося, що такий день настане ще не скоро. Коли вони минали людей, ті кланялися, тихо бурмотіли: «Отче Ярві», — і поступалися дорогою міністрові Ґеттландії, однак похмуро хитали головами, коли бачили Шпичку, брудну і знеславлену, що, скулячись, плелася за ним крізь міські брами аж до заюрмленого порту. Вони вихляли, пробираючись поміж моряків і торговців, що прибули з усіх земель довкола Потрощеного моря, а деякі — навіть із дальших країв. Шпичка раз по раз нагиналася, щоби пройти під мокрими рибальськими сітями й обходила кошелі з блискучим ворушким уловом.

— Куди ми прямуємо? — запитала вона.

— До Скекенгауза.

Шпичка завмерла на місці з роззявленим ротом, і її мало не збило візком. Вона зроду-віку не бувала далі, ніж за пів дня ходи від Торлбю.

— Але якщо хочеш, можеш лишитися, — кинув Ярві через плече. — Каміння вже напоготові.

Вона важко ковтнула, а тоді поквапилася наздогнати міністра.

— Я їду.

— Твоя мудрість домірна твоїй вроді, Шпичко Бату.

Це був чи то подвійний комплімент, чи то подвійна образа, і вона підозрювала, що радше друге. Старі дошки причалу глухо задудніли під їхніми чоботами, тимчасом як солона вода хлюпотіла об палі, вкриті зеленим намулом. Поруч на хвилях гойдалася лодія[2], невелика, але зграбна. Ніс і корму оздоблювали пофарбовані білим голуби. Низка блискучих щитів уздовж кожного борту вказувала на те, що команда зібралася й готова відпливати.

— Ми вирушаємо вже? — запитала Шпичка.

— Мене викликає Верховний король.

— Верховний… король? — вона поглянула на своє вбрання, зашкарубле від в’язничного бруду, із плямами її та Едвалової засохлої крові. — Можна мені принаймні перевдягтися?

— Я не маю часу на твоє чепуріння.

— Від мене тхне.

— Ми кинемо тебе за борт і протягнемо трохи за кормою, щоб ти помилася.

— Ви справді це зробите?

Міністр глянув на неї, здивовано звівши брову.

— А ти з почуттям гумору не товаришуєш, еге ж?

— Коли зустрінешся віч-на-віч зі Смертю, вся охота до жартів зникає, — пробурмотіла вона.

— А саме тоді вона найбільше й потрібна, — озвався кремезний чоловік у літах, що саме порався коло носової линви. Відв’язавши, він закинув її на борт, коли вони надійшли. — Але не турбуйся. Доки ми дістанемося Скекенгауза, Мати Море вмиє тебе стільки разів, що тобі вже набридне.

Цей чоловік був боєць. Шпичка бачила це з того, як він тримався, з його широкого обличчя, гартованого битвами й негодою.

— Боги визнали за потрібне забрати в мене справну лівицю, — Ярві здійняв свою скарлючену клішню й порухав пальцем. — Але натомість вони дали мені Рульфа, — він поплескав каліченою рукою по м’язистому плечі старого. — Хоч іноді було й нелегко, але загалом я задоволений таким обміном.

Рульф здійняв кошлату брову.

— А ти не хочеш почути, що я про це думаю?

— Ні, не хочу, — відказав Ярві, застрибуючи на лодію. Шпичка глянула на сивобородого воїна, стенула плечима й застрибнула теж. — Ласкаво просимо на борт «Південного вітру».

Вона набрала в роті слини й плюнула за борт.

— Щось я не бачу надміру ласкавості.

На скринях-лавицях сиділи чотири десятки похмурих на вигляд веслярів, що неприязно зиркали на неї, і Шпичка напевне знала їхні думки. «Що тут робить це дівчисько?»

— Деякі неприємні речі мають схильність повторюватися, — пробурмотіла вона.

Отець Ярві кивнув.

— Таке життя. Рідко трапляються помилки, яких ти припускаєшся тільки одного разу.

— Можна вас дещо запитати?

— Щось мені підказує, що коли я скажу «ні», ти все одно запитаєш.

— Мабуть, моя натура — це книжка, яку не надто важко прочитати.

— Запитуй тоді.

— Що я тут роблю?

— Отакої! На це запитання протягом століть шукали відповіді святі чоловіки й хитромудрі жінки, але так і не знайшли.

— Спробуй поговорити про це з Бріньйольфом Молитвопрядом, — пробурчав Рульф, відштовхуючись від причалу ратищем списа. — Тобі вуха зав’януть від його балачок про всі ці «чому» й «навіщо».

— А й справді, хто здатен осягнути великий задум богів? — пробурмотів Ярві, замислено вдивляючись ген за обрій, немовби сподівався прочитати відповідь у хмарах. — Однаково, що запитати, куди поділися ельфи.

Молодий міністр і старий воїн ззирнулися й широко всміхнулись один до одного. Така поведінка вочевидь була звична для них.

— Гаразд, — мовила Шпичка. — Я мала на увазі, чому ти привів мене на цей корабель?

— Он воно що! — Ярві обернувся до Рульфа. — Як ти гадаєш, чому замість того, щоб вибрати легкий шлях і каменувати її, я наразив наші життя на загрозу й привів горезвісну вбивцю Шпичку Бату на свій корабель.

Рульф сперся на спис і пошкріб у бороді.

— Не маю ані гадки.

Ярві промовисто поглянув на Шпичку.

— Якщо я не ділюся своїми задумами з власною лівою рукою, чому ти гадаєш, що я розповім їх комусь на кшталт тебе? Від тебе ж смердить!

Шпичка потерла скроні.

— Мені треба сісти.

Рульф по-батьківськи поклав руку їй на плече.

— Я тебе розумію.

Він штовхнув її на найближчу скриню так сильно, що Шпичка, вереснувши, перекинулася через неї і впала на коліна чоловікові, що сидів позаду.

— Ось твоє весло.

РОДИНА

— Ти сьогодні пізно.

Рін мала рацію. Батько Місяць яскраво всміхався, а його діти-зорі мерехтіли на небесному полотні. Коли Бранд, нахилившись, протиснувся крізь низькі дверцята, тісну халупку освітлювали тільки жарини з вогнища.

— Пробач, сестричко.

Горблячись, він пройшов до своєї лави й опустився на неї, протягло охнувши. Відтак стягнув чоботи з утомлених ніг і простягнув розчепірені пальці до тепла.

— У Гарпера того торфу рубати не перерубати, а потім треба було притягнути Старій Фен кілька колод. Сама ж вона їх не поколе, а що сокира в неї тупа, то мені довелося ще точити її, а дорогою назад я зустрів Лема. У його воза зламалася вісь, тож ми допомогли…

— Твоя біда в тому, що ти сприймаєш біду кожного як власну.

— Треба допомагати людям. Може, й вони тобі допоможуть, коли виникне потреба.

— Може, — Рін кивнула на горщик, що стояв на жаровинні. — Твоя вечеря. Тільки боги знають, яких зусиль мені коштувало лишити її тобі.

Нахилившись по горщик, він плеснув її по коліну.

— Нехай вони благословлять тебе за це, сестро.

Бранд був голодний як вовк, а проте не забув тихо змовити подяку Батькові Миру за їжу. Він добре пам’ятав, як це, коли її нема.

— Смакота, — похвалив він, глитаючи вечерю.

— Щойно приготоване було смачніше.

— Усе одно смачно.

— Ні, не смачно.

Бранд стенув плечима, вишкрібаючи горщик дочиста й шкодуючи, що більше нема.

— Тепер, коли я пройшов випробу, все буде інакше. З таких походів люди вертаються багатіями.

— Перед кожним таким походом люди приходять по зброю до нас у кузню й розповідають, якими багатими вони повернуться. Іноді вони не вертаються зовсім.

Бранд вишкірився до неї.

— Ти мене так легко не спекаєшся.

— А я цього й не прагну. Хоч ти й дурник, але ти — єдина родина, яку я маю.

Вона дістала щось з-позад себе і простягнула йому. Щось, загорнуте в клапоть заплямленої і потертої шкури.

— Це мені? — запитав Бранд, простягаючи руку над теплом майже згаслого вогнища.

— Нехай супроводжує тебе у твоїх славетних пригодах. Нагадує тобі про рідну домівку. Про твою родину. Хай яка вже вона є.

— А мені іншої родини, крім тебе, і не потрібно.

У згортку виявився ніж із відшліфованим до блиску сталевим лезом. Це був бойовий кинджал із довгим прямим клинком. Хрестовина була виготовлена у формі двох переплетених змій, а навершник — драконячої голови з вищиреною пащекою.

Рін підвелася й сіла, цікава знати, чи її подарунок припав до душі.

— Одного дня я викую тобі меча. Наразі ж можу тільки це.

— Ти сама його зробила?

— Ґаден допомогла трохи з руків’ям. А лезо кувала я сама.

— Це чудова робота, Рін.

Що пильніше Бранд розглядав кинджал, то більше він йому подобався. На зміях було виразно видно кожну-кожнісіньку лусочку, дракон грізно вищиряв до нього маленькі зуби, а сталь була блискуча, як срібло, і смертельно гостра. Бранд навіть зніяковів, торкаючись кинджала: йому видалося, що така гарна річ не пасує до його брудних рук.

— Святі боги, та це ж просто майстерна робота!

Сестра відкинулася назад із байдужісіньким виразом, мовби й сама це знала від початку.

— Здається, я знайшла кращий спосіб витоплювати сталь. Із більшим жаром. У такому собі глиняному горщику. Кістки й деревне вугілля стоплюються з залізом у сталь, а пісок і скло очищують її від брудних домішок. Але вся річ у жарі… Та ти ж мене не слухаєш.

Бранд вибачливо стенув плечима.

— Махати молотом я зугарний, але не тямлю цієї всієї магії. Ти в десять разів краща за мене в ковальстві.

— Ґаден каже, що мене торкнулася Та-Хто-Б’є-По-Ковадлу.

— Вона, мабуть, нетямиться з радості, що я пішов з кузні, а її підмайстринею стала ти.

— У мене хист.

— До скромності?

— Скромність — для тих, кому немає чим хизуватися.

Бранд виважив кинджал на долоні — той був бездоганно збалансований.

— Моя сестричка — майстриня ковальства. Це найкращий подарунок, який я отримував, — не те щоб він отримував їх багато. — Шкода, що я не можу дати тобі ніякого подарунка у відповідь.

Рін знову лягла на лавку й накинула на ноги подерту ковдру.

— Ти дав мені все, що я маю.

Він скривився.

— Не надто багато.

— Я не скаржуся.

Вона простягнула над вогнищем сильну, шкарубку й мозолясту від праці в кузні руку. Бранд потис її, а сестра потисла руку йому у відповідь.

Упнувши погляд у втрамбовану земляну долівку, він кахикнув і запитав:

— Як ти тут будеш без мене?

— Я? Як той плавець, що нарешті скинув обладунок.

Вона скривила презирливу гримасу, але Бранд бачив сестру наскрізь. Рін мала п’ятнадцять років, і, окрім нього, у неї нікого не було. Вона боялася, і через це Бранд боявся також. Боявся битви. Боявся покидати домівку. Боявся лишати сестру саму.

— Я повернуся, Рін. Швидше, ніж ти встигнеш зогледітися.

— Із купою скарбів, певна річ.

Він підморгнув їй.

— Про мої славетні діяння співатимуть у піснях, а з собою я приведу десяток добрих рабів-острів’ян.

— І де ж вони житимуть?

— У великому кам’яному будинку біля цитаделі, який я куплю тобі.

— І я матиму цілу кімнату на саму тільки одіж, — сестра провела пучками пальців по стіні з переплетеного хмизу, обмазаного глиною.

Халупа їхня, звісно, поганенька, але, боги свідки, Бранд і Рін були вдячні й за це. Раніше траплялося й таке, що вони не мали над головою нічого, крім неба.

Бранд теж улігся — підібгавши ноги, адже ті звисали з лавки, що останнім часом зробилася йому закороткою, — і став розгортати власну обірвану й смердючу ковдру.

— Рін, — несамохіть вихопилося в нього, — здається, я втнув дурницю.

Він не надто вмів приховувати щось. Тим паче від сестри.

— Що цього разу?

Бранд узявся колупати дірку в ковдрі.

— Розповів правду.

— Про що?

— Про Шпичку Бату.

Рін затулила обличчя долонями.

— Що там у тебе з нею?

— У мене з нею? Що ти маєш на увазі? Вона мені навіть не подобається.

— Вона нікому не подобається. Вона — скалка в дупі у всього світу. Але тебе, схоже, постійно тягне до неї.

— Мабуть, боги взяли собі за звичку зіштовхувати нас одне з одним.

— А ти намагався відвернутися й піти в протилежний бік? Вона вбила Едвала. Вбила його. Він мертвий, Бранде.

— Знаю. Я був там. Але то не було навмисне вбивство. Коли ти така розумна, то скажи мені, що я мав робити? Не розтуляти рота, як усі решта? Не розтуляти рота, і нехай би її каменували? Я б не зміг знести такого тягаря! — Бранд кипів з гніву. Він усвідомив, що мало не кричить, і змусив себе стишити голос. — Я б не зміг.

Якусь хвилю обоє мовчали, похмуро дивлячись одне на одного. Вуглини прогоріли й, розсипавшись, здійняли вгору снопик іскор.

— Чому завжди тобі доводиться все виправляти? — запитала сестра.

— Мабуть, тому, що більше нікому.

— Ти змалечку був добрий, — Рін дивилася вгору — на димовий отвір і латку зоряного неба, видну крізь нього. — Такий і лишився, коли подорослішав. І це твоя біда. Я не знаю більше нікого, хто, чинячи добро, спричиняв би такі погані наслідки. Кому ти розповів правду?

Бранд важко ковтнув і теж поглянув у продухвину, мовби сподівався побачити там щось неймовірно цікаве.

— Отцеві Ярві.

— О боги, Бранде! Півзаходи — це не для тебе, еге ж?

— Ніколи не бачив у них сенсу, — пробурмотів він. — Думаю, усе якось залагодиться, правда ж? — додав, відчайдушно прагнучи, щоб сестра притакнула йому.

Але Рін лежала мовчки, утупившись у стелю, тож Бранд знову взяв її кинджал і замилувався, коли блискуча сталь заграла барвами вогню.

— Це справді чудова робота, Рін.

— Спи вже, Бранде.

НАВКОЛІШКАХ

— Коли не знаєш, що робити, падай навколішки, — Рульф, стерничий «Південного вітру», стояв на кормі, затиснувши стернове весло під пахвою. — Схиляйся низько, падай навколішки часто.

— Падати навколішки, — пробурмотіла Шпичка. — Зрозуміло.

Вона сиділа за заднім веслом, де роботи було найбільше, а честі — найменше, просто під вічно пильним оком стерничого. Вона раз по раз крутилася й озиралася через плече, прагнучи побачити Скекенгауз, але в повітрі висіла мряка і з імли виступали тільки невиразні обриси. Височезні примари славнозвісних ельфійських мурів. Ледь видна тінь неосяжної Вежі Міністерства.

— Мабуть, поки ти тут, краще взагалі не підводься з колін, човгай собі на них, — порадив Рульф. — І заради богів, припни свого язика. Бо якщо завдаси якоїсь образи праматері Вексен, то каменування видасться тобі легкою карою.

Плавно линучи над водою, лодія наближалася до пристані. Шпичка помітила там якісь постаті. Постаті виявилися чоловіками. Воїнами. Почесна варта, яка більше скидалася на тюремний конвой. «Південний вітер» пришвартувався, і отець Ярві та його мокра ватага злізли на слизький від дощу причал.

У свої шістнадцять зим Шпичка була вища за більшість чоловіків, однак той велетень, що ступив їм назустріч, здіймався над нею щонайменше на цілу голову. Помережане сивими пасмами довге волосся й борода потьмяніли від дощу, а біла хутряна накидка на плечах була зрошена краплинами води.

— Гай-гай, отче Ярві, — наспівний голос здорованя навдивовижу не пасував до його могутньої статури. — Скільки літ, скільки зим минуло відтоді, як ми з тобою мали нагоду перекинутися словом.

— Три роки, — мовив Ярві, схиляючи голову. — Три роки минуло від того дня в Залі Богів, мій королю.

Шпичка здивовано закліпала. Вона чула, що Верховний король — це висхлий підсліпуватий старий шкарбун, що боїться власної їжі. Чутки вочевидь виявилися неправдивими. На бойовищі вона навчилася оцінювати силу противника, і нікого сильнішого за цього велетня їй ще не доводилося бачити. Він був воїн, на це вказували шрами й численні клинки, заткнуті за пояс із золотою пряжкою. Цей чоловік справді мав вигляд короля.

— Авжеж, я добре пам’ятаю той день, — мовив він. — Усі тоді вельми, вельми грубо повелися зі мною. Така вже вона, ґеттландська гостинність, еге ж, мати Скер? — звернувся він до голомозої жінки, що стояла поруч і блимала спідлоба на Ярві та його команду, наче на купу лайна.

— А це хто? — погляд короля впав на Шпичку.

Як почати бійку, вона чудово знала, а ось щодо інших правил поведінки була цілковитою невігласкою. Мати силкувалася навчити її, як слід поводитися дівчині: коли кланятися, коли ставати навколішки, коли торкатися ключа, — але Шпичка тільки кивала головою, тим часом думаючи про мечі. А втім, Рульф радив падати на коліна, тож, відліпивши мокре волосся від обличчя й мало не перечепившись через власну ногу, вона незграбно опустилася на мокре каміння набережної.

— Мій королю. Себто, мій Верховний… королю…

Ярві пирхнув.

— Це — Шпичка Бату. Моя нова блазниця.

— І як? Смішно жартує?

— Поки що не дуже.

Велетень посміхнувся.

— Я не Верховний король, дитино. Я лише маленький король Ванстерландії, і моє ім’я Ґром-ґіль-Ґорм.

Шпичці здалося, що в неї всередині все перевертається. Багато років вона мріяла зустріти батькового вбивцю. Однак жодна її мрія не скидалася на те, як ця зустріч насправді відбулася. Шпичка стала навколішки перед Мечоламом і Сиротителем, найзапеклішим ворогом Ґеттландії, за наказом якого ванстерці безупинно вчиняли набіги на прикордоння. Вона побачила обернутий чотири рази довкола його грубезної шиї ланцюг із навершників, що їх знято з мечів переможених ворогів. Шпичка знала, що один із цих навершників колись оздоблював руків’я того меча, який вона зберігала вдома. Найціннішої речі, яку вона мала.

Шпичка поволі підвелася, намагаючись зібрати докупи рештки своєї знищеної гідності. Вона не мала меча, на руків’я якого поклала б руку, тож натомість випнула підборіддя вперед, наче клинок.

Король Ванстерландії поглянув на неї згори донизу, як величезний собацюра на мале наїжачене кошеня.

— Я вже звик до погордливих поглядів ґеттландців, але ця блазниця позирає на мене щось аж надто неприязним оком.

— Так, наче має порахунок, який хоче звести, — додала мати Скер.

Шпичка стиснула мішечок на шиї.

— Ти вбив мого батька.

— Он воно що, — Ґорм стенув плечима. — Я вбив багатьох батьків. Як його звали?

— Сторн Гедланд.

Шпичка очікувала насмішок, погроз, гніву, але натомість Ґормове пооране зморшками обличчя проясніло:

— О так! То був герць, вартий пісні! Я пам’ятаю кожен крок, кожен удар. Гедланд був великий воїн і гідний супротивник! Холодними ранками, як сьогодні, мені досі ниє нога, яку він поранив. Однак Мати Війна була на моєму боці. Вона дихнула на мене в колисці. Провіщено, що жодному чоловікові мене не вбити. Так воно й сталося, — Ґорм широко всміхнувся до Шпички; знічев’я бавлячись одним із навершників, він крутив його на ланцюзі двома пальцями. — Донька Сторна Гедланда, і вже так виросла! Але ж роки летять, еге ж, мати Скер?

— І то невпинно, — погодилася міністерка, пильно дивлячись на Шпичку яскраво-блакитними примруженими очима.

— Одначе годі розмов про давні звитяги, — Ґорм змахнув рукою, підкреслено ґречним жестом вказуючи їм дорогу. — Верховний король чекає, отче Ярві.

Ґром-ґіль-Ґорм повів їх через вимоклий під дощем порт, і Шпичка волочилася позаду, замерзла, мокра, сповнена гіркоти й безсилля. Увесь захват від думки, що вона побачить найвеличніше місто Потрощеного моря, кудись звітрився. Якби людину можна було вбити лютим поглядом у спину, то Мечолам упав би закривавлений і того ж дня пройшов би крізь Останні Двері, але погляд — це не клинок, і Шпиччина ненависть ранила тільки її саму.

Команда «Південного вітру» пройшла крізь величезні двійчасті двері й уступила до передньої зали, стіни якої — від гладенької підлоги до височенної стелі — були завішені зброєю. Там висіли стародавні мечі, поїдені іржею. Списи з поламаними ратищами. Щити, порубані й потрощені. Зброя, що колись належала людям, трупи яких горою нагромадив Бейл Будівничий, щоб зійти на трон і стати першим Верховним королем. Зброя, що лишилася від армій, які його наступники винищили, поширюючи свою владу від Ютмарку до Нижніх Земель і далі до Інґлефолду — на половину країн довкола Потрощеного моря. Сотні років перемог. І хоча мечі, сокири й розколоті шоломи не мали голосу, разом вони промовляли красномовніше, ніж шепіт міністра, і звучали гучніше, ніж ревіння майстра-військовика.

Опиратися Верховному королю — дуже-дуже невдала думка.

— Мушу зізнатися, я здивований, — промовив отець Ярві. — Не очікував побачити, що Мечолам служить Верховному королеві за придверника.

Ґорм скоса кинув на нього похмурий погляд.

— Усі ми маємо схиляти коліно перед кимось.

— Авжеж, тільки дехто схиляє коліно охочіше, ніж інші.

Король Ванстерландії спохмурнів ще дужче, але втрутилася його міністерка:

— Прамати Вексен може бути вельми переконливою.

— Вона вже переконала вас молитися Єдиному Божеству? — запитав Ярві.

Скер так несамовито чмихнула, що лише дивом не видмухнула шмарклі собі на одяг.

— Ніщо не вирве мене з кривавих обіймів Матері Війни, — прогарчав Ґорм. — Це я тобі обіцяю.

Ярві всміхнувся, мовби теревенив собі з добрими друзями.

— Мій дядько каже точнісінько те саме. У нас, ґеттландців і ванстерців, так багато спільного. Ми молимося так само, розмовляємо так само, б’ємося так само. Нас розділяє тільки вузенька річка.

— І сотні років, протягом яких гинули наші батьки й сини, — пробурмотіла Шпичка собі під ніс.

— Тсс, — цитьнув на неї Рульф.

— Ми маємо криваве минуле, — вів далі Ярві. — Але добрі правителі повинні лишити його позаду й дивитися вперед, у майбутнє. Що довше я міркую над цим, то більше переконуюся: чвари послаблюють обидва наші народи і йдуть на користь комусь іншому.

— То ти пропонуєш, щоб після всіх наших битв ми взялися за руки? — запитав Ґорм. Шпичка побачила, як кутик його губ вигнувся в посмішці. — Станцюємо на курганах наших мертвих предків, а тоді разом підемо у твоє чудесне майбутнє?

Нехай собі всміхаються, нехай танцюють, а ось Шпичка тим часом озиралася на стіни й міркувала, чи встигне зірвати якийсь меч і розчерепити Ґормові голову, перш ніж Рульф зупинить її. Це був би чин, гідний войовниці Ґеттландії.

Але Шпичка — не войовниця Ґеттландії і ніколи нею не стане.

— Ти мастак снувати гарні мрії, отче Ярві, — протягло зітхнув Ґорм. — Та одного разу ти вже виснував мені гарну мрію. Нам усім треба прокинутися, і подобається нам стояти навколішках чи ні, а світанок належить Верховному королю.

— І його міністерці, — додала мати Скер.

— Їй — передусім, — сказавши це, Мечолам штовхнув великі двері в кінці зали, і ті широко розчахнулися.

Шпичка добре пам’ятала той єдиний раз, коли була в ґеттландській Залі Богів. Вона стояла перед блідим і холодним батьковим тілом і міцно стискала долоню матері, щоб та перестала хлипати. На ту мить дівчина гадала, що це найбільша зала у світі — здавалося неможливим, щоб людські руки звели щось настільки велике. Але Шепіткі Покої звели не людські, а ельфійські руки. У них помістилося б п’ять Зал Богів, і ще лишилося б досить місця на чимале ячмінне поле. Стіни з гладенького ельфійського каменю й чорного ельфійського скла здіймалися вгору так паморочливо високо, що стеля губилася десь у мороці.

Похмуро позираючи на присутніх, шість статуй Великих Богів височіли довкола. Однак Верховний король відвернувся від віри в них, і його каменярі не гаяли часу. Тепер над усіма підносилася сьома статуя. Бог південців. Єдине Божество. Обличчя його не виражало ні радості, ні смутку. Ні чоловік, ні жінка, воно широко розкинуло руки, огортаючи все задушливими обіймами і з незворушною байдужістю споглядаючи на людську дрібноту.

Люди юрмилися попід стінами й на балконі-галереї із сірого ельфійського металу на висоті в десять людських зростів. Удвічі вище бігла ще одна галерея з колом крихітних облич на ній. Шпичка побачила ванстерців із заплетеним у кіски довгим волоссям, тровенландців з руками, унизаними аж до плечей кільцегрошима. Побачила дебелих нижньоземців, острів’ян із обвітреними обличчями й інглінгів із кошлатими бородами. Худорлявих жінок — либонь, шендок — і гладких купців із Саґенмарку. Темнолицих посланців чи то з Каталії, чи то з Південної імперії, чи то навіть із дальших країв.

Скидалося на те, що тут зібралися люди з усього світу з єдиною метою — лизнути Верховного короля в дупу.

— О найвеличніший серед людей! — вигукнув отець Ярві. — Той, чиє місце — між королями й богами! Я падаю ницьма перед тобою!

І він запопадливо бухнувся мало не долілиць на підлогу, а луна його голосу, відбившись від галерей угорі, розкололася на тисячі тисяч шепотів, від яких зала й узяла свою назву.

Чутки, як виявилося, були надто прихильні до найвеличнішого з людей. На завеликому троні сиділи якісь висхлі рештки людини, а не Верховний король. Зморщена шкіра звисала на кістлявому обличчі, а від бороди зосталися лише кілька сивих пелехів. Тільки очі подавали якісь ознаки життя: блискучі й тверді, як кремінь, вони вп’ялися в ґеттландського міністра.

— На коліна, дурепо! — засичав Рульф і потягнув Шпичку за пояс.

І саме вчасно, адже до них через усю просторінь зали вже йшла стара жінка.

Кругловида, із коротко обтятим білим волоссям і глибокими сміхотливими зморшками довкола очей, у яких танцював пустотливий вогник, вона скидалася на доброзичливу бабусю. Поділ сірого балахона з грубого полотна волочився по підлозі й обшарпався до брудних торочок. На шиї в старої жінки висів прегарний ланцюжок, на який були нанизані шелесткі клаптики паперу, списані рунами.

— До нас дійшла звістка, що королева Лайтлін при надії.

Нехай ця бабуся й не була схожа на героя, але, боги свідки, голос вона мала такий, яким розмовляють герої. Глибокий, м’який і невимушено владний. Голос, який вимагав уваги. Голос, який наказував коритися.

Навіть стоячи навколішках, Ярві примудрився вклонитися ще нижче.

— Боги благословили її лоно, превелебна прамати Вексен.

— Либонь, чекаєте на спадкоємця Чорного престолу?

— Ми можемо тільки сподіватися.

— Переказуй наші сердечні вітання королеві Утілю, — прорипів Верховний король, хоч на його зморщеному обличчі не видно було жодного сліду ані сердечності, ані бажання когось привітати.

— Я з превеликим задоволенням перекажу їх, а король Утіль із превеликим задоволенням їх прийме. Чи можна мені підвестися?

Перша над міністрами всміхнулася щонайтепліше і здійняла долоню. Шпичка побачила на ній витатуйовані кола в колах із крихітних знаків.

— Мені більше до вподоби, коли ти навколішках, — мовила прамати.

— До нас доходять тривожні чутки з півночі, — прокаркав Верховний король і, підібгавши губи, всунув язика в дірку, що зяяла між передніми зубами. — Начебто король Утіль збирається у великий набіг на острів’ян.

— Набіг, мій королю? — здавалося, Ярві щиро вражений тим, про що в Торлбю було відомо кожному. — У набіг на наших любих братів з Островів Потрощеного моря? — він махнув каліченою рукою, рішуче відкидаючи таку можливість. — Король Утіль войовничий на вдачу й часто в Залі Богів каже про набіги на тих чи на тих. Але, запевняю вас, усі ці розмови нічим не закінчуються, бо ж обік нього — я, той, хто торує шлях Батькові Миру, як мати Ґундрінг навчала мене.

Прамати Вексен відкинула голову й дзвінко розсміялася густим і солодким, як меляса, сміхом. Відлуння розкотилося по залі, і в ній неначе захихотіло ціле військо.

— А ти потішний, Ярві.

Вона вдарила його блискавично, як змія. Відкритою долонею, але достатньо сильно, щоб він упав набік. Різкий, наче ляск батога, звук відбився від галерей.

Шпичка витріщила очі й несвідомо скочила на рівні. Чи то пак мало не скочила, бо наче нізвідки з’явилася Рульфова рука, вхопила її за мокру сорочку й потягла назад на коліна. Замість лайки з горла їй вихопився неприємний ґелґіт.

— Не підводься, — тихо прогарчав стерничий.

Зненацька Шпичка почула себе дуже незатишно посеред цього величезного порожнього простору й усвідомила, як багато довкола неї озброєних чоловіків. У роті пересохло, а сечовий міхур навпаки переповнився вологою.

Прамати Вексен скинула на неї поглядом, у якому не було ні страху, ні гніву. Так — ледь-ледь зацікавлено — дивляться на якусь невідому комаху.

— Хто ця… особа?

— Це просто недоумкувате дівча, що присягнуло служити мені, — притискаючи справну руку до закривавленого рота, Ярві підвівся, щоправда, лише знову на коліна. — Пробачте її зухвальство. Вона страждає від браку здорового глузду й надміру відданості.

Прамати Вексен усміхнулася до Шпички променисто й тепло, наче Мати Сонце, але холод у її голосі пройняв дівчину до кісток.

— Відданість може бути великим благословенням або ж страшним прокляттям, дитя моє. Усе залежить від того, кому ти віддана. У світі існує належний порядок речей. Мусить існувати. А ви, ґеттландці, забуваєте своє місце в ньому. Верховний король заборонив добувати мечі з піхов.

— Я заборонив, — відлунив дідок, і голос його прозвучав як шелест очерету, ледве чутний у неосяжності зали.

— Якщо ви підете війною на острів’ян, ви підете війною на Верховного короля та його Міністерство, — сказала прамати Вексен. — А війна з Верховним королем — це війна з інглінгами, нижньоземцями, тровенландцями й ванстерцями. Війна з Ґром-ґіль-Ґормом Мечоламом, якому провіщено, що жоден чоловік не здолає його вбити, — вона вказала на вбивцю Шпиччиного батька. Ґорм не видавався надто задоволеним із того, що йому доводилося стояти біля дверей на одному велетенському коліні. — Вам доведеться воювати навіть з Імператрицею Півдня, яка нещодавно уклала з нами союз, — прамати Вексен широко розвела руки, немовби прагнула охопити всю величезну залу й присутніх тут численних воїнів. Проти них отець Ярві та його обшарпана ватага далебі видавалися жалюгідною купкою. — Невже ви збираєтеся воювати з половиною світу, ґеттландці?

Отець Ярві вишкірився, наче дурник.

— Ми вірні слуги Верховного короля, тож те, що він має багато могутніх друзів, лише тішить нас.

— У такому разі перекажи своєму дядькові, щоб він перестав брязкати мечем. Якщо він добуде його з піхов без дозволу Верховного короля…

— Моєю відповіддю буде сталь, — прокаркав дідок, вибалушуючи водянисті очі.

— І відплата буде така, якої ще не бачено з часів Світового Розламу, — голос праматері Вексен забринів таким гострим тоном, що волосся на Шпиччиному карку стало дибки.

Ярві вклонився так низько, що трохи-трохи не торкнувся носом підлоги.

— О найвища та найласкавіша! Хто бажав би накликати на себе такий гнів? Чи можна мені тепер підвестися?

— Є ще дещо, — почувся позаду м’який голос.

Швидкою ходою до них наблизилася молода жінка, худенька, з волоссям пшеничного кольору й холодною посмішкою.

— Здається, ти знайомий із сестрою Ісріун, чи не так? — мовила прамати Вексен.

Уперше Шпичка побачила, як Ярві забракло слів.

— Я… ти… ти вступила до Міністерства?

— Це добре місце для знедолених і позбавлених усього. Кому ж як не тобі це знати? — Ісріун дістала хустинку й лагідно торкнулася кутика міністрових губ, щоб витерти кров. У погляді її, однак, не було й натяку на лагідність. — Тепер ми знову одна родина.

— Ісріун склала іспити три місяці тому. Жодної хибної відповіді, — сказала прамати Вексен. — І вже стала неабиякою фахівчинею у царині ельфійських реліквій.

Ярві натужно ковтнув.

— Хто б міг подумати?

— Оберігати їх — священний обов’язок Міністерства, — мовила Ісріун. — Оберігати їх і захищати світ від другого Розламу, — її тонкі пальці спліталися один з одним і розпліталися. — Тобі відома крадійка й убивця на ім’я Скіфр?

Ярві здивовано закліпав, мовби не зрозумів запитання.

— Здається, я десь чув це ім’я…

— Її розшукує Міністерство, — вираз на обличчі Ісріун став жорстокішим. — Вона пробралася до ельфійських руїн Строкома й винесла звідти реліквії.

Зала охнула, і наляканий шепіт луною розійшовся по галереях. Люди стали креслити на грудях святі знаки, забурмотіли молитви, захитали нажахано головами.

— Що ж це за часи такі настали? — скрушно зітхнув отець Ярві. — Даю тобі слово: щойно я почую бодай щось про цю Скіфр, мої голуби негайно повідомлять тебе.

— Знати це — неабияка втіха для мене, — мовила Ісріун. — Адже той, хто матиме з нею справи, буде спалений живцем, — вона сплела пальці й стиснула їх так сильно, аж побіліли кісточки. — А ти ж знаєш, як мені б не хотілося побачити тебе на вогнищі.

— Отже, у цьому наші з тобою бажання збігаються, — відказав Ярві. — Чи можу я йти, о найвеличніший з людей?

Верховний король начебто кивнув, схиливши голову набік, хоча цілком можливо, просто закуняв.

— Як я розумію, це означає «так».

Ярві випростався, а за ним — Рульф та вся ватага. Шпичка важко підвелася останньою. Схоже, вона постійно опускалася на коліна, коли слід було стояти, і стояла, коли слід було падати навколішки.

— Ще не пізно кулак перетворити на долоню, отче Ярві, — прамати Вексен сумовито похитала головою. — Колись я покладала на тебе великі надії.

— На жаль, я часто прикро розчаровую інших. Це вам засвідчить сестра Ісріун, — голос Ярві ледь-ледь забринів залізом, коли міністр обернувся до виходу. — Але я щодня працюю над собою.

Надворі періщив дощ, і за його пеленою будівлі Скекенгауза й далі здавалися сірими примарами.

— Хто вона така, ця Ісріун? — запитала Шпичка, наздоганяючи Ярві.

— Колись вона була моєю кузиною, — на худому обличчі міністра заходили жовна. — Потім ми були заручені. А потім вона поклялася домогтися моєї смерті.

Шпичка здивовано здійняла брови.

— А ви, либонь, іще той коханець!

— Не всім же бути такими лагідними й тактовними, як ти, — він скоса зиркнув на неї. — Наступного разу подумай двічі, перш ніж кидатися на мій захист.

— Та мить, коли ти загаєшся, буде миттю, коли ти помреш, — пробурмотіла вона.

— Тої миті, коли ти не загаялася, ти мало не занапастила нас усіх.

Шпичка знала, що він має рацію, але все одно злостилася.

— До цього, може, б і не дійшло, якби ви сказали їм, що це острів’яни напали на нас, і ванстерці також. Через це нам не лишається вибору, окрім як…

— Вони то все чудово знають. Це прамати Вексен нацькувала острів’ян і ванстерців на нас.

— Звідки ви?..

— Вона сама сказала про це словами, яких не промовила, але які прогриміли гучніше за грім. Прамати збирається знищити нас, і я не можу більше її стримувати.

Шпичка потерла скроні. Міністри, схоже, ніколи не говорили навпрямець.

— Якщо вона наш ворог, то чому просто не наказала вбити нас там, коли ми стояли перед нею навколішках?

— Бо прамати Вексен не хоче вбивати своїх дітей. Вона хоче, щоб вони їй корилися. Спершу вона посилає проти нас острів’ян, потім ванстерців. Вона сподівається підштовхнути нас до необачних дій, і король Утіль піймався на її приманку. Праматері треба час, щоб зібрати сили, але це тому, що в неї їх так багато. Коли буде готова, вона вишле проти нас пів світу. Якщо ми збираємося чинити їй опір, нам потрібні союзники.

— Де ж нам їх знайти?

Отець Ярві всміхнувся.

— Серед наших ворогів — де ж іще?

КОЛЬЧУГА МЕРЦЯ

Усі хлопці зібралися на місці.

«Не хлопці, а чоловіки», — усвідомив Бранд. Нехай мало хто серед них мав бороди, але ж вони вже пройшли свої випроби й ось-ось складуть присягу. Коли ж, як не тепер, називатися їм чоловіками?

Вони зібралися востаннє з майстром Гуннаном, що навчав їх, випробовував їх і виковував із них воїнів, як Бранд колись виковував зброю із заліза в кузні Ґаден. Вони зібралися на піщаному березі, де раніше так часто тренувалися, однак цього разу їхні мечі не були дерев’яні.

Вони стояли в новому бойовому спорядженні, очі їм блищали, а дух забивало на саму лише думку, що невдовзі вони вирушать у свій перший морський похід. Залишать позаду Батька Мира й віддадуться всім своїм єством його кровожерній дружині, Матері Війні. Здобудуть славу, а з нею і місце за королівським столом та в піснях воїнів.

І, звісно, повернуться додому багатими.

Декотрі були вбрані так, що вже видавалися справдешніми героями. Цим новобранцям пощастило мати родини, які придбали їм гарні кольчуги, добрі мечі й новеньке лискуче спорядження. Бранд мав лише Рін, хоч і вважав, що йому пощастило з нею більше, ніж він заслуговував. Тож йому довелося позичити кольчугу в Ґаден, навзамін пообіцявши десятину того, з чим повернеться. Кольчугу зняли з мерця. Потьмяніла від ужитку, вона була нашвидкуруч припасована до Брандового розміру, але все одно провисала під пахвами. Проте сокира була добра, надійна й гостра, як бритва, а щит, на який він цілий рік складав гроші й на якому Рін намалювала драконячу голову, на вигляд нічим не поступався будь-якому іншому.

— А чому дракон? — запитав Раук, насмішкувато звівши брову.

Бранд лише розсміявся у відповідь.

— А чому б і ні?

Кпинів цього дурня було замало, щоб зіпсувати Брандові цей день. День, коли він мав вирушити у свій перший похід.

І це був не абиякий похід. Це був найбільший морський похід на пам’яті нині живих. Більший навіть, ніж той набіг, що його король Утрік учинив на Саґенмарк. Бранд зіп’явся навшпиньки, щоб укотре окинути поглядом довжелезну лаву воїнів, що простяглася вздовж берега. Залізо виблискувало на сонці, пасма диму від багать слалися по небу. П’ять тисяч війська, сказав Гуннан. Бранд поглянув на пальці долоні, намагаючись уявити, що кожен — це тисяча воїнів. У голові йому запаморочилося, немовби він глянув униз із високої кручі.

П’ять тисяч! О боги, який великий, мабуть, цей світ!

Серед них були ті, кого спорядили всім потрібним купці або крамарі, а були й обшарпані горяни, що трималися свого гурту. Гордовиті воїни зі срібними руків’ями мечів і брудні бідняки з крем’яними вістрями списів. Досвідчені ветерани, покарбовані шрамами, і новачки, які ще ніколи не проливали крові.

Таке видовище побачиш не часто, тож на схилах перед міськими мурами зібралася половина Торлбю. Матері й батьки, дружини й діти прийшли, щоби провести своїх синів і чоловіків та помолитися за їхнє повернення живими й багатими. Поза сумнівом, тут мала бути й Брандова родина. Себто одна Рін. Він стиснув кулаки й наставив обличчя вітрові.

Вона пишатиметься ним. Він поклявся, що зробить усе для цього.

Загальний настрій більше скидався на той, що панує на весільній учті, ніж на війні. Повітря було виповнене димом, захопленими вигуками, звуками пісень, жартами й суперечками. У юрбі сновигали молитвопряди, за плату промовляючи благословення. Не бракувало й торговців, які брехливо переконували, що всі великі бійці беруть на війну запасний пояс. Вочевидь не тільки воїни прагнули збагатитися на поході короля Утіля.

— За мідяк матимеш щастя в бою, — намовляла жебрачка, що продавала поцілунки на удачу, — а за другий — ще й на погоду. А за третій…

— Замовкни, — різко обірвав її майстер Гуннан. — Король говоритиме.

Розлігся брязкіт обладунків, коли всі розвернулися на захід, у той бік, де на березі здіймалися кургани давно померлих правителів. Пагорби низкою тяглися на північ, щораз меншаючи, доки не перетворювалися на загладжені вітром горбики.

На піщаній дюні перед воїнами стояв король Утіль, високий, випростаний. Довгі стебла трави посмикувалися під його ногами, а до грудей лагідно, немов хворе немовля, король притискав меча з простої сірої сталі. Йому не потрібні були оздоби: обличчя його прикрашали шрами від незчисленних битв. Не потрібні були й самоцвіти: очі його палали яскравим несамовитим блиском. То був чоловік, що не відав ні страху, ні жалю. То був король, за яким кожен воїн матиме за честь вирушити аж до порогу Останніх Дверей і далі.

Обік нього, тримаючи руки на округлому череві, стояла королева Лайтлін. На шиї в неї висів золотий ключ, а золоте волосся маяло на вітрі, наче стяг. Королева виявляла не більше страху чи жалю, ніж її чоловік. Подейкували, що то її золото купило половину цих людей і більшість кораблів, а вона була з тих, хто пильнує вкладені кошти.

Король повагом ступив два кроки. Почекав, поки всі, затамувавши віддих, замовкнуть. У напруженій тиші наростало збудження, аж доки Бранд не почув, як у його вухах бурхає кров.

— Кого я бачу перед собою? Чи не славних мужів Ґеттландії? — проревів король.

Брандові та його невеличкому гуртику новачків пощастило: вони були достатньо близько, щоб чути все на власні вуха. Тим, хто стояв далі, промову короля переказували капітани їхніх кораблів. Шарпані вітром слова, наче брижі на воді, розходилися луною вздовж довгого берега.

Юрмище воїнів вибухнуло несамовитим гуком, здійнявши догори, до Матері Сонця, блискучий ліс зброї. Усі — як єдине ціле. Кожен готовий померти за свого оплічника. Бранд мав лише одну сестру, але разом із ним тут, на піску, стояли п’ять тисяч братів. Від солодкої суміші шалу й любові на очі йому накотили сльози, а серце огорнула теплота. Тої миті йому здавалося, що заради цього почуття варто померти.

Король Утіль підняв руку, закликаючи до тиші.

— Моє серце радіє бачити тут стількох моїх братів! Досвідчених старих воїнів, що пройшли через багато випробувань на полі бою, і відважних юнаків, які лише нещодавно пройшли свою випробу на бойовищі. Усі ви зібралися тут задля правого діла перед очима богів, перед очима моїх пращурів, — він розпростер руки в напрямку давніх курганів. — Чи ж бачили вони коли-небудь таке могутнє військо?

— Ні! — крикнув хтось.

Пролунав сміх, а тоді долучилися й інші, несамовито вигукуючи: «Ні! Ні!» — доки король знову не здійняв руку, даючи знак замовкнути.

— Острів’яни послали на нас свої кораблі. Вони грабували нас, забирали в неволю наших дітей, проливали нашу кров на нашу ж добру землю.

Здійнявся гнівний гомін.

— Це вони обернулися спиною до Батька Мира, це вони відчинили двері Матері Війні й запросили її до нашого дому.

Гомін наростав, дужчав, перетворювався на тваринне гарчання, що врешті вихопилося і з Брандового горла.

— Але Верховний король каже, що ми, ґеттландці, не можемо гостинно вітати в себе Матір Ворон! Верховний король каже, що наші мечі повинні лишатися в піхвах. Верховний король каже, що ми повинні мовчки терпіти цю наругу! Повідайте ж мені, мужі Ґеттландії, якою буде наша відповідь йому?

Єдиним оглушливим ревом із п’яти тисяч горлянок вилетіло слово, і Бранд теж кричав хрипким голосом:

— Сталь!

— Саме так, — Утіль притулив меча ще ближче до себе, притиснувши просте руків’я, немовби обличчя коханої, до поораної зморшками щоки. — Сталь має бути відповіддю! Тож улаштуймо острів’янам кривавий день, браття. День, про який вони згадуватимуть із великим плачем!

Мовивши це, величною ходою він рушив до Матері Моря. Одразу за ним ішли його найближчі капітани й особиста варта — славетні воїни, чиї імена були в усіх на вустах. Бранд мріяв одного дня долучитися до них. Люди, імена яких поки ще були невідомі бардам, юрмилися вздовж стежки, щоб бодай мигцем побачити короля, торкнутися його плаща, опинитися на якусь мить перед поглядом його сірих очей. Залунали вигуки «Залізний король!» і «Утіль!». До них приєднувалися голоси, аж доки всі не скандували «Утіль! Утіль!», ударяючи в лад сталлю об сталь.

— Час вибирати майбутнє, хлопці, — сказав майстер Гуннан і струсонув полотняною торбою, у якій заторохтіли жеребки.

Юнаки збилися довкола нього, штовхаючись і сопучи, як кнури під час годівлі. Гуннан раз по раз занурював свої вузлуваті пальці до торби, діставав звідти жеребок і вкладав його в нетерпляче наставлену долоню. На дерев’яному кружальці був вирізьблений знак, що відповідав носовій фігурі котрогось із численних кораблів і давав знати кожному хлопцеві — чи то пак чоловікові, — якому капітанові він присягатиме, з якою командою пливтиме, веслуватиме, битиметься.

Ті, хто отримав свої ознаки, здіймали їх угору й радісно вигукували. Хтось уже заводив суперечки, кому дістався кращий корабель чи кращий капітан, а хтось сміявся й обіймався з іншими, виявивши, що ті з ласки Матері Війни стали його товаришами по веслу.

Бранд чекав, витягнувши руку. Серце його несамовито калатало. Його п’янив захват після промови короля, п’янила думка про те, що він ось-ось вирушить у похід, що він уже не хлопчик, що він уже не буде бідним і не буде самотнім. Він захмелів від думки, що чинитиме добро, стоятиме у світлі, а поруч із ним буде його родина бойових побратимів.

Бранд чекав, тимчасом як дедалі більше новобранців отримували жеребки. Хтось подобався йому більше, хтось менше, хтось був добрий боєць, хтось — не дуже. Він чекав, дерев’яних кружалець зоставалося в торбі дедалі менше, і Бранд навіть замислився, чи не лишили його насамкінець, бо йому мало дістатися найбажаніше місце — за веслом королівського корабля. Гуннан раз по раз пропускав його, і він що далі, то більше дозволяв собі мріяти. Хіба він не заробив це місце? Хіба важкою працею не заслужив його? Хіба не чинив так, як належить чинити ґеттландському воїнові?

Раук був передостанній. Коли Гуннан дістав йому з торби дерев’яне, а не срібне кружальце, юнак похнюпився, але витиснув із себе усмішку. Лишився тільки Бранд. Тільки він досі стояв, простягаючи руку з тремтливими пальцями. Усі довкола затихли.

А Гуннан усміхнувся. Бранд іще ніколи не бачив усмішки на обличчі старого й мимоволі всміхнувся у відповідь.

— А це для тебе, — промовив майстер-військовик, поволі-поволі витягуючи з торбини пошрамовану в боях руку. Він видобув її і показав…

Нічого.

Бранд не побачив ані блиску королівського срібла, ані простого дерев’яного кружальця. Лише порожній мішок, вивернуті нутрощі якого були покраяні нерівними стібками.

— Невже ти гадав, що я не дізнаюся? — запитав Гуннан.

Брандова рука опустилася. Погляди всіх тепер були прикуті до нього, і він відчув, як щоки його палають, наче від ляпасу.

— Дізнаєтеся що? — пробурмотів він, хоча пречудово знав відповідь.

— Що ти розбовкав тому каліці, що сталося в мене на бойовищі.

Запала мовчанка, протягом якої Брандові здалося, ніби його шлунок провалився аж у дупу.

— Шпичка — не вбивця, — витиснув він із себе.

— Едвал мертвий, і його вбила вона.

— Ви дали їй випробу, якої вона не могла пройти.

— Я визначаю, яку випробу дати учням, — відказав Гуннан. — Від вас залежить, пройдете ви її чи ні. Ти свою провалив.

— Я вчинив правильно.

Військовик здійняв брови. Не гнівно. Здивовано.

— Кажи собі це скільки завгодно, якщо тобі так легше. Але я теж маю чинити правильно. Правильно щодо тих, кого я вчу битися. На тренувальному бойовищі ви виходили один проти одного, але на полі бою ви всі маєте стояти разом, плече до плеча, а Шпичка завжди б’ється проти всіх. Не один загинув би через те, що вона любить побавитися з мечем. Воїнам Ґеттландії буде краще без неї. І без тебе.

— Мати Війна визначає, хто гідний битися, а хто — ні, — мовив Бранд.

Гуннан лише стенув плечима.

— Що ж, нехай тоді Мати Війна пришле по тебе корабель. Ти добре б’єшся, Бранде, але ти поганий воїн. Добрий воїн твердо стоїть поруч зі своїм оплічником. Добрий воїн тримає стрій.

Можливо, Брандові треба було прогарчати «Це нечесно», як то зробила Шпичка, коли Гуннан розбив її надії. Але Бранд ніколи не був швидкий на язик і не здобувся на відповідь і тої миті. Він не почував злості саме тоді, коли потребував її. Коли Гуннан відвернувся й пішов геть, він навіть не писнув. Навіть не стиснув кулаки, коли хлопці попрямували за своїм майстром-військовиком до моря. Хлопці, з якими він тренувався протягом останніх десяти років.

Деякі дивилися на нього зі зневагою, деякі — зі здивуванням. Один чи двоє, минаючи його, співчутливо поплескали Бранда по плечу. Але всі вони його минули. Минули й пішли до берега, об який розбивався прибій, і до своїх важко зароблених місць на кораблях, що гойдалися на хвилях. Там вони присягнуть на вірність і вирушать у похід, про який Бранд мріяв усе своє життя. Останнім ішов Раук, недбало поклавши долоню на руків’я новенького доброго меча. Обернувшись через плече, він глузливо посміхнувся до Бранда.

— До зустрічі після нашого повернення.

Бранд довго нерухомо стояв на місці. Стояв сам-один, у позиченій кольчузі, і слухав, як квилять мартини над широкою і порожньою піщаною смугою, стоптаною чобітьми тих, кого він вважав своїми братами. Стояв іще довго після того, як останній корабель відштовхнувся від берега й вирушив у море, забираючи з собою всі Брандові сподівання.

Зі сподіваннями таке часто буває.

ОТРУТА

Та-Хто-Виспівує-Вітер виспівала їм такий вітрисько на шляху зі Скекенгауза, що їх віднесло далеко від курсу.

Вони веслували як навіжені, тимчасом як Рульф ревів і лаявся на них, доки не захрип. Зрештою весла позачіплювалися одне за одне, а веслярі ледве дихали, хапаючи ротами повітря, як риби, змоклі до рубця від солоних бризок Матері Моря. Шпичка перелякалася страшенно, але робила хоробре обличчя. Інакшого вона не вміла робити, але тепер воно було ще й зелене, адже лодія кидалася, мов неприборкана лошиця, і невдовзі Шпичці стало так зле, як не було зроду-віку. Вона мала таке враження, ніби все, що вона з’їла за своє життя, вивергнулося назовні за борт, на весло, на її коліна, і половина того всього — через ніс.

У її голові теж вирувала чимала буря. Хвиля п’янкої вдячності за те, що їй дарували життя, швидко відринула, і Шпичка лишилася сам на сам із гіркою правдою: вона проміняла майбутнє гордої войовниці на долю міністрової рабині, сама себе закувавши в кайдани занадто поспішної клятви, тоді як отець Ярві не виявляв наміру повідомити свої плани щодо неї.

Ба гірше: вона відчувала, що в неї починаються місячні. Нутрощі, наче кинджалом, проймало болем, у грудях нило, і вона злостилася навіть більше, ніж зазвичай. Веслярі реготали, потішаючись над її блюванням, і Шпичка, либонь, убила б когось за це, якби лише змогла відірвати від весла пальці, які вчепилися в нього смертельною хваткою.

Тим-то на пристань у Ялетофті вона сходила на хитких ногах. Бруківка столиці Тровенландії після нічного шторму була рясно помережена калюжами, у яких весело мерехтіло ранкове сонце. Шпичка сунула крізь натовп, втягнувши голову в плечі аж по вуха, і кожен вереск вуличного торговця, кожен зойк мартина, кожен гуркіт коліс і стукіт бочівок гострими ножами впиналися в неї, а надміру сердечні поплескування по спині та єхидні смішки від тих, хто мав би бути їй за побратимів, ранили навіть ще глибше.

Шпичка знала, що вони думають. «Чого ж іще чекати від дівчини, яка зайняла чоловіче місце?» Вона бурмотіла прокльони й клялася жорстоко помститися, але не наважувалася підвести голови, щоб не блювонути знову.

Ото була б помста.

— Гляди, щоб тебе не знудило перед королем Фінном, — остеріг її Рульф, коли вони підійшли до високого палацу з напрочуд майстерно різьбленими й позолоченими могутніми балками. — Він відомий тим, що швидко впадає в гнів.

Але замість короля Фінна їх зустріла на сходах його міністерка, мати Кюре. Сходин було дванадцять, кожна витесана з мармуру іншого кольору. Міністерка була вродлива, висока й струнка, з приготованою усмішкою, яка, щоправда, не поширювалася на її очі. Вона здалася Шпичці схожою на її матір, і це вже від початку говорило проти неї. Шпичка мало кому довіряла, але серед цих небагатьох майже ні в кого не було приготованої усмішки й уже напевне ніхто з них не скидався на її матір.

— Вітаю, отче Ярві, — мовила вродлива міністерка короля Фінна. — Тобі завжди раді в Ялетофті, але, боюся, король не зможе прийняти тебе особисто.

— А я боюся, що це ти порадила не приймати мене, — відказав отець Ярві, ступаючи мокрим чоботом на найнижчу сходину. Мати Кюре не стала заперечувати його слів. — Чи можу я хоча б зустрітися з королівною Скарою? Коли ми востаннє бачилися, вона мала років десять, не більше. Ми тоді ще були родичами, поки я не склав іспиту на міністра…

— Але ти його склав, — мовила мати Кюре, — і відкинув свою родину, як і я. Тепер за родину нам стало Міністерство. Але в будь-якому разі королівна у від’їзді.

— Боюся, це ти порадила їй від’їхати, коли дістала звістку про моє прибуття.

Міністерка не заперечила й цього.

— Прамати Вексен послала до мене орла, і мені відомо, чому ви тут. Певною мірою я вам співчуваю.

— Твоє співчуття приємне, мати Кюре, але значно приємнішою була б допомога короля Фінна. Можливо, вона навіть запобігла б тим негараздам, що насувають на нас.

Міністерка скривилася як той, хто не має жодного бажання допомагати. Як кривилася Шпиччина мати, коли донька розповідала їй про свої мрії стати великою войовницею.

— Тобі добре відомо, що мій володар любить тебе і свою племінницю королеву Лайтлін, — сказала вона. — Тобі добре відомо, що він пішов би з вами разом проти половини світу. Але також тобі добре відомо, що він не може піти проти бажання Верховного короля, — із вуст цієї жінки ринула ціла ріка слів, але такі вже були міністри. Отець Ярві теж не належав до тих, хто висловлюється навпрямець. — Тому король послав мене, засмучену до краю, повідомити, що змушений відмовити тобі в зустрічі, але шанобливо пропонує вам їжу, тепло й прихисток під його дахом.

Окрім їжі, ця пропозиція, як на Шпичку, звучала цілком непогано.

Палати короля Фінна звали Лісом через те, що вони містили гущавину величезних стовпів, на яких були гарно вирізьблені й намальовані сцени з історії Тровенландії. Ці стовпи начебто були сплавлені річкою Дивною аж із самого Калиєва. Значно менш гарними видавалися незліченні вартові, що пильно стежили, як повз них суне обшарпана команда «Південного вітру». Найобшарпанішою була Шпичка, яка весь час трималася рукою за зболений живіт.

— У Скекенгаузі нас прийняли… не надто тепло, — Ярві нахилився ближче до матері Кюре, і Шпичка почула, як він прошепотів: — Гадаю, мені може загрожувати небезпека.

— Тут тобі нічого не загрожує, отче Ярві, запевняю тебе, — мати Кюре вказала на двох воїнів украй непевного вигляду, що вартували обабіч дверей до загальної зали, у якій стояв затхлий запах диму.

— Ось ваша вода, — вона вказала на бочку так, наче то був невідь-який дарунок. — Раби принесуть вам їжу та ель. Кімнату, де ти й твоя команда можете провести ніч, уже готують. Я певна, що ви забажаєте відплисти з першими променями Матері Сонця, щоб спіймати хвилю та якнайшвидше дістатися з вашими вістями до короля Утіля.

Ярві розчаровано потер зап’ястком скарлюченої руки світле волосся.

— Схоже, ти все передбачила.

— Добра міністерка завжди до всього готова.

Мати Кюре вийшла й зачинила за собою двері. Бракувало тільки повороту ключа в замку, щоб вони остаточно відчули себе в’язнями.

— Як ти й гадав, прийняли нас тепло, нічого й казати, — пробурчав Рульф.

— Фінн та його міністерка передбачувані, як Батько Місяць. Вони поводяться обережно. Урешті-решт, вони живуть у тіні влади Верховного короля.

— Довга то тінь, — зауважив Рульф.

— І що далі, то довшає. Щось ти наче позеленіла, Шпичко Бату.

— Мені зле від думки, що в нас не знайшлося союзників у Тровенландії, — відказала вона.

Отець Ярві ледь-ледь усміхнувся.

— Це ми ще побачимо.

Шпичка різко розплющила очі в темряві, виповненій хропінням і свистом.

Скупана в холодному поті, вона скинула з себе накривало, відчула липку вологу між ніг і просичала лайку.

Поруч із нею Рульф розкотисто хропнув і перевернувся на другий бік. Шпичка чула, як решта її супутників сопе, ворочається й бурмоче щось уві сні. Усі спали один біля одного на брудних матрацах, збившись докупи, наче свіжовиловлені оселедці на прилавку торговця.

Шпичці ніхто не забезпечив жодних особливих умов, та вона нічого й не просила. Нічого й не потребувала. Хіба що якоїсь чистої шматини, щоб запхнути у спіднє.

Вона рушила навпомацки коридором. Волосся сплуталося після сну, а шлунок скрутився в болісний вузол. Пряжка розстібнутого пояса била по стегну. Вона запхала руку в штани, щоб помацати, чи сильно кривавить. Щоб спинити потік насмішок, їй бракувало хіба величезної плями в промежині. Шпичка кляла Того-Хто-Пророщує-Сім’я за те, що наслав на неї це лихо, кляла дурних жінок — а найперше свою дурну матір, — які гадали, ніби це щось таке, що варто святкувати, кляла…

У сутіні загальної зали був чоловік.

Одягнений у чорне, він стояв біля бочки з питною водою. В одній руці чоловік тримав накривку. У другій — невеличку пляшечку. Немовби щойно вилив щось із неї у бочку. Залу освітлювала тільки одна топка свічка, а незнайомець сильно косив оком, але Шпичці щось підказувало, що він дивиться просто на неї.

Обоє стояли нерухомо: він — тримаючи пляшечку над бочкою, вона — запхавши руку в штани, — доки чоловік не запитав:

— Хто ти?

— Хто я? Хто ти?

«Завжди треба знати, де лежить найближча зброя», — часто казав їй батько. Її очі метнулися до столу, на якому лишилися розкидані недоїдки від їхньої вечері. У дерев’яну стільницю був застромлений столовий ніж. Коротке лезо тьмяно блищало. Навряд чи то був клинок, гідний героя, але коли тебе заскочать уночі з розстібнутими штанами, перебирати не доводиться.

Шпичка поволі дістала руку зі штанів, поволі посунулася в напрямку до стола й ножа. Чоловік поволі прибрав пляшечку, не зводячи зі Шпички очей — чи то, може, з якогось місця поруч із нею.

— Тебе тут не мало бути, — сказав він.

— Мене тут не мало бути? Що ти вилив у нашу воду?

— Що ти збираєшся робити з цим ножем?

Шпичка висмикнула ніж зі стільниці й виставила перед себе. Рука її дещо тремтіла, а голос прозвучав трохи пискляво:

— Це отрута?

Чоловік кинув накривку й підступив до Шпички.

— Не роби дурниць, дівчинко.

Тепер, коли незнайомець обернувся, вона побачила, що на поясі в нього висить меч, а права рука тягнеться до руків’я.

Можливо, тої миті Шпичка піддалася паніці. А можливо, міркувала ясніше, ніж будь-коли. Перш ніж усвідомила, що робить, вона кинулася на чоловіка, одною рукою схопила його за зап’ясток, а другою встромила ножа в груди.

Зробити це виявилося неважко. Куди легше, ніж може видатися.

Незнайомець не встиг видобути меча навіть до половини. Він зі свистом втягнув повітря, схопив Шпичку рукою за плече. Очі його скосилися ще більше.

— Ти… — прохрипів він і повалився навзнак, потягнувши дівчину за собою.

Шпичка скинула з плеча його безживну руку й важко звелася на ноги. Чорний одяг убитого зробився ще чорнішим, коли просякнув кров’ю. Із грудей стирчав столовий ніж, вбитий у серце аж по колодку.

Дівчина міцно заплющила очі, але коли розплющила їх, убитий чоловік нікуди не щез.

То був не сон.

— О боги, — прошепотіла Шпичка.

— Вони рідко приходять на допомогу, — у дверях, суплячись, стояв отець Ярві. — Що тут сталося?

— У нього була отрута, — пробурмотіла Шпичка, кволим рухом вказуючи на пляшечку, що валялася на підлозі. — Тобто… мені здалося, що він…

Міністр присів навпочіпки біля мерця.

— Ти взяла собі за звичку вбивати людей, Шпичко Бату.

— Кепська звичка, — ледь-ледь чутним голосом відказала вона.

— Залежить від того, кого вбивати, — Ярві поволі підвівся, роззирнувся довкола й підійшов до Шпички, придивляючись до її обличчя. — Він тебе вдарив?

— Та ні…

— Ударив, — він зацідив їй у щелепу так, що Шпичка впала на стіл. Перш ніж вона отямилася, міністр уже широко розчахнув двері й заволав: — Убивство в палатах короля Фінна! До зброї! До зброї!

Першим нагодився Рульф, який здивовано витріщився на труп, а тоді тихо сказав:

— Це мало б спрацювати.

Потім надбігли вартові, які теж витріщилися на труп і схопилися за зброю.

Після них з’явилася команда «Південного вітру». Вони хитали кучматими головами, потирали зарослі щетиною підборіддя й бурмотіли молитви.

Аж урешті прийшов сам король Фінн.

Відтоді як вона вбила Едвала, Шпичка стала обертатися у високих колах. Вона побачила п’ятьох міністрів і трьох королів, зокрема й Верховного, але враження на неї справив тільки той, хто вбив її батька. Нехай Фінн і славився своєю гнівливою вдачею, але перше, що впало Шпичці в очі й неабияк здивувало її, — це безформна постать володаря Тровенландії. Його підборіддя зливалося з шиєю, шия — з плечима, а плечі — з черевом. Рідкі жмутики сивого волосся були розкошлані після сну в королівському ліжку.

— Ти так і не второпала, коли ставати навколішки, еге ж? — просичав Рульф, опускаючись разом з усіма присутніми й тягнучи Шпичку за собою. — І, заради богів, застібни свій клятий пояс!

— Що тут сталося? — загорлав король, запльовуючи слиною переляканих вартових.

Шпичка втупила очі в підлогу, пораючись із пряжкою. Каменування тепер видавалося неминучим. Щонайменше для неї. Можливо, і для решти команди. Вона бачила вирази на їхніх обличчях. «Ось що трапляється, коли дати дівчині клинок. Навіть якщо це маленький столовий ножик».

Мати Кюре, бездоганна навіть у нічній сорочці, узяла пляшечку двома пальцями, понюхала і зморщила ніс.

— Фу! Це отрута, мій королю.

— Святі боги! — Ярві поклав руку Шпичці на плече. Ту саму, якою щойно добряче врізав їй. — Якби ця дівчина швидко не похопилася, я та моя команда пройшли б крізь Останні Двері ще до світанку.

— Обшукати кожен закуток у палаці! — заревів король Фінн. — Я хочу знати, як цей негідник пробрався сюди!

Воїн, що опустився був навколішки біля мерця, щоб обшукати його одяг, простягнув долоню, на якій зблиснуло срібло.

— Монети, мій королю. Карбовані в Скекенгаузі.

— Щось останнім часом у моєму палаці забагато всього скекенгаузького, — Фіннові обвислі щоки аж дрижали від гніву, їхні краєчки взялися рожевим рум’янцем. — Монети праматері Вексен, орли праматері Вексен, ще й вимоги праматері Вексен. Вона висуває вимоги мені, королю Тровенландії!

— Але ж подумайте про безпеку ваших підданців, мій королю, — взялася вмовляти його мати Кюре, все ще чіпляючись за свою усмішку, хоча тепер та ледве торкалася її рота, не кажучи вже про очі. — Подумайте про Батька Мира, що перетворює кулак на…

— Я достатньо натерпівся принижень в ім’я Батька Мира, — Фіннові щоки порожевіли повністю. — Колись Верховний король був першим серед братів. А тепер він роздає накази, наче батько дітям. Як чоловіки мають битися. Як жінки мають торгувати. Як усі мають молитися. Храми Єдиному Божеству виростають по всій Тровенландії, наче гриби після дощу, а я тримаю язик за зубами!

— І чините мудро, — мовила мати Кюре. — І мудро було б…

— А тепер прамати Вексен засилає вбивць у мою країну?!

— Мій королю, ми не маємо доказів…

— У мій дім?! Труїти моїх гостей?! — заревів Фінн на міністерку, розпалившись так, що його одутле обличчя з рожевого стало яскраво-багряним. Він тицьнув пальцем-сарделькою у бік трупа. — Під моїм дахом?! Під моєю охороною?!

— Я раджу діяти розважливо…

— Ти завжди це радиш, мати Кюре, та мій терпець має межу, і Верховний король заступив за неї! — із цілковито побуряковілим обличчям він схопив отця Ярві за здорову руку. — Перекажи моїй любій племінниці королеві Лайтлін та її достойному чоловікові, що вони мають друга в моїй особі. Хай що це мені коштуватиме! Клянуся!

Для такої миті мати Кюре не мала приготованої усмішки, а ось отець Ярві мав.

— Ваша дружба — це все, що вони просять.

І він здійняв угору Фіннову руку.

Вартові привітали цей несподіваний союз між Тровенландією і Ґеттландією із певним здивуванням, команда «Південного вітру» — з великою полегкістю, а Шпичка Бату, либонь, мала би плескати в долоні найголосніше з усіх. Коли вона вбила людину випадково, її оголосили лиходійкою. Коли ж вона вбила навмисно, то стала героїнею.

Проте Шпичка лише супила чоло, дивлячись, як тіло відтягують геть. Щось у цьому всьому видавалося їй украй дивним.

ЗАГУБЛЕНЕ І ЗНАЙДЕНЕ

Бранд був п’яний як чіп.

Останнім часом таке з ним траплялося частенько.

Він працював вантажником у порту — найкраще, що йому вдалося знайти, — і після цілого дня такої роботи його мучила страшенна спрага. Тож Бранд почав пити і виявив, що має до цього справжній хист. Схоже, дещо йому таки дісталося у спадок від батька.

Морський похід завершився неабияким успіхом. Острів’яни були певні, що заступництва Верховного короля досить, щоб захистити їх, і дали заскочити себе зненацька. Ґеттландці захопили половину їхніх кораблів, а решту спалили. Бранд спостерігав, як, повернувшись із походу, воїни гордо простували звивистими вуличками Торлбю, навантажені здобиччю й укриті славою, а з кожного вікна на їхню честь лунали вітальні вигуки. Подейкували, що Раук привів із походу двох рабів, а Сордаф добув собі срібний браслет. Подейкували також, що Утіль виволік старого короля Стира голим із палацу, змусив його стати навколішки й поклястися сонцем і місяцем, що більше ніколи не видобуде меча проти ґеттландців.

Ці новини були наче з пісень про героїв, але від чужих успіхів свої невдачі лише печуть сильніше.

Плутаючи ногами, Бранд ходив якимись провулками, між якимись будинками і щось кричав до зірок. Хтось крикнув у відповідь. Може, зірка, а може, хтось із вікна. Брандові було байдуже. Він не знав, куди він іде. Та й це, схоже, більше не мало жодного значення.

Він загубив себе.

— Я хвилююся за тебе, — казала йому Рін.

— А як би ти почувалася, якби в тебе забрали всі твої мрії? — гиркнув він до неї.

Що вона могла відповісти йому на це?

Бранд спробував віддати їй кинджал.

— Мені він уже не треба, та я і не заслуговую на нього.

— Я зробила його для тебе, — відказала вона. — І пишаюся тобою попри все.

Ніщо не могло змусити сестру заплакати, але тоді Бранд побачив у її очах сльози, і від них йому заболіло сильніше, ніж від усіх тих побоїв, яких він зазнав протягом свого життя. А зазнав він їх чимало.

Тож він попросив Фрідліф налити йому ще. А потім іще. І ще. Фрідліф хитала сивою головою, дивлячись, як молоде життя сходить нанівець. Але таке вона бачила далеко не вперше. Наливати кухлі було її роботою.

П’яним Бранд принаймні міг удавати, що винен хтось інший. Гуннан, Шпичка, Раук, отець Ярві, боги, зорі на небі, каміння під ногами. Коли ж був тверезий, то не мав куди подітися від думки, що це все накликав на себе він сам.

У темряві Бранд наштовхнувся на стіну й заточився. У ньому спалахнув гнів, і він закричав:

— Я вчинив добре!

Він спробував ударити стіну кулаком. На щастя, схибив, але, на нещастя, впав у канаву.

А потім його знудило просто собі на руки.

— Це ти Бранд?

— Був ним, — стоячи на колінах, він закинув голову назад і побачив нечіткі обриси чоловіка. А може, двох.

— Той самий Бранд, що тренувався зі Шпичкою Бату?

Він пирхнув на це, але пирхання мало присмак блювоти, і його мало не знудило знову.

— На жаль.

— Тоді це для тебе.

Холодна вода плеснула Брандові в обличчя. Він захлинувся, відпльовуючись, спробував підвестися, але послизнувся і знову впав у канаву. Порожнє відро покотилося по бруківці. Бранд відліпив від очей мокре волосся й у смужці світла ліхтаря побачив старече бородате обличчя, пооране зморшками й порубцьоване шрамами.

— За це, старий поганцю, я маю тебе вдарити, — сказав він, але навіть звестися на ноги видавалося йому подвигом, не вартим витрачених зусиль.

— Тоді я вдарю тебе у відповідь, а роз’юшена мармиза не розв’яже твоїх негараздів. Повір мені. Я пробував, — старий сперся руками на коліна й схилився над Брандом. — Шпичка сказала, що ти — найкращий із тих, з ким вона тренувалася. Ти не видаєшся мені найкращим у будь-чому, хлопче.

— Час не пошкодував мене.

— Авжеж, час нікого не шкодує. Але боєць б’ється попри все. Я гадав, ти боєць?

— Був ним, — відказав Бранд.

Старий простягнув широку долоню.

— Це добре. Мене звати Рульф, і я маю для тебе бійку.

Тренувальне бойовище облаштували на складі, освітленому смолоскипами. Межі майданчика позначили линвами, покладеними на старі дошки підлоги. Глядачів було не так багато, як Бранд звик, але коли він побачив, хто це, йому знову зробилося недобре.

На одному стільці сиділа Лайтлін, Золота королева Ґеттландії; на її грудях поблискував ключ від королівської скарбівні. Поруч із королевою сидів той, хто колись був її сином, а тепер став її міністром, — отець Ярві. За ними стояли четверо рабів у срібних нашийниках: два здоровенні інглінги з грізними сокирами за поясом і ще грізнішими виразами на мовби витесаних із каменю обличчях і дві дівчини, схожі одна на одну, як дві половинки волоського горіха, із косами такими довгими, що кожній довелося кілька разів обмотати їх довкола руки.

А в глибині складу, спершись на стіну й поставивши ногу на кам’яний підстінок, із глузливою і трохи викривленою посмішечкою на губах чекала найменш улюблена Брандова напарниця — Шпичка Бату.

Найдивніше було те, що хоч він не одну годину за кухлем проклинав її, звинувачуючи в усіх своїх бідах, Бранд зрадів, побачивши Шпиччине лице. Зрадів так, як не радів уже давно. Не тому, що вона так йому подобалася, а тому, що вона нагадала йому ті часи, коли він подобався сам собі. Коли він міг бачити своє майбутнє і йому подобалося те, що він бачив. Коли його надії високо здіймали голову, а світ здавався сповненим викликів.

— Я вже гадала, що ти не прийдеш, — дівчина всунула руку під ремені щита й узяла дерев’яний меч.

— А я гадав, що тебе закидали камінням, — відказав Бранд.

— Це ще цілком може статися, — мовив отець Ярві.

Рульф штовхнув Бранда в спину так, що той наспотич полетів на бойовище.

— Ну ж бо, до діла, хлопче.

Бранд ніколи не був швидкий на розум, а в цьому стані — і поготів, але що від нього вимагали, збагнути було неважко. Майже по прямій він підійшов до тренувальної зброї і вибрав собі меча й щита, гостро відчуваючи погляд холодних королевиних очей, що оцінювали кожен його рух.

Шпичка вже займала позицію.

— У тебе збіса жалюгідний вигляд, — сказала вона.

Бранд поглянув на свою сорочку, мокру й подекуди забльовану, і змушений був погодитися:

— Ага.

Її ледь скривлені губи вигнулися в повноцінній презирливій посмішці.

— Хіба ж то не ти торочив весь час, що повернешся багатієм із першого ж свого походу?

Це було боляче.

— Я не поплив.

— Не думала, що ти боягуз.

А це — ще болючіше. Вона завжди добре знала, як дошкульніше його вжалити.

— Мене не взяли, — буркнув він.

Шпичка вибухнула реготом, хизуючись, певна річ, перед королевою. Вона ніколи не втомлювалася повторювати, як захоплюється цією жінкою.

— Отакої! Я тут не знаю, куди подітися від заздрості, чекаю на героя, що дметься з гордощів, а натомість бачу перед собою якогось п’яного жебрака!

Хвиля холодного гніву, що наринула на Бранда, витверезила його краще, ніж крижана вода. У своєму житті йому довелося чимало жебрати, це правда. Але саме правда завжди болить найдужче.

Шпичка й далі хихотіла, задоволена власною дотепністю.

— Ти завжди був телепень. Моє місце в мене вкрав Гуннан, а як же ти позбувся свого?

Бранд хотів би розповісти їй, як позбувся свого місця. Хотів би викрикнути їй в обличчя, але замість слів із його горла вихопилося тільки звірине гарчання. Він гарчав дедалі гучніше й гучніше, доки груди його не задвигтіли, а все приміщення не почало дрижати від гулу. Він вищирив зуби і зціпив їх так сильно, що, здавалось, вони ось-ось розкришаться. Шпичка похмуро дивилася на нього з-понад щита, мовби на божевільного. Може, він і справді збожеволів.

— Почали! — крикнув Рульф.

Бранд кинувся на неї, відбив її меча й ударив своїм із такою силою, що від її щита полетіли скалки. Шпичка швидко вивернулася — вона завжди була швидка й цим смертельно небезпечна. Відскочила, щоб мати місце для замаху, але цього разу Бранд уже не вагався.

Майже не відчувши удару, який припав йому в плече, він заревів і посунув наосліп, змушуючи противницю задкувати. Щити заскреготіли один об одного, і він мало не підняв її над підлогою, коли, перечепившись через линву, вона врізалася спиною в стіну. Дівчина спробувала вивільнити меча, але Бранд притиснув його, а лівою рукою схопив її щит і потягнув донизу. Для зброї було занадто близько, тож він відкинув тренувальний клинок і став гамселити Шпичку кулаком, вкладаючи в удари всю свою лють, все розчарування, мовби вона була Гуннаном, Ярві чи всіма тими начебто друзями, які стільки виграли від того, що промовчали, які вкрали його місце, його майбутнє.

Бранд ударив Шпичку в бік і почув, як вона застогнала. Ударив знову, і вона зігнулась удвоє, вирячивши очі. Він ударив ще раз, і дівчина важко впала додолу, кашляючи й ригаючи під його ногами. Бранд, мабуть, узявся би кóпати її ногами, якби Рульф не затиснув йому шию грубезним ліктем і не відтягнув його.

— Цього досить, гадаю.

— Ага, — пробурмотів Бранд, безвільно опускаючи руки. — Аж задосить.

Він струсив щит із руки, зненацька вражений тим, що вчинив, і аж ніяк цим не пишаючись. Він добре знав, як воно — бути побитим. Можливо, він успадкував від батька не тільки пияцтво. Цієї миті Бранд не почувався, як той, хто стоїть у світлі. Аж ніяк.

Шпичка лежала під стіною, кашляючи й відхаркуючись. Королева Лайтлін важко зітхнула й обернулася на своєму стільці.

— Я все гадала, коли ти нарешті з’явишся.

Лише тепер Бранд помітив ще одного глядача, що стояв у темному кутку, загорнувшись у плащ із клаптиків усіх відтінків сірого.

— Я завжди з’являюся тоді, коли мене найбільше потребують і найменше очікують, — пролунав із-під каптура жіночий голос із чужинським акцентом. — Або коли зголоднію.

— Ти бачила бій? — запитав Ярві.

— Атож, мала це сумнівне задоволення.

— І що скажеш?

— Вона жалюгідна. Сама лише пиха і злість. Занадто самовпевнена, але водночас має замало впевненості в собі. Вона не знає себе.

Жінка відкинула каптур. Немолода, чорношкіра, з обличчям таким вихудлим, наче саме втілення голоду, і йоржиком сивого волосся на голові. Незнайомка запхала довгий палець у ніздрю, уважно оглянула видлубане, а тоді щиглем відкинула вбік.

— Дівчисько — дурне як пень. Ба навіть дурніше. Більшості пнів вистачає гідності стояти собі спокійно і гнити помалу, нікого не ображаючи.

— Агов! Я тут, — спромоглася просичати Шпичка, рачкуючи.

— Саме там, де тебе поклав п’яний хлопчина, — жінка блимнула до Бранда усмішкою, яка видалася йому аж надто зубатою. — А ось він мені до вподоби: привабливий і відчайдушний. Моє улюблене поєднання.

— З нею можна щось зробити? — запитав Ярві.

— Завжди можна щось зробити, якщо докласти достатньо зусиль.

Незнайомка нарешті відклеїлася від стіни. Хода її була вкрай дивна — жінка вигиналася, смикалася й виступала так, наче танцювала під музику, яку чути було тільки їй.

— Скільки моїх зусиль, які я витрачу на цю нікчему, ти готовий оплатити? Ось у чому питання. Крім того, ти мені вже винен.

З-під плаща, наче змія, висунулася довга рука.

У руці була скринька завбільшки десь із дитячу голівку — темна, квадратова, без жодного ґанджу, із золотими літерами, викарбуваними на вічку. Бранд мимоволі прикипів очима до неї. Він ледве стримався, щоб не підійти ближче й не придивитися. Шпичка теж витріщалася на скриньку. І Рульф. І королевині невільники. Усі видавалися завороженими й наляканими водночас, мовби споглядали якусь жахливу рану. Звісно, жоден із них не вмів читати, але не конче бути міністром, щоб здогадатися: літери на скриньці були ельфійські. Літери, написані до Божого Розламу.

Отець Ярві нервово ковтнув слину й пальцем каліченої руки обережно підняв вічко. Те, що було всередині, випромінювало бліде світло. Воно вихопило з темряви запалі щоки міністра і його роззявлений рот, відбилося у великих від зачудовання очах королеви Лайтлін, хоча ще хвилю тому Бранд гадав, що цю жінку ніщо не може здивувати.

— Святі боги! — прошепотіла вона. — Ти таки добула його.

Незнайомка вклонилася з робленою поштивістю, полою плаща замітаючи з підлоги солом’яну потерть.

— Я завжди дістаю те, що обіцяла, о найзолотіша з королев.

— То він досі працює?

— Увімкнути його?

— Ні, — відказав отець Ярві. — Увімкнеш його перед Імператрицею Півдня, не раніше.

— Лишається ще питання щодо…

Не відриваючи очей від скриньки, королева Лайтлін простягнула їй складений аркуш паперу.

— Усі твої борги списано.

— Саме це питання я й мала на думці, — чорношкіра жінка взяла папірець двома пальцями й, насупивши чоло, глянула на нього. — Мене часом називають відьмою, але ось де справжні чари — ув’язнити таку силу-силенну золота в цьому клаптику паперу.

— Ми живемо в часи змін, — пробурмотів отець Ярві й затріснув вічко скриньки. Світло згасло. Лише тоді Бранд усвідомив, що весь цей час тамував віддих, і поволі випустив повітря з легень. — Збирай команду, Рульфе. Ти знаєш, які люди нам потрібні.

— Міцні й затяті, гадаю, — сказав старий воїн.

— Веслярі й бійці. Вигнанці й відчайдухи. Чоловіки, які не мліють, коли думають про кров або бачать її. Подорож буде довга, і ставки — щонайвищі. Мені потрібні ті, кому нічого втрачати.

— Така команда саме для мене! — чорношкіра ляснула себе по стегну. — Записуй мене першою!

Вона ковзнула поміж стільцями і своєю танцівливою ходою наблизилася до Бранда. На якусь мить поли її клаптикового плаща розгорнулися, і під ними зблиснула сталь.

— Пригостити тебе кухликом елю, молодий чоловіче?

— Гадаю, хлопцеві вже досить, — сірі очі королеви Лайтлін дивилися просто на нього, очі її чотирьох рабів — так само. Бранд нервово ковтнув; у роті, в якому ще стояв присмак блювотиння, зненацька пересохло. — Хоча мій перший чоловік і дав мені двох синів, за що я завжди буду вдячна, але пив він забагато. Погану людину пияцтво псує до останку, а хорошу — руйнує.

— Я… вирішив кинути, моя королево, — промимрив Бранд.

Він знав, що не повернеться до колишнього життя. Ні до елю, ні до жебрацтва, ні до роботи вантажником у порту.

Чорношкіра розчаровано пхикнула й попрямувала до дверей.

— Теперішній молоді бракує амбіцій.

Лайтлін пустила повз вуха її слова.

— Те, як ти б’єшся, нагадало мені давнього приятеля.

— Дякую…

— Не дякуй. Зрештою мені довелося його вбити.

І королева Ґеттландії величною ходою покинула склад. Раби подалися за нею.

— Мені треба йти шукати команду, — Рульф узяв Бранда попід руку. — А за тобою, певно, вже сумує канава…

— Обійдеться без мене.

Рульф був дужий, але Бранд не ворухнувся з місця. Він пригадав те почуття, коли б’єшся й перемагаєш, і тепер більше, ніж будь-коли, був упевнений у тому, як має вчинити.

— Тобі пощастило, старий, — сказав він. — Можеш шукати на одного менше.

Рульф чмихнув.

— Це не дводенна прогулянка, хлопче, і навіть не набіг на Острови. Ми попливемо вгору річкою Дивною до Горішнього волока, а далі — наниз Денною. Завітаємо до Князя калиївського і спробуємо домогтися зустрічі з Імператрицею Півдня в Першограді. Навіть якби не йшлося про пошуки союзників проти наймогутнішої людини у світі, у цій подорожі на нас чигатиме безліч усіляких небезпек. Ми будемо в дорозі багато місяців. І не знати, чи взагалі повернемося.

Бранд важко ковтнув. Небезпеки, звісно, великі, але й можливості — теж. Багато хто здобув собі славу на річці Дивній. Багато хто здобув собі багатство в землях за нею.

— Вам потрібні веслярі? — запитав він. — Я можу веслувати. Вам потрібно тягати вантажі? Я можу тягати вантажі. Вам потрібні бійці? — Бранд кивнув у бік Шпички, яка вже звелася й, кривлячись, масувала побиті ребра. — Я можу битися. Вам потрібні люди, яким нічого втрачати? Одного такого ви вже знайшли.

Рульф розтулив рота, але отець Ярві його випередив:

— Дорога буде важка, але наша мета — уторувати шлях Батькові Миру. Ми вирушаємо в цю подорож, щоб знайти союзників, — отець Ярві злегка кивнув Брандові. — Нам може стати в пригоді той, хто іноді замислюється над тим, що треба чинити добро. Дай йому ознаку, Рульфе.

Старий воїн почухав сиву бороду.

— У тебе буде найгірше місце, хлопче. Найважча робота за найменшу винагороду. Заднє весло, — кивком голови він вказав на Шпичку. — Навпроти он тої штучки.

Дівчина скинула на Бранда довгим похмурим поглядом і сплюнула, але той лише усміхнувся ширше. Він знову бачив перед собою майбутнє, і йому подобалося те, що він бачив. Особливо якщо порівнювати з роботою вантажником у порту.

— Чекаю не дочекаюсь.

Він схопив із Рульфової долоні дерев’яне кружальце з вирізьбленою на ньому міністерською голубкою і міцно-міцно — аж до болю — стиснув його в кулаці.

Схоже, урешті-решт він таки матиме свою команду, яку йому знайшла Мати Війна. А може, Батько Мир.

2. ДИВНА І ДЕННА

ПЕРШИЙ УРОК

«Південний вітер» гойдався на хвилях, хизуючись новим вітрилом і новими веслами. Свіжопофарбований і споряджений до подорожі, він був стрункий і зграбний, наче хорт. Ніс і корму оздоблювали блискучо-білі міністерські голубки. Це була, поза всяким сумнівом, прегарна лодія. Лодія, на якій звершують славетні діяння і про яку складають пісні.

На жаль, її команда була іншого ґатунку.

— У них… — Шпиччина мати завжди вміла знайти слова, щоб описати будь-що з хорошого боку, але тут навіть вона затнулася, — такий строкатий вигляд.

— Я сказала б радше «грізний», — буркнула Шпичка.

Вона також цілком могла спинитися на словах «бридкий», «порубцьований» чи «шибайголовий». Усі три видавалися відповідними характеристиками для того пропащого наброду, що вештався по «Південному вітру» й по пристані перед ним. Під пильним оком отця Ярві вони переносили мішки й бочки, тягли канати, штовхалися, галасували, сміялися й погрожували.

Це були бійці, авжеж, але радше розбійники, ніж воїни. Чоловіки зі шрамами й без докорів сумління. Чоловіки з бородами, поділеними надвоє, заплетеними в кіски або ж голеними якимись чудернацькими клаптями. Чоловіки з волоссям, яке було пофарбоване і стояло сторчма. Чоловіки, одяг яких був геть подертий, але на м’язистих руках, грубих шиях і вузлуватих пальцях блищали золоті й срібні кільцегроші, повідомляючи всьому світові, яку високу ціну складають собі їхні власники.

«Цікаво, — подумала Шпичка, — скільки людей сукупно порішила вся ця шатія-братія? Либонь, ціла гора трупів нагромадилася б». Утім, вона була не з тих, кого легко залякати. Тим паче коли не було вибору. Вона поставила додолу свою подорожню скриню, у якій було все її добро, зокрема й батьків меч, дбайливо загорнутий у проолієну тканину. Відтак прибрала щонайхоробрішого виразу, підійшла до найбільшого чоловіка серед усіх присутніх і торкнула його за руку.

— Я — Шпичка Бату.

— А я — Досдувой.

Вона мимоволі витріщилася на його голову — одну з найбільших голів, яку будь-коли бачила. Дрібні риси широченного одутлого обличчя скупчилися всі посередині, а їхній власник здіймався над Шпичкою так високо, що їй спершу здалося, ніби він стоїть на ящику.

— Яке нещастя принесло тебе сюди, дівчино? — запитав він голосом, у якому ледь чутно бриніли трагічні нотки.

— Я пливу з вами, — кинула вона у відповідь, хоч і шкодувала, що це правда.

Здоровань насупився; його очиці, ніс і рот збіглися ще тісніше на обличчі.

— Річкою Дивною? До Калиєва і далі?

Шпичка своїм звичаєм виклично випнула до нього підборіддя.

— Атож. Якщо тільки лодія не затоне з такою тушею на борту.

— Мабуть, доведеться врівноважити її дрібнотою, — сказав невеличкий міцний чоловічок, цілковита протилежність здоровенного й м’якотілого Досдувоя. Чоловічок мав шпичасту кучму рудого волосся і яскраво-блакитні божевільні до краю очі, що волого блищали в темних запалих очницях. — Мене звати Одда, і слава моя лине по всьому Потрощеному морю.

— Чим же ти так прославився?

— Усім потрошку, — він блимнув вовчою посмішкою, і Шпичка побачила, що його жовті зуби мають випиляні спереду жолобки — ознаку вбивці. — Я радий, що ми попливемо разом.

— Навзаєм, — витиснула Шпичка, мимохіть позадкувала й мало не перечепилася через когось.

Чоловік звів голову саме тоді, коли вона обернулась, і Шпичка, забувши про своє хоробре обличчя, сахнулася тепер уже в інший бік. У кутку його ока, понівеченого так, що видно було рожевий внутрішній бік нижньої повіки, починався величезний шрам, який перетинав навскоси щоку, зарослу щетиною, і обидві губи. Ба гірше: поглянувши на його волосся — довге й заплетене в кіски, що спадали назад, — вона усвідомила, що пливтиме разом із ванстерцем.

Шпичка витріщалася на нього з погано прихованим жахом, а він у відповідь глянув на неї з порожнім виразом каліченого обличчя, страшнішим за найлютіший вищир, і м’яко сказав:

— Я — Фрор.

Ти або вдаєш хоробру, або тебе вважатимуть слабкою, і для Шпички питання такого вибору взагалі не стояло Тож вона надулася й гарикнула:

— Звідки в тебе цей шрам?

— А в тебе звідки цей шрам?

— Який шрам? — насупилася Шпичка.

— То це такою мармизою тебе боги наділили? — і, ледь усміхаючись, ванстерець знову взявся змотувати линву.

— Нехай Батько мир боронить нас, — писнула Шпиччина мати, обережно минаючи ванстерця. — «Грізні» — це слово, яке їм пасує.

— Невдовзі вони мене боятимуться, — пообіцяла Шпичка, і вже не вперше пошкодувала, що впевнено сказати якусь річ недостатньо, щоб вона справдилася.

— Хіба це добре? — мати дивилася на чоловіка з голеною головою і витатуйованими на обличчі рунами, що позначали скоєні злочини. Чоловік раз по раз вибухав різким реготом разом зі співрозмовником, кістлявим типом, що мав руки, вкриті виразками, довкола яких лущилася шкіра. — Хіба це добре, коли тебе боятимуться такі чоловіки?

— Краще завдавати страху, ніж боятися самій.

Це були батькові слова, але мати, як завжди, мала на них готову відповідь.

— Невже у житті нема іншого вибору?

— У житті воїна — нема.

Коли вони з матір’ю обмінювалися більш ніж десятьма словами, невідь-чому все щоразу закінчувалося тим, що Шпичці доводилося захищати програшну позицію. Вона знала, яке буде наступне запитання. «Навіщо тоді так затято битися за право бути воїном, якщо все, що ти здобудеш, — це чужий страх?» Але мати стулила рот, бліда й налякана, і до гніву, що закипав усередині Шпички, долучилося почуття провини. Як завжди.

— Чого ти взагалі тут стовбичиш? Іди собі додому, — гиркнула дівчина.

— Я хочу провести в дорогу мою єдину дитину. Невже ти не можеш мені дозволити хоча б це? Отець Ярві сказав, що ви повернетеся аж за рік. Якщо взагалі повернетеся… — материн голос затремтів, і це розлютило ще дужче.

— Не майте страху, моя голубко!

Шпичка аж підстрибнула, коли хтось несподівано обхопив рукою її за плечі. Та сама дивна жінка, що кілька днів тому спостерігала за їхнім із Брандом поєдинком, всунула свою коротко стрижену сиву голову між дівчиною та її матір’ю.

— Бо ж велемудрий отець Ярві віддав освіту вашої донечки у мої вправні руки.

Шпичка помилково гадала, що її настрій гіршим уже не стане, але боги відшукали спосіб зіпсувати його ще більше.

— Яку ще освіту?

Жінка обійняла їх міцніше, від неї тхнуло паморочливою сумішшю поту, ладану, ароматичних трав і сечі.

— А таку: я тебе вчитиму, а ти всотуватимеш у себе знання.

— А хто… — Шпиччина мати скинула на обшарпанку занепокоєним поглядом, — хто ви така?

— Останнім часом — крадійка, — повідомила чорношкіра жінка, а коли занепокоєння перейшло в неприховану тривогу, весело додала: — Але крім цього, я досвідчена вбивця! А ще — навігаторка, борчиня, звіздарка, дослідниця, історикиня, поетка, шантажистка, броварниця… може, ще щось забула. Я вже мовчу про те, що на дозвіллі я вельми майстерно передбачаю майбутнє!

Жінка зішкрябала з дерев’яного стовпа дрібку свіжого пташиного посліду, розтерла між пальцями, ретельно понюхала й, здавалося, мала намір спробувати на смак, але таки передумала й витерла пальці об свій клаптиковий плащ.

— Лихе знамення, — пробурмотіла вона, дивлячись на мартинів, що кружляли вгорі. — До цього всього додайте мій неперевершений хист… — вона промовисто гойднула стегнами, — у мистецтві кохання — і ви, моя голубко, зрозумієте, що немає такої царини, важливої і потрібної для сучасної дівчини, у якій я б не надавалася за вчительку для вашої донечки.

Шпичку потішив би вигляд матері, яка втратила дар мови, що траплялося вкрай рідко, якби вона не оніміла сама.

— Шпичко Бату! — крізь метушню й руханину на пристані пропихався Рульф. — Ти спізнилася! Тягни свою кістляву дупу он туди й берися вантажити мішки. Твій приятель Бранд уже… — ураз він замовк і натужно ковтнув. — Я й не знав, що в тебе є сестра.

Шпичка кисло скривилася.

— Це мати.

— Не може бути! — Рульф узявся чесати п’ятірнею свою бороду, марно намагаючись приборкати сивувато-каштанові ковтуни. — Ваша врода, пані, освітлює цю пристань, наче ліхтар у сутінках, якщо ви не заперечуєте проти компліменту простого старого войовника, — він глянув на срібний ключ, що висів у неї на грудях. — Ваш чоловік, мабуть…

Шпиччина мати не заперечувала проти компліменту. Ба більше: вона вхопилася за нього обома руками.

— Помер, — поквапилася пояснити вона. — Ось уже вісім років, як ми звели над ним курган.

— Мені шкода це чути, — насправді чого-чого, а шкоди в його голосі не було помітно. — Я — Рульф, стерничий «Південного вітру». Команда може видатися вам шорсткою, але життя навчило мене ніколи не довіряти надто прилизаним. Цих людей вибирав я, і кожен із них знає свою справу. Шпичка веслуватиме просто в мене під носом, і я ставитимусь до неї з м’яким серцем і твердою рукою, як ставився б до рідної доньки.

Шпичка закотила очі, але ніхто на неї не зважав.

— У вас є діти? — запитала мати.

— Двоє синів, але я не бачився з ними вже багато років. Боги розлучили мене з моєю родиною надто давно.

— Може б, вони розлучили тебе ще й із моєю? — пробурмотіла Шпичка.

— Тсс, — цитьнула на неї мати, не відриваючи очей від Рульфа, а точніше від грубого золотого ланцюга на його шиї. — Це велика втіха для мене — знати, що за мою доньку дбатиме такий достойний чоловік, як ви. Нехай вона і колюча, але Гільда — це все, що в мене є.

Дужий вітер і міцний ель уже давно почервонили Рульфові щоки, але Шпичці здалося, що вони все одно залилися рум’янцем.

— Щодо достойного чоловіка з вами багато хто не погодиться, але я дбатиму за вашу доньку якнайпильніше. Обіцяю, що зроблю все, що зможу.

Шпиччина мати манірно заусміхалася:

— Більшого нікому несила зробити.

— О боги, — прошипіла Шпичка й відвернулася Вона не любила, коли довкола неї метушилися, але ще більше ненавиділа, коли на неї не зважали.

Бріньйольф Молитвопряд саме зарізав якусь ні в чому не винну тварину й тепер мазав її кров’ю фігурку голубки на носі «Південного вітру». Руки його були червоні по зап’ястки; протягло голосячи, він випрохував благословення в Матері Моря, у Тої-Хто-Визначає-Курс, у Тої-Хто-Спрямовує-Стрілу і ще в десятка інших Малих Богів, імена яких Шпичка чула вперше. Вона ніколи не надавала ваги молитвам і підозрювала, що погоді до них теж байдуже.

— Як це дівчина опинилася в команді воїнів?

Шпичка обернулася й побачила хлопчину, що непомітно підійшов до неї. На вигляд він мав років чотирнадцять: худенький, вертлявий, з кмітливими очима, копицею волосся пісочного кольору й першим пушком на гострому підборідді.

Шпичка похмуро глянула на нього.

— Хочеш сказати, що мені тут не місце?

— Це не мені вирішувати, — парубійко стенув плечима, у голосі його не було ні переляку, ні зневаги. — Я просто запитав, як це тобі вдалося.

— Облиш її! — маленька тендітна жінка дала хлопчині порядного запотиличника. — Хіба не казала я тобі взятися до чогось корисного?

На її шиї гойдалися бронзові важки´, ознака того, що жінка — купчиня або комірниця й не обважує. Відпровадивши парубійка до «Південного вітру», вона вперла руки в боки й відрекомендувалася:

— Мене звати Сафріт. А цей цікавий до всього хлопчина — мій син, Колл. Йому ще тільки належить збагнути: що більше людина дізнається, то краще усвідомлює, як багато всього вона ще не знає. Але він не має лихих намірів.

— Я їх теж не маю, — мовила Шпичка. — Але, попри це, постійно спричиняюся до якогось лиха.

— Дехто має таку схильність, — широко всміхнулася Сафріт. — Я куховаритиму й пильнуватиму корабельних припасів і товарів на обмін. Тож руки геть від вантажу, домовились?

— То ми беремо з собою ще якісь товари на обмін? Я гадала, що мета нашої подорожі — здобути союзників для Ґеттландії…

— Ми веземо хутра, деревні сльози, моржові ікла і… ще дещо, — Сафріт похмуро глянула в бік окутої залізом скрині, що стояла на палубі, прикріплена ланцюгом до щогли. — Наше головне завдання — це перемовини в ім’я Батька Мира, але гроші на цю подорож дала королева Лайтлін…

— Он воно що! Авжеж, ця жінка ніколи не змарнує нагоди отримати зиск!

— Чого б то я мала марнувати таку нагоду?

Знову обернувшись, Шпичка опинилася лицем до лиця з королевою, що стояла за крок від неї. Дехто видається показнішим іздалеку, але королеви Лайтлін це не стосувалося. Радше навпаки: зблизька вона сяяла, як Мати Сонце, і була сувора, як Мати Війна. На грудях у неї блищав великий ключ від скарбівні, а позаду юрмилися її раби, охоронці й слуги, несхвально позираючи на Шпичку.

— О боги… Тобто… Пробачте мені, моя королево, — вона незграбно опустилася на коліно, утратила рівновагу й мало не вхопилася за шовкову спідницю Лайтлін, щоб не впасти. — Пробачте, мені не дуже добре вдається ставати навколішки…

— Можливо, тобі варто повправлятися.

Дарма що була такого самого віку, як Шпиччина мати, королева анітрохи не скидалася на неї — не слізливо-м’яка й надміру обережна, а тверда та яскрава, як діамант, і пряма, як удар кулаком в обличчя.

— Це велика честь для мене — пливти на судні, спорядженому за ваші кошти, — пробелькотіла Шпичка. — Присягаюся, я щонайсумлінніше служитиму вашому сину… себто отцю Ярві, — виправилася вона, згадавши, що той уже не вважається королевиним сином. — Я щонайсумлінніше служитиму вашому міністру…

— Хіба це не ти обіцяла віддухопелити того хлопчину, а закінчилося все тим, що він віддухопелив тебе? — Золота королева здійняла брову. — Дурні похваляються тим, що збираються зробити. А герої беруться до діла й роблять.

Клацнувши пальцями, вона підкликала до себе слугу й, минаючи Шпичку, взялася стиха давати йому якісь вказівки.

Шпичка, мабуть, так і лишилася б стояти навколішках, якби Сафріт не взяла її під руку й не допомогла звестися.

— Здається, ти їй сподобалася.

— Як же тоді вона ставиться до тих, хто їй не подобається?

— Моли богів, щоб тобі не довелося цього дізнатися.

Ураз Сафріт схопилася за голову, побачивши, що її син спритно, наче мавпа, видерся на щоглу й тепер сидів високо на реї, перевіряючи вузли, якими кріпилося вітрило.

— А нехай тобі абищо, Колле, негайно злізь звідти!

— Ти ж сама наказала мені взятися до чогось корисного! — крикнув він у відповідь і відпустив перекладину, щоб, розвівши руки, спантеличено знизати плечима.

— І яка ж із того буде користь, якщо ти впадеш і скрутиш собі в’язи, дурню?

— Радий бачити, що ти пливеш разом із нами.

Шпичка вкотре за сьогодні обернулася й побачила поруч із собою отця Ярві разом зі старою короткостриженою жінкою.

— Я ж поклялася, хіба ні? — буркнула у відповідь Шпичка.

— Виконати будь-яке завдання, яке я тобі призначу, якщо я правильно пригадую.

Чорношкіра жінка тихенько хихотнула собі під ніс.

— Доволі невизначена обітниця.

— Атож, — погодився Ярві та звернувся до Шпички: — Добре, що ти вже почала знайомитися з командою.

Дівчина роззирнулася довкола й кисло скривилася, побачивши занурених у розмову матір і Рульфа.

— Еге ж, шляхетне товариство.

— Шляхетність переоцінена. Зі Скіфр ти вже знайома, чи не так?

— То ти — Скіфр? — Шпичка витріщилася на чорношкіру жінку, мовби бачила її вперше. — Крадійка ельфійських реліквій? Убивця? Та, кого розшукує прамати Вексен?

Скіфр понюхала пальці, на яких ще виднілися сірі плями від пташиного посліду, і насупилася, мовби не могла збагнути, звідки вони там узялися.

— Щодо крадійки, то реліквії просто лежали собі в Строкомі. Якщо хтось і може звинуватити мене в крадіжці, то хіба що ельфи. Щодо вбивці, то різниця між убивцею і героєм полягає лише в репутації вбитого. Що ж до розшукування, то завдяки своїй життєрадісній вдачі я завжди була загальною улюбленицею. Отець Ярві найняв мене для… деяких завдань, а серед них — бозна-навіщо йому це здалося — навчити тебе битися, — вона вперла довгий вказівний палець Шпичці в груди.

— Я вмію битися, — прогарчала дівчина, войовничо випростуючи плечі.

Скіфр відкинула стрижену голову назад і розреготалася.

— Ти маєш на увазі те сміховинне тупцяння, яке я бачила? Отець Ярві платить мені за те, щоб я зробила тебе смертельно небезпечною.

Із приголомшливою швидкістю жінка дала Шпичці ляпаса, такого сильного, що та аж упала на бочку.

— Що це було? — запитала вона, потираючи щоку, яка горіла вогнем.

— Твій перший урок. Завжди будь напоготові. Якщо я можу тебе вдарити, отже ти заслуговуєш на те, щоб я тебе вдарила.

— Гадаю, те саме стосується і тебе.

Скіфр розпливлася в широченній усмішці.

— Звісно.

Шпичка кинулася на неї, але вдарила тільки повітря. Вона спіткнулася, її руку раптом викрутило за спину, і ослизлі дошки причалу врізалися їй в обличчя. Її бойовий вигук перетворився на збентежене хрипіння, а потім, коли їй жорстоко викрутили мізинець, — у протяглий зойк болю.

— Ти досі гадаєш, що мені нíчого тебе навчити?

— Ні! Ні! — заскавуліла Шпичка, безпорадно звиваючись від пекучого болю, що проймав кожен суглоб її руки. — Я хочу вчитися!

— Як звучить твій перший урок?

— Якщо мене можна вдарити, отже я заслуговую на те, щоб мене вдарили!

Скіфр відпустила її палець.

— Біль — найкращий учитель, невдовзі ти це збагнеш.

Шпичка важко зіп’ялася на коліна, теліпаючи зболеною рукою, і побачила свого давнього приятеля Бранда, що стояв над нею з клунком за плечима і шкірився.

— Смішно? — вишкірилась у відповідь Скіфр.

— Трохи, — зізнався Бранд.

Жінка ляснула і його по щоці. Він позадкував, наштовхнувся на стовп, упустив клунок собі на ногу та так і лишився стояти, спантеличено кліпаючи.

— Ти й мене збираєшся вчити битися?

— Ні, але не бачу причини, чому б тобі теж не бути завжди напоготові.

— Шпичко? — мати простягнула їй руку, щоб допомогти підвестися. — Що сталося?

Шпичка демонстративно не прийняла допомоги.

— Мабуть, ти знала б, що сталося, якби замість зваблювати стерничого проводжала в дорогу свою доньку.

— О боги, Гільдо, ти нічого не пробачаєш!

— Батько назвав мене Шпичкою, чорт забирай!

— О, твій батько, авжеж. Йому ти багато чого пробачила б…

— Може, тому, що він мертвий?

У материних очах уже стояли сльози. Як завжди.

— Іноді мені здається, що ти була б щасливіша, якби я приєдналася до нього.

— Іноді мені теж так здається!

Шпичка завдала собі на плече скриню з речами, аж забрязкотів усередині батьків меч, і посунула до корабля, гучно тупочучи ногами по причалу.

— Мені подобається цей її гарячий і суперечливий норов, — почула вона за спиною слова Скіфр. — Невдовзі ми спрямуємо його в правильне річище.

Один за одним члени команди піднялися на борт і поставили свої подорожні скрині на визначені місця. Із крайнім невдоволенням Шпичка поглянула на Бранда, що всівся поруч із нею за друге заднє весло. Через те, що борти судна сходилися до корми, їм довелося сидіти мало не одне на одному.

— Тільки не лізь мені під лікоть, — буркнула вона; настрій був мерзенний — далі нікуди.

Бранд утомлено похитав головою.

— Може, мені відразу кинутися в море, га?

— А ти міг би? Це було би пречудово.

— О боги, — пробурмотів Рульф зі свого місця біля стернового весла. — Я що, всю дорогу маю слухати, як ви гризетеся, наче два коти в березні?

— Найімовірніше, так, — сказав отець Ярві й, примружившись, глянув угору. Небо було запнуте товстою завісою хмаровиння, крізь яку невиразною плямою ледве пробивалася Мати Сонце. — Несприятлива погода, щоб прокладати курс.

— Не пощастило на погоду, — пожалівся Досдувой зі свого місця десь посередині лодії. — Ой як не пощастило.

Рульф надув зарослі сивуватою бородою щоки й зітхнув.

— У такі дні я шкодую, що Сумаель не з нами.

— І не тільки в такі, — важко зітхнув отець Ярві.

— Хто такий Сумаель? — пробурмотів Бранд.

Шпичка стенула плечима.

— Звідки мені знати? Хіба мені хтось щось розповідає?

Королева Лайтлін, тримаючи руку на округлому череві, дивилася, як вони відчалюють. Вона стримано кивнула отцеві Ярві, обернулася й рушила до міста; метушлива зграя рабів і слуг поквапилася за нею. Команда «Південного вітру» складалася з тих, хто, наче вітер, мандрував з місця на місце, тож проводжати їх лишилася жалюгідна жменька людей. Шпиччина мати стояла серед них, по її щоках текли сльози, і вона махала на прощання, доки причал не перетворився на далеку цятку. Невдовзі цитадель Торлбю змаліла до гострого визубня ген на обрії, а згодом і вся Ґеттландія розтанула в сірій далечині над сірою лінією Матері Моря.

Веслуючи, ти сидиш обличчям до корми. Повсякчас дивишся назад, у минуле, і ніколи — в майбутнє. Повсякчас бачиш те, що втрачаєш, а не те, що можеш здобути.

Шпичка, як завжди, робила хоробре обличчя, але часом і така маска буває крихкою. Рульф, примруживши очі, пильно вдивлявся в обрій попереду. Бранд зосереджено веслував. Якщо вони й бачили, як дівчина потай змахнула рукавом сльози з очей, то не мали що на це сказати.

ДРУГИЙ УРОК

Ройсток виявився смердючою купою згромаджених одна на одну дерев’яних яток, що тиснулися на гнилому острові в гирлі річки Дивної. Тут аж роїлося від скімливих жебраків і пихатих морських розбійників, портовиків зі шкарубкими руками й торговців із солодкими голосами. Хисткі причали були забиті дивними чужинськими кораблями з дивними чужинськими командами і ще дивнішими чужинськими товарами. Вони поповнювали запаси харчів і води, продавали товари й невільників.

— Клянуся богами, мені треба випити, — прогарчав Одда, коли «Південний вітер» тернувся бортом об свій причал, а Колл зістрибнув на берег, щоб закріпити носову линву.

— Мабуть, приєднаюся до тебе, — мовив Досдувой. — Але про гру в кості не може бути й мови. Мені не щастить у костях.

Бранд ладен був присягнутися, що «Південний вітер» піднявся на кілька пальців із води, коли здоровань зійшов на пристань.

— Підеш із нами, хлопче?

Після важкої праці й важких слів, кепської погоди й кепського настрою, що супроводжували їх протягом плавання через Потрощене море, це була неабияка спокуса. Брандові сподівання на дивовижну мандрівку анітрохи не справдилися в тому, що стосується дивовижності, а команда скидалася не на родину, міцно поєднану спільною метою, а радше на мішок зі зміями, що плювалися одна в одну отрутою, мовби їхня подорож — це битва, у якій міг бути тільки один переможець.

Бранд облизав губи, пригадавши смак елю, що тече в горло. Але побачивши несхвальне Рульфове обличчя, він пригадав смак елю, що вертається горлом угору, і вирішив стояти у світлі.

— Мені не варто.

Одда сплюнув з огидою.

— Один кухоль іще ніколи нікому не зашкодив!

— Один — ні, — погодився Рульф.

— Біда в тому, що мені важко спинитися на одному, — зізнався Бранд.

— До того ж я маю для нього краще заняття, — Скіфр втиснулася між Брандом і Шпичкою, довгими руками обхопивши їх за шиї. — До зброї, мої пташата! Настав час братися до науки!

Бранд застогнав. Він не мав ані найменшого бажання битися. Тим паче битися зі Шпичкою. Відтоді як вони покинули Торлбю, дівчина штовхала його під час кожного змаху веслом і брала на кпини кожне слово, вочевидь прагнучи порахуватися за останню поразку. Серед усіх змій на борту Шпичка була найотруйніша.

— До полудня щоб усі повернулися! — загорлав отець Ярві, коли команда почала розходитися, зникаючи у плетиві ройстоцьких провулків, а тоді стиха пробурмотів до Рульфа: — Якщо затримаємося тут на ніч, то ніколи не позбираємо їх знову. Сафріт, простеж, щоб вони не повбивали нікого. Особливо один одного.

Сафріт саме пристьобувала до пояса ножаку, що розмірами лише трохи поступався мечу і, судячи з вигляду, застосовувався доволі часто.

— Людина, схильна до самознищення, рано чи пізно доможеться свого.

— У такому разі простеж, щоб це сталося якомога пізніше.

— Маєш дієві поради, як це зробити?

— У тебе язик гострий, як рожен. Ти шпигаєш ним так, що навіть дерево зрушить із місця, — сказав Ярві. Колл, що зав’язував линву, несамовито захихотів. — Але якщо це не допоможе, нам обом відомо, що ти не вагатимешся штрикнути і своїм кинджалом.

— Гаразд. Але жодних обітниць не даю, — мовила Сафріт і кивнула Брандові. — А ти попильнуй тим часом мого сина, якому так до вподоби загравати зі Смертю, щоб він не ліз на ту щоглу, згода?

Бранд глянув на Колла, і той блимнув йому збитошною посмішкою.

— Маєш дієві поради, як це зробити?

— Якби ж то, — чмихнула Сафріт і, зітхнувши, попрямувала до міста.

Рульф тим часом наказав драїти палубу тим кільком нещасливцям, що витягли були короткі жеребки.

Бранд виліз на пристань. Нерухомі дошки після тривалого часу, проведеного на хитливих водах, видавалися ненадійними. Задоволено покректуючи, він випростався, розминаючи затерплі від веслування м’язи, і стріпав зашкарублий від солі одяг.

Скіфр, упершись руками в боки, оцінювально дивилася на Шпичку.

— Груди будемо замотувати?

— Що?

— Жіночі груди будуть заважати в бою, якщо теліпатимуться, як дві торби з піском, — рука Скіфр блискавично, наче змія, метнулась до дівчини і, перш ніж та встигла ухилитися, помацала їй груди. — Не зважай. У тебе з цим клопоту не буде.

Шпичка сердито зиркнула на неї.

— Дякую за це.

— Не дякуй, мені платять, щоб я тебе вчила!

Стара застрибнула назад на «Південний вітер», а Бранд зі Шпичкою лишилися стояти одне навпроти одного з дерев’яними мечами в руках: він — спиною до міста, дівчина — до моря.

— Чого чекаємо, малята? Щоб прилетів орел і приніс вам запрошення?

— Що, тут битися?

Шпичка скинула здивованим поглядом на короткий відтинок вузенького причалу між нею і Брандом, унизу об дерев’яні палі хлюпотіла холодна вода Матері Моря.

— А де ж іще? Почали!

Шпичка з гарчанням кинулася вперед, але на такому обмеженому просторі вона могла тільки штрикати мечем, намагаючись дістати противника. Бранд із легкістю відбивав щитом її спроби, щоразу змушуючи її відступати на пів кроку.

— Що ти його лоскочеш?! — гарикнула Скіфр. — Ти маєш його вбити!

Шпиччині очі бігали, вишукуючи слабину, але Бранд не давав їй нагоди пробити свій захист. Поволі посуваючись уперед, він відтісняв її до краю причалу. Шпичка наскочила на нього зі звичною запеклістю, їхні щити вдарилися, заскреготіли. Але він був готовий і, користаючись перевагою в міці, уперто пхав противницю назад. Її чоботи ковзали по замшілих дошках, вона гарчала й бризкала слиною, била Бранда мечем, але удари без розмаху були слабкі.

Зрештою сталося неминуче. Розпачливо зойкнувши, Шпичка зірвалася з причалу й шубовснула в привітні обійми Матері Моря. Бранд провів її поглядом і невдоволено скривився. Він мав великі сумніви, що той рік, який йому треба було провести на веслах поруч зі Шпичкою, стане після цього приємнішим.

До Калиєва звідси було ще ой як далеко, і дорога тепер починала видаватися Брандові ще довшою.

Команда на такий результат поєдинку відреагувала хихотінням. Колл, що всупереч материній забороні видерся, як завжди, на щоглу, радісно загукав згори.

Скіфр злегка потерла скроні двома пальцями.

— Лихе знамення, — промовила вона.

Шпичка закинула щит на причал, а тоді вилізла сама обліпленою молюсками-причепами драбиною, змокла до нитки й аж біла від люті.

— Ти видаєшся чимось невдоволеною, — сказала Скіфр. — Може, ця випроба нечесна?

— На полі бою немає місця чесності, — процідила Шпичка крізь зціплені зуби.

— Така молода, а вже така мудра! — Скіфр простягнула Шпичці впущений тренувальний меч. — Ще одна спроба?

За другим разом вона опинилася в морі ще швидше. Третій закінчився тим, що вона впала на весла «Південного вітру» й довго борсалася серед них. За четвертим разом вона вгатила по щиту з такою силою, що зламала меча. Після цього Бранд знову зіпхнув її з причалу.

На ту мить на пристані вже зібралася весела юрба глядьків: з їхньої лодії, з інших кораблів, а також місцеві, що прийшли посміятися з дівчини, яку раз по раз скидали в море. Декотрі навіть доволі жваво билися об заклад, чим усе завершиться.

— Годі, припинімо це, — попросив Бранд. — Будь ласка.

Інакше, якщо поєдинок триватиме далі, він бачив лише дві можливості: або розлютити Шпичку ще дужче, або самому стрибнути в море. Ні те, ні те його не надто влаштовувало.

— Іди до біса зі своїм «будьласканням», — гиркнула Шпичка й приготувалася до наступного захóду.

Вона, поза всяким сумнівом, ладна була плюхатися в море і під світлом Батька Місяця, якби їй дали таку змогу, але Скіфр пальцем м’яко опустила донизу обламане вістря Шпиччиного меча.

— Гадаю, ти вже достатньо розважила добрий люд Ройстока. Ти висока і сильна.

Шпичка виклично випнула підборіддя.

— Сильніша за багатьох чоловіків.

— Сильніша за багатьох хлопців на тренувальному бойовищі, але… — Скіфр ліниво махнула рукою в бік Бранда. — У чому полягає урок?

Шпичка сплюнула на причал, витерла трохи слини з підборіддя й понуро промовчала.

— Тобі так подобається смак солоної води, що ти хочеш і далі з ним битися? — Скіфр підійшла до Бранда і схопила його за обидва передпліччя. — Поглянь на його шию. Поглянь на його плечі. То в чому полягає твій урок?

— У тому, що він сильніший, — Фрор стояв, спершись на борт «Південного вітру» руками, в яких тримав шмату і шкребок.

— Саме так! — вигукнула Скіфр. — Дозволю собі зазначити, наш мовчун-ванстерець тямить у цьому ділі. Звідки в тебе цей шрам, мій голубе?

— Доїв оленицю, а вона візьми та й упади на мене, — відказав Фрор. — Вона потім дуже шкодувала, але було вже пізно.

Брандові здалося, що ванстерець підморгнув понівеченим оком.

— Геройська відзнака, нічого не скажеш, — буркнула Шпичка, підібгавши губи.

Фрор стенув плечима.

— Хтось має дбати, щоб удома було молоко.

— І хтось має потримати мій одяг, — Скіфр рвучко стягнула з себе клаптиковий плащ і кинула йому.

Вона була худорлява і звинна, як бич, з осиною талією, обмотана полотняними стрічками, обплетена пасками й ремінцями, обвішана ножами, гачками, капшучками, відмикачками, петлями, стрижнями, згортками паперу та іншим знаряддям, про призначення якого Бранд навіть не здогадувався.

— Що, ніколи не бачив бабусі без її плаща?

Вона дістала з-за спини топірець із держаком з темного дерева й тонким «бородатим» лезом. Зброя була прегарна, на блискучій сталі зміїлися викарбувані дивні письмена. Жінка здійняла другу руку, загнувши великий палець досередини, а решту звівши докупи.

— А це мій меч. Добрий клинок, еге ж? Вартий пісні. Ну ж бо, хлопче, скинь мене в море, якщо зможеш.

Скіфр стала наближатися. Її хода збивала з пантелику: вона заточувалася, наче п’яна, рухалася, безвільно метляючи руками й головою, як лялька, розмахувала топірцем, ударяючи по дошках і відколупуючи від них тріски. Бранд стежив за нею з-поверх щита, намагаючись знайти якусь закономірність у її русі, але так нічого й не збагнув і не мав жодної гадки, куди припаде її наступний крок. Тож він обачливо зачекав, поки топірець опише широку дугу, і лише тоді рубонув навідліг.

Він не повірив своїм очам: такою швидкою була реакція противниці. Дерев’яний меч промайнув за волосину від Скіфр, тимчасом як вона метнулася вперед, зачепила щит своєю гачкуватою сокиркою, шарпнула його вбік, прослизнула під Брандовою мечовою рукою і вдарила його пальцями в груди з такою силою, що він охнув і гойднувся на п’ятах.

— Ти мертвий, — сказала Скіфр.

Замахнувшись, блиснув топірець, і Бранд рвучко здійняв щит угору, щоб відбити удар. Але удару не сталося. Натомість пальці Скіфр штрикнули його в пах. Скривившись від болю, він поглянув униз і побачив під щитом її вдоволене обличчя.

— Знову мертвий.

Бранд спробував турнути її з розгону, але з таким самим успіхом він міг пробувати турнути вітер. Невідь-як Скіфр ухилилася, ковзнула повз нього, і за мить її пальці тицьнули його під вухо, від чого болем запульсував увесь бік.

— Мертвий.

Коли Бранд хотів обернутися, вона рубонула його ребром долоні по нирках.

— Іще раз мертвий.

Вищиривши зуби, він розвернувся й махнув мечем на рівні шиї противниці, але меч розітнув лише повітря. Щось схопило Бранда за ногу, і його бойовий вигук перетворився на збентежений булькіт. Його крутнуло далі, він втратив рівновагу, нахилився над краєм причалу…

…і завис у повітрі, задихаючись, бо щось стиснуло йому горло.

— Ти мертвіший за всіх мерців у Ройстоку.

Однією ногою Скіфр притримувала Брандову п’ятку, а «бородою» сокири зачепила його комір, сильно відхилившись назад для противаги. Хлопець безпорадно висів над холодним морем. Глядьки німували, ошелешені побаченим мало не так само, як Бранд.

— Змагатися силою з сильнішим за тебе — це однаково, що мені змагатися з тобою молодістю, — кинула Скіфр Шпичці. — Ти мусиш атакувати швидше за противника і швидше рухатися, коли атакуєш. Ти мусиш бути міцнішою і кмітливішою за нього. Ти мусиш завжди шукати способу завдати удару, мусиш битися без честі, без сумління і без жалю. Утямила?

Шпичка поволі кивнула. Серед усіх учнів на бойовищі вона найбільше ненавиділа, коли її чогось учили. Але водночас найшвидше за всіх схоплювала науку.

— Що тут діється? — запитав Досдувой, що надійшов був раніше й тепер дивився на Бранда, який хрипів, звисаючи над водою.

— Тренуються, — відповів йому Колл. Відхилившись від щогли, хлопчина бавився мідяком, спритно перекидаючи його між кісточками пальців. — А ти чому так рано повернувся?

— Програв усе в кості, — здоровань зі скрушним виразом потер грубезне передпліччя, з якого щезли кілька срібних браслетів. — Не пощастило.

Скіфр зневажливо пирснула.

— Ті, кому бракує щастя, мали би бодай намагатися компенсувати це здоровим глуздом, — вона ворухнула зап’ястком. Лезо топірця розірвало комір Брандової сорочки, і настала його черга, розпачливо махаючи руками, шубовснути в холодну воду. Його черга вилазити драбиною на причал. Його черга стояти, стікаючи водою, під презирливими поглядами юрби.

Як виявилося, задоволення від цього Бранд дістав ще менше, ніж тоді, коли спостерігав, як це робить Шпичка.

Ванстерець кинув Скіфр її клаптиковий плащ і мовив:

— Вражає.

— Просто магія! — вторував йому Колл. Хлопчина високо підкинув монетку, але не зміг її спіймати, і мідяк полетів униз, до моря.

— Магія? — стара наставниця блискавично викинула руку й зловила монету двома пальцями. — Ні, то були тренування, досвід і самоконтроль. Можливо, колись я ще покажу тобі магію, але сподіваймося, що цей день ніколи не настане, — вона щиглем підкинула мідяк високо в повітря, і Колл зі сміхом спіймав його. — Магія має дорогу ціну.

Рвучко, аж почувся тріск матерії, Скіфр накинула плащ собі на плечі.

— Той стиль бою, якого тебе вчили, — стояти у строю в кольчузі з важким мечем і щитом — тобі не підходить. Він не для тебе, — сказала вона Шпичці, відтак стягнула з її руки щита й пожбурила його на палубу «Південного вітру», де він зі стуком упав поміж скринь. — Ти битимешся легшою зброєю, швидшою зброєю. Ти битимешся у легшому обладунку.

— А як я стоятиму в стіні щитів без щита?

— Стоятимеш? — Скіфр зробила великі, як блюдця, очі. — Ти вбивця, дівчинко! Ти буря — весь час у русі! Ти кидаєшся назустріч ворогові або хитрощами заманюєш його туди, куди тобі потрібно! І там ти вбиваєш його тим способом, яким тобі потрібно!

— Мій батько був великий воїн, і він завжди казав…

— Де тепер твій батько?

Спохмурнівши, Шпичка завмерла на мить із напіврозтуленим ротом, а тоді торкнулася якогось капшучка під мокрою сорочкою і поволі стиснула довкола нього пальці.

— Мертвий.

— І чого варта його думка? — Скіфр кинула їй свого довгого топірця, і Шпичка зловила його. Зважила в руці й обережно махнула в один бік, потім у другий.

— Що кажуть літери на лезі?

— Там написано п’ятьма мовами: «У руках воїна будь-що може бути зброєю». Добра порада, якщо ти достатньо розумна, щоб скористатися нею.

Шпичка, насупившись, кивнула.

— Я — буря.

— Поки що радше дрібна мжичка, — відказала Скіфр. — Але ми тільки почали.

ТРЕТІЙ УРОК

Річка Дивна.

Шпичка пам’ятала, як у дитинстві заворожено слухала батькових оповідей про подорожі нею і її сестрою, річкою Денною. Очі йому горіли, коли він упівголоса розповідав про запеклі сутички з дивними племенами, про шляхетне побратимство, що кувалося в горні небезпечних випробувань, про незліченні скарби, що чекали на того, хто їх здобуде. Відтоді ж вона запалилася мрією і собі здійснити колись таку подорож, а назви тих далеких місць — Горішній волок, Калиїв, Першоград — звучали для неї як слова магічного заклинання, сповнені таємничості й сили.

Як не дивно, в цих мріях нічого не було ні про веслування до кривавих мозолів на руках і на дупі, ні про нескінченні хмарища кусючої мушви, ні про туман, такий густий, що казкові землі лише коли-не-коли прозирали крізь нього на коротку хвилю — головно смердючі мочарі й непролазні нетрі, виглядом яких можна було тішити очі досхочу і в Ґеттландії.

— Я сподівалася на щось веселіше, — буркнула Шпичка.

— Зі сподіваннями таке часто буває, — пробурмотів Бранд.

Вона йому й близько не пробачила того приниження, якого він завдав їй перед очима королеви Лайтлін, ані всіх тих купелей у холодній воді ройстоцької гавані, але цього разу понуро чмихнула на знак згоди.

— Ви ще матимете вдосталь веселощів, перш ніж ми вертатимемося цим шляхом, — сказав Рульф, легенько ворухнувши стерном. — Стільки, що ви благатимете, щоб стало нудніше. Якщо лишитеся живими.

Мати Сонце сідала за нерівними верхівками дерев, коли отець Ярві наказав ставати на ніч, і Шпичка нарешті втягнула весло на борт. Вона кинула його недбало Брандові на коліна і заходилася розтирати вкриті пухирями руки.

Команда взялася за носову линву й, спотикаючись та надсаджуючись, гуртом витягла лодію з води. Ґрунт був такий багнистий, що годі було сказати, де закінчується річка, а де починається берег.

— Зберіть якогось дерева на багаття, — крикнула Сафріт.

— Сухого? — запитав Колл, кóпаючи ногою гниле дерев’яччя, яке вода винесла на берег.

— Сухе зазвичай краще горить.

— Ти, Шпичко, лишися, — Скіфр стояла спершись на запасне весло, лопать якого високо здіймалася над її головою. — Удень ти належиш Рульфові, але вранці й надвечір — ти моя. Поки є світло, ми маємо використовувати кожну нагоду для тренувань.

Шпичка кинула погляд на хмуре небо, що низько нависло над хмурою землею.

— Це ти називаєш світлом?

— А ти гадаєш, вороги зачекають до ранку, якщо матимуть змогу вбити тебе в темряві?

— Які вороги?

Скіфр із прижмурцем глянула на неї.

— Справжня войовниця повинна всіх вважати своїми ворогами.

Щось на кшталт цього Шпичка не раз легковажно заявляла в розмовах із матір’ю. У чужих вустах слова ці подобалися їй значно менше.

— Коли ж мені тоді відпочивати?

— У піснях про великих героїв часто співають про відпочинок?

Сафріт саме роздавала хлібні коржики, і рот Шпичці наповнився слиною.

— Часом там співають про їжу.

— Тренуватися на повний шлунок — до невдачі.

Після того як Шпичка цілісінький день веслувала, змагаючись із Брандом, навіть у неї залишилося вкрай мало охоти до бійки. Але, подумала вона, що швидше вони почнуть, то швидше закінчать.

— То як ми тренуватимемось?

— Я намагатимусь тебе вдарити. Ти намагатимешся уникнути удару.

— Ти битимеш мене веслом?!

— Чому б ні? У цьому вся суть бою — завдавати ударів і уникати їх.

— Сама б я до цього нізащо не додумалася, — буркнула Шпичка.

Вона навіть не охнула, коли рука наставниці метнулася до неї і ляснула по щоці. Вона починала звикати.

— Рано чи пізно ти пропустиш удар, і коли це станеться, його сила не має тебе похитнути, а біль від нього — тебе сповільнити. Приголомшена ним, ти не маєш завагатися. Ти маєш навчитися бити без жалю і приймати удари без страху, — Скіфр опустила весло й наставила лопать навпроти Шпиччиних грудей. — Хоча раджу все ж спробувати ухилитися. Якщо зможеш.

Шпичка далебі пробувала. Вона крутилася, вихилялася, стрибала й качалася, але потім стала спотикатися, заточуватися, послизатися й утрачати рівновагу. Спершу вона сподівалася оминути весло й повалити Скіфр додолу, але невдовзі виявила, що саме лише ухиляння від ударів вимагає всіх до останку її сил і кмітливості. Весло летіло на неї звідусіль. Воно било її по голові, по плечах, штурхало в ребра, у живіт, підтинало їй ноги, і вона падала додолу й котилася перевертом, зойкаючи, охаючи й репетуючи.

Сафріт приготувала вечерю, і від її запаху Шпичці бурчало в шлунку. Члени команди їли, пили, простягали розчепірені пальці до вогню, лежали, невимушено спершись на лікті, спостерігали, хихотіли й билися об заклад, як довго вона ще протримається. Коли від сонця лишилося тільки бліде світляне пасмо на західному небокраї, Шпичка була мокра до рубця й вимазана багнюкою з ніг до голови. Забої пульсували болем, а кожен віддих мало не розривав груди, що важко здіймалися.

— Хочеш спробувати вдарити мене? — запитала Скіфр.

Коли щось і могло заохотити Шпичку взяти знову до рук весло, то це можливість добряче вгріти ним свою наставницю.

Але стара мала інші плани.

— Бранде, принеси-но мені ту штабу.

Хлопець вишкріб залишки підливи з миски, підвівся, загорнутий у ковдру, і, облизавши зуби, приніс те, що просила Скіфр. Грубо ковану залізну штабу завдовжки як меч, але на вигляд важчу від нього разів у п’ять.

— Красно дякую, — голос Шпички аж цідився їдкою отрутою.

— А що я мав робити?

Дівчина пригадала, як із такою самою безпорадною міною він стояв тоді на березі моря, біля Торлбю, коли майстер Гуннан виставив проти неї трьох противників, щоб знищити її мрію.

— Те, що завжди робиш, — нічого!

Може, це й було несправедливо, але вона не мала бажання бути справедливою. Ніхто ніколи не чинив із нею по справедливості.

Бранд нахмурив брови й розтулив рота — схоже, збирався відповісти щось різке. Але потім передумав, обернувся й пішов назад до вогнища, щільніше кутаючи згорблені плечі в ковдру.

— Атож! Іди й сиди собі там! — насмішкувато гукнула вона йому вслід.

Вийшло, щоправда, непереконливо, бо ж їй самій понад усе кортіло посидіти біля багаття.

Скіфр наділа щит на руку.

— То що? Ну ж бо, бий мене!

— Цим? — Шпичка насилу підняла триклятущу штабу. — Я воліла б веслом…

— У руках воїна будь-що може бути зброєю, пам’ятаєш? — наставниця постукала Шпичку по чолі кісточками пальців. — Будь-що. Земля. Вода. Ота брила. Досдувоєва голова.

— Га? — буркнув здоровило, зводячи погляд.

— Майте на увазі, з Досдувоєвої довбешки була б грізна зброя, — озвався Одда. — Тверда як камінь і така сама непробивна.

Дехто загиготів, але Шпичці сміх видався звуками якоїсь чужинської мови, коли вона виважила в руці довгий шмат заліза.

— Зараз це — твоя зброя. Вона допоможе тобі набути сили.

— А я гадала, що не можу перемогти силою.

— Але можеш програти через слабкість. Коли будеш здатна вимахувати цією штабою достатньо швидко, щоб дістати мене, тоді твій меч літатиме, як блискавка, і буде такий самий смертоносний. Починай, — Скіфр промовисто зробила величезні очі й пропищала, мавпуючи голос учениці: — Чи, може, це нечесне завдання?

Шпичка зціпила зуби ще сильніше, ніж зазвичай, міцно вперлася ногами в землю і з бойовим риком узялася до справи. Вдавалося так собі. Після кількох помахів рука їй пекла від плеча аж до кінчиків пальців. Її тягнуло за штабою, яка, вдаряючись об землю, вибивала великі грудки багна. Одна така грудка, упавши просто в багаття, здійняла цілу хмару іскор і невдоволений галас команди.

Скіфр танцювала свій хитливий танець, до прикрості легко уникаючи незграбних Шпиччиних ударів. Вона відступала, чекаючи, поки учениця важко пролетить повз неї, іноді відбивала штабу легким порухом щита й вигукувала вказівки, які Шпичка ледве розуміла, годі й казати про те, щоб виконувати їх.

— Ні, не намагайся вести зброю, іди за нею! Не так, більше працюй зап’ястком! Не так, лікоть — до себе! Зброя — одне ціле з тобою! Під кутом, під кутом, ось так! Плече вище! Ноги ширше! Цей клапоть землі — твій! Володій ним! Ти — королева цієї багнюки! Спробуй ще раз. Ні, не так! Ще раз! Не так! Ще раз! Не так, не так, не так!

Шпичка з вереском угатила штабою по мокрій землі. Скіфр вереснула у відповідь і, вдаривши щитом, збила ученицю з ніг.

— Ніколи не забувай про захист! Щойно забудеш — ти мертва! Утямила?

— Утямила, — просичала Шпичка крізь зціплені зуби, відчуваючи в роті присмак крові.

— От і добре. Тепер перевірмо твою ліву руку: ану ж у ній більше снаги, ніж у правій!

Батько Місяць усміхався високо в небі, а ніч повнилася чудернацькими жаб’ячими співами, коли Скіфр знехотя оголосила, що на сьогодні досить. Окрім жменьки вартових, усі міцно спали, загорнувшись у ковдри, хутра, вовну, а кому пощастило найбільше — у спальні мішки з тюленячих шкур. Над табором стояло розкотисте хропіння, а в червонястому відблиску майже згаслого вогнища здіймалися хмаринки пари від дихання.

Сафріт сиділа, схрестивши ноги. Рука її лежала на світлій чуприні Кола, що заснув, поклавши голову матері на коліна. Повіки його ледь-ледь посіпувалися вві сні. Комірниця простягнула миску.

— Трохи тобі залишила.

Шпичка повісила низько голову, щосили скривилася, стиснувши губи. Її броню не могли пробити ні презирство, ні біль, ні злість, але ця дрібка доброти знезброїла її. З горла раптом вихопився здавлений схлип.

— Усе буде гаразд, — сказала Сафріт і поплескала її по коліну. — Ось побачиш.

— Дякую, — прошепотіла Шпичка.

Вона здушила сльози й узялася запихатися холодною душениною, злизуючи підливу з пальців.

Їй здалося, що в темряві зблиснули Брандові очі. Попхнувши Одду, що нявкнув крізь неспокійний сон, мовби кошеня, хлопець посунувся, щоб звільнити їй місце. Шпичка на ту мить радо заснула б і серед трупів. Навіть не скинувши чобіт, вона впала на землю, ще теплу після Брандового тіла.

Вона вже майже спала, коли Сафріт турботливо підіткнула їй ковдру.

БОЖИЙ ГНІВ

Д ні тяглися довгою низкою, гублячись у поволоці щоденщини: весла здіймалися й опускалися, рипіли дерев’яні дошки, об борти «Південного вітру» хлюпотіла вода, Шпиччині жовна напиналися з кожним змахом, Рульфові очі перетворювались на вузенькі щілинки, коли він дивився горіріч, здорова рука отця Ярві стискала за спиною калічену, Колл без кінця-краю розпитував усіх про те і про се, Сафріт його бештала, команда снувала оповідки довкола багаття, а тіні танцювали на пошрамованих обличчях. Щовечора крізь сон Бранд чув безупинні вказівки Скіфр, а також стукіт, брязкіт і кректання, що супроводжували Шпиччин вишкіл.

Не те щоб він змінив свою думку про дівчину, але його не могло не вражати те, як вона трималася: завжди билася до кінця, байдуже, що шансів на перемогу було обмаль; завжди підводилася, байдуже, скільки разів її збивали з ніг. Це була справжня мужність. Брандові хотілося бути трохи схожим на неї.

Час від часу вони приставали до берега біля поселень, що не належали до жодної країни й не мали над собою жодного володаря. У звивинах річки юрмилися криті дерниною рибальські хижки, а під шатром мовчазного лісу пастухи тулилися разом зі своєю худобою в мазанках-хворостянках. Та хатка, у якій Бранд мешкав укупі з Рін, проти цих халуп видавалася справжнім палацом. Від згадки про домівку на нього хвилею наринула туга, і він геть розкис. Отець Ярві вимінював молоко, ель і поки що живих мекотливих кіз. Здавалося, він знав усі мови — що людські, що звірині. Не обмінювалися з ними тільки усмішками. Хоч це нічого й не коштувало, але тут, на берегах Дивної, усмішки були рідкісним товаром.

Назустріч їм траплялися лодії, що прямували на північ. Команди їхні часом дивилися на них похмуро й насторожено, а часом стримано вітали їх. Хай там як, доки човни не зникали з очей, Рульф не спускав із них пильного погляду, тримаючи напоготові свою грізну зброю — чорний лук завбільшки з людину, виготовлений з величезних рубчастих рогів якогось звіра, що його Бранд ніколи не бачив і не мав бажання побачити.

— Ці видавалися доволі привітними, — зауважив він після однієї, мало не радісної, зустрічі.

— Стріла, яку випустить усміхнений лучник, уб’є тебе так само, — відказав Рульф, ставлячи лук біля стернового весла. — Одні лодії вертаються додому з чималою здобиччю, а інші зазнали невдачі й шукатимуть способу відшкодувати це. Вони залюбки нападуть на якесь багате судно й продадуть у рабство двійко юних і гарних веслярів із заднього весла.

Шпичка смикнула головою в бік Бранда.

— На задньому веслі вони знайдуть тільки одного гарного весляра.

— Ти була б гарніша, якби менше хмурилася, — сказав Рульф.

Від цих слів — як і було задумано — Шпичка нахмурилася так, що на неї стало бридко дивитися.

— Мабуть, міністерська голубка на носі віднаджує від нас розбійників, — припустив Бранд, застромлюючи сокиру між скринею і бортом.

Шпичка пирхнула, ховаючи меча до піхов.

— Радше їх віднаджує те, що ми тримаємо зброю напоготові.

— Атож, — погодився Рульф. — Навіть законослухняні люди забувають про закон там, де панує беззаконня. Влада Міністерства має свої межі. А ось влада сталі сягає кожного порту. Добрий у тебе меч, Шпичко.

— Батьків.

Вона завагалась на мить, а тоді простягнула клинок стерничому.

— Твій батько, либонь, був неабиякий воїн.

— Обраний Щит, — відказала Шпичка, надимаючись від гордості. — Це через нього я захотіла стати войовницею.

Рульф схвально оглянув клинок — той, хоч і часто вживаний, був у бездоганному стані, — а тоді здивовано насупився, побачивши на кінці руків’я безформний шматок заліза.

— Не схоже, що це його перший навершник.

Шпичка відвернулася й утупила погляд у густі нетрища за бортом. На обличчі її ходили жовна.

— Він мав кращого, але той навершник тепер висить на Ґром-ґіль-Ґормовому ланцюзі.

Рульф здійняв брови й віддав меча. Запала ніякова мовчанка.

— А як щодо тебе, Бранде? — запитав стерничий. — Твій батько — теж боєць?

Хлопець понуро глянув на чаплю, що ходила на мілководді біля протилежного берега.

— Раз-другий по пиці міг дати.

Рульф надув щоки й зітхнув, очевидно збагнувши, що більше не варто копирсатися в минулому.

— Що ж, тоді за весла!

Шпичка плюнула за борт, узялася за дерев’яний держак, кілька разів стулила-розтулила пальці.

— Як мені це осточортіло! Коли повернуся до Торлбю, присягаюся, ніколи в житті більше не торкнуся весла.

— Колись один мудрий чоловік порадив мені: один змах за раз, — сказав отець Ярві, що стояв просто позаду них.

Місце за останнім веслом мало багато вад, але чи не найгірша була та, що ти ніколи не знаєш, хто в тебе за спиною.

— А ти в нас фахівець із веслування, еге ж? — пробурмотіла Шпичка, нахиляючись для чергового гребка.

— Ей! — Рульф ударив ногою її весло так, що дівчина аж здригнулася. — Молися, щоб тобі ніколи не довелося дізнатися про веслування все те, що знає про нього Ярві!

— Облиш її, — міністр усміхнувся, потираючи зсохлий зап’ясток. — Нелегко бути Шпичкою Бату. А буде ще тяжче.

Річище Дивної звузилося, темний ліс наблизився з обох берегів. Дерева тут були старіші, вищі; вони опускали плутане коріння в тихоплинну воду й низько звішували над нею покручене гілля. Тож поки Скіфр лупила Шпичку веслом, решта команди згорнули вітрило, прибрали щоглу й поклали її на підпірки в проході між скринями. Колл, який більше не міг на неї видиратися, дістав ножика й узявся різьбити. Бранд очікував побачити дитячу дряпанину, але натомість вражено виявив зображення тварин, рослин і воїнів, переплетених у складному й прегарному візерунку, що рівномірно біг по всій щоглі.

— У твого сина хист, — сказав він Сафріт, коли вона розносила воду.

— І то не один, — погодилася комірниця, — але розум — як у метелика-одноденки. Не може спинитися на чомусь одному на довший час.

— Чому взагалі цю річку називають Дивною? — запитав Колл. Наче підтверджуючи материні слова, він покинув різьбити, підвів голову й тепер дивився горіріч, крутячи ножик у пальцях. — Не бачу в ній нічого аж надто дивного.

— Я чув, її назвали так, бо Єдине Божество творило дива на її берегах і поблагословило її води, — прогуркотів Досдувой.

Одда, здивовано здійнявши брову, глянув на темні хащі, які обступили їх з обох боків.

— Тобі ця місцина видається благословенною?

— Ми звемо ці річки Дивною і Денною, — втрутилася Скіфр, яка серед вантажу облаштувала собі щось на кшталт спального місця, — бо наші незграбні людські язики не здатні краще вимовити їхніх справжніх назв, що були відомі тільки ельфам.

На згадку про ельфів хороший настрій наче вивітрився: Досдувой промурмотів молитву до Єдиного Божества, а Бранд накреслив на серці священний знак.

Одда виявився не такий богобоязливий.

— Сцяв я на тих ельфів! — вигукнув він, після чого зіскочив зі своєї скрині, стягнув штани й високою дугою пустив жовтий струмінь через борт. Почувся регіт, але також і обурені крики від тих, хто сидів позаду: через раптовий подмух вітру їм дісталося трохи бризок.

Досить комусь одному справити потребу, як припікає іншим. Невдовзі Рульф наказав утримувати лодію посеред річки, тимчасом як половина команди вишикувалася вздовж борту, світячи волохатими задами. Шпичка втягнула весло — себто кинула його Брандові на коліна — і, спустивши штани, заголила м’язисте біле стегно. Дивитися навряд чи було добрим учинком, але відвести погляд виявилося непросто, тож Бранд краєм ока підгледів, як дівчина вилазить і сідає, звісивши дупу за борт.

— Я вражений! — вигукнув до неї Одда, повернувшись на своє місце.

— Тим, що я сцю?

— Тим, що ти сциш сидячи. Я був певен, що ти десь там ховаєш прутня.

Кілька веслярів захихотіли.

— Я думала про тебе те саме, Оддо, — Шпичка підтягнула штани й застібнула пояс. — Схоже, ми обоє лишилися розчаровані.

Цього разу лодію накрило хвилею реготу. Колл гиготів, аж захлинався, а Рульф схвально пристукував долонею по кормовій фігурі голубки. Одда реготав гучніше за всіх, закинувши голову назад і демонструючи разок підпиляних зубів. Сафріт поплескала дівчину по спині, коли та, шкірячись, гепнулася на своє місце, а Бранд подумав, що Рульф мав рацію. У Шпичці не було нічого відразливого, коли вона всміхалася.

Той порив вітру, що забризкав Оддиних сусідів, виявився першим із багатьох. Небо потемніло, і Та-Хто-Виспівує-Вітер завихорила довкола лодії холодною піснею, здіймаючи брижі на спокійному плесі Дивної і метляючи Брандовим волоссям. Хмарка невеликих білих пташин, залопотівши крилами, знялася в повітря. А на тлі зсинілого неба кружляли й вирували вже незліченні зграї.

Скіфр сягнула рукою під свій клаптиковий плащ і взялася перебирати численні руни, обереги й священні символи, що їх носила на шиї.

— Це таки лихе знамення.

— Схоже, буря насуває, — пробурмотів Рульф.

— Я бачила, як із такого неба падає град завбільшки з голову дитини.

— Може, слід витягнути човен на берег? — запитав отець Ярві.

— Перевернути догори дном і сховатися під нього, — Скіфр не відривала очей від хмар, наче полководець, що спостерігає за ворожим військом, яке наступає. — І варто поквапитися.

Щойно діставшись смужки галькового берега, вони причалили. Бранд морщився: вітер віяв чимраз холодніший, перші великі краплини дощу починали сікти по обличчю.

Спершу вони прибрали з палуби щоглу й вітрило, потім припаси, скрині, зброю і щити. Рульф із Брандовою допомогою клинцями й киянкою зняв носову й кормову фігури, після чого дбайливо загорнув їх у проолієну шматину. Колл тим часом допомагав Шпичці заклинити весла в кочетах, щоб, піднімаючи лодію, за них можна було взятися як за держаки. Отець Ярві відімкнув ланцюг, що тримав окуту залізом скриню. Коли Досдувой завдав її собі на плече, жили на його грубезній шиї напнулися. Прикотили шість чималих бочок і розмістили їх за Рульфовою вказівкою довкола зваленого гамузом спорядження. Одда, із дивовижною вправністю орудуючи лопатою, викопав ями, у які мали стати носовий і кормовий виступи судна.

— Витягуйте лодію на берег! — проревів Рульф, і Шпичка всміхнулася, перестрибуючи через борт.

— Ти наче рада з цього всього, — сказав Бранд і аж охнув, коли сповз у холодну воду.

— Я радше десять лодій перенесу, ніж тренуватимуся зі Скіфр.

Дощ посилився, і вже не мало значення, у річці ти чи не в річці — усі однаково були мокрі як хлющ. Волосся й бороди позлипалися, одяг приставав до тіла, а по напружених обличчях струмками стікала вода.

— Ніколи не плавай на кораблі, який не здужаєш перенести, — пробурчав Рульф крізь зціплені зуби. — Раз-два — взяли! Раз-два — взяли!

На кожен його вигук озивалися багатоголосе кректання, стогони й гарчання. Усі — і чоловіки, і жінки — напружували сили: на шиї Сафріт різко виступили жили, Одда щирив жолобчасті зуби, наче дикий звір, і навіть отець Ярві працював справною рукою.

— Тепер перекидаймо! — проревів Рульф, коли вони нарешті витягли лодію з води. — Та ніжно! Як коханку, а не як борця!

— Якщо я перекину її як коханку, то дістану поцілунок? — запитав Одда.

— Я тебе поцілую кулаком, — прошипіла Шпичка крізь зціплені зуби.

Стало темно, як у присмерку, і віддалік прогуркотів Той-Хто-Розмовляє-Громом, коли вони перевернули «Південний вітер» догори дном так, що ніс і корма глибоко вгрузли в болотистий ґрунт. Тепер вони взялися за край борту й понесли лодію далі на берег, місячи чоботами землю й перетворюючи її на ковзьке багно.

— Помалу! Помалу! — кричав отець Ярві. — Обережно! Ще трохи до мене! Ось так! Опускайте!

Вони опустили лодію на бочки. Одда вереснув і несамовито замахав рукою, яку придавило, але, крім нього, ніхто більше ушкоджень не дістав, а «Південний вітер» надійно лежав на підпорах. Змоклі, зболені й захекані, вони заповзли під човен і збилися докупи в темряві.

— Добра робота, — промовив Рульф, і голос його незвично відлунив. — Може, ми ще зробимо з вас, телепнів, справжню команду.

Він реготнув, до нього приєдналися інші, і невдовзі вже всі сміялися, плескали одне одного та обіймалися, адже знали, що добре потрудилися плече до плеча, і тепер почувались поєднані спільною працею.

— Із нашої лодії вийшов славний прихисток, справжній палац, — сказав Досдувой, погладивши дошки над головою.

— І я за такої погоди страшенно вдячний за нього, — озвався Одда.

Зовні стояла суцільна стіна дощу, він періщив по дну «Південного вітру» і стікав потоками з бортів, наче з карниза. Десь неподалік ударив грім, а поміж бочками завивав крижаний вітер. Колл притулився щільніше, і Бранд обійняв його рукою, як обіймав Рін, коли вони були ще дітьми й не мали даху над головою. Він відчув, що з іншого боку до нього твердим, як дерево, плечем притиснулася Шпичка, відчув, як вона ледь рухається в ритмі свого дихання. Йому закортіло обійняти і її, але він боявся дістати кулаком в обличчя.

Мабуть, слід було скористатися нагодою і сказати їй, що це він розповів усе отцеві Ярві. Що через це втратив своє місце в королівському поході. Може, тоді вона двічі подумала б, перш ніж знову допікати йому штурханиною чи образами.

Але, бачать боги, він — не з тих, хто легко дає собі раду зі словами, а ще краще вони бачать, що Шпичка — не з тих, кому легко щось сказати. І що більше часу минало, то важче це ставало зробити. Хіба ж це буде добрий учинок, якщо Бранд змусить її почуватися в боргу перед ним?

Тому він промовчав, дозволивши їй впиратися в нього плечем, а тоді раптом відчув, як вона здригнулася, коли по корпусу лодії вдарило щось важке.

— Град, — прошепотіла Скіфр.

Стукіт дедалі посилювався, гучнішав, доки не почав скидатися на удари сокирою по щиту. Дехто з острахом зводив погляд угору, дехто щулився й припадав до землі, дехто мимоволі затуляв руками голову.

— Погляньте на це.

Фрор показав градину, що закотилася під човен, — нерівна, із гострими краями, грудка льоду завбільшки з кулак. Бранд бачив, як зовні в півмороці такі самі градини луплять по розмоклій землі, підстрибують і перекочуються.

— Як гадаєте, це боги розгнівалися на нас? — запитав Колл.

— Це лише замерзлий дощ, — відказав отець Ярві. — Боги ненавидять тих, хто погано планує, і допомагають тим, у кого є добрі друзі, гострі мечі й здоровий глузд. Ось тобі моя порада: менше переймайся тим, що можуть зробити боги, і більше — тим, що можеш зробити ти сам.

Утім, багато хто довкола став молитися. Бранд і сам удався б до молитви, але він ніколи не вмів вибирати правильних богів.

Поруч Скіфр жебоніла щонайменше трьома мовами, жодної з яких він не розумів.

— Ти молишся Єдиному Божеству чи багатьом богам? — запитав він.

— Усім. І богу-рибі баньїв, і шендським духам дерев, і величезному восьмирукому Топалу, що, на думку альюків, зжере весь світ наприкінці часів. Друзів забагато не буває, еге ж, хлопче?

— Е-е… мабуть…

Досдувой сумовито визирнув з-під лодії на зливу.

— Я став шанувати Єдине Божество, бо його жерці сказали, що мені більше щаститиме.

— І як? Щастить? — запитав Колл.

— Поки що не дуже, — зізнався здоровань. — Але, може, я недостатньо ревно шаную його.

Одда сплюнув.

— Які поклони не бий Єдиному Божеству, воно хотітиме ще нижчих.

— І в цьому вельми скидається на матір Вексен, — пробурмотів Ярві.

— А ти кому молишся? — стиха запитав Бранд Шпичку, коли побачив, що її губи безгучно ворушаться, а рука стискає капшучок, який дівчина носила на шиї.

Він побачив, як блиснули її очі, коли вона обернулася до нього.

— Я не молюся.

— Чому?

Якусь хвилю Шпичка мовчала.

— Колись я молилася за батька, — нарешті відказала дівчина. — Щоранку і щоночі, усім богам, чиї імена я тільки могла запам’ятати. Десяткам цих виблядків. А він усе одно загинув.

Шпичка обернулася до нього спиною і відсунулася, лишивши між ними темряву.

Зовні й далі шаленіла буря.

ГОТОВА АБО МЕРТВА

— Святі боги! — прошепотів Бранд.

На обидвох берегах річки громадилися ельфійські руїни: височезні вежі, кам’яні блоки й кубічні споруди. Уламки ельфійського скла іскрилися, коли на них падало проміння сонця, запнутого водянистою пеленою.

Дивна розливалася тут так широко, що здавалася озером. Обламані кам’яні зуби й мертві пальці металу стирчали на мілководді. Усе було обсноване в’юнкими рослинами, наїжачене паростю молодих дерев, заглушене густими хащами старезної ожини. Тут не чути було пташиного співу, і навіть комахи не дзижчали над гладенькою, як чорне скло, поверхнею річки, тільки легенькі брижі розходилися водою там, де в неї плавно занурювалися лопаті весел. І попри це, Шпичці здавалося, ніби з кожного порожнього вікна за ними стежать, і від цього відчуття в неї на шкірі виступали сироти.

Усе життя її остерігали: тримайся щонайдалі від ельфійських руїн. У цьому погоджувалися навіть батько з матір’ю. Мореплавці щодня наражалися на небезпеку кораблетрощі, притискаючись до ґеттландського узбережжя, аби лише оминути здалеку проклятий острів Строком, куди Міністерство заборонило ступати. На людей там чигали хвороби, Смерть і речі, навіть гірші за Смерть, бо ж ельфи володіли магією такою могутньою, що розламали Бога і знищили світ.

І ось вони тут, чотири десятки жалюгідних людинок, пливуть у дерев’яній шкаралупці посеред ельфійських руїн, нічого величнішого за які Шпичка зроду-віку не бачила.

— Святі боги! — видихнув знову Бранд, вивертаючись, щоб поглянути через плече.

Попереду був міст, якщо тільки конструкцію таких величезних розмірів можна було назвати мостом. Колись вона, мабуть, перетинала річку одним паморочливим прогоном, доладним шляхопроводом, що висів, поєднуючи дві могутні вежі, проти яких найвища башта цитаделі в Торлбю видавалася крихітною. Але міст обвалився багато століть тому, і лише кам’яні брили завбільшки з будинок звисали на сплутаних металевих тросах. Один такий уламок, тихо порипуючи, легенько гойдався, коли вони пропливали під ним.

Вчепившись у стернове весло й задерши голову, Рульф із роззявленим ротом витріщався на вежу, що нахилилася над ними. Стерничий мимоволі зіщулився, наче боявся, що ця величенна споруда завалиться, розчавить крихітний кораблик і відправить у небуття його команду з людей-мурашок.

— Це місце чудово підходить, щоб нагадати людині, яка вона маленька — пробурмотів він.

— Це ж цілісіньке місто, — стиха промовила Шпичка.

— Ельфійське місто Смолод, — Скіфр ліниво розвалилася на кормовому підвищенні й розглядала свої нігті так, мовби колосальні ельфійські руїни не були варті її уваги. — У часи перед Божим Розламом тут жили тисячі. Тисячі тисяч. Тут усе сяяло світлом їхньої магії, а повітря було виповнене музикою їхніх машин і димом могутніх печей, — вона протягло зітхнула. — Усе щезло. Усе минулося. Але так відбувається з усім. Величне чи мале, певним можна бути лише в тому, що наприкінці чекають Останні Двері.

Погнутий металевий лист на іржавих палях здіймався над водою, на ньому видно було стріли, намальовані фарбою, яка лущилася, і якісь слова, написані великими незбагненними ельфійськими літерами. Шпичка не могла позбутися неприємного відчуття, що це осторога перед чимось. Ось тільки перед чим саме, вона не знала.

Рульф кинув гілочку за борт, протягом якоїсь хвилі спостерігав, як вона віддаляється, а тоді, оцінивши їхню власну швидкість, кивнув зі стриманим схваленням. Чи не вперше йому не потрібно було заохочувати веслярів — а точніше обкладати їх лайкою, — щоб «Південний вітер» рухався жвавим ходом. Здавалося, лодія сама заговорила, виповнена молитвами, божінням і замовляннями, що їх шепотіли кільканадцятьма мовами. Одначе Скіфр, яка мала що сказати кожному богові за кожної нагоди, цього разу дала небесам спокій.

— Залиште свої молитви на потім, — порадила вона. — Тут вам нічого не загрожує.

— Нічого не загрожує? — пискляво перепитав Досдувой, незграбно креслячи на грудях священний знак і веслом чіпляючи весло сусіда попереду.

— Я чимало часу провела в ельфійських руїнах. Їхнє дослідження — це ще один із моїх численних фахів.

— Дехто назвав би такий фах єрессю, — зауважив отець Ярві, глянувши на неї з-під брів.

Скіфр усміхнулася.

— Єресь і прогрес часто подібні одне до одного. У нас на Півдні немає Міністерства, яке лізло б у ці справи. Тамтешні багатії добре платять за ельфійські реліквії. Імператриця Теофора сама має чималеньку колекцію. Але через це з південних руїн вигребли все дочиста. А ось ті, що в районі Потрощеного моря, таять у собі значно більше. Деякі стоять неторкнуті від самого Божого Розламу. А те, що там можна знайти…

Вона перевела погляд на оббиту залізом скриню, що стояла прикріплена ланцюгами біля гнізда щогли, і Шпичка подумала про ту меншу скриньку, що світилася зсередини. Де її роздобули? Чи не в надрах такого самого забороненого місця, як це? Чи ховає вона в собі магію, здатну розламати світ? На саму лише думку про це Шпичку пройняв дрож.

Але Скіфр тільки ширше всміхнулася.

— Якщо підготуватися як слід, то в ельфійських містах безпечніше, ніж у людських.

— Люди кажуть, ти відьма, — Колл здмухнув стружку з ділянки, яку завершив різьбити, і звів голову.

— Справді? Про мене таке кажуть? — Скіфр зробила такі великі очі, що білок повністю оточив райдужку. — Брехню і правду часом буває важко відділити одну від одної — так сильно вони переплітаються в тому, що люди кажуть.

— Але ти стверджувала, що знаєшся на магії.

— Знаюся. Достатньо, щоб завдати багато лиха, але недостатньо, щоб із того вийшло багато добра. Так воно завжди — з магією.

— А можеш показати мені?

Скіфр пирхнула.

— Ти юний і нерозважливий, і не знаєш, про що просиш, хлопче.

Вони саме пропливали в тіні неосяжного муру. Основа його ховалася під водою, а обламана верхівка стовбурчилася скрутнями покорченого заліза. Ряди велетенських вікон зяяли пусткою.

— Ті самі сили, що звели це місто, обернули його на руїну. Ризики величезні, і ціна страшна. Завжди треба платити ціну. Імена скількох богів ти знаєш?

— Усіх, — відказав Колл.

— Тоді молися їм усім, щоб ніколи не побачити магії.

Скіфр зиркнула на Шпичку.

— Скидай чоботи.

Та здивовано закліпала.

— Чого б то?

— Бо ти заслужила відпочити від веслування.

Шпичка глянула на Бранда, той лише стенув плечима. Вони одночасно втягли весла, і вона зняла чоботи. Скіфр скинула з себе плащ, склала його й повісила на стернове весло. А тоді видобула свого меча. Шпичка вперше побачила його оголений клинок, довгий, тонкий і ледь вигнутий. Убивче лезо палахкотіло в промінні Матері Сонця.

— Ти готова, моя голубко?

Відпочинок від веслування враз видався не таким уже й принадним.

— Готова до чого? — невпевненим і тихим голосом запитала Шпичка.

— Войовниця або готова, або мертва.

Її врятувала якась дрібка інстинкту, що підказала шарпнути весло догори. Клинок увігнався в дерево просто між руками.

— Ти божевільна! — вереснула вона, поквапно задкуючи.

— Ти далеко не перша, хто мені це каже, — Скіфр штрикнула зліва, потім справа, змушуючи Шпичку перестрибнути через опущену щоглу. — Я сприймаю це як комплімент, — вона вишкірилася й зі свистом кілька разів розітнула повітря мечем; веслярі налякано сахалися з її дороги. — Сприймай усе як комплімент, і тоді тебе ніхто не зможе образити.

Вона знову стрибнула вперед, і Шпичці довелося пірнути під щоглу. Їй забило дух, коли клинок із глухим стуком рубонув дерево раз, другий.

— Мої різьблення! — закричав Колл.

— Вкомпонуєш їх у мої! — відгиркнула Скіфр.

Шпичка перечепилася через ланцюг, що тримав окуту залізом скриню, і полетіла просто Одді на коліна. Вона зірвала його щит з гачків, схопила обіруч і відбила удар, але Скіфр видерла його в неї і копняком повалила її навзнак.

Шпичка налапала скручену линву й жбурнула моток в обличчя старій наставниці. Відтак кинулася до Фрорового меча, але ванстерець ляснув її по руці.

— Свого бери!

— Мій у скрині! — вереснула вона й перекотилася через Досдувоєве весло; сховавшись здорованеві за спину, обережно визирнула з-за його широченного плеча.

— Боже порятуй! — охнув він, коли клинок Скіфр, пробивши дірку в його сорочці, мало не черкнув по ребрах спочатку з одного боку, а потім з другого.

Шпичка відчайдушно ухилялася, але відступати було вже майже нікуди: різьблений ніс лодії невблаганно наближався. На носі стояв отець Ярві й з усмішкою спостерігав за дійством.

— Припини! Годі! — закричала Шпичка, здійнявши тремтливу руку. — Будь ласка! Дай мені бодай якийсь шанс!

— Невже берсеркери-нижньоземці припиняють бій заради своїх ворогів? Невже Блискучий Їллінг спиниться, якщо ти ввічливо його попросиш? Невже Ґром-ґіль-Ґорм дає шанси своїм противникам?

Скіфр знову зробила випад. Шпичка одним стрибком минула Ярві, захиталася на краю борта, ступила ще один відчайдушний крок і зіскочила з корабля на переднє весло. Те прогнулося під її вагою, і весляр напружився, щоб утримати його. Широко розвівши руки для рівноваги, Шпичка переступила на наступне, хитаючись і вигинаючи босу стопу, щоб надійніше стати на слизькій жердині. Спинитися, задуматися, завагатися означало впасти. Вона могла тільки швидко перестрибувати. Вода мерехтіла внизу, весла рипіли й стукотіли в кочетах, а у вухах дзвеніли підбадьорливі вигуки команди.

Охоплена радісним захватом, Шпичка пронизливо скрикнула й відчула, як у розтулений рот вривається вітер. Біг по веслах був славетним чином, який часто оспівували в піснях, але рідко бралися здійснити в житті. Однак радість її тривала недовго. «Південний вітер» мав із кожного боку лише шістнадцять весел, і вони швидко закінчувалися. Ось-ось уже останнє, Бранд, перехилившись через борт, тягне до неї руку. Шпичка відчайдушно спробувала схопити її, хлопець піймав її за рукав…

Весло боляче вдарило її в бік, рукав порвався, і вона полетіла сторч головою у воду. За мить, хапаючи ротом повітря, вона виринула серед вировиння бульбашок.

— Похвальна спроба! — гукнула до неї Скіфр, стоячи на кормовому підвищенні й обіймаючи рукою Рульфа за плечі. — А плавба — це навіть краща вправа, ніж веслування! Ми станемо табором за кілька миль звідси й зачекаємо на тебе!

Шпичка зі злістю вдарила рукою по воді.

— За кілька миль?

Але її лють не сповільнила «Південного вітру». Радше навпаки, пришвидшила. Звісивши руку за борт, Бранд дивився на неї з корми тим своїм безпорадним поглядом. Зрештою він стенув плечима.

Над водою розлігся голос Скіфр:

— Я подбаю про твої чоботи!

Лаючись крізь зуби, Шпичка пустилася пливти, лишаючи позаду мовчазні руїни.

СВЕРБІЖ

Бранд боляче гепнувся об землю. Дерев’яний меч випав із його руки, а сам він, охкаючи, покотився схилом і зі стогоном простягнувся горілиць. У вухах відлунювало кепкування команди.

Якусь хвилю він лежав отак і дивився в сутінкове небо. Численні забої пульсували болем, а від почуття власної гідності лишилися самі лише клапті. Бранд збагнув, що вона, либонь, підбила йому ногу, але як це сталося, він навіть не встиг помітити.

Шпичка встромила свій меч у горбкуватий дерен, на якому вони тренувалися, і простягнула Брандові руку, щоб допомогти підвестися.

— Котрий це вже раз поспіль? Третій чи четвертий?

— П’ятий, — пробурчав він. — Наче ти не знаєш.

Він узяв її руку. Бранд і так ніколи не міг дозволити собі забагато гордості, а поєдинки зі Шпичкою, завдавали значних втрат її жалюгідним решткам.

— Святі боги, але ж і швидкою ти стала, — він вигнув спину й поморщився: та досі боліла від удару чобота. — Як змія, тільки безжальна.

Шпичка вишкірилася й витерла струминку крові з-під носа — єдине ушкодження, якого він їй завдав за останні п’ять поєдинків. Вона вочевидь узяла його слова за комплімент, хоч він і не мав цього на меті. Скіфр теж сприйняла це як похвалу.

— Гадаю, юному Брандові на сьогодні достатньо дісталося, — сказала стара наставниця й звернулася до команди: — Чи не знайдеться серед вас увішаний кільцегрошима герой, що відважиться випробувати себе проти моєї учениці?

Ще не так давно вони всі вибухнули б реготом на таку пропозицію. Чоловіки, які вчиняли набіги на суворі береги всього Потрощеного моря. Чоловіки, які жили мечем і ворожнечею, а стіну щитів називали своєю домівкою. Чоловіки, які сукупно пролили стільки крові, що по ній проплив би великий корабель. І це вони мали б стати до бою з якимось лайливим дівчиськом?

Але тепер ніхто не засміявся.

Бо вони протягом кількох тижнів спостерігали, як це дівчисько з диявольською впертістю тренується за будь-якої погоди. Вони спостерігали, як вона падає і встає, знову й знову, аж доки їм самим не ставало боляче на це дивитися. Протягом місяця вони засинали, слухаючи брязкіт її зброї замість колискової, і прокидалися від її бойових вигуків замість кукурікання півня. Вони бачили, як день у день вона стає швидшою, сильнішою і спритнішою. Тепер вона билася одночасно мечем і топірцем з убивчою спритністю, а крім того, дедалі краще наслідувала ту п’яну ходу Скіфр, тож неможливо було передбачити, де наступної миті опиниться вона або її зброя.

— Не раджу зачіпатися з нею, — сказав Бранд, сідаючи біля багаття; кривлячись від болю, він злегка помацав свіжу рану на голові.

Шпичка вертіла топірець між пальцями так вправно, наче то була зубочистка.

— Що, ні в кого з вас немає яєць?

— Хай тобі грець, дівчино! — Одда скочив зі свого місця біля вогнища. — Я тобі зараз покажу, на що здатен справжній чоловік!

Одда показав їй, як справжній чоловік виє, коли дерев’яний меч влучає йому просто в пах. Потім він показав їй, як справжній чоловік гризе власний щит, і то з таким старанням, якого Бранд ще ніколи не бачив. І врешті-решт, полетівши через зарості ожини в калюжу, він показав їй брудний зад справжнього чоловіка.

Обліплений багнюкою з голови до п’ят, він піднявся на ліктях і видмухнув воду з носа.

— Хочеш іще?

— Я хочу, — Досдувой спроквола нахилився, щоб підняти Оддиного меча, а тоді випростався у весь зріст і випнув широченне огруддя. Дерев’яна зброя в його кулачищі видавалася крихітною.

Дівчина випнула підборіддя й похмуро зиркнула на велетня.

— Велике дерево падає найгучніше.

Нехай Шпичка й була скалкою в дупі у всього світу, але Бранд не міг не усміхнутися. Хоч які нерівні були сили, вона ніколи не відступала.

— Це дерево може вдарити у відповідь, — сказав Досдувой і приготувався до бою, широко розставивши величезні ноги.

Одда сів, масуючи вдарену руку.

— Якби клинки були гострі, то була б зовсім інша історія, не сумнівайтеся!

— Ага, — притакнув Бранд. — Значно коротша. І закінчилася б вона твоєю смертю.

Сафріт саме підстригала синові волосся, блискучі ножиці клацали раз у раз.

— Не крутися! — сварилася вона на Колла. — Що спокійніше сидітимеш, то швидше я закінчу.

— Волосся треба стригти, — сказав Бранд, поклавши руку хлопчині на плече. — Слухайся матері.

Він мало не додав: «Тобі пощастило, що ти її маєш», — але вчасно прикусив язика. Про деякі речі краще мовчати.

Сафріт помахала ножицями в бік Бранда.

— За твою бороду я теж візьмуся!

— Ось тільки до мене з ножицями не наближайся, — сказав Фрор, намотуючи на палець кіску біля шраму.

— Воїни! — зневажливо пирхнула Сафріт. — Та ви марнотніші за панночок! Авжеж, більшість цих пик не варто показувати світові, але такий вродливець, як ти, не має ховатися за цим заростом.

Бранд запустив п’ятірню в бороду.

— А я й справді заріс за ці кілька тижнів. Уже й свербить трохи, сказати по щирості.

Розляглися схвальні вигуки: поки Досдувой здіймав меча над головою, Шпичка пірнула між його широко розведеними ногами, миттю обернулася й відважила йому такого копняка в дупу, що здоровань аж захитався.

Рульф почухав червоні сліди комариних укусів на шиї.

— Усім нам щось трохи свербить.

— У такій подорожі, як ця, додаткових пасажирів не уникнути, — Одда добряче пошкріб крізь штани між ногами. — Вони, як і ми, лише прагнуть знайти найлегший шлях на південь.

— Мабуть, вони бояться війни з Верховним королем вошей і шукають союзників серед мошок, — сказала Сафріт і плеснула рукою по зашийку, прибивши комашку.

Її син струснув із себе дощ світлих обрізків. Його чуприна, однак, видавалася такою самою розвихреною, як завжди.

— Гадаєте, ми справді знайдемо союзників на півдні?

— Князь калиївський може скликати стільки вершників, що курява, яку здіймуть копита їхніх коней, затьмарить сонце, — сказав Одда.

Фрор кивнув.

— А я чув, що Імператриця Півдня має стільки кораблів, що якби поставити їх один біля одного, то можна було б перейти через усе море, як по мосту.

— Тут річ не в кораблях чи конях, — мовив Бранд, злегка потираючи мозолі на долонях. — Річ у торговому шляху, що проходить Дивною. В один бік везуть рабів і хутра, а в другий — срібло й шовки. А війни виграють не тільки сталлю, але й сріблом, — ураз він збагнув, що всі дивляться на нього, і знітився. — Так мені Ґаден казала… у кузні…

Сафріт усміхнулася, бавлячись із важкáми, що висіли в неї на шиї.

— Пильнувати треба мовчунів.

— Спокійна вода — найглибша, — мовив отець Ярві, уважно дивлячись на Бранда блідо-блакитними очима. — Багатство — це сила. І Верховний король насамперед заздрить багатству королеви Лайтлін. Він може зачинити для наших кораблів Потрощене море. Відрізати Ґеттландію від торгівлі. Якщо Калиївський князь та імператриця його підтримають, він перекриє нам шлях і Дивною. Задушить нас, навіть не добуваючи меча. Якщо ж князь та імператриця будуть на нашому боці, срібло не перестане текти.

— Багатство — це сила, — пробурмотів Колл собі під ніс, немовби вслухаючись у слова, щоб визначити, правда це чи ні. Відтак поглянув на Фрора. — Звідки в тебе цей шрам?

— Я ставив забагато запитань, — усміхнувся ванстерець, дивлячись на багаття.

Сафріт схилилася над Брандом, легенько відтягуючи рукою космики бороди й чикаючи ножицями. Він почувався незвично, коли вона стояла так близько коло нього, цілковито зосереджена, і лагідно торкалася пальцями його обличчя. Він завжди казав Рін, що пам’ятає їхню матір, але в його пам’яті лишилися не справжні спогади, а повторювані раз по раз розповіді, що з плином часу перекручувалися дедалі більше. Волосся йому завжди обтинала Рін, і він торкнувся кинджала, який вона зробила для нього, і раптом відчув тугу за домом. За тою хижкою, заради якої вони так тяжко гарували, за відблисками вогнища на сестриному обличчі. Ураз він занепокоївся про Рін, і почуття це вкололо так боляче, що Бранд аж здригнувся.

Сафріт відсмикнула руку.

— Я тебе порізала?

— Ні, — прохрипів він. — Просто засумував за домом.

— Мабуть, там на тебе чекає мила?

— Ні, тільки родина.

— Щоб у такого вродливого парубка та не було милої? Важко в це повірити.

Досдувой нарешті поклав край Шпиччиним вивертам, схопивши її за довге волосся. Відтак другою рукою взяв її за пояс, підняв угору, наче сніп сіна, і пожбурив у яму.

— Декому не щастить у коханні, як проклятому, — скрушно мовив Рульф. Скіфр тим часом оголосила кінець поєдинку й зазирнула до ями: як там її учениця. — Мене надто довго не було вдома, а коли повернувся, дружна вже вийшла заміж удруге.

— Тобі, може, й не пощастило, — пробурмотіла Сафріт, кидаючи у вогонь жмутик Брандової бороди, — а їй пощастило.

— Дати клятву нікого не кохати взагалі — ось це називається «не пощастило в коханні», — зітхнув отець Ярві. — Що старшим я стаю, то менше ніжна турбота праматері Вексен видається мені рівноцінною заміною справжнього почуття.

— У мене була дружина, — сказав Досдувой, намагаючись сісти біля багаття так, щоб побитим сідницям було менш боляче, — але вона померла.

— Якщо ти розчавив її своєю тушею, то це не означає, що тобі не щастить у коханні, — озвався Одда.

— Не смішно, — відказав здоровань, хоча судячи з хихотіння довкола вогнища, багато хто з ним не погодився.

— А мені женячки не треба, — заявив Одда. — Не вірю я в це діло.

— Сумніваюся, що жінки мають до тебе велику довіру, — мовила Сафріт. — Але мені шкода твою руку, яка весь цей час змушена бути тобі за єдину коханку.

Одда вишкірився, блимнувши підпиляними зубами у світлі вогнища.

— Не треба її шкодувати. Моя рука — ніжна коханка, і ніколи не відмовляє мені.

— І, на відміну від усіх нас, її не відлякує сморід із твого рота, — Сафріт змахнула кілька обрізаних волосин з Брандової коротко підстриженої бороди й оголосила: — Готово.

— Можна позичити в тебе ножиці? — запитала Скіфр.

Сафріт оглянула сивий йоржик на маківці жінки.

— Що ж тут стригти?

— А це не для мене, — стара наставниця кивнула в бік Шпички, що вже вибралася з ями й шкутильгала до них, кривлячись і потираючи зболену голову. Розтріпане волосся стирчало навсібіч. — Схоже, треба постригти ще одне наше ягнятко. Досдувой показав, що ця копиця — її вразливе місце.

— Ні.

Шпичка кинула на землю свою побиту дерев’яну зброю і заправила кілька пасом собі за вухо. Дивно: вона ніколи анітрохи не переймалася тим, який має вигляд.

Скіфр звела брови.

— Не думала, що до твоїх численних вад належить марнотність.

— Я пообіцяла матері, — відказала Шпичка, схопила коржик, брудними пальцями запхала відразу половину до рота й глитнула за одним гамом. Може, вона й не могла здолати трьох чоловіків за раз на полі бою, але за столом — Бранд у цьому не мав жодних сумнівів — взяла б гору над ними завиграшки.

— Я й гадки не мала, що ти так поважаєш думку матері, — зауважила Скіфр.

— Я не поважаю. Вона тільки й знає, що докучати мені. Постійно повчає, як усе слід робити, і це завжди не так, як я хочу, — Шпичка розривала коржик зубами, наче вовк свою здобич. Вона їла й говорила одночасно, розкидаючи крихти. — Постійно непокоїться, що люди про мене подумають, що вони мені заподіють, як мене скривдять чи як їй буде соромно за мене. Їж так, розмовляй сяк, усміхайся так, сци ось так…

Поки вона це казала, Бранд думав про сестру, яка лишилася сама й не мала нікого, хто подбав би про неї. І зненацька його охопив гнів.

— О боги, — пробурчав він. — Чи є таке благословення, яке б ти не вважала за прокляття?

Шпичка насупилася й обернулась до нього зі щоками, напханими їжею.

— Що це значить?

— А те, що в тебе є мати, якій не начхати на тебе, — гарикнув він, ураз відчувши до неї відразу, — і домівка, де на тебе чекають і де ти в безпеці! А ти все одно на щось нарікаєш!

Повисла ніякова мовчанка. Очі отця Ярві зробилися вузькі, як щілини, а Коллові, навпаки, — великі, як блюдця. Фророві брови здивовано полізли догори. Шпичка поволі прожувала й ковтнула те, що мала в роті. Вона видавалася такою ошелешеною, ніби дістала по обличчю. А може, навіть більш ошелешеною. Адже по обличчю її били щодня.

— Як я ненавиджу людей, — пробурмотіла дівчина й вихопила з руки Сафріт ще один хлібець.

Навряд чи то був добрий учинок сказати таке, але чи не вперше Бранд не зміг втримати язика за зубами:

— Не турбуйся, — він накинув ковдру на одне плече й обернувся до Шпички спиною. — Вони відповідають тобі взаємністю.

ПІД ТРИ ЧОРТИ

Ш пиччин ніс смикнувся, відчувши запах готової їжі. Вона розплющила очі, закліпала й одразу збагнула, що щось не так. Вона вже не пам’ятала, коли востаннє прокидалася сама, без турботливої допомоги чобота Скіфр.

Може, стара відьма таки має серце?

Шпичці наснилося, що пес лиже їй скроню. Викочуючись із-під ковдри, вона намагалася витрусити сон із голови. Кажуть, буцімто сни — це послання від богів, але хай їй грець, якщо вона тямила, що значить цей останній. Колл сидів навпочіпки край води й невдоволено щось бурчав, миючи казанки.

— Доброго ранку, — привіталася вона й від душі потягнулася, майже насолоджуючись тим, як ломило спину й руки.

Перші кілька днів Шпичка ледве могла рухатися вранці, змучена веслуванням і вправами, але поступово вона звикала, загартовувалася, ставала міцною, як линва, і твердою, як дерево.

Колл глянув на неї, і очі його зробилися круглими.

— Е-е…

— Скіфр дала мені трохи поспати.

Широко всміхаючись, вона обвела поглядом річку. Уперше назва «Дивна» пасувала до неї. Рік помалу тягнувся, починалася тепла пора. Яскрава Мати Сонце гріла з самого ранку, у лісі щебетали пташки, а над водою ліниво ширяли комахи. Дерева, що росли на березі, звішували гілля, обважніле від білого цвіту. Шпичка глибоко втягнула носом насичене пахощами повітря й випустила його, щасливо зітхнувши.

— У мене таке відчуття, що нині буде чудовий день.

Вона скуйовдила Коллові волосся, обернулася й мало не вперлася в Бранда.

Він вилупив на неї очі зі своїм звично безпорадним виразом, що розповзся по його обличчю.

— Шпичко, твоє…

— Йди здохни.

Пів ночі вона не спала — все міркувала, що б такого образливого сказати йому, але коли настала потрібна мить, Шпичка не здобулася на щось краще за ці два слова. Штовхнувши його плечем, вона попрямувала до вже пригаслого багаття, коло якого зібралася команда.

— Наїдайтеся добре, — казав Рульф. — Сьогодні ми, можливо, дістанемося Горішнього волока. Вам потрібна буде вся ваша сила, а то й понад неї, щоб перетягти… е-е…

Він урвав мову й утупився в Шпичку, яка, прихопивши порожню миску, підійшла й зазирнула в казан.

— Кажи-кажи, не зважай на мене, — мовила вона, але всі далі витріщалися на неї так, що це вже починало нервувати.

Ураз Одда пирхнув зі сміху, плюючись їжею.

— Вона — наче та щітка, з якої вискубали половину щетини!

— Наче ягня, яке постригли наполовину, — докинув Досдувой.

— Наче верба, якій обтяли половину гілля, — пробурмотів Фрор.

— А це гарно, — сказав Одда. — Звучить поетично. Тобі слід більше говорити.

— А тобі слід менше говорити, але маємо те, що маємо.

З-над річки налетів легенький вітерець, і Шпичка відчула якусь дивну прохолоду з одного боку голови. Суплячись, вона глянула на плече й побачила, що воно все у волоссі. Нажахана тим, що може виявити, вона торкнулася рукою голови. Справа волосся, як зазвичай, було абияк заплетене в невмілу косу. А ось ізліва лишилася тільки нерівна щетина. Тремтячими пальцями Шпичка провела по незвично ґулястій поверхні черепа.

— Ти спиш на правому боці, — Скіфр перехилилася через її плече й двома пальцями виловила з казана шматок м’яса. — Краще я не могла тебе постригти, а будити тебе мені не хотілося. У тебе такий умиротворений вигляд, коли ти спиш.

Шпичка вп’ялася в неї очима.

— Ти ж сказала, що не змушуватимеш мене стригтися!

— Саме тому я постригла тебе сама, — стара всміхнулася так, ніби вчинила Шпичці бозна-яку послугу.

Ось тобі й добре серце у відьми, ось тобі й чудовий день! Шпичка не знала, що їй робити: плакати, верещати чи кинутися на Скіфр і видряпати їй очі. Урешті-решт на негнучких ногах вона попленталася до річки, зціплюючи зуби й стискаючи руками свою напівзакошлану-напівобстрижену голову. У вухах дзвенів регіт команди.

Материним найціннішим скарбом було невеличке дзеркальце в срібній оправі. Шпичка частенько її піддражнювала: мовляв, мати так любить це люстерко через свою марнотність, — але насправді добре знала причину: то був подарунок, якого батько давним-давно привіз зі своєї подорожі до Першограда. Шпичка ненавиділа дивитися в нього: надто довгасте обличчя, надто запалі щоки, надто гострий ніс, надто злостиві очі. Але тепер вона радо обміняла б те відображення на це кострубате посміховисько, що зирило на неї зі спокійного водного плеса при березі.

Шпичка пригадала, як мати, розчісуючи їй волосся, тихенько наспівувала, а батько всміхався, дивлячись на них. Вона пригадала сміх, пригадала тепло рук, що обіймали її. Пригадала родину. Домівку. Відтак стиснула в долоні мішечок, який завжди був із нею, і подумала, як це жалюгідно: носити на шиї кісточки пальців мертвого батька. Але це було все, що в неї лишилося. Вона з гіркотою похитала головою, дивлячись на своє спотворене відображення. Поруч із ним з’явилося ще одне — високе, худорляве, безбарвне.

— Навіщо ти взяв мене з собою? — запитала Шпичка, сердито плескаючи долонею по воді й розбиваючи обидва відображення.

— Щоб переконати ворогів стати нашими союзниками, — відказав отець Ярві. — Щоб повернутися до Ґеттландії з допомогою.

— Якщо раптом ти ще цього не помітив, мені не надто добре вдається заводити друзів.

— Усі ми маємо свої вади.

— Але все ж таки? Навіщо ти мене взяв? Навіщо найняв Скіфр, щоб вона мене тренувала?

Міністр присів навпочіпки біля неї.

— Ти мені довіряєш, Шпичко?

— Так. Ти врятував мені життя, — відказала вона, але, глянувши в його блідо-блакитні очі, замислилася, наскільки взагалі можна довіряти такій хитромудрій людині, як він. — До того ж я дала клятву. Хіба в мене є вибір?

— Нема. Тому довірся мені, — він скинув поглядом на те, що лишилося від її волосся. — Авжеж, треба час, щоб звикнути до такої зачіски, але, як на мене, тобі пасує. Ти з нею маєш незвичний і лютий вигляд. Не схожа ні на кого іншого.

Шпичка пирхнула.

— Що незвичний, то вже незвичний.

— Дехто з нас інакший, ніж усі решта. Мені завжди здавалося, що тобі подобається вирізнятися. Від насмішок ти розквітаєш, наче квітка на гною.

— Це не так легко, як здається, — пробурмотіла вона. — Весь час носити хоробре обличчя.

— Хто-хто, а я це добре знаю, повір мені.

Якусь хвилю вони стояли над водою мовчки.

— Допоможеш мені підстригти другий бік? — нарешті запитала вона.

— Я казав би лишити так.

— Лишити так? Навіщо?

Ярві кивнув у бік команди.

— Пішли вони під три чорти. Ось навіщо.

— Пішли вони під три чорти, — стиха повторила Шпичка, зачерпнула рукою води й відгорнула з чола зостале волосся.

Треба визнати, міністрова порада припала їй до вподоби. Лишитися напівобстриженою, незвичною і лютою, мовби кидаючи виклик усім, хто дивиться на неї.

— Пішли вони під три чорти! — вона пирхнула сміхом.

— Ти не будеш єдина в цій команді, хто має дивний вигляд, а крім того… — Ярві зсохлою рукою м’яко змахнув кілька обстрижених волосин з її плеча, — волосся відростає.

Того дня вони важко працювали на веслах, змагаючись із бурхливою течією. Дивна стала вужчою, а її береги — стрімкішими. Рульф зосереджено супився, провадячи лодію між скелями, довкола яких нуртувала й пінилася вода. Увечері, коли сонце палахкотіло рожевим над лісистими пагорбами, вони дісталися Горішнього волоку.

На березі стояло дивне поселення, у якому не було жодного однакового будинку. Деякі були з дерева, деякі — з каменю, а деякі — з дерену і скидалися на кургани загиблих героїв. Тут оселялися люди з берегів Потрощеного моря, зупиняючись на своєму шляху на південь, люди з Калиївської землі та Південної імперії, що мандрували на північ, люди з лісових племен і конярі, що застрягли тут під час подорожей на схід чи на захід. Насіння, яке вітер приніс сюди з половини світу і яке дивним випадком пустило тут коріння.

Та хоч мали вони різне вбрання й різні традиції, а також набули неабиякого вміння витягувати монети з подорожніх, у жилах отця Ярві недарма текла кров Золотої королеви: він добре знав, як щонайкраще обскубти їх. Із кожним він торгувався його рідною мовою, збивав із пантелику то чарівливою усмішкою, то кам’яною байдужістю, доки продавці не починали сперечатися між собою за можливість запропонувати йому найнижчу ціну. Коли нарешті він винайняв вісім могутніх волохатих волів у голови селища, то жінці лишилося тільки збентежено кліпати, дивлячись на кілька монет у своїй долоні.

— А отець Ярві не дурень, — зауважив Бранд, коли вони спостерігали, як міністр творить свою буденну магію.

— Він найспритніший чоловік з усіх, кого я зустрічав, — відказав йому Рульф.

Біля річки було звалище деревини: котки, полоззя, поламані щогли й весла, і навіть старий пожолоблений кіль із залишками каркаса — кістяк корабля, який, скотившись зі схилу, мабуть, сильно пошкодився і його розібрали на частини. Узявши до рук сокири й долота, команда стала до праці, і коли Батько Місяць визирнув на небі, «Південний вітер» уже стояв на двох добрих повздовжніх полозах, а весь вантаж перемістився до двох винайнятих возів.

— Будемо сьогодні тренуватися? — запитала Шпичка, дивлячись, як товариство розсідається довкола вогнища й починає свої щовечірні веселощі. Раз по раз чулися вибухи реготу: це Колл мавпував Одду, переказуючи котрусь із його байок.

Скіфр глянула на неї, зблиснувши оком у тьмяному світлі.

— Уже пізно, а завтра на нас чекає тяжка робота. Ти точно хочеш сьогодні тренуватися?

Шпичка розгорнула носаком чобота купку деревної стружки.

— Може, трохи?

— Ми ще зробимо з тебе справжню вбивцю. Неси зброю.

Щойно зайнялося на світ, Рульф копняками розбуркав команду, що невдоволено бурчала у своїх постелях. Його дихання вихоплювалося парою у вологому повітрі.

— Вставайте, шматки лайна! Попереду найважчий день вашого життя!

Відтоді як вони відчалили з Торлбю, легких днів у їхньому житті не було, але стерничий не збрехав. Волочити корабель через пагорби виявилося так тяжко, як і гадалося.

Зі стогонами вони смикали за линви; з гарчанням навалювалися на весла, які обернули лопатями досередини, щоб утворити держаки; підважували плечима кіль, коли полози чіплялися за щось; надсаджувалися й тягли одне за одного, сплітаючись в один смердючий і лайливий клубок. Попри те що в лодію були запряжені четверо волів, уся команда невдовзі мала синці від падінь, руки були стерті до крові мотузками, а по всьому тілу було повно скалок і слідів від ударів галузками.

Сафріт ішла попереду й прибирала з дороги гілки. Колл раз по раз шмигав під кіль із відром дьогтю навпереміш зі смальцем, щоб змастити полози. Отець Ярві кричав погоничам їхньою мовою, ті ж ніколи не штрикали волів рожном, лише впівголоса щось лагідно мурмотіли до них.

Під гору, увесь час під гору. Дорога — погано вторована, саме каменюччя й коріння. Частина команди зі зброєю ішла поміж деревами трохи осторонь, видивляючись розбійників, які могли влаштувати засідку, щоб напасти на них, пограбувати й продати в рабство.

— Значно вигідніше торгувати командою корабля, ніж торгувати з командою корабля, це вже напевне, — Одді вочевидь це було відомо з власного досвіду, про що засвідчило його зітхання.

— Або ніж волочити корабель через ліс, — прокректав Досдувой.

— Не марнуйте сил на розмову, — витиснув Рульф крізь зціплені зуби. — Вони вам ще знадобляться.

Ранок добігав кінця, і Мати Сонце починала немилосердно пражити. Зморених волів і зморених людей, що важко сунули вгору, хмарою обсіли жирні мухи. Піт дзюрком збігав обстриженою половиною Шпиччиної голови і скрапував з брів. Сорочка просякла ним наскрізь і боляче муляла пипки. Багато хто роздягнувся до пояса, а деякі пішли навіть далі. Одда працював у самих лише чоботах, світячи щонайволохатішим задом, яким тільки могла похизуватися людина чи тварина.

Шпичка мала б дивитися собі під ноги, але мимоволі косувала поглядом на Бранда по той бік лодії. Поки інші бурчали, спотикалися й сипали прокльонами, він просто йшов, уп’явши очі перед себе. Мокре волосся обліпило йому обличчя зі зціпленими щелепами, а грубі м’язи на вкритих краплинами поту плечах напиналися, коли хлопець без жодного слова скарги двигав цей важезний тягар. Це була справжня сила. Таку саму мав Шпиччин батько — солідну, небагатослівну й надійну, як Батько Земля. Вона пригадала слова, які королева Лайтлін сказала їй перед відплиттям: «Дурні похваляються тим, що збираються зробити. А герої беруться до діла й роблять». Шпичка знову скинула оком на Бранда й усвідомила, що їй хочеться бути трохи схожою на нього.

— Атож, — пробурмотіла Сафріт, підносячи бурдюк із водою до порепаних губ Шпички, щоб та змогла попити, не відпускаючи линви. — Ладний парубок.

Шпичка різко перевела погляд. Вода попала їй не в те горло, і вона мало не захлинулася.

— Не розумію, про що ти.

— Звісно, — Сафріт запхнула язик за щоку. — Саме тому ти так старанно не дивишся.

Одного разу вони навіть зустрілися зі скупаними в поті нижньоземцями, що волокли лодію в протилежний бік. Вони кивнули одне одному, але не стали витрачати сил на привітання. Шпичці й без того бракувало повітря, у грудях пекло вогнем і нив кожен м’яз. Боліли навіть нігті на ногах.

— Я не велика прихильниця… веслування, — прохрипіла вона, — але, їй-бо… я вже краще б… сиділа в лодії… на веслах… ніж несла її.

З останніх сил вони витягли «Південний вітер» непоступливим схилом на рівну галявину. Полози заскреготіли й зупинилися на місці.

— Тут ми станемо на спочинок! — оголосив отець Ярві.

У відповідь пролунав цілий хор удячних стогонів. Люди поприв’язували линви до найближчих дерев і попадали, де стояли, просто серед вузлуватого коріння.

— Дякувати богам, — прошепотіла Шпичка, впираючи руки в поперек, що болів несамовито. — З гори буде легше. Має бути.

— Побачимо, коли дістанемося туди, — відказав Бранд, прикладаючи руку дашком над очима.

Місцевість попереду опускалася, але далі, за імлистою запоною, вона знову починала пнутися вгору. Вона пнулася лісистими схилами, вище й вище, аж до хребта, що здіймався навіть над тою горою, на верхівці якої вони були зараз.

Шпичка, не ймучи віри своїм очам, витріщалася на шлях, який чекав на них. Їй зробилося зле.

— Каменування дедалі більше видається мені менш болісним вибором.

— Передумати ніколи не пізно, — відказав отець Ярві. — Вигод тут, може, і бракує, але каміння, я певен, ми для тебе роздобудемо.

ТОЙ, ХТО БОРОВСЯ З КОРАБЛЕМ

Уранці команда виповзала зі своїх постелей понура і змучена. Усі були розбиті після вчорашньої праці — нили м’язи, боліли синці, — а попереду на них чекав ще один такий самий тяжкий день. Споглядаючи на довгий спуск лісистим згір’ям, за яким десь у імлистій далечині мерехтіла смужка води, навіть Одда не здобувся на якийсь жарт.

— Принаймні тепер іти з гори, — сказав Бранд.

— Ха! — лише пирхнув Одда, відвертаючись.

Невдовзі Бранд збагнув, що той мав на увазі. Тягти «Південний вітер» під гору було важко, але тепер, спускаючись, вони мали стримувати лодію, щоб вона не поїхала вниз — сил доводилося докладати не менше, а небезпека загрожувала значно більша. Дорога була покручена й недостатньо широка, тож на допомогу волів сподіватися не випадало. Дванадцять чоловіків обмотали ганчірками зболені долоні, підмостили ковдри на втомлені плечі, накинули на себе мотузки, обв’язавши їх довкола натертих зап’ястків, і поволі рушили, по шестеро з кожного боку. Лодія, хилячись то на один, то на другий бік, сунула горбкуватим схилом униз, і вони напружували всі сили, щоб не дати їй з’їхати зі шляху. Колл ішов попереду зі своїм відром і раз по раз пірнав під кіль, щоб змастити полози, коли ті починати диміти.

— Помалу, — бурчав Рульф, підносячи руку. — Обережно!

— Легше сказати, ніж зробити, трясця його бери, — простогнав Бранд.

Йому, звісна річ, дали мотузку. Здатність підіймати тягарі — це добре, але біда в тому, що коли треба підняти тягар, люди просто відступають убік і, всміхаючись, дивляться на тебе. Брандові траплялося виконувати нелегку роботу, щоб заробити на крихту хліба для себе й сестри, але ще ніколи в житті він не працював так тяжко, як зараз. Волога від поту груба прядив’яна мотузка звивалася довкола одного зап’ястка й, перекинута через плечі, обплітала другий, щокроку врізаючись у тіло. Ноги його тремтіли від напруги, чоботи ковзали по м’якій землі, укритій слизьким листям і опалою сосновою глицею. Бранд кашляв від куряви, яку здіймав Одда попереду нього, і морщився від лайки, яку вергав Досдувой позаду.

— Коли ми нарешті добудемося до тої триклятої річки? — пробурчав Одда через плече, коли вони чекали, поки з дороги приберуть упале дерево.

— Скоро зможемо пливти тією, що тече з мене, — Бранд труснув головою, і з мокрого волосся впали додолу великі краплини поту.

— Щойно Сафріт дасть напитися, вода відразу виступає в мене на спині й тече в міждуп’я, — поскаржився Досдувой. — То ти розповіси нам, Фроре, звідки в тебе цей шрам?

— Порізався, коли голився, — відгукнувся ванстерець з другого боку лодії, помовчав трохи, а тоді додав: — Ніколи не голіться сокирою.

Шпичка разом із чотирма іншими несла щоглу, частково вкриту Колловими різьбленнями. Бранд відчував, як її погляд, гострий, наче стріла, впинається йому в спину. Мабуть, досі лютиться за ті його слова про її матір. Він не мав на неї образи. Зрештою, це ж не Шпичка подалася світ за очі, покинувши Рін без опіки, чи не так? Щоразу, коли Бранд утрачав самовладання, насправді, схоже, він злостився на самого себе. Він знав, що слід перепросити, але йому завжди важко було давати собі раду зі словами. Іноді він цілими днями підшукував правильні, але коли нарешті розтуляв рота, то з нього лізло геть не те, що треба.

— Мабуть, мені краще зовсім нічого не казати, — пробурмотів він собі під ніс.

— Хто-хто, а я, чорт забирай, скаржитися не стану, — почув він, як буркнула Шпичка, і вже хотів був обернутися, щоб дорікнути їй, про що незабаром, безперечно, пошкодував би, коли раптом мотузку смикнуло і його потягнуло в купу листя. Бранд ледве встояв на ногах.

— Обережніше! — проревів Досдувой і сильніше напнув власну линву.

У повітрі пролунав різкий звук, наче цвьохнув батіг. Вузол розшморгнувся, і здоровань, спантеличено зойкнувши, гепнувся навзнак.

— О боги! — вереснув Одда, коли його шарпнуло вперед і кинуло лицем об землю.

Падаючи, він повалив наступного, і той відпустив мотузку. Вільний кінець ляснув, звиваючись, мовби живий.

Якась пташка, залопотівши крилами, знялася в повітря, і тої миті «Південний вітер» нахилився носом уперед. Чоловік з другого боку пронизливо скрикнув, коли мотузка вп’ялася йому в плечі й крутнула на місці так, що він відштовхнув Фрора. Тягар лодії потягнув решту людей, збиваючи їх із ніг, наче кеглі.

Аж тут Бранд побачив Колла. Той саме змащував полози, і тепер, задерши голову, із жахом дивився, як над ним, здригаючись, навис ніс лодії. Хлопчина спробував відскочити вбік, але послизнувся й упав на спину просто під кіль, що зі скреготом сунув по землі.

Часу на роздуми не було. Може, то й добре. Батько завжди казав Брандові, що думати — це не його сильна сторона.

Здіймаючи хмару торішнього листя, він кинувся до найближчого дерева — старезного велета, що міцно чіплявся за схил покрученим корінням, — і обмотав мотузку довкола грубого стовбура.

Люди перекрикували одне одного, натужно рипіли дошки, щось тріщало й ламалося, але Бранд не звертав уваги. Він упер в дерево один чобіт, потім другий. Кректячи, випростав ноги і спину, відхилився й натягнув накинуту на плечі мотузку так, що став навскоси до стовбура, наче та гілка.

Якби ж то він сам був із дерева! Напнута линва забриніла, як струна, і очі хлопця від натуги полізли з очниць. Прядив’яна мотузка зі скрипом почала посуватися по корі дерева, вислизаючи з долонь, врізаючись у зап’ястки. Бранд зціпив зуби, заплющив очі й щосили тримав обгорнуту ганчірками линву. Тримав так міцно, як Смерть тримає умирущого.

Це був непомірно важкий, надсильний тягар. Але яка на те рада, коли ти вже завдав його собі на плечі?

Знову заскреготіло. «Південний вітер» посунувся, тримати ставало дедалі важче, і з Брандового горла вихопився протяглий стогін, але він знав: щойно зігне коліна, спину чи руки, мотузка потягне його, і він складеться вдвоє.

Бранд розплющив очі на мить. Крізь листя пробивалося мерехтливе сонячне сяйво. На тремтливих кулаках проступила кров. Мотузка, шуруючи довкола стовбура, починала диміти. Десь далеко розлунювали голоси. Він засичав, коли линва смикнулась, бренькнула й знову трохи посунулася, угризаючись йому в тіло, наче пила.

Не можна відпустити. Не можна підвести команду. Кістки скрипіли, прядив’яна мотузка впиналася в плечі, у руки, у долоні — здавалося, вона от-от розріже його на шматки. Уривчастий віддих розривав груди й пирханням виривався крізь зціплені зуби.

Не можна відпустити. Не можна підвести родину. Усе тіло дрижало, кожен-кожнісінький м’яз горів вогнем від надзусиль.

У світі не лишилося нічого: тільки він і мотузка. Тільки напруга, біль і темрява.

А тоді він почув над вухом тихий голос Рін:

— Відпусти.

Він похитав головою, скімлячи, напружуючи сили.

— Відпусти, Бранде!

Сокира глухо вдарила по дереву, і ось він падає, а світ летить перевертом. Його спіймали дужі руки, опустили на землю, немічного, наче дитина, і безвладного, наче шматяна лялька.

Над ним схилилася Шпичка. Мати Сонце позаду осявала йоржик волосся на стриженій половині голови.

— Де Рін? — прошепотів він, але замість слів із горла вихопилося тільки хрипіння.

— Уже можеш пускати.

— Ох.

Він досі стискав кулаки. Довелося докласти надзусиль, щоб трохи розтулити пальці, які пульсували болем. Шпичка стала розмотувати мотузку, темну від крові.

Дівчина поморщилася й гукнула:

— Отче Ярві!

— Пробач, — прохрипів Бранд.

— Що?

— Мені… не слід було казати тоді… про твою матір…

— Стулися, Бранде.

Якийсь час вона мовчала. Звіддалік долинав гомін голосів, у гіллі над ними переливчасто витьохкувала якась пташина.

— Найбільше мені допікає те, — нарешті озвалася Шпичка, — що я починаю думати: ти таки мав рацію.

— Справді?

— Не заносься надто високо. Навряд чи ти ще колись почуєш це від мене.

Довкола збирався дедалі більший гурт. Над Брандом схилилися невиразні постаті.

— Ти коли-небудь бачив щось таке?

— Якусь хвилю він сам тримав усю її вагу.

— Чин вартий пісні, далебі вартий.

— Я вже підшукую рими, — долинув Оддин голос.

— Ти врятував мені життя, — промовив Колл, дивлячись на нього великими очима; хлопчикова щока була вимазана дьогтем.

Сафріт приклала бурдюк із водою до Брандових губ.

— Лодія розчавила б його.

— І розтрощила б сама себе, — додав Рульф. — Ми б тоді мусили вертатися до Ґеттландії ні з чим, без допомоги.

— Нам самим потрібна була б тоді допомога.

Важко було навіть ковтати.

— На моєму місці… кожен зробив би те саме.

— Дивлячись на тебе, я пригадую одного нашого доброго друга, — мовив отець Ярві. — Дужі руки. Велике серце.

— Один змах за раз, — сказав Рульф здушеним голосом.

Бранд глянув на свої руки, якими опікувався міністр, і йому зробилося недобре. Мотузка лишила криваві натертості, що звивалися довкола зап’ястків і передпліч, мовби червоні змії довкола білих коренів.

— Болить?

— Лише трохи щипає.

— Лише трохи щипає! Хай мені всячина! — проревів Одда. — Ви чули його? Ану підкажіть риму до «щипає»!

— Невдовзі болітиме, — пообіцяв отець Ярві. — І лишаться шрами.

— Пам’ятка про славетне діяння, — пробурмотів Фрор, якого в цій царині можна було вважати фахівцем. — Геройська відзнака.

Бранд скривився, коли Ярві став перев’язувати йому руки: рани починали пекти несамовито.

— Який там герой, — пробурмотів він, коли Шпичка допомогла йому сісти. — Боровся з мотузкою і зазнав поразки.

— Ні, — отець Ярві закріпив кінці перев’язки шпилькою і поклав зсохлу руку Брандові на плече. — Ти боровся з кораблем. І здобув перемогу. Тримай це під язиком, — міністр поклав йому до рота якийсь сухий листок. — Трохи притлумить біль.

— Вузол розв’язався, — сказав Досдувой, здивовано дивлячись на розтріпаний кінець своєї мотузки. — Що ж це за нещастя таке?

— Таке, яке трапляється з тими, хто не перевіряє, чи добре зав’язані їхні вузли, — сердито зиркнув на здорованя отець Ярві. — Сафріт, звільни місце на возі для Бранда. Колле, поїдеш із ним. Пильнуватимеш, щоб йому не заманулося вчинити ще щось героїчне.

Сафріт зробила місце серед припасів і застелила його ковдрами. Бранд намагався сказати їй, що може йти, але всі бачили, що не може.

— Ану лягай і навіть не думай сперечатися! — гарикнула комірниця, наставивши на нього палець.

Довелося лягати. Колл умостився на бочку поруч, і віз рушив схилом униз, підстрибуючи на вибоїнах. Кожен поштовх змушував Бранда морщитися.

— Ти врятував мені життя, — стиха повторив парубійко по якійсь хвилі.

— Ти швидкий. Ти відскочив би вбік.

— Не відскочив би. Я вже дивився крізь Останні Двері. Тож дозволь мені принаймні подякувати тобі.

Якусь хвилю вони дивилися один на одного.

— Гаразд, — мовив нарешті Бранд. — Я приймаю твою подяку.

— Звідки в тебе така сила?

— Від роботи, мабуть. Я працював у порту. На веслах. У кузні.

— Ти працював ковалем?

— Підмайстром. У ковалині на ім’я Ґаден. Вона перейняла кузню після смерті чоловіка й виявилася вдвічі кращою майстринею за нього, — Бранд пригадав вагу молота в руці, дзвін удару по ковадлу, жар від розпеченого вугілля. Він ніколи не думав, що сумуватиме за цим усім, а проте сумував. — Працювати з залізом — це добре ремесло. Чесне.

— Чому ж ти його покинув?

— Бо завжди мріяв стати воїном. Потрапити в пісні. Приєднатися до команди корабля, — Бранд поглянув на товаришів і всміхнувся: Одда й Досдувой, напинаючи мотузки, лаялися через якісь дурниці, а Фрор із відразою хитав головою. — Я мав на думці чистішу команду, ніж ця, але родину не вибирають.

Біль трохи стих, але той листочок Ярві, схоже, розв’язав Брандові язика.

— Мати померла, коли я був ще малий. Сказала мені чинити добро. Батько ж не хотів мене…

— Мій батько помер, — мовив Колл. — Уже давно.

— Що ж, тепер ти маєш отця Ярві. І цілу команду братів, — Бранд упіймав Шпиччин погляд, вона миттю відвернулася й, суплячись, утупилася кудись у дерева. — І Шпичку за сестру, коли вже на те пішло.

Колл коротко всміхнувся.

— Непевний дарунок долі.

— З дарунками долі переважно завжди так. Шпичка колюча, авжеж, але вона битиметься до загину за кожного з нас.

— Битися вона любить.

— Атож, любить.

Колеса воза рипнули, вантаж заторохтів, люди, що напружували всі сили, загорлали одне на одного.

По якійсь хвилі Колл стиха запитав:

— То ти також мій брат?

— Мабуть, так. Якщо ти не проти.

— Гадаю, мені міг трапитися і хтось гірший за тебе.

Парубійко стенув плечима, наче все те, що він сказав, не мало значення. Але Брандові видалося, що мало, і то велике.

Останній поштовх — і «Південний вітер» нарешті зсунувся в спінені води Денної. Залунали радісні засапані вигуки.

— Ми це зробили, — сказав Бранд, не вірячи своїм словам. — Ми це зробили?

— Ага. Тепер розказуватимеш онукам, як перетягував лодію Горішнім волоком, — Рульф обтер піт із чола грубим передпліччям. — Але нам сьогодні ще треба попрацювати! — вигукнув він, різко поклавши край святкуванню. — Нумо вантажити все на лодію! А до заходу сонця маємо пройти на веслах ще кілька миль!

— Уставай, ледарю, — Досдувой підняв Бранда з воза й поставив на ноги; ті досі тремтіли.

Отець Ярві саме розмовляв з ватажком погоничів бозна-якою чужинською мовою. Наприкінці обоє вибухнули сміхом і дружньо обійнялися.

— Що він сказав? — запитав Бранд.

— «Остерігайтеся конярів, — відповів отець Ярві, — це дикі й небезпечні люди».

Шпичка насуплено поглянула на волів, нарешті вільних від ярма.

— Не розумію, що тут смішного.

— Я запитав його, що він каже конярам, коли торгує з ними.

— І що?

— «Остерігайтеся човнярів, це дикі й небезпечні люди».

— А хто такі човнярі? — запитав Колл.

— Човнярі — це ми, — пояснив Бранд і скривився від болю, залазячи на борт «Південного вітру».

Болів кожен суглоб, кожна жилка. Згорблений, як старий дід, він почовгав до свого місця біля корми й гепнувся на скриню, щойно Шпичка підставила її.

— Ти впевнений, що зможеш веслувати?

— Не бійся, триматимуся нарівні з тобою, — пробурмотів він у відповідь, хоча навіть сидіти випростаним здавалося йому подвигом.

— Тобі навіть здоровому важко триматися зі мною нарівні, — відказала вона.

— Подивимося, як ти триматимешся нарівні зі мною, пащекувата тріско! — мовив Рульф за їхніми спинами. — Ставай замість мене, хлопче.

— Куди ставати?

Рульф кивнув на стернове весло.

— Постоїш сьогодні біля стерна.

Бранд спантеличено закліпав.

— Я?

— Гадаю, ти це заслужив.

Рульф плеснув його по спині й допоміг вилізти на кормове підвищення.

Крекчучи від болю, Бранд поклав руку на стернове весло, обернувся й побачив, що вся команда дивиться на нього. Сафріт і Колл сиділи на своїх місцях біля вантажу, Одда, Досдувой і Фрор — на веслах, отець Ярві стояв зі Скіфр на носі біля різьбленої фігури голубки, а за ними несла свої води на південь Денна, і Мати Сонце розсипала золото по її плесу.

Бранд широко всміхнувся.

— А мені подобається краєвид звідсіля.

— Тільки не звикай, — мовив Рульф.

Враз уся команда взялася стукотіти, гупати, барабанити по веслах, вибиваючи руками по дереву гримку пошану. Пошану йому, Брандові, що все своє життя був ніким.

— Сказати по правді, ти там, на горі, утнув неабияку штуку, — Шпичка майже всміхалася, плескаючи по веслу; очі її зблиснули. — Неабияку штуку.

Бранд відчув, як його роздимає від гордощів. Так він ще ніколи не почувався. Він пройшов довгий шлях відтоді, як Гуннан лишив його самого на березі біля Торлбю. Нехай він і не склав присяги воїна, та все ж знайшов собі команду. Родину, частиною якої став. Він шкодував, що Рін не бачить усього цього, і уявляв собі її обличчя, якби вона побачила. Бранд шморгнув носом, довелося вдати, ніби щось потрапило йому в око. Нарешті він напевне знав, що стоїть у світлі.

— Годі вже стукати по веслах, ліниві потвори! — закричав він ламким голосом. — Опускайте їх у воду й гребіть!

Команда зареготала й налягла на весла. Лишивши на березі волів та їхніх погоничів чекати на новий вантаж, «Південний вітер» плавно пішов стрімкою Денною, нарешті плинучи за течією.

ДИВНІ ЧАСИ

Ліс поступився місцем голому степу. Голому-голісінькому. Рівному-рівнісінькому. Скільки сягало око, вітер колихав буйні зелені трави.

Для Шпички, яка зростала серед гір і скель Ґеттландії, у цій пустці, у цьому всьому обширі, що простягнувся попід бездонним небом ген-ген за обрій, було щось гнітюче.

— Чому ніхто не обробляє всю цю землю? — запитав Колл.

Він сидів верхи на опущеній щоглі та різьбив, а вітер вихоплював стружки з-під його ножика.

— Конярі випасають тут свої стада, — відказав Досдувой. — І їм не до вподоби, коли сюди забрідають чужинці.

— Настільки не до вподоби, що вони злуплюють шкіру живцем із заброд, — чмихнув Одда.

— Перейняли цей звичай від Калиївського князя.

— А той навчився цього в Першограді, — мовив Фрор, витираючи пальцем знівечене око.

— Хоча, як мені відомо, цю моду завезли туди мандрівники з Саґенмарку, — докинув Рульф.

— Яких своєю чергою навчив Бейл Будівничий, коли вперше вчинив на них набіг, — підсумував Ярві.

— Ось так зі шкуродерів стали здирати шкуру, — замислено протягнула Скіфр, споглядаючи візерунки на траві, яку хвилював вітер. — Кривава наука замкнула коло.

— То все добре, — Рульф пильно оглядав річку й простору рівнину довкола, мружачи очі ще сильніше, ніж зазвичай. — Аби лише нам ніхто не захотів дати такої науки.

— Чому ти непокоїшся? — запитала Шпичка. — Ми вже багато днів не бачили жодного корабля.

— Власне, тому й непокоюся. Куди вони всі поділися?

— Онде два, — мовив отець Ярві, вказуючи на щось далеко попереду.

Він мав гострі очі. Лише коли вони підпливли значно ближче, Шпичка, озирнувшись через плече, збагнула, чим були дві чорні купи на березі. Обвугленими кістяками двох невеличких суден, які оточувала широка смуга стоптаної трави. Вичорненим кругом згаслого вогнища. Вогнища, схожого на те, біля якого вони щовечора гріли руки.

— Схоже, для їхніх команд усе закінчилося не надто вдало, — пробурмотів Бранд, у якого був справжній хист висловлювати те, що всі й без нього вже бачили.

— Мертві, — безжурно сказала Скіфр. — Комусь, може, пощастило, і їх узяли в неволю. Або ж не пощастило. Конярі, як відомо, не вельми лагідно поводяться з рабами.

Одда похмурим поглядом обвів безкрайню трав’янисту площину.

— Гадаєте, нам доведеться з ними познайомитися?

— З моїм щастям — точно доведеться, — пробурмотів Досдувой.

— Відтепер ставатимемо табором тільки на підвищенні! — загорлав Рульф. — І подвоїмо варту! На чатах тепер постійно має бути вісім чоловіків!

Усі занервували, насторожено оглядаючи степ і здригаючись від кожного несподіваного звуку. І саме в такому настрої вони помітили судно, що йшло на веслах горіріч.

То була лодія, завбільшки з «Південний вітер», на шістнадцять пар весел абощо. На носі була фігура чорного вовка, із чого Шпичка здогадалася, що команда корабля — тровенландці, і, судячи з порубин на щитах, які висіли вздовж борту, люди готові до бою. Можливо, навіть люди, які прагнуть бою.

— Тримайте зброю напоготові! — вигукнув Рульф; великий роговий лук був уже в його руці.

Сафріт стурбовано дивилася, як чоловіки намагаються дати собі раду одночасно з держаками весел і руків’ями зброї.

— Може, нам варто спробувати вторувати шлях Батькові Миру?

— Авжеж, — отець Ярві на дещицю видобув власний меч із піхов. — Але слова озброєної людини звучать куди переконливіше. Вітаю вас! — гукнув він до зустрічної лодії.

На її носі височіла бородата постать у кольчузі.

— І я вас вітаю, друзі! — ця відповідь видалася б значно миролюбнішою, якби обабіч промовця не стояли чоловіки з напнутими луками. — Наша лодія зветься «Чорний пес», ідемо Денною вгору з Першограда.

— «Південний вітер», пройшли Дивною з Ройстока! — крикнув у відповідь Ярві.

— Як минула переправа Горішнім волоком?

— Тим, хто тягнув лодію, довелося нелегко, — Ярві здійняв угору калічену руку. — Але мене це не стосується.

Капітан «Чорного пса» розреготався.

— Ватажок повинен ділити роботу зі своїми людьми, але якщо ділитиме порівну, хто ж його тоді поважатиме! Можемо ми підпливти ближче?

— Можете, але майте на увазі, що ми добре озброєні.

— У цих краях підозру викликають якраз ті, хто не озброєний.

Капітан дав знак своїй команді — ватазі бувалих бороданів, пошрамованих і унизаних блискучими кільцегрошима, — і та вправно вивела «Чорного пса» на середину річки, де лодія порівнялася з «Південним вітром», ніс до корми.

Капітан раптом вибухнув сміхом і недовірливо похитав головою.

— А що то за старий покидьок стоїть у вас за стерном? Щоб я скис, коли це не Рульф Поганець! Я був певен, що ти загинув, і не журився через це анітрохи!

Рульф і собі розсміявся.

— Ти вже давно скис, Синій Єннере! Я теж був певен, що ти загинув, і навіть відкоркував бочівочку елю з такого приводу!

— Рульф Поганець? — стиха перепитала Шпичка.

— То давно було, — відмахнувся старий стерничий, відкладаючи свого лука. — Із віком люди зазвичай стають меншими поганцями.

З «Чорного пса» перекинули носову линву, і хоч не минулося без лайки через те, що кілька весел зчепилися між собою, обидві команди притягли лодії бортами одну до одної. Синій Єннер перехилився і стиснув Рульфові зап’ясток. Обоє сяяли усмішками.

Шпичка не всміхалася, а руку й далі тримала на батьковому мечі.

— Як у біса ти вискочив із тої халепи, у яку нас завів Гальстам-молодший? — запитав Рульф.

Єннер зняв шолом, кинув його своїм людям і пошкріб голову з розкошланим рідким сивим волоссям.

— Соромно казати, але я вирішив шукати щастя в обіймах Матері Моря й кинувся у воду.

— Тобі завжди щастило в бою.

— Попри це, я зловив-таки стрілу в дупу. Добре, що хоч сам я кощавий, але дупу маю м’ясисту, і шкода від рани була незначна. Коли вже на те пішло, я вважаю, що мені пощастило з тою стрілою, адже вона врятувала мене від невільницького нашийника.

Рульф ледь торкнувся пальцями шиї, і Шпичка побачила там, під бородою, невеличкі шрами, на які ніколи раніше не звертала уваги.

— Мені пощастило менше. Але завдяки отцю Ярві я тепер знову вільна людина.

— Отець Ярві? — Єннер витріщив очі. — Міністр Ґеттландії? Той, що колись був сином Золотої королеви Лайтлін?

— Саме він, — озвався Ярві, пробираючись поміж скринями-лавицями до корми.

— У такому разі це велика честь для мене, бо ж я чув, що ти вельми хитромудрий чоловік.

Єннерів погляд упав на Шпичку, і тровенландець здивовано звів брови.

— У тебе тепер тягнуть весло жінки, Рульфе?

— У мене тягнуть весло ті, хто може його тягнути, — відказав стерничий.

— Навіщо ти так по-дивацьки постриглася, дівчинко?

— Щоб послати тебе під три чорти, — відгиркнула Шпичка. — Ось навіщо!

— Ого! Вона у вас люта! Що там весло! Вона, як видається, чоловіка навпіл роздерти може.

— Охоче спробувала б, — сказала Шпичка, анітрохи не підлещена такою похвалою.

Єннер вишкірив жовтуваті, з кількома прогалинами, зуби.

— Був би я років на десять молодший, то радо скористався б такою нагодою, але з віком приходить обережність.

— Що менше часу тобі лишається, то менше хочеться ризикувати цими залишками, — підтвердив Рульф.

— Щира правда, — Єннер похитав головою. — Рульф Поганець повернувся з-за Останніх Дверей, дівчата тягнуть весло і бозна-що ще. Дивні часи настали, далебі дивні.

— А які часи не дивні? — запитав отець Ярві.

— І це щира правда! — Синій Єннер примружив очі й глянув на каламутне сонце. — Йдеться до вечора. Станемо табором і обміняємось новинами?

— Себто перехилимо по кухлику? — запитав Рульф.

— Авжеж, і то не по одному.

Вони пристали до берега в зручному для оборони закруті річки, виставили численну варту й розпалили велике багаття. Омахи полум’я шарпав невпинний вітер, розсипаючи над водою снопи іскор. Кожна команда відкоркувала по бочівці елю, і всі заходилися співати дедалі немелодійніших пісень, розповідати дедалі неправдоподібніших байок і справляти дедалі бучніші веселощі. Хтось, не розваживши як слід, почастував пивом Колла, і хлопчині воно так припало до смаку, що невдовзі його знудило, після чого він заснув мертвим сном, що вкрай розсердило його матір, але вкрай потішило всіх решту.

Шпичці, утім, анітрохи не було весело. Попри усмішки, кожен тримав зброю напохваті, а були й такі, хто сміявся не більше за неї. Стерничий «Чорного пса», якого товариші кликали Плазуном, чоловік із білим пасмом у рідкому волоссі, здавалося, плекає якусь особливу ненависть до всього світу. Коли він пішов до річки відлити, Шпичка помітила, як Плазун уважно розглядає вантаж «Південного вітру», а особливо окуту залізом скриню отця Ярві.

— Не подобається мені його вигляд, — пробурмотіла вона Брандові.

Він глянув на неї з-понад кухля.

— Тобі нічий вигляд не подобається.

Власне кажучи, Шпичка ніколи не мала нічого проти Брандового вигляду, але вирішила про це не згадувати.

— Його вигляд мені не подобається більше, ніж інших. Цей тип із тих, хто не має нічого, крім суворого погляду й суворих слів. Лице — наче дупа, яку відшмагали.

Хлопець усміхнувся, дивлячись у свій кухоль.

— Ох, як я ненавиджу таких людей!

Тут уже й Шпичка мимоволі всміхнулася.

— Нехай я відстрашлива зовні, але за цим ховається глибока натура.

— Дуже добре ховається, — сказав він, підносячи кухоль до рота. — Хоча я помалу, здається, починаю намацувати її.

— А ти сміливець! Мацаєш дівчину навіть без її дозволу.

Ель пішов йому носом, і Бранд зайшовся кашлем. Одда став плескати його по спині, а потім вирішив, що це слушна нагода виголосити свої недолугі вірші на честь того, як Бранд самотужки тримав корабель. Він кілька разів переповідав історію, і щоразу схил гори робився крутішим, небезпека — більшою, а подвиг — приголомшливішим. Сафріт сяяла усмішкою, дивлячись на хлопця, і знай повторювала: «Він урятував життя моєму синові». Бранд єдиний намагався заперечити сумнівні факти, та й узагалі, слухаючи всі ці похвали, ніяковів і мав такий вигляд, наче сидить на цвяхах.

— Що там на берегах Потрощеного моря? — запитав Синій Єннер, коли з піснею нарешті було покінчено. — Минув уже рік відтоді, як ми востаннє бачили рідний край.

— Здебільшого те, що й було, — відказав Ярві. — Прамати Вексен вимагає дедалі більшого від імені Верховного короля. Останнім часом зайшлося про податки.

— Бодай його пранці побили разом із його Єдиним Божеством! — лайнувся Єннер. — Коли чоловік щось собі добув, то це має бути його власність. З якого дива платити за це якомусь іншому злодієві тільки тому, що той сидить вище?

— Деякі люди що більше мають, то більше хочуть, — сказав Ярві, і по обидва боки від вогнища схвально загомоніли.

— На Дивній спокійно?

— У нас принаймні клопотів не було, — відповів Рульф. — А на Денній?

Єннер прицмокнув крізь рідкі зуби.

— Кляті конярі розбурхалися, наче роздратовані бджоли. Нападають на човни й каравани, палять садиби мало не під Калиєвом.

— Яке плем’я? — запитав Ярві. — Ужаки? Бармеки?

Єннер спантеличено глянув на нього.

— У них є племена?

— Атож. І в кожного свої звичаї.

— Ну, наскільки мені відомо, стріли вони випускають із луків однакові, і Калиївський князь теж не надто розрізняє їх. Йому остогидло їхнє дражніння, і він має намір дати їм криваву науку.

— Така наука — найкраща, — вишкірив підпиляні зуби Одда.

— Ось тільки він не збирається робити це власноруч.

— Можновладці рідко роблять щось власноруч, — мовив Ярві.

— Він перегородив Денну ланцюгом і оголосив, що не пропустить жодної лодії з воїнами, доки ми, північани, не допоможемо йому провчити як слід конярів.

Рульф випнув широке огруддя.

— Не стане ж він перепиняти дорогу міністрові Ґеттландії!

— Ти не знаєш князя Варослава. Зрештою, жоден розумний чоловік не схотів би його знати. Передбачити, як діятиме цей голомозий покидьок, немає жодного способу. Нас він пропустив тільки тому, що я наплів, буцімто рознесу вісті й закличу сюди ще більше воїнів з берегів Потрощеного моря. На вашому місці я повертався б разом із нами.

— Ми попливемо далі, — сказав Ярві.

— Тоді нехай вам усім якнайдужче щастить на погоду і нехай ви не потребуватимете щастя в бою, — Синій Єннер потягнув великий ковток елю. — Але, боюся, така потреба може виникнути.

— Вона може виникнути й у тих, хто збирається переходити Горішнім волоком, — мовила Скіфр, що лежала горілиць, підклавши руки під голову, а босі ноги простягнувши до вогню. — Не хочете випробувати своє бойове щастя, поки є така змога?

— Що в тебе на думці, жінко? — буркнув Плазун.

— Дружня випроба зброї. Поєдинок тренувальними клинками, — Скіфр широко позіхнула. — Я тут навчаю декого, і нам потрібні свіжі противники, бо з нашої команди вже всі дістали прочуханки.

— Хто ж твій учень? — запитав Єннер, позираючи на Досдувоя, що в миготливому блиску полум’я видавався темною горою.

— Ні-ні, — відказав велетень. — То не я.

Шпичка натягнула своє найхоробріше обличчя, підвелася й ступила в круг світла.

— Я.

Запала мовчанка. А тоді Плазун недовірливо реготнув і до нього приєдналася решта.

— Ця недострижена шмаркачка?

— А дівка може тримати щита?

— Я гадаю, вона може тримати хіба що голку. Мені саме треба зашити дірку в шкарпетці!

— Тобі треба буде зашити дірку у своїх тельбухах, коли вона з тобою закінчить, — гиркнув Одда.

Хлопчина, старший за Шпичку десь на рік, випрохав собі право першим віддухопелити її, і дві команди стали галасливим колом, освітлюючи смолоскипами місце для поєдинку. Вони вигукували образи, підбадьорювали бійців і билися об заклад. Шпиччин противник був здоровий, із грубими зап’ястками й лютим поглядом. Батько завжди казав: «Страх — це добре. Страх змушує тебе бути обережнішою. Страх допомагає тобі вижити». Якщо він мав рацію, то це чудово, бо серце Шпичці гупало так сильно, що, здавалося, голова ось-ось лусне.

— Невже ви гадаєте, що ця нікчема переможе? — горлав Плазун, перерубуючи навпіл сокиркою один зі своїх браслетів і ставлячи половину проти Шпички. — Краще відразу викиньте ваші гроші в річку! Не хочеш приєднатися? — запитав він Синього Єннера.

Той спокійно погладив бороду, подзенькуючи власними браслетами.

— Я волію, щоб мої гроші лишалися там, де вони є.

Нервовість щезла з першим ударом дерев’яних клинків, і Шпичка вже знала, що поб’є противника. Вона ухилилася від другого удару, третій відбила вбік, і хлопчина за інерцією пролетів повз неї. Він був дужий, але атакував розлючено, наосліп, неправильно розподіляючи свою вагу. Він знову нерозважливо замахнувся, і Шпичка, мало не сміючись із його незграбності, пірнула під удар, зачепила його щит, смикнула вниз і смачно хряснула хлопчину по обличчю. Тровенландець сів у багно, остовпіло кліпаючи. Із носа його юшила кров.

— Ти — буря, — почула вона серед галасу спокійний голос Скіфр. — Не чекай, поки вони нападуть. Нехай вони бояться. Нехай вони вагаються.

Щойно Єннер оголосив початок наступного двобою, Шпичка з криком кинулася на противника, пхнула його на вражених товаришів, рубонула тренувальним мечем по животі й зацідила по голові дерев’яним топірцем так, що аж задзвеніло, а на шоломі лишилася вм’ятина. Якусь хвилю чоловік хитався, як п’яний, силкуючись під регіт команди «Південного вітру» підняти шолом з очей.

— Чоловіки, навчені битися в стіні щитів, звикли думати тільки про те, що попереду. Щит стає слабиною. Нападай з боків.

Черговий противник був приземкуватий і коренастий, як дубовий стовбур, пильний і обережний. Шпичка відступала під натиском його щита, доки невдоволені вигуки команди «Чорного пса» не змінилися на радісні. Тоді вона несподівано прокинулася, удала, що битиме зліва, сама метнулася вправо, замахнулася мечем, цілячи високо, а коли противник здійняв щит, підчепила топірцем його за ногу й смикнула так, що той з вереском беркицьнувся додолу. Шпичка вістрям меча полоскотала йому горло.

— Саме так. Постійно будь там, де тебе не чекають. Завжди атакуй. Завдавай удару першою і завдавай удару останньою.

— Нікчемні цуцики! — гарикнув Плазун. — Мені соромно бути з вами в одній команді!

Він схопив із землі впалого меча, узяв щита з намальованою на ньому білою стрілою і ступив у коло.

Плазун був лютий, швидкий і розумний, але Шпичка була швидша, розумніша й значно лютіша за нього. Крім того, Скіфр навчила її таких хитрощів, які йому навіть не снилися. Вона танцювала довкола нього, виснажувала його, засипáла градом ударів, аж доки Плазун уже й не знав, куди обертатися, щоб відбити черговий. Урешті, коли він зробив випад, Шпичка ухилилася, ковзнула йому за спину й плазом меча відважила по дупі такого ляпанця, що його чути було, либонь, навіть у Калиєві.

— Це була нечесна випроба, — прогарчав тровенландець, підводячись.

Було очевидно, що вдарені сідниці печуть і йому страшенно кортить їх потерти, але він стримується.

Шпичка стенула плечима.

— На полі бою немає місця чесності.

— На полі бою ми билися б сталлю, дівко, — він пожбурив на землю тренувальний меч. — Зі справжніми клинками цей поєдинок закінчився б інакше.

— Твоя правда, — погодилася Шпичка. — Замість гоїти побиту дупу й побиту гордість, ти збирав би свої кишки з розпанаханого заду.

Команда «Південного вітру» вибухнула сміхом. Єннер спробував заспокоїти свого стерничого, запропонувавши йому елю, але той відштовхнув кухоль.

— Дайте мені мою сокиру, і ми подивимося, сучко!

Сміх урвався. Шпичка зібгала губи й плюнула йому під ноги.

— Бери свою сокиру, кнуряко, я готова.

— Ні, — рука Скіфр загородила їй дорогу. — Час іще настане, коли тобі доведеться зустрітися лицем до лиця зі Смертю. Але не сьогодні.

— Ха! — сплюнув Плазун. — Боягузи!

Зі Шпиччиного рота вихопилося горлове гарчання, але Скіфр знову відштовхнула її назад і щілинами очей глянула на Плазуна.

— Ти торба зі бздом, стерничий. Ти порожня людина.

— Де ж пак порожня? У ньому лайна по саме нікуди, — Одда виступив уперед. Шпичка здивувалася, помітивши, що в його руці зблиснув ніж. — Хоробрішого товариша по веслу, ніж ця дівчина, я не мав ні серед чоловіків, ні серед жінок. Образиш її ще раз — і я покладу собі за обов’язок убити тебе власноруч.

— Тобі ще доведеться посперечатися за це право зі мною, — прогуркотів Досдувой, відкидаючи ковдру й випростуючись у весь свій велетенський зріст.

— І зі мною, — Бранд стояв поруч із нею, тримаючи перев’язану долоню на своєму гарному кинджалі.

Багато рук з обох боків уже торкалися зброї, і — зважаючи на випитий ель, уражену гордість і програне срібло — все швидко могло обернутися вкрай кепсько. Але перш ніж відбулося зіткнення, отець Ярві поквапно стрибнув між двома наїжаченими ватагами.

— Хіба в нас не досить ворогів, щоб перетворювати на них ще й друзів? Кров, пролита тут, буде пролита даремно! Нехай кулак стане долонею! Нехай цей день належатиме Батькові Голубів! Ось, тримайте!

Він сягнув рукою до кишені й кинув Плазунові щось блискотливе.

— Що це? — буркнув стерничий.

— Срібло королеви Лайтлін, — відказав Ярві. — Із її обличчям на кожній монеті.

Хай міністрові й бракувало кількох пальців, але ті, які він мав, були далебі спритні. Монети завертілися, зблискуючи у світлі полум’я, коли він узявся розкидати їх команді «Чорного пса».

— Нам не потрібні твої подачки, — прогарчав Плазун, хоча багато його товаришів по веслу вже повзали навколішках, визбируючи срібняки.

— Тоді вважайте це завдатком! — вигукнув Ярві. — Решту королева виплатить вам, коли ви постанете перед нею в Торлбю. Вона та її чоловік, король Утіль, завжди потребують хоробрих мужів і добрих воїнів. А надто тих, які не плекають любові до Верховного короля.

Синій Єннер високо здійняв кухоль.

— У такому разі випиймо за вродливу й щедру королеву Лайтлін! — його команда радісно загукала, і капітан додав тихіше: — І за її хитромудрого міністра! — а тоді підморгнув Шпичці й уже геть тихо сказав: — І, звісно, за його грізну веслярку!

— Що відбувається? — Колл, розкошланий, із безтямним поглядом, силкувався підвестися, заплутався в ковдрі, упав, і його знову знудило. Усі вибухнули нестримним реготом.

За якусь хвилю обидві команди знову обмінювалися байками, шукали спільних знайомих і сперечалися, чий ніж кращий. Сафріт тим часом затягла сина за вухо до річки й умочила головою у воду. Плазун лишився сам на сам зі своєю злістю: уперши руки в боки, він стояв і пронизував Шпичку поглядами, наче кинджалами.

— Здається, ти нажила собі ворога, — пробурмотів Бранд, ховаючи свій кинджал до піхов.

— Ет! Я постійно наживаю собі ворогів. Як там каже отець Ярві? Вороги — це ціна успіху, — однією рукою вона обійняла за плечі його, а другою — Одду і міцно стиснула їх обох. — Куди більше мене дивує, що я нажила собі кількох друзів.

ЧЕРВОНИЙ ДЕНЬ

— Щ ити! — заревів Рульф

Паніка, що охопила Бранда, вирвала його з приємного сну про рідний дім. Він вибрався з-під теплої ковдри просто в холоднечу світанку, забарвленого в колір крові.

— Щити!

Люди поспіхом вилазили зі своїх постелей, наштовхувалися одне на одного, метушилися, як перелякані вівці, — напіводягнені, напівозброєні, напівпробуджені. Хтось на бігу зачепив ногою жар вогнища, здійнявши вгору вировиння іскор. Хтось ревів, заплутавшись у рукавах кольчуги, яку силкувався натягнути на себе.

— До зброї!

Шпичка вже була на ногах. На нестриженій половині її голови цими днями панував безлад із кісок, ковтяхів і закуйовджених пасом, переплетених нарізаними з монет срібними кільцями, а проте її зброя була напоготові — наолієна й начищена до блиску, а лице дівчини виражало рішучість. Коли бачив її хоробре обличчя, Бранд і сам почувався хоробріше. Боги свідки, йому потрібна була хоробрість. А ще йому потрібно було посцяти.

Учора вони стали табором у вигині річки на єдиному підвищенні на багато миль довкола — невеликому пагорку з пласким верхом. З його узбіч стирчали гострі кам’яні брили, а за вершину чіплялися кілька хирлявих деревець. Бранд поквапився до східного схилу, де збиралися всі, а тоді поглянув з пагорба на плаский океан трави, що прослався ген до ранкової зорі. Тремтливими пальцями протерши очі від залишків сну, він побачив удалині якісь постаті — примарних вершників у мерехтливому світанковому мареві.

— Конярі? — хрипко витиснув він із себе.

— Ужаки, по-моєму, — відказав отець Ярві, затуляючи очі від блиску Матері Сонця, що кривавою плямою здіймалася на східному небокраї. — Але вони кочують уздовж узбережжя Золотого моря. Не збагну, що привело їх сюди.

— Може, сильне бажання нас убити? — висловив припущення Одда.

Обриси вершників у ранкових сутінках ставали дедалі виразнішими. Червоне сонце вилискувало на вістрях списів, клинках кривих мечів і шоломах, що своїм виглядом скидалися на звірині голови.

— Скільки їх? — тихо запитала Шпичка; помітно було, як на стриженому боці її голови ходять жовна.

— Вісімдесят? — Фрор спостерігав за вершниками з таким спокоєм, наче дивився на сусіда, що поле бур’яни в себе на городі. — Дев’яносто? — він розв’язав якусь торбинку, плюнув туди й узявся пальцем розмішувати її вміст. — Сотня?

— О боги, — прошепотів Бранд.

Конярі наближалися півколом, і вже чути було стукіт копит. Гейкання, гойкання і якийсь дивний тремтливий лемент розлунював над рівниною, накладаючись на брязкіт зброї і гарчання північан, що готували своє бойове спорядження й молилися, прохаючи щастя в бою — кожен у тих богів, яких собі обрав. Один вершник, довге волосся якого маяло на вітрі, підскакав ближче й пустив стрілу. Бранд мимоволі сахнувся, але це був тільки пробний, глумливий постріл, і стріла впала у траву, не долетівши й до середини схилу.

— Колись один давній товариш сказав мені: що більше ворогів, то більше слави нам припаде, — мовив Рульф, посмикуючи тятиву мозолястими пальцями, від чого та розсерджено гула.

Досдувой зняв проолієну тканину з голови своєї здоровенної сокири.

— Імовірність померти також більша.

— Хто ж хоче зустріти Смерть старим, сидячи коло вогнища? — Одда блимнув своєю божевільною усмішкою, і на його зубах заблищала слина.

— Такий кінець не видається мені аж надто поганим, — Фрор запхав руку в торбинку, а тоді витягнув її, усю в синій фарбі, і, розчепіривши пальці, притиснув до обличчя; на обличчі лишився великий відтиск долоні. — Але я готовий до бою.

А ось Бранд готовим не був. Рани від мотузки досі боліли на забинтованих долонях. Він щосили стиснув ними держак бойової сокири і щит, на якому Рін намалювала дракона — здавалося, це було сто років тому і за пів світу звідсіля. Конярі постійно рухалися, ділилися на менші групи і знову сходилися в одну, струмували рівниною, наче швидкоплинна річка, невпинно наближаючись до пагорба. Під рогатим черепом майорів білий стяг, миготіли гримаси: злі, звірині, затяті, із вищиреними зубами й вибалушеними очима. І їм не було ліку.

— О боги, — прошепотів Бранд.

Невже він справді вибрав це замість спокійної, безпечної і нудної праці в кузні Ґаден?

— Скіфр! — тихо, але нагально покликав отець Ярві.

Стара, схрестивши ноги, сиділа під деревом і похмуро вдивлялася в згасле вогнище, мовби прагнула відшукати у вугіллі відповідь, як їм вибратися зі скрути.

— Ні! — різко кинула вона через плече.

— Стріли! — вереснув хтось, і Бранд побачив їх — чорні тріски, що здійнялися високо в небо й полинули з вітром.

Одна, тріпочучи оперенням, промайнула повз нього й уп’ялася в землю. Незначний повів вітру — і цей шматочок дерева й металу пробив би Брандові груди. Він помер би тут під кривавим небом і ніколи більше не побачив би знову ні сестри, ні порту, ні смітників Торлбю. Навіть ті речі, які ти завжди ненавидів, видаються прекрасними, коли згадувати їх у такому місці, як це.

— Шикуйтесь у стіну, ледарі! — ревнув Рульф, і Бранд поквапився стати між Оддою і Фрором.

Заскреготіло дерево й залізо, коли вони зімкнули щити: лівий край — під щит сусіда, правий — над. Бранд тисячу разів будував стіну щитів на тренуваннях, і тепер ноги й руки, згадавши все, рухалися самі. Це було добре, адже голову його виповнювала якась каламуть. Воїни зі списами та луками юрмилися позаду, підбадьорюючи й плескаючи передню лаву по спинах. Ті, у кого щитів не було, стояли напоготові: вони мали вбивати всякого, хто проб’ється крізь стіну й затуляти пролом у ній, коли хтось із їхніх товаришів упаде. Коли хтось загине. Бо ж сьогодні тут загине чимало люду, і то вже ось-ось.

— Навіть поснідати не дали, падлюки! — невдоволено кинув Одда.

— Якби я мав на думці когось убити, то волів би, щоб цей хтось мав порожній шлунок, — пробурчав Фрор.

Брандове серце мало не вистрибувало йому з грудей, коліна трусилися від бажання втікати, а щелепи щосили стискалися від потреби лишитися. Лишитися з його командою, з його братами, з його родиною. Він ворухнув плечима, щоб відчути їх поруч, тісно притиснутих до нього. О боги, як же йому кортить сцяти!

— Звідки в тебе цей шрам, Фроре? — витиснув він крізь зціплені зуби.

— Тобі саме зараз стало цікаво? — здивувався ванстерець.

— Якщо я помру, то хотів би щось знати про свого оплічника.

— От коли помреш, тоді я тобі й розповім, — Фрор блимнув божевільною усмішкою; його здорове око біліло посеред синього відбитка долоні.

Отець Ярві, ховаючись за заслоною стіни щитів, кричав щось мовою конярів, щоб дати шанс Батькові Миру, але у відповідь були тільки стріли, що вдарялись у дерево й пролітали над головами. Хтось зойкнув: гострий стрижень уп’явся йому в ногу.

— Сьогодні панує Мати Війна, — пробурмотів Ярві, виважуючи в руці свого кривого меча. — Покажи їм, як треба стріляти з лука, Рульфе!

— Стріли! — закричав стерничий.

Бранд відступив і повернув щит під кутом, щоб утворити пройму для пострілу. Рульф став біля нього зі своїм туго напнутим чорним луком, тятива якого бриніла люттю. Бранд відчув на щоці вітер від випущеної стріли і, ступивши на місце, знову зімкнув свого щита з Фроровим.

Розляглося пронизливе виття, коли стріла влучила в ціль. Північани зареготали, стали глумитися, висолоплювати язики й корчити гримаси — злі, звірині, затяті. Брандові не надто хотілося сміятись. Йому хотілося сцяти.

Те, як конярі ведуть бій, було добре відомо: вони блискавично наскакували й відступали, заплутували ворога й виснажували його стрілами. Але самими лише стрілами добре збудовану стіну щитів не взяти, а Рульфів роговий лук виявився навіть смертоноснішим, ніж видавався на позір. Невелике підвищення збільшувало його далекобійність, і стерничий, хоч мав уже чимало літ, влучав із безжальною точністю. Спокійний, як вода у ставку, терплячий, як камінь, він посилав стрілу за стрілою, і ті зі свистом летіли вниз трав’янистим схилом. Ще двічі північани здіймали радісний галас: коли він звалив додолу коня і коли вибив із сідла вершника, що покотився в траву. Решта конярів відступили з-під засяга Рульфового лука і стали громадитися в одному місці.

— Вони не можуть оточити нас, бо позаду нас захищає річка, — отець Ярві протиснувся між ними, щоб виглянути з-над Оддиного щита. — І не можуть атакувати кінно, бо схил усіяний брилами каміння і ми стоїмо вище. Моя ліва рука вибрала-таки добре місце на ночівлю.

— Це не перший мій танець, — мовив Рульф, плавно пускаючи чергову стрілу. — Вони спíшаться й розіб’ються об нашу стіну, як Мати Море розбивається об скелі.

Але скелі не відчувають болю. Скелі не кривавлять. Скелі не помирають. Бранд піднявся навшпиньки, щоб визирнути з-за стіни щитів, і побачив, що ужаки злазять з коней і готуються наступати. Їх було так багато! На кожного північанина припадало за його оцінкою по два конярі. А може, й більше.

— Чого вони хочуть? — пробурмотів Бранд і злякався того страху, що прозвучав у його голосі.

— Є час думати над тим, чого людина хоче, — у Фроровому голосі страху не чути було зовсім, — а є час розчерепити їй голову. Зараз другий випадок.

— Ми стримаємо їх тут! — проревів Рульф. — А коли я крикну «вперед», напремо на них і скинемо цих покидьків зі схилу. Скинемо, потнемо й потопчемо без пощади, а милосердя прибережемо на інший день! Ви чуєте мене? Стріла!

Щити розійшлися, і Бранд мигцем побачив людей, що бігли до них. Рульф послав стрілу найближчому в ребра. Той упав і лишився повзати по землі, стогнучи й благаючи про щось товаришів, які пробігали повз нього.

— А тепер тримати стрій, хлопці! — закричав Рульф, відкидаючи лук і підіймаючи списа. — Тримати стрій!

Довкола нього воїни гарчали, спльовували й бубоніли молитви до Матері Війни, а їхні віддихи розбивалися об дерев’яну стіну перед ними. Починало дощити, поодинокі краплини зросили шоломи бійців і обіддя щитів, а Брандова потреба посцяти стала ще нагальнішою.

— Боже праведний! — вигукнув Досдувой. Уже чути було швидке тупотіння їхніх ворогів, а протяглі бойові кличі лунали дедалі ближче. — Всемогутній і всезнавчий! Побий цих нечестивців!

— Та я цю погань сам поб’ю! — скрикнув Одда.

Тут на них наскочили конярі, і Бранд аж охнув від удару, під натиском поточився на пів кроку назад, а потім знову подався вперед, навалившись усією вагою на щит і ковзаючи чоботами по мокрій траві. Розлігся стукіт, гуркіт і брязкіт. Здійнявся шквал металу. Щось цвьохнуло об край щита, і Бранд ухилився. В обличчя йому полетіли тріски, а по той бік рознеслося ламане демонське виття.

Фрор, вибалушуючи понівечене око, заревів слова з «Пісні про Бейла»:

— Залізна рука! Залізна голова! Залізне серце! — він махнув навмання мечем над стіною щитів. — Твоя смерть надходить, співає сотня голосів!

— Твоя смерть надходить! — вторував йому Досдувой.

Такий собі час на пісні, але решта підхопили клич із вогнем у горлянці, вогнем у грудях, вогнем в ошалілих очах.

— Твоя смерть надходить!

Чия смерть надходила, їхня чи конярів, не уточнювалося. Та це й не мало значення. Мати Війна розпростерла залізні крила над рівниною і кинула тінь на кожне серце. Фрор махнув знову й навершником меча зачепив Бранда над оком так, що аж у вухах задзвеніло.

— Уперед! — заревів Рульф.

Бранд стиснув зуби й напер, щити заскреготіли один об одного. Він бачив, як північанин упав із криком, коли спис, ударивши під щит, увігнався йому в ногу. Бачив, а проте далі сунув уперед. Він почув голос за щитом, слова чіткі й виразні, адже ворог був зовсім близько — лише товщина дошки відділяла його від Брандового обличчя. Він різко здійняв руку й рубонув сокирою над щитом, раз, другий, доки лезо не ввійшло у щось. Почувся стогін і якийсь булькітливий звук. Хтось позаду вдарив списом повз нього. Ратище шурхнуло об край щита, і потойбіч хтось завив. Фрор буцнув когось лобом і розтрощив йому носа. Усі гарчали й шипіли, кололи й штовхали, сплівшись в один великий клубок.

— Здохни, падло, здохни!

Чийсь лікоть зацідив йому в щелепу, і Бранд відчув смак крові у роті. В обличчя ляпнуло багном і на якусь мить засліпило його. Він швидко закліпав, щоб скинути бруд, загарчав, лайнувся, штовхнув, послизнувся, сплюнув солону кров і знову штовхнув. Схил давав північанам перевагу, і вони добре знали свою справу. Поволі, але невпинно стіна щитів почала рухатися, відсуваючи нападників, спихаючи їх із пагорба.

— Твоя смерть надходить, співає сотня голосів!

Бранд побачив, як весляр уп’явся зубами ужакові в шию. Побачив, як Колл б’є ножем лежачого ворога. Побачив, як Досдувой, змахнувши щитом, відкинув нападника, і той покотився по землі. Побачив, як вістря клинка прохромило чоловіка наскрізь і вийшло йому зі спини. Щось вдарилося Брандові в обличчя й відскочило. Він охнув: невже стріла? А тоді збагнув, що то лише палець.

— Уперед, я сказав! Уперед!

Північани наперли ще сильніше, наперли пекельним тлумом тіл, що гарчали з надсади. Вони збилися так тісно, що вдарити сокирою не було змоги. Бранд кинув її, просунув руку вниз до піхов і витягнув кинджал, який Рін викувала для нього.

— Залізна рука! Залізна рука!

Відчувши руків’я кинджала в долоні, він згадав про сестру. Перед очима постало її обличчя, освітлене полум’ям вогнища в їхній маленькій хижці. Ці покидьки стояли між ним і Рін. Бранд скипів люттю. Він побачив перед собою обличчя, грубі залізні кільця в заплетеному волоссі. Шарпнув щитом догори, ударив його. Ужакова голова смикнулася назад, і Бранд штрикнув з-під низу. Метал заскреготів, він штрикнув знову й відчув на долоні щось тепле й липке. Ужак упав, і він наступив на нього, спіткнувся, топчучи його. Одда, спльовуючи крізь зціплені зуби, потягнув Бранда й допоміг утриматися на ногах.

— Твоя смерть надходить!

Скільки разів, затамувавши дух, він слухав цю пісню, безгучно повторюючи слова, мріючи й собі колись стати в стіну щитів, зажити й собі колись слави! Невже він мріяв ось про це? Тут нічого не важили жодні вміння, усе залежало тільки від сліпого випадку — пощастить чи ні. Це не був герць шляхетних звитяжців, тут безум змагався з безумом. Тут не було місця для хитрощів, кмітливості чи навіть мужності, якщо тільки мужність не полягала в тому, щоб битва несла тебе безпомічного, як хвиля несе уламок гілки. Може, так воно й було.

— Убити їх!

Шум битви був жахливий: гуркіт і брязкіт металу, стукіт і тріск дерева, люди, що горлають прокляття на межі своїх надламаних голосів. Звуки, яких Бранд не міг збагнути. Звуки, які не мали значення. Останні Двері розчинилися навстіж перед ними всіма, і вони йшли до них так хоробро, як могли.

— Твоя смерть надходить!

Дощ посилювався, чоботи виривали траву й місили червону землю, перетворюючи її на болото. Бранд утомився, йому все боліло й нило, але зупинитися він не міг. О боги, як же йому хотілося сцяти! Щось угатило в щит і мало не зірвало його з руки. Повз вухо промайнуло червоне лезо, і Бранд побачив біля себе Шпичку.

Половина обличчя її була забризкана кров’ю. Дівчина всміхалася. Всміхалася так, наче була в рідній стихії.

БОЙОВИЙ ШАЛ

Ш пичка була вбивця. І цього ніхто не міг заперечити.

Смужка стоптаної, закривавленої і змішаної з багнюкою трави за рухомою стіною була її володіннями, і для кожного, хто вдирався до них непроханим, вона ставала Смертю.

З гуркотом, гучнішим за стукіт граду по корпусу «Південного вітру», стіна щитів поволі сунула схилом униз, спихаючи, рубаючи, топчучи ворогів, волочучи їх між щитами, проковтуючи, як голодна змія проковтує свою здобич. Один ужак спробував підвестися, і Шпичка встромила батькового меча йому в спину. Коли він падав, на його закривавленому обличчі був вираз страху та болю.

Здавалось, мало би бути важче, ніж на тренуваннях із дерев’яним мечем, але насправді було набагато легше. Сталь була така легка й гостра, а Шпиччина рука — така сильна й швидка! Її зброя немовби мала власний розум. Безжальний розум, єдина мета якого — убивати.

Шпичка була вбивця. Скіфр колись сказала це, і ось він, доказ, написаний кров’ю на шкірі її ворогів. Вона шкодувала, що батько не бачить її. Може, його дух був тут, стояв опліч неї і підохочував до битви. Шкодувала, що тут нема Гуннана. Вона пхнула б його мордою в усю тут кров, яку пролила. Нехай би тоді заперечив її право бути на полі бою. Вона вбила б і його також.

Конярі не знали такого способу битви й безладно роїлися перед стіною, наскакуючи на неї поодинці або парами. Їхня відвага вела їх до загибелі. Шпичка помітила, що один незграбно намагається вдарити списом поверх щитів, наміряючись у Бранда. Вона метнулась уперед і вдарила ужака топірцем у спину. Гостряк «борідки» глибоко ввігнався в плече, і Шпичка, смикнувши, втягнула ворога між щитами просто до себе.

Вони зчепилися в обіймах, заточуючись, огризаючись, штурхаючись ліктями й колінами. Довге волосся противника лізло Шпичці в рот. Отець Ярві ззаду підтяв ужакові ноги, і Шпичка, вирвавши з криком свій топірець, рубонула в скроню. Шолом злетів з голови й покотився стоптаним схилом.

Батько часто розповідав про бойовий шал — червоний радісний захват від битви, який Мати Війна посилає своїм улюбленим дітям. Шпичка сиділа біля вогнища й слухала його розповіді з круглими очима й роззявленим ротом. Мати казала, що це історії не для дівчаток, але він лише нахилявся ближче — так близько, що вона відчувала його тепле дихання на своїй щоці, — і вів далі хрипким шепотом. Батько розповідав їй про бойовий шал, а тепер Шпичка сама почувала його.

Світ довкола горів, палав, танцював; уривчастий віддих розривав їй груди й жаром обпікав горло. Вона кинулася до краю стіни щитів, де стрій вигинався, розтягувався й ось-ось міг розірватися. Двом ужакам вдалося пробратися між валунами з флангу і зайти Досдувоєві в тил. Вона рубонула одного в бік, і ужак склався навпіл. Другий намірився в неї списом, але зброя, здавалося, рухалась так повільно, наче сунула крізь мед. Шпичка зі сміхом ухилилася, топірцем підрубала ужакові ноги, і той покотився геть.

Повз неї шугнула стріла. Досдувой смикнув Шпичку до себе й затулив щитом, у якому біля обода вже стриміли два тонкі стрижні. Стіна прогиналася посередині, воїни з перекривленими від натуги обличчями силкувалися втримати щити разом. Пролунав удар, із рота північанина полетіли зуби, і він упав. Стіна розпалася. У проломі стояв велетенський ужак у масці зі щелепи моржа, обабіч злісного обличчя стирчали ікла. Він форкав, як бик, і розмахував обіруч величезною шипованою довбнею, розганяючи бійців і розширюючи пробоїну.

Шпичка не почувала страху. Тільки бойовий шал, сильніший, ніж будь-коли.

Кров зануртувала в ній, наче Мати Море, і вона помчала до велета. Він вирячив на неї оскаженілі очі, а вона кинулася додолу, поковзом на боку проїхала поміж його величезними чоботами й обернулася. Довбня гупнула об землю, і Шпичка різонула мечем ззаду по нозі. Кров бризнула, застигаючи чорними плямами, а ужак повалився на коліна. Фрор підступив до нього й важко рубонув сокирою, раз, другий, третій. Синій відбиток долоні на його обличчі поцяткували червоні краплі.

Шпичка побачила, що конярі розбігаються, скочуються зі схилу на рівнину, де на них чекали коні. Вона здійняла зброю над головою й переможно закричала, уся, до кінчиків пальців, палаючи шалом. Батьків дух підохочував її, і вона кинулася за ворогами, як гончак за зайцем.

— Зупиніть її! — заревів Рульф, і хтось відтягнув її назад.

Вона лаялася й пручалася, обличчя їй обліпило сплутане волосся, а щоку дряпала чиясь борода. Це виявився Бранд, він обхопив її лівою рукою так, щоб затулити щитом. За ужаками, що втікали, Шпичка побачила інших. Вони кралися у траві з напнутими луками й затятими обличчями. Їх було багато. Ураз бойовий шал відступив, а натомість наринула хвиля страху.

— Зімкнути стрій! — проревів Рульф, бризкаючи слиною.

Північани відступили, зсунулися один до одного, щоб затулити проломи. Щити хиталися й стукотіли, у шпаринах між ними мерехтіло світло. Шпичка почула, як стріли вдаряються об липове дерево, побачила, як одна, відбившись від обода Брандового щита, перевернулася у повітрі й перелетіла через його плече. Одда впав, із його боку стирчала стріла. Плюючись прокляттями, він силкувався виповзти схилом.

— Відходимо! Відходимо! Тримати стрій!

Вона підхопила товариша під руки й потягла догори, а він стогнав, бив ногами й пускав із рота криваві бульбашки. Шпичка впала, й Одда повалився на неї так, що вона мало не покалічилася власним топірцем. Насилу звівшись на ноги, вона поволочила пораненого далі. Підскочив Колл, щоб допомогти, і разом вони затягли Одду на верхівку пагорба. Стіна щитів помалу відступала за ними до того місця, де стояла кілька божевільних хвилин тому, із річкою позаду й широким степом попереду.

Шпичка остовпіло й оніміло стояла, не знаючи, скільки їхніх уже полягло. Троє? Четверо? Дісталося всім, більшість мали тільки подряпини, але декількох було важко поранено. Вона не знала, чи її саму поранено. Не знала, чия на ній кров. Стріла, що стирчала з Оддиного боку, не лишала йому надто великих надій. Але в Шпички вже не лишилося надто великих надій ні на що. Крізь отвори між побитими щитами вона бачила стоптаний схил, усіяний тілами. Деякі досі рухалися, стогнучи й мацаючи свої рани.

— Проштовхнути вперед чи витягнути? — різко запитала Сафріт, міцно стискаючи Оддину закривавлену руку.

Отець Ярві тільки мовчки дивився вниз, потираючи гостре підборіддя. Пальці лишали після себе червоні сліди на щоці.

Лють щезла, наче її ніколи й не було; вогонь, що палав усередині, згас, зоставивши сам попіл. Батько ніколи не розповідав їй, що бойовий шал — це позичена сила, борг, який доведеться віддавати в подвійному розмірі. Шпичка стиснула в долоні мішечок з кісточками його пальців, але не знайшла в цьому розради. Вона бачила довкола людей, що стогнали й стікали кров’ю, бачила ту різанину, яку вони вчинили. Яку вона вчинила.

Вона була вбивця, і годі було це заперечити.

Шпичка різко зігнулася, мовби її вдарили в живіт, і зблювала на траву жовчю. Тремтячи, випросталась. Світло було занадто яскраве, коліна їй підгиналися, а перед очима все пливло.

Вона була вбивця. І вона хотіла до матері.

Шпичка побачила, що Бранд, озирнувшись, дивиться на неї через плече. Обличчя його було обдерте з одного боку, струминка крові стікала шиєю за комір. Обривки бинтів теліпалися довкола затисненого в руці червоного кинджала.

— Ти як? — хрипко запитав він.

— Не знаю, — відказала Шпичка, і її знову знудило; якби вона щось з’їла перед битвою, то, мабуть, блювала б без упину.

— Треба повернутися на «Південний вітер», — вигукнув хтось верескливим від паніки голосом.

Отець Ярві похитав головою.

— Вони засиплють нас дощем стріл із берега.

— Нам потрібне диво, — видихнув Досдувой, здійнявши очі до рожевого неба.

— Скіфр! — закричав Ярві. Стара, що сиділа, згорбившись і бурмочучи собі щось під ніс, скривилася, мовби їй докучала муха. — Скіфр, ти нам потрібна!

— Вони знову наступають! — загорлав хтось із пошарпаної стіни щитів.

— Скільки? — запитав Ярві.

— Більше, ніж минулого разу! — крикнув Рульф, накладаючи стрілу на тятиву свого чорного лука.

— Наскільки більше?

— Набагато!

Шпичка хотіла ковтнути слину, але в роті пересохло. Вона почувалася такою слабкою, що ледве могла здійняти батькового меча. Колл носив воду тим, хто стояв у стіні щитів. Воїни пили з гарчанням і кривилися від ран.

Фрор прополоскав рот водою і виплюнув.

— Що ж, настав час дорого продати наші життя. Твоя смерть надходить!

— Твоя смерть надходить, — пробурмотіли ще кілька чоловіків, але це пролунало радше як тужливе голосіння, а не зухвалий виклик.

Шпичка чула, як наближаються конярі, чула їхні бойові кличі й тупіт швидких кроків. Чула, як гарчать північани, готуючись зустріти ворога, і, попри слабкість, стиснула зуби та здійняла почервонені топірець і меч. Вона рушила до стіни, до зритої ногами смужки землі за нею, хоча цього разу не почувала ні радості, ні шалу.

— Скіфр! — загорлав отець Ярві.

З розлюченим криком стара зірвалась на ноги й скинула з себе плащ.

— Що ж, будьте прокляті тоді!

І вона затягнула якесь поспів’я, спершу тихе й невиразне, але що далі, то голосніше. Вона минула Шпичку, наспівуючи слова, яких та не розуміла й ніколи не чула досі. А проте здогадалася, що то не людська мова.

То були ельфійські слова, і то була ельфійська магія. Магія, яка розламала Бога й потрощила світ. Кожна волосинка на Шпиччиному тілі стала дибки, немовби повіяв холодний вітер.

Поспів’я лунало чимраз гучніше, швидше й несамовитіше. А тоді Скіфр висмикнула з-за пасків, що обплітали її тіло, два жолобчасті й ґулясті шматки темного металу і вставила їх один в одного. Клацнуло, мовби замкнувся замок.

— Що вона коїть? — запитав Досдувой, але отець Ярві стримав його, здійнявши зсохлу лівицю.

— Те, що мусить.

Скіфр витягнула руку, у якій тримала ельфійську реліквію.

— Розступіться! — наказала вона.

Хитка стіна щитів розділилася надвоє, і Шпичка визирнула в просвіт. Там аж роїлося від конярів, вони сунули схилом, оминаючи трупи своїх загиблих і швидкими стрибками долаючи шлях. У їхніх безжальних очах була Смерть.

Пролунав гуркіт, наче десь поруч ударив грім, палахнуло світло, і найближчий ужак покотився схилом, немовби дістав щигля велетенським пальцем. Розлігся ще один виляск, і недовірливий гомін пробіг серед північан, коли ще одного ворога розкрутило на місці, наче дзиґу, а плече його охопило полум’я.

Скіфр завивала дедалі голосніше й пронизливіше. Уламки блискучого металу відлітали від ельфійської реліквії, яку вона тримала в руці, і падали, димуючи, у траву коло її ніг. Налякані цим чаклунством більше, ніж ужаками, воїни скавуліли, роззявляли роти з подиву і стискали в руках обереги. Шість вигромів розкотилося по рівнині, і шість конярів лежали понівечені й охоплені полум’ям. Решта втікали, нажахано репетуючи.

— Великий Боже, — прошепотів Досдувой, креслячи священний знак на серці.

Запала тиша. Уперше за тривалий час. Чути було тільки шепіт вітру з травою і хрипке Оддине дихання. Тхнуло паленою плоттю. Один з упалих уламків металу підпалив траву. Скіфр рішуче ступила до нього й затоптала полум’я чоботом.

— Що ти накоїла? — прошепотів Досдувой.

— Я промовила ім’я Бога, — відказала Скіфр. — Випалене вогнем і записане ельфійськими рунами до Світового Розламу. Я змусила Смерть покинути належне їй місце біля Останніх Дверей і стати до моїх послуг. Але все має свою ціну.

Вона підійшла до блідого Одди, що лежав, прихилившись до хирлявого дерева. Сафріт схилилася над ним, намагаючись вийняти стрілу.

— Ім’я Бога має сім літер, — сказала Скіфр і наставила на нього смертоносний шматок металу. — Пробач.

— Ні! — скрикнула Сафріт і спробувала затулити Одду собою, але він м’яко відштовхнув її.

— Хто ж хоче померти старим? — він вищирився у своїй божевільній усмішці. Випиляні жолобки в зубах були червоні від крові. — Смерть чекає на кожного.

Пролунав ще один оглушливий виляск. Одда здригнувся, вигнув дугою спину, а тоді затих. Із чорної дірки в його кольчузі здіймалася цівка диму.

Скіфр опустила погляд.

— Я ж казала, що покажу вам магію.

ІНАКШЕ, НІЖ У ПІСНЯХ

— Вони тікають.

Шпичка дивилася вслід ужакам, а вітер шмагав волоссям її закривавлене обличчя. Вершники й коні без вершників віддалялися, перетворюючись на цятки в океані трав.

— Не можу сказати, що мене це дивує, — пробурмотів Бранд, позираючи на Скіфр, яка щільно загорнулась у плащ і важко опустилася знову на схрещені ноги. Вона сиділа біля вогнища, стискаючи в руці священні символи, які носила на шиї, і похмуро тупилася в жарини.

— Ми добре билися, — сказав Рульф, але голос його прозвучав глухо й безвиразно.

— Залізні руки! — кивнув Фрор, вологою ганчіркою стираючи фарбу з обличчя. — Ми здобули перемогу, яка варта пісні.

— Ми здобули перемогу, і тільки це важить.

Отець Ярві підняв шматочок металу від ельфійської реліквії, що лежав у траві, і повертів його в пальцях так, що той замерехтів на сонці. Порожнистий усередині, він досі ледь помітно димів. Як ця річ могла на віддалі вбити людину?

Сафріт, витираючи закривавлені руки, похмуро зиркнула на Скіфр.

— Ми перемогли за допомогою чорних чарів.

— Але ж перемогли, — стенув плечима отець Ярві. — Битва може завершитися або перемогою, або поразкою. Перше, як на мене, краще. Нехай Батько Мир лиє сльози над методами. Мати Війна всміхається досягненій меті.

— А Одда? — стиха запитав Бранд.

Здавалося, цього коротуна нічим не здолати, але ось він переступив поріг Останніх Дверей. Більше вони ніколи не почують його жартів.

— Він не вижив би. Та рана вбила б його, — відказав Ярві. — Ми мали вибирати: або він, або ми всі.

— Безжальний розрахунок, — мовила Сафріт, зібгавши губи в тонку риску.

— Такими є задачі, що їх мусить розв’язувати ватажок, — відповів міністр, не дивлячись на неї.

— Що, як цим чаклунством ми накличемо на себе прокляття? — запитав Досдувой. — Що, як ми ризикуємо спричинити вдруге Божий Розлам? Що, як?..

— Ми перемогли, — голос отця Ярві був холодним і гострим, як оголена сталь. Міністр стулив пальці справної руки довкола шматочка ельфійського металу й так сильно стиснув їх, що йому аж побіліли кісточки. — Подякуйте тому богові, у якого вірите, що лишилися живі. Якщо знаєте, як це зробити. А тоді беріться прибирати трупи.

Досдувой стулив рота й відійшов, хитаючи великою головою.

Бранд із зусиллям розтиснув зболені пальці й упустив щит на землю. Дракон, якого намалювала Рін, був увесь порубаний і подовбаний, на залізному ободі блищали свіжі подряпини, а перев’язки на руці були поплямовані кров’ю. О боги, він увесь був у синцях і саднах. Боліло все. Бранд ледве тримався на ногах і не мав сили сперечатися, добре вони вчинили чи ні. Що більше він бачив, то менше розумів, у чому ж полягає добрий вчинок. Шия пекла, і коли він її торкнувся, то відчув щось мокре. Якась подряпина, чи то від ворожої, чи то від дружньої зброї. Рани болять однаково, байдуже чия рука їх завдає.

— Покладіть їх як належить, — казав тим часом отець Ярві, — і порубайте ці дерева на дрова для поховального вогнища.

— А цих? — Колл вказав на понівечені й закривавлені тіла конярів, що валялися по всьому схилу; деякі північани ходили поміж трупами й шукали, що можна взяти.

— Їх теж поскладайте.

— Навіщо влаштовувати цим покидькам достойне поховання?

Рульф схопив хлопчину за руку.

— Бо якщо ми перемогли тут якихось харпаків, то й ми не кращі за них. Якщо ж ми перемогли великих воїнів, то ми ще величніші.

— Тебе поранено? — запитала Сафріт.

Бранд витріщився на неї порожнім поглядом, наче вона говорила чужоземною мовою.

— Що?

— Сядь.

Це було неважко. Коліна підгиналися самі. Він обвів поглядом відкрите вітрам узвишшя. Північани відклали зброю і заходилися стягувати трупи, укладаючи їх рядами. Інші взялися рубати хирляві дерева на дрова для великого вогнища. Сафріт схилилася над Брандом, помацала поріз на шиї сильними пальцями.

— Рана неглибока. Багато хто має значно гірші.

— Я вбив людину, — пробурмотів він, не звертаючись ні до кого конкретно. Ці слова могли прозвучати як похвальба, але нею аж ніяк не були. — Людину, що мала якісь свої надії, свої турботи, свою родину.

Рульф присів навпочіпки поруч із ним і почухав сиву бороду.

— Убити людину далеко не так легко, як переконують нас барди, — він по-батьківськи поклав руку Брандові на плече. — Ти сьогодні добре бився.

— Справді? — Бранд потер перев’язані долоні. — Я досі думаю, хто він. Що привело його сюди. Чому він мав битися. Досі бачу його обличчя перед собою.

— Цілком можливо, ти бачитимеш його, доки сам не пройдеш крізь Останні Двері. Це та ціна, Бранде, яку доводиться платити за місце в стіні щитів, — Рульф простягнув йому меча. Доброго меча, з посрібленим руків’ям і піхвами зі слідами тривалого вжитку. — Це Оддин. Гадаю, він хотів би, щоб його взяв ти. Справжній воїн повинен мати справжнього меча.

Колись Бранд мріяв мати власного меча, але тепер, коли дивився на цей, його мало не знудило.

— Я не воїн.

— Звісно, що воїн.

— Воїн не знає страху.

— Страху не знає дурень. А воїн стоїть і не відступає попри свій страх. Ти стояв і не відступив.

Бранд смикнув себе за мокрі штани.

— Я стояв і обісцявся.

— Ти не перший і не останній.

— У піснях герої ніколи не обсцикаються.

— Атож, не обсцикаються, — Рульф наостанок потиснув його плече й підвівся. — Саме тому то пісні, а це — життя.

Мати Сонце високо стояла над степом, коли вони знову рушили в дорогу. Дим від поховального вогнища поволі здіймався вгору. Кров уже витекла з неба, яке блищало чистою і гарною блакиттю, але зосталася, темна й запечена, у Бранда під нігтями, на його бинтах і пораненій шиї. Цей день усе одно був червоний. І Брандові здавалося, що відтепер кожен день його життя буде червоний.

Біля щогли лежали чотири весла, а попіл тих, хто сидів за ними, вітер уже розвіював по степу. Скіфр сиділа серед вантажу, натягнувши на голову каптур і поринувши у свої думи. Веслярі відсунулися від неї якомога далі, аж під самі борти.

Бранд скинув поглядом на Шпичку, коли вони взялися за весла, і дівчина глянула у відповідь. Її обличчя було блідим і порожнім, як Оддине, коли вони складали дрова довкола свого товариша. Бранд хотів був усміхнутися, але губи не змогли розтягтися в потрібний вираз.

Вони зі Шпичкою билися в стіні щитів. Вони стояли перед Останніми Дверима. Зустрілися лицем до лиця зі Смертю й лишили криваве жниво Матері Ворон. Хай що там сказав би майстер Гуннан, тепер вони обоє стали воїнами.

Ось тільки все було інакше, ніж у піснях.

ЧОГО ПОТРЕБУЄ

ҐЕТТЛАНДІЯ

Калиїв скидався на величезну пухлину, що розрослася на одному березі Денної й багнистою заразою починала перекидатися на другий. Чисте небо над містом бруднили смуги диму від незліченних вогнищ; зграями кружляли птахи, що харчуються покиддю.

Княжий терем стояв на невисокому пагорбі над річкою. Гребінь широкого даху оздоблювали різьблені позолочені коні, а мур довкола був зведений однаковою мірою як із каміння, так і з багнюки. Далі, перед муром, безладно купчилися дерев’яні будинки, огороджені міцним частоколом; біля проходу зблискували списи воїнів. Ще далі, за частоколом, зчорнілою місцевістю розповзалося в усі боки хаотичне нагромадження наметів, юрт, критих возів, халабуд та інших тимчасових жител, що жахали своєю злиденністю.

— О боги, яке воно величезне, — пробурмотів Бранд.

— О боги, яке воно потворне, — докинула Шпичка.

— Калиїв — як той сечовий міхур, що поступово наповнюється, — пояснила Скіфр, длубаючись у носі. Ретельно дослідивши видобуте, вона витерла палець об плече найближчого весляра так, що той навіть не помітив. — Навесні він роздимається: північани, люд із Південної імперії, конярі зі степів — усі стікаються сюди торгувати. Улітку він лускає, і вся смердота розливається по рівнині. А взимку вони всі від’їжджають, і місто знову зсихається.

— Тхне від нього сечею — що правда, то правда, — пробурчав Рульф, морщачи ніс.

По обидва береги річки здіймалися дві великі присадкуваті вежі з грубого колоддя, а між ними була натягнута залізна сітка. Чорні ланцюги їжачилися шипами, вгиналися під напором спіненої води, збирали на собі уламки дерева й сміття, перепиняючи весь рух Денною.

— Князь Варослав спіймав своїм залізним неводом чималий улов, — зауважив отець Ярві.

Шпичка ще ніколи не бачила так багато кораблів у одному місці. Вони гойдалися на водах річки, громадилися біля причалів, тісними рядами стояли на обох берегах зі знятими щоглами. Тут були судна з Ґеттландії, Ванстерландії і Тровенландії. З Ютмарку і з Островів. Були дивні судна — мабуть, із південних країв — темні й занадто череваті, щоб тягти їх через Горішній волок. Там були навіть дві величезні галери, кожна з трьома рядами весел. «Південний вітер», пропливаючи повз них, видавався геть крихітним.

— Подивіться на цих велетнів, — прошепотів Бранд.

— Кораблі Південної імперії, — сказав Рульф. — На кожному — три сотні чоловік команди.

— Саме їхні команди й потрібні князеві, — мовив Ярві, — щоб битися на його дурній війні проти конярів.

Шпичка аж ніяк не почувалася в захваті від думки, що треба буде знову битися з конярами. Чи, як на те пішло, від потреби залишитися в Калиєві на все літо. У батькових розповідях тут пахло значно приємніше.

— Гадаєш, він захоче допомоги від нас?

— Він її точно захоче, так само як ми хочемо її від нього, — Ярві, насупившись, глянув на княжий терем. — Чи зажадає він її, ось у чому питання.

Князь вочевидь зажадав її вже від багатьох. На пристані юрмилося чимало кислолицього люду з земель Потрощеного моря. Усі вони застрягли в Калиєві, чекаючи, коли князь Варослав вирішить опустити ланцюги. Похмурі, вони тинялися гуртами поміж похилених наметів, лежали під трухлявими навісами, ошукували одне одного в кості, пили прокислий ель, багато лаялися й неприязно позирали на кожного, а надто — на новоприбулих.

— Варославові слід якомога швидше знайти ворогів для цих людей, — пробурмотів Ярві, коли вони зійшли з «Південного вітру». — Поки вони не знайдуть їх самі собі десь поблизу.

Фрор, закріпляючи носову линву, кивнув.

— Немає нічого небезпечнішого за воїнів, які байдикують.

— Вони всі дивляться на нас, — Бранд, якому вранці зняли перев’язки, нервово скубав кірку на ранах від мотузки, що зміїлися вздовж зап’ястків і далі.

Шпичка штурхнула його ліктем.

— Може, то твоя слава летить попереду нас, Звитяжцю Корабля?

— Радше то летить слава отця Ярві. Мені це не подобається.

— А ти вдай, ніби подобається, — порадила Шпичка, прибираючи хороброго виразу й відповідаючи викличним поглядом кожному, хто зиркав на неї, — принаймні намагалася це робити, тимчасом як гарячий вітер шпурляв їй в очі пісок і лопотів сорочкою по спітнілій спині.

— О боги, який же тут сморід, — здушено промовив Бранд, коли вони зійшли з рипливого причалу й відчули під ногами Батька Землю.

Шпичка навіть якби хотіла заперечити, то не змогла би для цього набрати достатню кількість повітря. У покручених вуличках скрізь валялися засохлі кізяки, собаки гризлися за якісь покидьки, а коло дверей стирчали жердини з настромленими на них мертвими тваринами.

— Вони це продають? — стиха запитав Бранд.

— Ні, це їхні жертви богам, — відказав отець Ярві. — Так їхні боги відразу бачать, який дім приніс жертву, а який — ні.

— А ті? — Шпичка вказала на кілька оббілованих туш, які злегка гойдалися на палі посеред майдану, оточені роєм мух.

— Дикунство, — насупившись, пробурмотів Рульф.

Шпичка відчула, як у шлунку щось неприємно зрушилося, коли вона усвідомила, що ці лискучі трупи мають людські форми.

— Конярі? — хрипко запитала вона.

Отець Ярві похмуро похитав головою.

— Ванстерці.

— Що?

Боги свідки, мало хто ненавидів ванстерців більше за Шпичку, але вона не могла збагнути, навіщо Калиївському князю заманулося здирати з них шкіру.

Ярві вказав на дерев’яну табличку з видряпаним на ній надписом.

— «Це команда, яка пішла проти волі князя Варослава і спробувала покинути Калиїв. Нехай їхній приклад буде осторогою іншим північанам».

— Святі боги, — прошепотів Бранд так тихо, що його майже заглушило дзижчання мух. — Невже Ґеттландія справді хоче допомоги від людини, яка чинить таке?

— Те, чого ми хочемо, і те, чого потребуємо, — не завжди одне й те саме.

Десяток озброєних чоловіків прокладали собі шлях крізь портовий хаос. Хоча князь і воював з конярами, але його воїни на надто відрізнялися на вигляд від тих ужаків, яких Шпичка вбивала на березі Денної. Посередині йшла жінка, височенна й худюща. Чорне-пречорне волосся було закутане шовковою хусткою, з країв якої звисали монети.

Жінка спинилася перед ними і зграбно вклонилася. Торбина, яку вона несла на тонкій шиї, гойднулася вперед.

— Я — служителька Варослава, великого Князя калиївського.

— Радий зустрічі, я…

— Ви отець Ярві, міністр Ґеттландії. Князь наказав мені супроводити вас до його двору.

Ярві перезирнувся з Рульфом.

— Я маю взяти це за честь чи перелякатися?

Жінка вклонилася знову.

— Я радила б і те, і те. А ще радила б вам поквапитися.

— Я подолав чималий шлях, щоб зустрітися з князем, тож не бачу причини баритися. Ведіть мене.

— Я виберу кількох людей, щоб пішли з тобою, — пробурчав Рульф, але отець Ярві похитав головою.

— Я візьму тільки Шпичку й Бранда. Невеликий почет, та ще й такий молодий — це вияв довіри до господаря.

— Ти довіряєш Варославові? — стиха запитала Шпичка, коли княжі воїни стали довкола них.

— Я можу вдати, ніби довіряю.

— Він здогадається, що ти вдаєш.

— Звісно. Ось на таких хитких підмурівках і будуються хороші манери.

Шпичка зиркнула на Бранда, а той відповів їй своїм безпорадним поглядом.

— Будьте обережні, — почула вона голос Скіфр. — Навіть за жорстокими мірками степу Варослав зажив слави бузувіра. Пильнуйте, щоб не опинитися в його владі.

Шпичка глянула на величезні ланцюги, що перегородили річку, потім на облуплені трупи, що гойдалися на палі, і лише стенула плечима.

— Ми вже всі в його владі.

Терем Князя калиївського зсередини видавався ще більшим. Його кістяк утворювали стовбури могутніх дерев, досі вкорінених у твердо втоптану землю. Снопи світла, у якому повільно кружляли порошинки, протинали півсутінь, падаючи з високо розміщених вікон. У жолобі для вогнища полум’я ледь горіло, і після спеки надворі в лункій залі було майже холодно.

Варослав, Князь калиївський, був значно молодший, ніж Шпичка гадала. Лише на кілька років старший за Ярві, він, однак, не мав ні волосся, ні бороди, ні навіть брів, через що голова його була гладенька, як яйце. Князь сидів не на тронному підвищенні, а на звичайному стільці біля вогнища. Він не був кремезний, не носив прикрас і не хизувався зброєю. Безволосе обличчя не супилося грізно, на ньому був тільки кам’яний, безпристрасний вираз. Описуючи зовнішність Варослава, Шпичка не змогла б знайти жодної риси, щоб пояснити, чому князь наганяв ляку. А він його таки наганяв. І що ближче вони підходили, пробуджуючи кроками луну, то лячніше їй робилося.

А коли вони з Брандом зупинилися обабіч отця Ярві за кільканадцять кроків від стільця, Шпичка вже знала, що боїться князя Варослава так, як ще нікого й ніколи не боялася у своєму житті.

— Отче Ярві, — від князевого голосу, сухого й шелесткого, як старий папір, Шпичку продерло по спині морозом. — Міністре Ґеттландії, ти вчинив нам велику честь своїм візитом. Ласкаво просимо до Калиєва, Перехрестя Світу, — князь перевів погляд на Бранда, потім на Шпичку, а тоді знову глянув на Ярві й простягнув руку, щоб почухати за вухом здоровенного гончака, який лежав, згорнувшись біля ніжок стільця. — Ти добре зміркував: це лестить, коли чоловік такого високого стану, як ти, приходить до мене з таким невеликим почтом.

Шпичка справді почувалася дещо незатишно в товаристві лише Бранда й отця Ярві. Окрім собацюри завбільшки з ведмедя, у залі було повно вартових у чудернацьких обладунках, із луками, кривими мечами й довгими списами.

Але якщо це все й наганяло на Ярві страху, то міністр цього анітрохи не показував.

— Я знав, що у твоїй оселі, великий княже, нічого не потребуватиму.

— Ти не помилився. Я чув, із тобою припливла відьма Скарайої, Блукачка-у-Руїнах.

— Князь добре обізнаний, як і належить великому володарю. Ми звемо її Скіфр, але так, вона мандрує разом із нами.

— Одначе ти не привів її до мого терема, — Варослав розсміявся різким, як собачий гавкіт, сміхом. — І тут ти добре зміркував. А хто ці юні боги?

— Веслярі з останньої пари. Шпичка Бату, яка вбила шістьох ужаків у сутичці на Денній, і Бранд, який утримав на своїх плечах усю вагу нашої лодії, коли ми переходили через Горішній волок.

— Нищителька Ужаків і Звитяжець Корабля, — Бранд ніяково переступив з ноги на ногу, коли князь скинув на них пильним поглядом. — Серце радіє, коли бачиш таку силу, спритність і відвагу в таких юних воїнах. Ще трохи — і почнеш вірити в героїв, еге ж, отче Ярві?

— Так, великий княже, ще трохи.

Князь смикнув головою в бік своєї тоненької, як лозина, служительки.

— Невеличкі подарунки на пам’ять для тих, хто завтра стане легендою.

Жінка дістала щось із торбини на шиї, вклала до руки Брандові, а тоді — Шпичці. Це виявилася велика, грубо карбована монета із зображенням коня, що став дибки. Монета з червоного золота[3]. Шпичка натужно ковтнула, намагаючись оцінити її вартість, і припустила, що ще ніколи не тримала в руці чогось ціннішого.

— Ви надміру щедрий, великий княже, — прохрипів Бранд, витріщаючись на червінець.

— Великі діяння заслуговують на велику винагороду від великого мужа. Інакше для чого тоді взагалі вивищувати людей? — незмигний Варославів погляд повернувся до Ярві. — Якщо ці двоє сидять у тебе на задніх веслах, то на які ж дива спроможні всі інші?

— Гадаю, декотрі з них здатні вчинити так, що решта твого золота щезне, перш ніж ти це помітиш.

— У хорошій команді завжди знайдеться кілька поганців. Усі не можуть бути доброчесними, еге ж, отче Ярві? А надто ті, хто править.

— Влада змушує одне плече завжди тримати в тіні.

— Саме так. Як ведеться твоїй матері, Перлині Півночі, королеві Лайтлін?

— Вона більше мені не мати, великий княже. Я зрікся родини, коли дав клятву Міністерству.

— Дивні звичаї у вас, північан, — князь знічев’я бавився вухами гончака. — Як на мене, кревні зв’язки словом не обрубати.

— Деякі слова тнуть гостріше, ніж меч, а надто слова клятви. Королева при надії.

— Чекаєте на спадкоємця Чорного престолу? У наші тяжкі часи така новина цінна, як золото.

— Народ радіє, великий княже. Королева часто мовить про те, що хотіла б іще колись відвідати Калиїв.

— Тільки прошу, не надто скоро! Моя скарбниця досі заліковує рани після її минулого візиту.

— То, може, нам вдасться укласти угоду, яка не лише загоїть ті рани, але й виповнить твою скарбницю вщерть?

Варослав не відповів одразу. Він глянув на служительку, і та ледь помітно ворухнулася. Монети, що звисали з країв хустки, гойднулися й заблищали перед її чолом.

— То ти вирушив у таку довгу подорож, отче Ярві, щоб виповнити вщерть мою скарбницю?

— Я вирушив у подорож, щоб знайти допомогу.

— Он воно що! То ти теж прагнеш щедрот від великих мужів, — князь знову замовк. Шпичка відчувала, що ці двоє ведуть між собою якусь гру, поєдинок на словах, який вимагав не менше вміння, ніж сутички на бойовищі. І був куди небезпечніший. — Що ж, назви своє бажання. Якщо тільки ти не шукаєш союзників проти Верховного короля, що сидить у Скекенгаузі.

Усмішка отця Ярві не зблякла ані на дрібку.

— Я мав би здогадатися, що твої гострі очі, великий княже, одразу побачать суть справи. Я — а також королева Лайтлін і король Утіль — ми побоюємося, що, попри всі наші зусилля, Мати Війна може розпростерти свої крила над Потрощеним морем. Верховний король має багатьох союзників, і ми прагнемо врівноважити сили. Країнам, які користають із торгового шляху Дивною і Денною, можливо, доведеться вибирати бік…

— І попри це, я не вибиратиму. Як ти бачив, у мене вдосталь власних клопотів, і я не маю чим допомогти.

— Дозволь запитати, великий княже, чи маєш ти чим допомогти Верховному королеві?

Варослав примружив очі.

— Міністри один за одним пливуть на південь із цим запитанням.

— Отже, я не перший?

— Мати Скер була тут менш ніж місяць тому.

Отець Ярві якусь хвилю зважував його слова.

— Міністерка Ґром-ґіль-Ґорма?

— На доручення праматері Вексен. Вона з’явилася сюди з десятком воїнів Верховного короля й застерігала мене не пхатися в Потрощене море. Можна навіть сказати, погрожувала мені, — гончак здійняв голову й протягло загарчав, з ікл на землю потекла слина. — Тут. У моїй світлиці. Мене поривало наказати здерти з неї шкіру на майдані, але… це був би недипломатичний учинок.

Тихенько шикнувши, він заспокоїв пса.

— То мати Скер відпливла звідси цілою і неушкодженою?

— Мені не випадало вчинити інакше. Вона прямувала на південь, до Першограда, і її лодія мала на носі ознаку Верховного короля. Хоча твої манери мені значно більше до душі, та боюся, я можу пообіцяти тобі те саме, що їй.

— І що ж?

— Допомагати всім моїм добрим друзям на берегах Потрощеного моря рівною мірою.

— Себто не допомагати ніяк?

Князь калиївський усміхнувся, і від його усміху Шпичку всипало морозом сильніше, ніж від грізного погляду.

— Ти знаний своєю кмітливістю, отче Ярві. Я певен, тобі не потрібно пояснювати, що я маю на увазі. Тобі відоме моє становище. Я сиджу між конярами й Великим Лісом. Між Верховним королем та імператрицею. На перетині всіх доріг світу, і небезпеки загрожують мені зусібіч.

— Усім нам загрожують небезпеки.

— Але Князь калиївський повинен мати друзів на сході й на заході, на півночі й на півдні. Князь калиївський користає з рівноваги. Князь калиївський повинен стояти ногою на кожному порозі.

— Скільки ж у тебе ніг, великий княже?

Пес нашорошив вуха і знову загарчав. Варославова усмішка розтанула, наче сніг навесні.

— Дам тобі пораду, отче Ярві. Покинь ці всі розмови про війну. Повертайся до Ґеттландії і торуй шлях Батькові Миру. Адже, як я розумію, саме це повинен робити мудрий міністр.

— То я і моя команда вільні покинути Калиїв, великий княже?

— Затримати Утілевого міністра проти його волі? Це теж був би недипломатичний учинок.

— У такому разі я красно дякую за твою гостинність і за пораду, яку ти дав із добрими намірами. Ми вдячні за неї, але не можемо повернути назад. Ми мусимо щонайпоквапніше вирушити далі, до Першограда, щоб шукати допомоги там.

Шпичка скоса глянула на Бранда й побачила, як той нервово ковтнув. Їх чекала подорож до Першограда, за пів світу від дому. На думку про це вона відчула спалах збудження. І спалах страху.

Варослав лише зневажливо пирхнув.

— Нехай щастить. Але боюся, від імператриці ви нічого не добудетеся. Під старість вона стала ще побожнішою і не хоче мати ніяких справ із тими, хто не поклоняється її Єдиному Божеству. Тільки до одного вона охоча більше, ніж до белькотіння священників, — до кровопролиття. Та ще до ельфійських реліквій. Але щоб здобути її ласку, потрібна найдивовижніша реліквія з усіх, які тільки були знайдені.

— Ох, великий княже, де ж мені роздобути таку річ? — отець Ярві — сама невинність і покора — низько вклонився.

Проте Шпичка помітила, як кутиків його губ торкнулася хитра посмішка.

3. ПЕРШОГРАД

УДАЧА

Боги свідки, під час цієї подорожі у Бранда нагромадився цілий стос розчарувань заввишки з нього самого. На жаль, багато що виявилося інакшим, ніж у розповідях і піснях, які він чув у Торлбю. А багато про що люди взагалі воліли не згадувати.

Одна з таких речей — безкраї мочарі в пониззі Денної. Хмари комарів-кровопивців, що сновигали над берегами смердючої твані. Сірі світанки, коли мандрівники прокидалися, просякнуті болотяною вільгістю й опухлі від сверблячих укусів.

Друга — це довге узбережжя Золотого моря. Жалюгідні сільця за жалюгідними огорожками, де отець Ярві, розмовляючи чужинськими мовами, торгувався з пастухами, обличчя яких були видублені сонцем. Галькові пляжі, де північани ставили колом іскристі смолоскипи й лежали насторожі, здригаючись від найменшого шуму, упевнені, що за межею світла чаяться розбійники.

Спогади про ту битву з конярами скрадалися за Брандом по п’ятах, лице чоловіка, якого він убив, не давало спокою думкам, а удари сталі об дерево вдиралися в сни.

— Твоя смерть надходить!

Він схоплювався, прокидаючись у липкій темряві, але тишу порушував тільки швидкий стукіт його серця і повільне сюрчання цвіркунів. У піснях нічого не співалося про жаль і докори сумління.

Нічого пісні не розповідали і про нудьгу. Весло здіймалося й опускалося, погнута берегова лінія поволі тяглася за бортом, тиждень за тижнем. Накочувалася туга за домівкою, прокидалося хвилювання за сестру, підступав сльозливий смуток за речами, які він, здавалося, завжди ненавидів. Скіфр гарикала без упину, Шпичка без упину тренувалася й без упину духопелила кожного з команди, а найдужче — Бранда. Отець Ярві без упину відповідав на безупинні Коллові запитання про рослини, про рани, про політику, про історію, про путь, яку Батько Місяць долає по небу. День у день — усе те саме: садна, морська хвороба, сонячні опіки, спека, мухи, спрага, сморід від тіл, протерті штани на сідницях, харч, який ощадливо роздає Сафріт, Досдувоїв зубний біль, тисячі пояснень того, як Фрор дістав свій шрам, несвіжа їжа, бігунка, безнастанні дрібні суперечки, постійний страх кожного зустрічного, а найгірше — чітке усвідомлення, що через це все доведеться пройти ще раз дорогою назад.

Атож, розчарувань, прикрощів і випробувань під час цієї подорожі не бракувало.

Але Першоград перевершив усі очікування.

Місто було зведене на широкому розі, що глибоко вганявся в протоку. Від берега до берега здіймалися білокам’яні будівлі з гордовитими вежами й крутосхилими дахами, з мостами, що немовби висіли в повітрі, і міцними мурами всередині ще міцніших. А над усім тим підносився Палац Імператриці, що стояв на найвищому пагорбі, — нагромадження блискучих бань посеред фортеці, такої величезної, що в ній можна було б помістити ціле Торлбю і ще лишилося б місце на два Ройстоки.

Усе місто сяяло червоними, жовтими й білими вогнями. Їх було так багато, що вони забарвлювали хмари на синьому вечірньому небі в приємний рожевий колір і танцювали тисячами відблисків на поверхні затоки, до якої кораблі з усього світу зліталися, як бджоли на мед.

Споруди на безгомінних берегах Дивної переважали розмірами, але тут, у Першограді, були не ельфійські руїни, а витвори людських рук, не напівзруйновані гробниці давноминулої слави, а місце великих надій і шалених мрій, що вирувало життям. Навіть іздалеку Бранд чув поклик міста — невиразний шум десь на межі сприйняття, від якого гуло все тіло, аж до кінчиків пальців.

Колл, щоб краще бачити, видерся на щоглу, почасти вкриту його різьбленнями, і тепер сидів на реї, розмахуючи руками й радісно репетуючи, як божевільний. Сафріт, обхопивши голову руками, бурмотіла:

— Я здаюся, годі. Нехай падає і розбивається, якщо йому так хочеться. Мені байдуже. Ану злізай звідти, йолопе!

— Ти коли-небудь бачила щось схоже на це? — прошепотів Бранд.

— Нічого схожого на це немає в усьому світі, — відказала Шпичка, і на її схудлому гартованому обличчі заграв божевільний усміх.

Серед щетини на стриженому боці її голови виднів довгий блідий шрам, а в поплутаних пасмах поруч зі срібними кільцями з’явилися ще й золоті, нарізані з монети, яку їй дав Варослав. «Чи не занадто — носити золото на голові?» — запитав був Рульф, але Шпичка тільки стенула плечима й відповіла: мовляв, чому б і не на голові, таке саме місце, як і решта.

Свого червінця Бранд зберігав у капшучку, якого носив на шиї. Ця монета означала нове життя для Рін, і він нізащо не міг її втратити.

— Ось він, Першоград, Рульфе! — вигукнув отець Ярві, пробираючись поміж усміхненими веслярами до корми. — У мене добре передчуття.

— У мене теж, — відказав стерничий, і павутинка веселих зморщок побрижила шкіру біля кутиків його очей.

Скіфр похмуро глянула на птаство, що кружляло над ними.

— Передчуття, може, й добрі, а ось знамення — лихі.

Після битви на Денній хороший настрій до неї цілком так і не повернувся.

Отець Ярві пустив повз вуха її осторогу.

— Ми зустрінемося з Теофорою, Імператрицею Півдня, піднесемо її дарунок королеви Лайтлін, а тоді побачимо те, що побачимо, — він обернувся до команди з розпростертими руками; його подертий плащ лопотів на вітрі. — Ми подолали довгий і небезпечний шлях, друзі мої! Ми перетнули пів світу! І ось нарешті перед нами кінець дороги!

Залунали радісні вигуки.

— Кінець дороги, — повторила тихо Шпичка й облизала порепані губи, неначе була п’яничкою, а Першоград на обрії — великою кінвою з елем.

У нападі дитячих веселощів Бранд хлюпнув на неї водою з фляги. Бризки заіскрились у повітрі, коли дівчина вибила флягу в нього з рук і чоботом спихнула його зі скрині.

— Годі вже вам дуріти, варвари, — сказав Рульф, ставлячи ногу між ними. — Ви тепер у цивілізованому місці. Віднині маєте поводитися цивілізовано.

У порту панував суцільний рейвах.

Люди штовхалися, смикали й шарпали одне одного в сліпучо-яскравому світлі смолоскипів; юрба вирувала, наче жива істота; подекуди спалахували бійки, над головами миготіли кулаки і навіть зброя. Перед брамою півколом стояли воїни в чудернацьких обладунках, схожих на риб’ячу луску. Вони грізно гарчали на натовп і час від часу били найзухваліших ратищами списів.

— То це цивілізоване місце? — пробурмотів Бранд, коли Рульф скерував «Південний вітер» до причалу.

— Найцивілізованіше у світі, — відказав отець Ярві. — Хоча здебільшого це означає лише те, що люди воліють встромляти одне одному ножа в спину, а не ставати до бою віч-на-віч.

— Так менша ймовірність забризкати кров’ю розкішні шати, — докинула Шпичка, спостерігаючи, як якийсь чоловік навшпиньках біжить пристанню, підібравши шовкове вбрання над кісточками ніг.

Великий, череватий і явно перевантажений корабель із зеленими від цвілі бортами перехнябився так сильно, що половина весел не діставали до води. Перелякані пасажири юрмилися по одному боці. Коли Бранд втягував весло, двоє чи то самі стрибнули, чи то були скинуті у воду. У повітрі висіла поволока диму і тхнуло горілим деревом, але сильнішим був запах паніки, міцний, як сморід перепрілого сіна, і чіпкий, як зараза.

— Схоже, нас знову спіткала невдача! — вигукнув Досдувой, коли Бранд вибрався на причал слідом за Шпичкою.

— Я не надто вірю в удачу, — сказав отець Ярві. — Лише у вдало сплановані дії і невдало сплановані. У глибокі задуми й поверхові.

Він підійшов до припорошеного сивиною північанина з довгою бородою, розділеною надвоє і зав’язаною за шиєю. Чоловік невдоволено хмурився, споглядаючи, як вантажать судно, доволі схоже на їхню лодію.

— Добрий день… — почав міністр.

— Який же він добрий! — прогримів північанин, перекрикуючи загальний шум і гам. — І ви тут не знайдете багатьох, хто з вами згодився б!

— Ми з «Південного вітру», — сказав Ярві, — спустилися Денною з Калиєва.

— Я Орнульф, капітан «Матері Сонця», — він кивком голови вказав на свою пошарпану негодою лодію. — Ми вирушили з Ройстока два роки тому. Навесні ми торгували з альюками й набрали щонайкращого товару. Прянощі, вино, намисто та інші скарби, побачивши які наше жіноцтво ридало б від щастя, — він скрушно похитав головою. — Ми винаймали склад у місті, але вчора вночі він згорів. Ми все втратили. Усе пішло з димом.

— Мені шкода це чути, — мовив міністр. — Та все ж боги, забравши товар, лишили вам ваші життя.

— Саме тому ми й забираємося з цього проклятущого міста, поки не втратили ще й їх.

Почувся жіночий вереск, такий пронизливий, аж кров холонула в жилах. Ярві спохмурнів.

— Тут завжди так?

— То ви ще нічого не знаєте? — здивувався Орнульф. — Імператриця Теофора померла вчора вночі.

Бранд зиркнув на Шпичку. Та скривилася й почухала шрам на голові.

— І хто тепер править? — після новини про смерть імператриці бадьорості в голосі отця Ярві значно поменшало.

— Як я чув, сьогодні вранці на трон посаджено її сімнадцятилітню племінницю Віаліну, що стала тридцять п’ятою Імператрицею Півдня. Але мене на цю врочисту подію, на жаль, не запросили, — пирхнув Орнульф.

— То хто ж править? — повторив запитання Ярві.

Північанин мотнув головою праворуч, потім ліворуч.

— Наразі — простолюд. Поки закон ще спить, люди зводять порахунки між собою.

— Як я розумію, люди тут добре пам’ятають, хто і що їм винен, — докинув Рульф.

— Ще б пак! Список боргів ведуть із діда-прадіда. Я чув, що саме так і почалася пожежа: якийсь купець вирішив помститися іншому. Ладен битися об заклад: у тому, що стосується давніх образ, сама прамати Вексен може в них дечого повчитися.

— Я б на це не поставив, — пробурмотів отець Ярві.

— Дядько юної імператриці, дука Мікедас, хоче взяти владу у свої руки. У місті повно його воїнів. Буцімто щоб забезпечити порядок, каже він. Поки народ не призвичаїться.

— Призвичаїться до того, що дука став біля керма?

Орнульф гмикнув.

— А я гадав, що ти тут новенький.

— Можновладці скрізь однакові, — відказав Ярві.

— Може, цей дука наведе тут порядок, — з надією мовив Бранд.

— Схоже, що йому треба сотень п’ять мечів, щоб навести порядок у самому лише порту, — зауважила Шпичка, похмуро дивлячись на безладне юрмище.

— Мечів йому не бракує, — відказав Орнульф, — але він неполюбляє північан. Якщо маєте ліцензію від Верховного короля, то будете квітувати. Усім іншим варто забиратися звідси якнайшвидше, поки дука не понакладав на нас мита й не обчухрав до самого стебла, а то й гірше.

Ярві стиснув тонкі губи.

— У нас із Верховним королем не найтепліші стосунки.

— Тоді вертайся на північ, друже, поки ще маєш змогу.

— Якщо вирушиш на північ, то опинишся в сітях князя Варослава, — сказав Бранд.

— Він досі відловлює кораблі з командами? — Орнульф схопився обіруч за двійчату бороду і смикнув її так, наче хотів відірвати. — А бодай йому! Стільки вовків довкола! І як чесний злодій має заробляти собі на життя?

Ярві простягнув йому щось, і Бранд помітив блиск срібла.

— Якщо цей злодій має здоровий глузд, то піде до королеви Ґеттландії Лайтлін і скаже, що його послав її міністр.

Орнульф глянув на свою долоню, потім на зсохлу руку Ярві, а тоді звів витріщені очі.

— То ти отець Ярві?

— Так, я отець Ярві. І я прибув сюди, щоб зустрітися з імператрицею.

Шерег воїнів став напирати на юрбу, відтискаючи її від брами, хоча людям не було куди відступати.

Рульф тяжко зітхнув.

— Навряд чи Теофора почує тебе з-за Останніх Дверей, тож розмовляти доведеться з цією Віаліною.

— Імператриця помирає напередодні нашого прибуття, — нахилившись до міністра, стиха мовив Бранд. — Що ти тепер скажеш про удачу?

Отець Ярві протягло зітхнув, дивлячись, як навантажений візок падає з причалу просто в море, а кінь, звільнившись від упряжі, несамовито хвицається й вирячує очі від жаху.

— Скажу, що трохи удачі нам не завадило б.

ЗА ТРОНОМ

— Я схожа на блазницю, — невдоволено поскаржилася Шпичка, пробираючись велелюдними вулицями за отцем Ярві.

— Ні-ні, — заперечив він. — Люди всміхаються, коли бачать блазнів. Це не твій випадок.

Він змусив її вимитися в гарячій купелі, та ще й вкинув до води якогось гіркого на запах зілля, щоб витравити вошей. Одягнута в нові тісні одежі, Шпичка почувалася під ними такою самою, як ті оббіловані бідолахи в порту Калиєва. Сафріт знову обстригла їй пів голови до коротенької щетини, а тоді кістяним гребенем спробувала розчесати ковтяхи на другій половині, але розчаровано здалася після того, як зламала три зубці. Вона видала Шпичці туніку з якоїсь тканини кривавого кольору і з гаптованим золотом комірцем, таку ніжну й м’яку на дотик, що здавалося, ніби на тобі взагалі нічого нема. Коли Шпичка зажадала свій старий одяг, комірниця вказала на купу лахміття, що горіло на вулиці, і запитала, чи вона справді хоче його назад.

Хоч і нижча на голову, Сафріт була невблаганна, як Скіфр, тільки на свій лад, і не терпіла заперечень. Урешті-решт довелося ще й надіти на руки дзенькотливі срібні браслети, а довкола шиї обернути кілька разів намисто з червоного скла. Її мати сплеснула б руками від гордощів, побачивши доньку такою причепуреною, але Шпичка всі ці прикраси завжди вважала такими ж зручними, як невільницькі ланцюги.

— Тут люди очікують… — Ярві махнув каліченою рукою на гурт чорношкірих чоловіків у шовковому вбранні, на якому блискотіли понашивані уламки дзеркала, — …певної театральності. Вони вважатимуть тебе захопливо страшною. Або страшенно захопливою. Словом, вигляд у тебе саме той, що треба.

— Ха.

Шпичка знала, що вигляд у неї як у повної дурепи, бо коли постала перед усіма напахчена й виряджена в усе це безглуздя, Колл захихотів, Скіфр надула щоки й пхикнула, а Бранд мовчки вирячився так, ніби побачив живого мерця. Шпичка тоді спаленіла від сорому, і обличчя їй пашіло ще й досі.

Якийсь чоловік у високому капелюсі витріщав на неї очі. Шпичка залюбки показала б йому батькового меча, але чужинцям не дозволяли носити зброю в Першограді. Тому замість цього вона наблизилася до чоловіка й грізно клацнула зубами. Цього виявилося цілком досить, щоб глядько зойкнув від страху й шаснув геть.

— А чому ж тоді ти не вдягнув нічого показного? — запитала вона, наздоганяючи Ярві.

Здавалося, у нього був якийсь хист просочуватися крізь натовп, тимчасом як їй доводилося проштовхуватися за ним, лишаючи позаду себе розгніваних перехожих.

— Я вдягнув, — заперечив міністр і розгладив своє звичайне чорне вбрання без жоднісінької оздоби. — Серед цієї пістрявої юрби я вирізнятимуся скромною простотою, як і годиться гідному довіри служителю Батька Голубів.

— Ти — гідний довіри служитель?

— Я ж не сказав, що є ним. Я сказав, що матиму такий вигляд, — отець Ярві похитав головою, коли Шпичка вчергове обсмикнула на дупі надто тісні штани. — Слово честі, Бранд мав рацію, коли сказав, що нема такого благословення, яке б ти не вважала за прокляття. Більшість людей були б удячні за нове ошатне вбрання. Я ж не можу взяти тебе до палацу, коли від тебе тхне, як від жебрачки.

— А навіщо тобі взагалі брати мене до палацу?

— Я ж не піду сам-один.

— То треба було взяти когось, хто не бовкне якоїсь дурниці в найбільш неслушну мить. Сафріт, чи Рульфа, чи навіть Бранда. Він має таке обличчя, яке заохочує йому вірити.

— Він має таке обличчя, яке заохочує його ошукати. Я, звісно, не відкидаю неабияких дипломатичних талантів Сафріт, Рульфа чи Бранда, але існує ймовірність, що юна імператриця Віаліна тепло прийме дівчину свого віку.

— Мене?! Мене ніхто ніколи не приймає тепло, — вона пригадала зневагу від дівчат у Торлбю, їхні колючі погляди й отруйний сміх. Хоча відтоді вона вбила вже вісьмох чоловіків, на саму згадку про їхні кпини Шпичку пройняв дрож. — А дівчата мого віку — і поготів.

— Цього разу все буде інакше.

— Чому?

— Тому що ти триматимеш язика за зубами й солодко всміхатимешся.

Шпичка здивовано здійняла брови.

— Це на мене не дуже схоже. Ти певен, що воно так буде?

Ярві, примруживши очі, скоса глянув на неї.

— О так, я певен. Зачекай-но!

Шпичці відпала щелепа, коли вона побачила шість дивоглядних чудовиськ, що перетинали вулицю, прикуті одне до одного срібним ланцюгом. Їхні довжелезні шиї — завдовжки з людину — сумовито похитувалися.

— Як далеко ми від Ґеттландії, — пробурмотіла вона, дивлячись, як чудернацькі тварини чвалають між білими будинками, такими височенними, що покручений провулок унизу скидався на тінистий каньйон.

Шпичка пригадала вогке й темне каміння Ґеттландії, світанкову імлу над сірою Матір’ю Морем, віддих, що парує в холодному ранковому повітрі, довгі вечори, коли вона тулилася до вогнища, щоб зігрітися, материн голос, що проказує нічну молитву. Здавалось, це все було в якомусь іншому житті. У якомусь іншому світі. Світі, за яким Шпичка ніколи й не думала, що буде сумувати.

— Так, далеко, — погодився Ярві, рушаючи жвавою ходою крізь липку смердючу спеку Першограда; тепла пора року вже минала, але восени тут було куди жаркіше, ніж у середлітті в Торлбю.

Шпичка подумала про той довгий і важкий шлях, який вони подолали. Про місяці веслування. Про виснажливий перехід Горішнім волоком. Про постійний острах у степах. Не кажучи вже про загрозу від князя Варослава, що нависала над ними під час подорожі Денною.

— Імператриця зможе нам допомогти, якщо захоче?

— Коли не сталлю, то сріблом точно зможе, — відказав Ярві й пробурмотів якоюсь невідомою мовою вибачення, обходячи гуртик жінок, завішених темними запиналами. Їхні обведені фарбою очі стежили за Шпичкою, мовби це вона тут мала дивний вигляд.

— І все одно сили будуть нерівні, — вона взялася перелічувати ворогів Ґеттландії, загинаючи мозолисті пальці. — Верховний король має під собою Ютмарк, інглінгів, нижньоземців, ванстерців, острів’ян…

— Можливо, ти здивуєшся, але я вже про це міркував.

— А на нашому боці тільки тровенландці.

Ярві зневажливо чмихнув.

— Цей союз — як молоко, залишене на полуденній спеці.

— Тобто?

— Довго не протриває.

— Але ж король Фінн сказав…

— Король Фінн — надутий мішок із тельбухами, який не має влади навіть у власному королівстві. Він підтримує нас тільки через свою пиху, але вона швидко розтане перед гнівом праматері Вексен, як сніг розтає від променів Матері Сонця. Тим невеличким трюком ми лише виграли собі трохи часу.

— Але тоді… ми лишимося одні.

— Мій дядько Утіль стане й один проти всього світу і заявить, що сталь — це відповідь на все.

— Звучить сміливо, — сказала Шпичка.

— Авжеж.

— Але… не дуже розумно.

Ярві всміхнувся до неї.

— Я вражений. Я очікував, що ти навчишся володіти мечем, а не розважливо мислити. Але не турбуйся. Я сподіваюся знайти інші способи урівняти сили.

Коли вони минули височенну палацову браму з бронзи, Шпичку перестало бентежити те, що вона вбрана як принцеса, а натомість їй стало соромно за те, що вона вбрана як селючка. Рабині тут видавалися королевами, а вартові — героями з легенд. У залі, в якій їх приймали, юрмилися обвішані коштовностями придворні, такі самі барвисті, бундючні й — судячи з того, що вона бачила, — такі самі безкорисні, як ті павичі, що поважно походжали доріжками бездоганного садка.

Шпичка хотіла би бути маленькою і непомітною, але її нові чоботи мали товсті підошви, а сама вона за останні кілька місяців витягнулася ще більше й тепер височіла навіть над отцем Ярві, який і сам був вищий за більшість людей. Тож їй, як завжди, лишалася тільки одна можливість — випростати плечі, випнути підборіддя й прибрати хороброго виразу, дарма що насправді вона боягузливо пітніла під безглуздою багряною тунікою.

Дука Мікедас сидів на високому помості, недбало перекинувши ногу через різьблене бильце золотого трону. Його прегарний обладунок був оздоблений позолоченими завитками. Він був із тих вродливих чоловіків, які переоцінюють власну вроду — темношкірий, із вогником в очах і помережаними сріблом чорними волоссям і бородою.

— Вітаю вас, друзі, і ласкаво прошу до Першограда! — він сяйнув чарівливою усмішкою, яка в Шпички вичарувала хіба що глибоку підозру. — Як вам моє володіння вашою мовою?

Отець Ярві низько вклонився, і Шпичка наслідувала його приклад. «Кланяйся, коли я кланятимусь», — напучував він її, і, схоже, це означало «за першої-ліпшої нагоди».

— Бездоганне, ваша ясновельможносте. Ми приємно вражені…

— Нагадайте мені, як вас звати. У мене жахлива пам’ять на імена.

— Це отець Ярві, міністр Ґеттландії.

Жінка, яка промовила це, була худа, висока й дуже бліда і з поголеною головою. На татуйованих передпліччях бряжчали ельфійські браслети, поблискуючи стародавньою сталлю, золотом і уламками кристалів. Шпичка підібгала губи, але вчасно похопилася й не плюнула на відчищену до блиску підлогу.

— Мати Скер, — мовив Ярві. — Це неймовірна втіха для мене щоразу, коли наші шляхи перетинаються.

Перед ними стояла міністерка Ванстерландії, яка нашіптувала поради до вуха Ґром-ґіль-Ґормові та яку прамати Вексен послала на південь, щоб застерегти князя Варослава не пхатися в Потрощене море.

— На жаль, не можу сказати того самого, — відповіла мати Скер. — Жодна з наших трьох зустрічей не була приємною анітрохи, — вона перевела погляд своїх блакитно-крижаних очей на Шпичку. — Цієї жінки я не знаю.

— Насправді ви вже зустрічалися, у Скекенгаузі. Це Шпичка Бату, донька Сторна Гедланда.

Шпичка з певним вдоволенням помітила, як здивовано збільшилися очі матері Скер.

— Чим ви її годували?

— Вогнем і точилом, — усміхнувся Ярві, — і вона має неабиякий апетит. Шпичка вже виявила себе вправною войовницею у сутичці з ужаками.

— Які дивні у вас воїни! — дука Мікедас видавався не так враженим, як потішеним. Придворні слухняно захихотіли. — Я б залюбки подивився на її двобій проти одного з моїх людей.

— Може, відразу проти двох? — вихопилось у Шпички, перш ніж вона усвідомила, що розтулила рот. Голос видався чужим, наче й не належав їй; рипучий і зухвалий, він відбився гучним і диким відлунням від мармурових стін, оздоблених срібними візерунками.

Але дука тільки розсміявся.

— Чудово! Ось він, юнацький запал! Моя небога така сама. Гадає, що можна робити все, що заманеться, і не зважати на традиції, на почуття інших, на… реальність.

Ярві знову вклонився.

— Ті, хто править, і ті, хто стоїть поруч із ними, мають повсякчас уважати на реальність.

Дука наставив на нього палець.

— А ти мені подобаєшся.

— Власне кажучи, у нас із вами є спільна знайома.

— Он як?

— Ебдель Арік Шадікширрам.

Очі дуки здивовано збільшилися, він зняв ногу з бильця й сів прямо.

— Як вона?

— З великим жалем мушу повідомити, що вона пройшла крізь Останні Двері, ваша ясновельможносте.

— Померла?

— Загинула від руки підступного раба.

— Боже милостивий, — дука відкинувся на спинку трону. — То була непересічна жінка. Знаєте, я колись прохав її руки… авжеж, я був тоді ще юним, але… — він зачудовано похитав головою. — Вона мені відмовила.

— Справді непересічна жінка.

— Роки течуть, як вода крізь пальці. Здається, то було тільки вчора… — дука протягло зітхнув, а тоді його очі затвердли. — Але перейдімо до справи.

— Звісно, ваша ясновельможносте, — отець Ярві знову вклонився. Його голова бовталася, наче яблуко у відрі з водою. — Я прибув сюди як посланець від королеви Лайтлін і короля Утіля з Ґеттландії і прохаю авдієнції з її осяйною величністю Віаліною, Імператрицею Півдня.

— Гмм, — дука сперся на лікоть і невдоволено потер бороду. — А де саме ця ваша Ґуттландія?

Шпичка заскреготіла зубами, але Ярві мав сталевий терпець.

— Ґеттландія лежить на західному узбережжі Потрощеного моря, ваша ясновельможносте, на північ від Скекенгауза, осідка Верховного короля.

— У вас там на півночі так багато дрібних країнок! Треба бути вченим, щоб запам’ятати їх усі!

Знову задзеленчав сміх придворних, і Шпичку охопило могутнє бажання затопити кільком лизоблюдам у пику.

— Я радо надав би авдієнцію кожному, хто про неї просить, та, мусите зрозуміти, часи для нас нелегкі.

Ярві вклонився.

— Звісно, ваша ясновельможносте.

— Ми маємо багато ворогів, яких треба впокорити, і багато друзів, яких треба заспокоїти. І багато союзів, про які треба подбати. Деякі з них… менш важливі для нас, ніж інші, не візьміть мої слова за неповагу.

Від його сліпучої усмішки аж тхнуло неповагою, як цвіллю — від старого сиру.

Ярві вклонився.

— Звісно, ваша ясновельможносте.

— Імператриця Віаліна — жінка не такого… штибу, — помахом руки він вказав на Шпичку так, наче та була негодящою кобилою з його стайні. — Віаліна тільки-тільки вийшла з дитячого віку. Вона наївна, і на неї легко справити враження. Їй ще треба дуже багато дізнатися про те, як усе насправді влаштовано. Як ви розумієте, я мушу бути обережний. Ви ж, своєю чергою, мусите виявити терплячість. Для держави такої великої та різнорідної, як наша, перехід від однієї правительки до іншої — завжди трохи… непевна справа, як перехід убрід через річку. Але в належний час я по вас пошлю.

Ярві вклонився.

— Звісно, ваша ясновельможносте. Чи можу я запитати, коли саме?

Дука відмахнувся показним жестом довгих пальців.

— У належний час, отче… е-е…

— Ярві, — просичала мати Скер.

Шпичка не тямила в дипломатії, але в неї склалося стійке враження, що «в належний час» означає «ніколи».

Коли вони вийшли, Мати Скер чекала на них у великому передпокої, уздовж стін якого стояли статуї. Поруч із міністеркою стовбичили два її воїни — похмурий ванстерець і здоровенний нижньоземець, із пикою, наче витесаною з каменю. Шпичка була не в гуморі й одразу ж наїжачилася, але жоден із них не знітився.

Не знітилася і їхня господиня.

— Не сподівалася зустріти тебе тут, отче Ярві.

— А я — тебе, мати Скер.

Утім, помітно було, що ні для кого з них у цій зустрічі немає жодної несподіванки.

— Ми обоє опинилися за пів світу від належного нам місця. Я гадав, ти поруч зі своїм королем, Ґром-ґіль-Ґормом. Ти мала б наставляти його на шлях Батька Мира, інакше Мати Війна підбурить його проти Ґеттландії і приведе до загибелі.

Погляд матері Скер зробився ще більш крижаним, якщо тільки це було можливо.

— Я була б із ним, якби прамати Вексен не доручила мені цієї місії.

— Велика честь, — кутик міністрових губ ледь-ледь вигнувся, натякаючи на те, що ця почесна місія більше скидалася на вигнання і їм обом про це було відомо. — Щоб її заслужити, ти, мабуть, чимось неабияк догодила праматері Вексен. Ти обстоювала інтереси своєї країни? Інтереси свого короля і його підданців, як і належить чинити міністрові?

— Коли я даю клятву, то тримаю її, — відгиркнула Скер. — Вірна міністерка вирушає туди, куди її посилає прамати.

— Достоту як вірна рабиня.

— Авжеж! Кому, як не тобі, знати. Болить іще шия?

Усмішка Ярві зробилася натягнутою.

— Рани цілком загоїлися.

— Справді? — Скер наблизилася до нього, шкірячи зуби з-під тонких губ. — На твоєму місці я б верталася до Потрощеного моря, доки на твоїй шиї не з’явилися нові.

Сказавши це, вона пройшла повз них. Шпичка обмінялася з ванстерцем ще одним довгим злим поглядом, перш ніж воїн подався за міністеркою.

— Від неї нам буде клопіт, — пошепки сказала Шпичка, коли їх ніхто не міг почути.

— Атож.

— І вона в ласці у дуки.

— Атож.

— І вона прибула сюди раніше від нас.

— Атож.

— Отже… прамати Вексен здогадалася, щó ти зробиш, задовго до того, як ти це зробив.

— Атож.

— Щось мені підказує, що ніякої авдієнції ми тут не добудемо.

Ярві глянув на неї з кислою міною.

— Ось бачиш? Ти таки знаєшся на дипломатії.

ДАВНІ ДРУЗІ

Святі боги, але ж і швидкою вона стала! Відтоді як вони покинули Торлбю, Бранд і сам зробився вдвічі кращим бійцем лише завдяки тренувальним поєдинкам зі Шпичкою, але щодня він дедалі більше відставав від неї. Поруч із нею він почувався неповоротким кабаном, завжди на три кроки позаду. Сам на сам він не мав жодних шансів, хоч де б вони не билися. Останнім часом, навіть виходячи проти неї з двома товаришами, Бранд мав враження, ніби кількісна перевага у Шпички. Чимраз менше вона відбивалася в обороні, чимраз більше нападала на них, як мисливець на безпомічну здобич.

— Колле, — гукнув Бранд і смикнув головою, вказуючи напрям, — заходь зліва!

Розосередившись по внутрішньому дворику занедбаного будинку палацового типу, який знайшов їм Ярві, вони стали заходити з боків, намагаючись загнати її в пастку, принадити тими проміжками, що розділяли їх.

— Досдувою, трохи…

Бранд занадто пізно збагнув, що Шпичка заманила здорованя в єдиний сонячний кут подвір’я. Досдувой замружився, коли Мати Сонце несподівано вдарила його в очі.

Шпичка блискавично наскочила на нього й завдала топірцем такого удару по щиту, що аж тріски полетіли, а велетень, попри свої розміри, аж захитався. Відтак штрикнула дерев’яним мечем під щитом і вгородила вістря Досдувоєві в чималеньке черево. Регочучи, вона крутнулася, легко ухиляючись від удару, і Бранд тільки розітнув повітря там, де ще якусь мить тому стояла Шпичка. Рухаючись, вона пильнувала, щоб між нею і Коллом завжди лишалася одна з облущених колон, які оточували дворик.

— О Боже, — прохрипів Досдувой, склавшись навпіл і тримаючись руками за черево.

— Непогано, — похвалила Скіфр, що походжала довкола бійців, заклавши руки за спину. — Але не дозволяй, щоб власний порив заніс тебе задалеко. Щоразу бийся так, наче востаннє. До кожного ворога стався як до найгрізнішого. Розумний боєць завжди видається слабшим, ніж є насправді, хоч яким слабким буде його противник.

— Дякую за такі слова, — процідив Бранд крізь зціплені зуби, силкуючись плечем обтерти з обличчя піт.

Святі боги, але ж і спека! Іноді здавалося, що в цьому клятому місті взагалі ніколи не буває вітру.

— Мій батько застерігав, що ніколи не можна впадати в гординю, — Шпиччині очі бігали, зиркаючи то на Бранда, то на Колла, які намагалися загнати її в кут. — Він казав, що великі воїни починають вірити у пісні про себе самих і думати, що вбити їх може тільки щось велике. Але так само будь-кого може вбити якась дрібничка.

— Подряпина, що заятрилася, — сказала Сафріт, яка спостерігала за поєдинком, уперши руки в боки.

— Протертий щитовий ремінь, — буркнув Бранд, що намагався не відривати очей від Шпиччиної зброї, хоча увагу його дещо відвертала облипла сорочка дівчини.

— Овече лайно, на якому можна послизнутися, — докинув Колл.

Він зробив випад і спробував дістати Шпичку мечем, але натомість дав їй змогу завдати потужного удару по щиту й вислизнути на вільний простір.

— Твій батько казав розумні речі, — мовила Скіфр. — Як він помер?

— Загинув на герці з Ґром-ґіль-Ґормом. Судячи з усього, він впав у гординю.

Шпичка миттєво змінила напрямок руху, і хоча Колл ставав дедалі швидшим, із нею йому годі було рівнятися. Вона була стрімка, як скорпіон, і куди менш милосердна. Її топірець ударив Колла під коліно. Нога підломилася, хлопчина охнув і заточився набік. Меч ляснув його плазом по тулубу, і Колл із розпачливим криком покотився подвір’ям.

Однак це дало Брандові сприятливу нагоду для атаки. Шпичка ще не встигла відновити рівновагу, але все одно зуміла відбити його меч убік, і той ударив її в плече. Святі боги, але ж і міцна вона стала — навіть не скривилася! Бранд врізався в неї щитом і попхнув. Шпичка з гарчанням опиралася, але він припер її до стіни, вибиваючи ободом вм’ятини, аж посипався тиньк. Якусь хвилю вони незграбно вовтузилися, і на мить йому здалося, що він узяв гору. Але хоч Бранд і напирав на неї, Шпичка якось примудрилася перенести вагу й підбити йому ногу.

Обоє важко гепнулися додолу, і він опинився на споді. Святі боги, але ж і сильна вона! Бранд, наче той Бейл у пісні, змагався з велетенським вугром, щоправда, з куди меншим успіхом.

— Ти маєш його вбити, — закричала Скіфр, — а не злягатися з ним! Цим ділом займешся собі на дозвіллі!

Вони покотилися, зчепившись, а коли спинилися, Шпичка знову була зверху. Щирячи зуби, вона намагалася придушити йому горло своїм передпліччям, а Бранд тримав її лікоть, силкуючись відвести від себе. Обоє гарчали.

Їхні лиця були так близько, що Шпиччині два ока злилися в одне. Так близько, що Бранд бачив кожну краплину поту на її чолі. Так близько, що її груди притискалися до нього, і він відчував кожен її швидкий гарячий кисло-солодкий віддих.

На якусь мить йому здалося, ніби вони не б’ються, а роблять щось інше.

Раптом важкі двері здригнулися й відчинились. Шпичка зіскочила з Бранда як ужалена.

— Ще одна перемога? — переступаючи через поріг, буркнув отець Ярві; за ним зайшов похмурий Рульф.

— Звісна річ, — відказала Шпичка так, наче мала на думці лише одне — побити Бранда.

А й справді: хіба вона могла мати на думці щось інше?

Він незграбно підвівся й обтріпавсь, удаючи, ніби не паленіє весь від обличчя аж до п’ят. Удаючи, ніби горбиться від удару ліктем по ребрах, а не від того, що настовбурчилося нижче. Удаючи, ніби все як раніше. А проте щось таки змінилося того дня, коли Шпичка вийшла на подвір’я в новому вбранні. Наче й та сама, але водночас зовсім-зовсім інакша. Світло падало скоса на її насуплене обличчя, від чого одне око її зблискувало, і Бранд лише дивився на неї, не спроможний вимовити ні слова. Зненацька все розбилося на друзки. А може, навпаки — стало цілим. Шпичка вже не була його товаришкою, суперницею, сусідкою по веслу, однією з команди. Точніше, вона й далі була всім цим, але стала ще чимось. Чимось, що дивувало й захоплювало його, але передусім лякало до всирачки. Щось змінилося: він побачив Шпичку інакшою — і тепер не міг дивитися на неї так, як раніше.

Вони спали на підлозі в одній кімнаті. Коли вони сюди прибули, Бранд не бачив у цьому нічого незвичного, адже доти вони кілька місяців спали мало не одне на одному. Але тепер він лежав пів ночі в липкій духоті й не міг заснути, відчуваючи її близькість. Дослухаючись до безугавного гамору міста й намагаючись виокремити серед усіх цих звуків її повільне дихання. Думаючи про те, як легко було би простягнути руку й торкнутися її…

Бранд усвідомив, що знову скоса витріщається на її дупу, і змусив себе опустити очі додолу.

— Святі боги, — безгучно прошепотів він, але не мав жодної гадки, до котрого з них звертатися з таким клопотом.

— Я страшенно радий, що бодай хтось із нас має перемоги, — гірко кинув Ярві.

— Знову невдача в палаці? — здушено витиснув досі зігнутий Бранд, що відчайдушно намагався чимось зайняти свою увагу.

— У тому палаці удачі не водиться взагалі, — відказав Рульф.

— Ще один втрачений день, — Ярві опустився на лавку й понурив плечі. — Нам пощастить, якщо випаде ще одна нагода почути образи від дуки Мікедаса, годі й казати про те, щоб зустрітися з його племінницею.

— Я гадала, ти не віриш в удачу, — мовила Шпичка.

— Зараз мені лишилася тільки одна надія, що удача вірить у мене.

Отець Ярві видавався збентеженим. Бранд ніколи не бачив його таким. Навіть під час битви з конярами він, здавалося, завжди був упевнений у своїх діях. Тепер Бранд замислився, чи не було це все маскою, яку міністр надівав на себе. Маску, що дала тріщини. Він уперше болісно усвідомив: Ярві лише на кілька років був старший за нього й мусив тримати у своїх руках — з яких тільки одна була справна — долю всієї Ґеттландії.

— Цікаво, що там зараз у Торлбю? — з тугою в голосі пробурмотів Колл, дриґаючи вдареною ногою.

— Надходять жнива, мабуть, — відказав Досдувой, який закачав сорочку, щоб оглянути свої синці.

— Золоте колосся ячменю гойдається на полях, — докинула Скіфр.

— Торговці з’їжджаються на ринки, — Сафріт бавилася купецькими важками, які носила на шиї. — У портах роїться від кораблів. Гроші течуть у кишені.

— Якщо тільки хлібá не спалили ванстерці, — буркнув Ярві. — А купців не затримала в Скекенгаузі прамати Вексен. Бо тоді на полях тільки чорнітиме стерня, а порти стоятимуть порожні. Хтозна, можливо, прамати вже підбурила проти нас нижньоземців. А також інглінгів, із Блискучим Їллінгом на чолі. Можливо, тисячі ворогів уже марширують на Ґеттландію.

Бранд натужно ковтнув слину, думаючи про Рін у їхній незахищеній хатці поза міськими мурами.

— Ти справді так гадаєш?

— Ні. Поки що ні. Але невдовзі — цілком можливо. Час спливає, а я нічого не можу вдіяти. Завжди ж має бути якийсь спосіб, — міністр утупився в землю, смикаючи ніготь великого пальця на скарлюченій руці. — Половина війни ведеться словами, і перемогу здобувають слова. Правильні слова до правильних людей. Але я не знаю ні перших, ні других.

— Усе налагодиться, — пробурмотів Бранд, який хотів допомогти, але гадки не мав, що зробити.

— Хотів би я знати як, — Ярві затулив бліде обличчя долонями, суха рука поруч зі здоровою видавалася зіпсутою іграшкою. — Нам потрібне диво, чорт забирай!

Цієї миті пролунав стукіт у двері.

Скіфр здійняла брову.

— Хіба ми чекаємо на гостей?

— У нас не надто багато друзів у цьому місті, — зауважила Шпичка.

— У тебе ніде не надто багато друзів, — сказав Бранд.

— Може, це мати Скер надіслала своїх людей із вітаннями, — припустив Ярві.

— До зброї! — прогарчав Рульф і кинув Шпичці меча, та спіймала його на льоту.

— Їй-богу, я радо стану до бою з будь-ким, — сказав Досдувой, хапаючи списа, — аби тільки не з нею.

Бранд видобув з піхов меча, що колись належав Одді. Після тренувального клинка сталь видалася йому страшенно легкою. Переляк принаймні допоміг йому впоратися з проблемою в штанах.

Двері задрижали від чергових ударів, а це були міцні двері.

Колл підкрався навшпиньках і зазирнув у вічко.

— Якась жінка, — прошепотів він. — З вигляду — заможна.

— Сама? — запитав Ярві.

— Так, я сама, — пролунав з-за дверей приглушений голос. — Я ваш друг.

— Саме це сказав би ворог, — мовила Шпичка.

— Або друг, — докинув Бранд.

— Боги свідки, друг нам не завадив би, — сказав Рульф, але все одно наклав стрілу на тятиву свого чорного лука.

— Відчини, — звелів Ярві.

Колл відсмикнув засув так швидко, наче той міг обпекти, і відскочив убік, стискаючи в кожній руці по ножу. Бранд присів і затулився щитом, очікуючи на дощ стріл, що зі свистом мали влетіти крізь дверний отвір.

Натомість двері повільно й зі скрипом прочинилися, і в шпарину визирнуло обличчя. Обличчя темношкірої і темноокої жінки з чорним волоссям, що було зібране у вільний пучок на голові й закріплене шпильками з самоцвітами. На верхній губі вона мала невеличкий рубець, і крізь щілину зблискували білі зуби, коли жінка всміхалася.

— Тук-тук, — сказала вона, прослизаючи досередини й зачиняючи за собою двері.

На ній була довга тонка накидка з білого льняного полотна, а на шиї висів золотий ланцюжок, кожна ланка якого формою скидалася на око. Побачивши всі ті вістря, наставлені на неї, жінка звела брову й повільно піднесла руки догори.

— Ой, я здаюся.

Рульф зненацька радісно загорлав, віджбурнув лук, кинувся до жінки й обхопив її своїми ручищами.

— Сумаеле! — вигукнув він, міцно стискаючи її. — О боги, як я за тобою скучив!

— А я — за тобою, Рульфе, старий ти поганцю! — видихнула вона, поплескуючи його по спині, а тоді аж зойкнула, коли він підійняв її над долівкою. — У мене закралася підозра, коли я почула, що до нашого порту зайшла лодія з назвою «Південний вітер». Вдалий хід, до речі.

— Це нагадує мені, звідки ми, — відказав Ярві, потираючи шию здоровою рукою.

— Отче Ярві, — мовила Сумаель, вивільняючись із обіймів стерничого. — Гай-гай, ти немов загубився в морі й конче потребуєш когось, хто вказав би тобі курс.

— Деякі речі ніколи не міняються, — відповів він. — Ти маєш… розкішний вигляд.

— А ти — жахливий.

— Деякі речі ніколи не міняються.

— Не обіймеш мене?

Він чмихнув, мало не схлипнув.

— Я боюся, що тоді не зможу тебе відпустити.

Сумаель підійшла до нього. Якусь мить вони дивилися одне одному в очі.

— Я ризикну, — вона обійняла його, зіпнувшись навшпиньки, щоб притулитися міцніше.

Ярві поклав голову їй на плече, і на його запалих щоках зблиснули сльози.

Бранд зиркнув на Шпичку, а та стенула плечима у відповідь.

— Тепер ми знаємо, хто така Сумаель.

— То це тут посольство Ґеттландії? — Сумаель тицьнула пальцем у відсталий шматок тиньку, поплямованого цвіллю. Тиньк упав, розлетівшись по запилюжених дошках підлоги. — У тебе хист до вигідних оборудок.

— Я син своєї матері, — відказав Ярві. — Нехай навіть вона вже й не мати мені.

Занедбана зала, у якій вони їли, могла вмістити сорок людей, але більшість команди розійшлася, і в порожній кімнаті тепер гуляла луна.

— Що ти тут робиш, Сумаеле?

— Окрім того, що прийшла зустрітися з давніми друзями? — вона зручно розсілася на стільці, закинувши на подряпану стільницю брудний чобіт, який геть не пасував до її гарного вбрання. — Я допомагала дядькові будувати корабель для імператриці Теофори, а потім одне за одним, і зрештою, на превелике роздратування деяких її вельмож, вона призначила мене наглядачкою свого флоту.

Пасмо волосся впало їй на обличчя. Сумаель випнула нижню губу і здмухнула його.

— Ти завжди зналася на кораблях, — Рульф сяяв усмішкою, дивлячись на неї, як на улюблену доньку, що неочікувано навідалася додому. — І на тому, як дратувати людей.

— Імперський флот гнив південніше, у гавані Руґори. Так сталося, що саме там навчалася племінниця імператриці, Віаліна, — неслухняне пасемце знову впало їй перед очі, і вона знову здула його. — Або ж сиділа в ув’язненні — залежить від того, як на це дивитися.

— В ув’язненні? — здивувався Бранд.

— Усередині імператорської родини небагато довіри, — стенула плечима Сумаель. — Але Віаліна хотіла більше дізнатися про кораблі. Вона хотіла більше дізнатися про все. Мабуть, можна сказати, що ми заприятелювали. Коли Теофора захворіла й Віаліну викликали до Першограда, вона попросила мене поїхати з нею, — вона підчепила пальцем ланцюжок із золотих очей і відпустила його, ланцюжок мелодійно дзенькнув. — Ось так, наче якимись чарами, я стала радницею Імператриці Півдня.

— Талант завжди спливе нагору, — сказав Рульф.

— Як і лайно, — буркнула Шпичка.

Сумаель посміхнулася їй.

— У такому разі ти, мабуть, непотоплювана.

Бранд зареготав, але Шпичка сердито зиркнула на нього, і він змовк.

— То ти тепер сидиш по праву руч від наймогутнішої жінки у світі? — запитав Рульф, недовірливо хитаючи лисуватою головою.

— Так, але, ясна річ, не сама.

Пасмо впало знову. Сумаель роздратовано скривилася й узялася виймати шпильки.

— У неї десятки радників, і більшість із них — то люди Мікедаса. Віаліна носить титул імператриці, але вся влада в руках її дядька, і він не має жодного наміру нею ділитися.

— Нам він не вділив навіть уваги від імператриці, — сказав Ярві.

— Я чула про це, — волосся впало чорною завісою на половину її обличчя. Око на іншій половині блимнуло. — Принаймні ви вийшли з палацу, не позбувшись голів.

— Гадаєш, ми збережемо їх на плечах, якщо залишимося тут і далі? — запитав Ярві.

Сумаелине око скосувало на Шпичку.

— Залежить від того, наскільки дипломатичними ви можете бути.

— Я можу бути дуже дипломатичною, — гиркнула Шпичка.

Сумаель лише посміхнулася ширше. Здавалось, вона цілковито невразлива до залякування.

— Ти схожа на капітанку корабля, на якому ми з Ярві колись плавали.

Отець Ярві вибухнув сміхом, Рульф також, а Шпичка насупилася.

— Це образа чи комплімент?

— Мабуть, трохи того, трохи того, — Ярві сів прямо, поставив лікті на стіл і стиснув суху долоню здоровою. — Верховний король готується до війни, Сумаеле. Хтозна, можливо, він уже її розпочав.

— Скільки в тебе союзників? — запитала вона, збираючи волосся обіруч і вкладаючи його у вузол.

— Замало.

— Деякі речі ніколи не міняються, чи не так, Ярві? — Сумаель заколола шпильки спритними пальцями. — Дука не так ревно шанує Єдине Божество, як Теофора, але все одно він має намір дотримати союз із праматір’ю Вексен. Він вибирає того, хто, на його думку, переможе.

— Це ми ще побачимо, — сказав Ярві. — Мені треба поговорити з імператрицею.

Сумаель надула щоки й зітхнула.

— Я спробую. Але не можу обіцяти нічого більше, ніж те, що імператриця тебе вислухає.

— Ти мені нічого не винна.

Вона пильно глянула йому в очі, засовуючи останню шпильку, на кінці якої блищав самоцвіт.

— Це не питання того, хто кому що винен. Між нами з тобою про це не може бути й мови.

Ярві, здавалося, не знав, що йому робити: сміятися чи плакати. Урешті-решт він відкинувся на спинку й уривчасто зітхнув.

— Я гадав, що більше ніколи тебе не побачу.

Сумаель усміхнулася, і в щілині на її губі блиснув білий зуб. Бранд усвідомив, що ця жінка починає йому подобатися.

— І?

— Я радий, що помилився.

— Я теж.

Пасемце волосся знову впало їй на обличчя. Сумаель, схрестивши очі, якусь мить насуплено дивилася на нього, а тоді здмухнула.

НАДІЇ

Ш пичка проштовхувалася крізь невдоволену цим юрбу, що плавом пливла до храму на молитву. Тут була сила-силенна цих храмів, і народу в них молилася тьма-тьмуща.

— Поклоніння цьому Єдиному Божеству забирає чимало часу, — пробурчав Бранд, якому крізь таку тисняву нелегко було пропихати свої широкі плечі.

— Великі й Малі Боги пильнують своїх справ, а це Єдине Божество, схоже, тільки й знає, що пхати носа в чужі.

— І слухати, як калатають дзвони, — Бранд скривився, коли з білої дзвіниці просто над ними вчергове злетіло набридливе бамкання. — Я не скаржитимусь, якщо більше ніколи в житті не почую жодного клятого дзвону, — він нахилився ближче до неї і прошепотів: — Вони не спалюють своїх мерців. Ховають їх. У землю. Неспаленими.

Шпичка зиркнула на розлоге подвір’я поруч із храмом, забите вщерть каменями-знаками, хиткими, як зуби в роті у жебрака. Під кожним із них, очевидно, лежав і гнив труп. Сотні трупів. Тисячі. Величезна підземна трупарня просто посеред міста.

На цю думку її пройняло холодним потом, і Шпичка міцно стиснула мішечок із кісточками батькових пальців.

— Прокляте місто.

Хоча батько любив розповідати про Першоград, але вона вже починала ненавидіти це місце. Надто велике — його громаддя пригнічувало. Надто гучне — постійний гамір заважав думати. Надто спекотне — удень і вночі сповнене смородом і липким потом. Скрізь сміття, мухи, стерво, жебраки — Шпичці аж паморочилося від цього всього. Та ще й ці юрмища людей — усі кудись поспішали, не знаючи одне одного й не прагнучи одне від одного нічого, крім зиску.

— Треба вертатися додому, — пробурмотіла вона.

— Ми ж лише недавно сюди прибули.

— Саме час покинути місце, яке ненавидиш.

— Ти все ненавидиш.

— Не все.

Шпичка зиркнула скоса на хлопця й побачила, що той дивиться на неї. Він швидко відвів очі, а їй уже не вперше залоскотало в животі.

Як виявилося, окрім спантеличеного й безпорадного погляду, Бранд мав іще один, і саме його Шпичка постійно помічала останнім часом. Блискучі очі, що пильно дивилися на неї з-під кількох неслухняних пасом волосся. Почасти спраглий, почасти переляканий погляд. Того дня, коли вони боролися, качаючись по подвір’ю, притиснувшись одне до одного… щось сталося. Через це щось кров прилинула їй до обличчя, і не лише до обличчя. До шлунка теж. І навіть нижче. Але сумніви юрмилися і штовхалися в її голові, як ті віряни, що прийшли до храму на молитву.

Може, треба просто спитати? «Знаю, ми раніше ненавиділи одне одного, але тепер мені здається, що ти мені дуже подобаєшся. Може, я тобі теж, хоч трохи?» О боги, це звучало так безглуздо. Усе своє життя Шпичка тільки відштовхувала людей і тепер гадки не мала, як натомість притягнути когось до себе. Що коли він гляне на неї як на пришелепкувату? Ця думка зяяла перед нею, наче яма під ногами. «Що ти маєш на увазі “подобаюся тобі”? У якому розумінні “подобаюся”?» Може, просто схопити його й поцілувати? Шпичка не могла викинути це з голови, не могла думати ні про що інше. Що коли погляд — це лише погляд і нічого більше? Що коли її мати мала рацію — хіба якийсь чоловік захоче таку ненормальну, важку на вдачу й норовливу дівчину, як вона? Напевно не Бранд, гарний статурою і добрий душею, такий, яким і має бути чоловік. Він може мати будь-яку дівчину…

Раптом його рука обхопила її і потягнула до якихось дверей. Серце мало не вистрибнуло Шпичці з грудей, і вона навіть зойкнула по-дівчачому, коли Бранд притиснув її. А тоді побачила, що всі поквапно розступаються. Вулицею з гуркотом промчали коні. Пір’їни на вуздечках тріпотіли, позолочені обладунки виблискували, а високі вершники у високих шоломах — очевидно, люди дуки Мікедаса — анітрохи не зважали на тих, хто тиснувся до будинків обабіч вулиці.

— Так і розтоптати когось можна, — буркнув Бранд, невдоволено позираючи їм услід.

— Ага, — прохрипіла Шпичка. — Можна.

Вона дурила сама себе. Інакше не могло бути. Вони — тільки друзі. Товариші по веслу. Ось і все. І ніким іншим їм бути не потрібно. Навіщо руйнувати це, прагнучи чогось, чого вона не заслуговувала, чого не могла мати… А тоді Шпичка знову піймала його погляд, той клятий погляд, від якого її серце починало калатати так, наче вона цілу милю веслувала як навіжена. Бранд різко сахнувся з ніяковим напівусміхом і рушив далі, пробираючись крізь натовп, що знову загачував вулицю.

Що як він почуває до неї те саме? Хоче запитати, але боїться й не знає як? Кожна розмова з ним видавалася небезпечною, як битва. Спати разом в одній кімнаті було справжньою мукою. Коли вони вперше стелилися на підлозі, то були просто товаришами по веслу, сміялися над тим, які руїни їм винайняв отець Ярві, — палац хоч куди: крізь дірки в даху світить сонце. Але тепер Шпичка лише вдавала, що спить, відчуваючи його близькість. Іноді їй здавалося, що він теж удає, що його розплющені очі дивляться на неї. Але вона не була певна. Думка про те, щоб спати поруч із ним, пригнічувала її, так само як і думка про те, щоб спати деінде.

«Я… подобаюся тобі? Тобто подобаюся?»

Усе це було наче якась бісова загадка, написана невідомою їй мовою.

Бранд зітхнув і витер піт із чола, вочевидь не здогадуючись про ту бурю сумнівів, які спричинив.

— Мабуть, ми заберемося звідси, щойно укладемо угоду з імператрицею.

Шпичка спробувала опанувати себе й говорити нормально, хоч і не дуже тямила, як це.

— Я починаю думати, що цього ніколи не станеться.

Бранд стенув плечима. Як завжди спокійний, надійний і довірливий.

— Отець Ярві знайде спосіб.

— Отець Ярві — ще той спритник, але ж він не чарівник. Якби ти був у палаці й бачив пику того дуки…

— Тоді Сумаель допоможе йому знайти спосіб.

Шпичка зневажливо пирхнула.

— Можна подумати, ніби в тої Сумаелі вилазить із дупи Мати Сонце — таким світлом вона осяває життя кожного.

— Але не твоє?

— Я їй не довіряю.

— Ти нікому не довіряєш.

Вона мало не сказала: «Я довіряю тобі», — але вчасно прикусила язика й лише пробурчала щось невиразне.

— Рульф теж прихильний до неї, — вів далі Бранд. — Сказав мені, що довірив би їй власне життя. Отець Ярві — також, а його важко назвати довірливим.

— Цікаво, що їх трьох пов’язує, — сказала Шпичка. — Тут криється якась історія.

— Іноді що менше знаєш, то краще спиш.

— Це тебе стосується. Але не мене.

Шпичка глянула на Бранда і знову побачила, як він відводить погляд. Почасти спраглий, почасти переляканий. Вона вкотре відчула той дивний лоскіт десь глибоко в животі й укотре взялася б несамовито сперечатися сама з собою, якби вони врешті не прийшли на ринок.

Чи то пак на один із багатьох ринків. У Першограді їх було кілька десятків, кожен завбільшки з Ройсток. Це були справжні міста, де панували несамовита метушня й галас, а довкола прилавків тиснувся щонайрізномастіший люд. Бряжчали величезні терези, стукотіли абаки, торговці голосно вигукували ціни різними мовами, силкуючись перекричати іржання, кудкудакання чи ґелґотання живності. У повітрі стояла ядуча суміш із запахів готованого їдла, нудотно-солодких прянощів, свіжого гною і ще бозна-чого. Либонь, усього. Тут можна було купити все на світі. Пряжки до ременів і сіль. Пурпурове сукно і божків. Величезних риб-страховидл із сумними очима. Шпичка заплющила свої очі, міцно стиснувши повіки, а тоді розплющила їх, але шалена круговерть кольорів і далі вирувала перед нею.

— Лише м’ясо, — жалібно промовила Шпичка, зважуючи в руці капшук, якого їй дав отець Ярві. — Нам потрібне лише м’ясо, — Сафріт навіть не сказала, яке саме. Шпичка відступила вбік, пропускаючи жінку в поплямованому фартуху з козячою головою під пахвою. — І з чого, біс його бери, нам почати?

— Зажди-но.

Бранд спинився перед прилавком, за яким темношкірий продавець торгував разками скляного намиста. Хлопець узяв одне, і Мати Сонце заіскрила в жовтому склі.

— Як гадаєш, гарне? Сподобається дівчині такий подарунок?

Шпичка стенула плечима.

— Я така собі фахівчиня в гарних речах. Та й у дівчатах, коли на те вже пішло.

— Але ж ти дівчина, хіба ні?

— Так мені каже мати, — відповіла вона й пробурмотіла собі під ніс: — Але думки щодо цього різняться.

Бранд узяв інше намисто, цього разу синьо-зелене.

— А котре ти сама хотіла б? — скоса всміхнувся він до неї. — У подарунок?

Шпичка відчула, як їй знову залоскотало в животі, сильно як ніколи. Її аж занудило. Якщо їй потрібен був доказ, то ось він. Подарунок. Для неї. Звісно, їй хотілося б не намисто, але, якщо пощастить, наступного разу буде щось ліпше. Якщо вона добере правильні слова. Що ж сказати? О боги, що ж сказати? Її язик зненацька немов збільшився вдвічі.

— Котре я хотіла б чи?.. — вона поглянула на Бранда, схиливши голову набік і намагаючись говорити лагідним голосом. Чарівливим — нехай і не знала, як це має звучати. Шпичка за все своє життя була лагідною не більш як три рази, а чарівливою не була ніколи, тож спромоглася тільки недоладно буркнути: — Чи котре я хочу?

Тепер він глянув на неї спантеличено.

— Я маю на увазі, котре б ти хотіла, щоб тобі привезли з подорожі? Якби сама була в Торлбю.

Попри нестерпну спеку, у Шпички всередині все похололо. Пройнявши груди, холод помалу поширився по всьому тілу, розповзся аж до кінчиків пальців. То це не для неї. Це подарунок для якоїсь дівчини в Торлбю. Звісно. Власний порив заніс Шпичку задалеко, дарма що Скіфр попереджала її.

— Не знаю, — хрипко відказала вона і спробувала стенути плечима так, ніби це нічого для неї не важило. Хоча насправді важило багато. — Звідки мені знати?

Шпичка відвернулася, відчуваючи, що все її обличчя паленіє. Бранд торгувався з продавцем, а їй хотілося, щоб земля розчахнулася під ногами й поглинула її неспалену, як мертвих південців.

Цікаво, кому він купує те намисто. У Торлбю не так багато було дівчат підхожого віку. Найпевніше, Шпичка знала її. Найпевніше, ця дівчина неодноразово тицяла в бік Шпички пальцем і насміхалася з неї. Мабуть, одна з тих вродливиць, яких завжди ставила їй за зразок мати. Одна з тих, хто знає, як шити, як усміхатися, як належно носити ключ.

Шпичка гадала, що загартувала себе до всього. Удари долонею, кулаком, щитом їй майже не боліли. Але в кожному обладунку є слабке місце. Нехай отець Ярві й урятував її від побиття камінням, але Бранд, навіть не помітивши, розчавив її звичайним разком намиста.

Він досі всміхався від вуха до вуха, ховаючи покупку до кишені.

— Їй має сподобатися.

Шпичку аж перекривило. Брандові навіть на думку не спало, що вона могла вирішити, ніби це намисто — для неї. Він ніколи не думав про неї так, як вона думала про нього. Їй здалося, що світ довкола втратив усі барви. Вона провела чималу частину свого життя, почуваючи сором, вважаючи себе дурною і негарною, але ще ніколи це почуття не було таким гострим, як зараз.

— Яка ж я дурепа, — прошипіла вона.

Бранд здивовано глипнув на неї.

— Га?

Цього разу це був безпорадний погляд, і Шпичку охопило майже непереборне бажання стерти ударом кулака цей вираз йому з обличчя. Але вона знала: то не була Брандова провина. То не була нічия провина, тільки її, Шпиччина, а яка користь із того, щоб бити саму себе? Вона спробувала натягнути на себе хоробре обличчя, але не змогла його відшукати. Їй хотілося тільки одного — забратися звідсіля. Байдуже куди. Вона ступила крок і стала як укопана.

Дорогу їй заступив похмурий ванстерець, що супроводжував матір Скер у палаці. Його права рука ховалася під складкою плаща, де, поза всяким сумнівом, тримала меча. Поруч із ним стояв якийсь чоловічок зі щурячим обличчям, а ліворуч краєм ока вона помітила якийсь рух. Мабуть, здоровань-нижньоземець.

— Мати Скер хоче з вами побалакати, — сказав ванстерець, вишкіривши далеко не найкращі на вигляд зуби. — Ліпше буде, якщо ви підете з нами спокійно і без зайвого галасу.

— А ще ліпше буде, якщо ми спокійно і без зайвого галасу підемо своєю дорогою, — відповів Бранд і потягнув Шпичку за плече.

Вона струсила його руку. Пекучий сором умить перемінився на холодну лють. Шпичка мусила зробити комусь боляче, і ці недоумки нагодилися саме вчасно.

Вчасно для неї. І дуже невчасно для них.

— Нічого я не робитиму без зайвого галасу.

Вона кинула срібняк отця Ярві власнику найближчого прилавка, заваленого всяким знаряддям і дерев’яними виробами.

— Це за що? — запитав він, спіймавши монету.

— За завдану шкоду, — відказала вона, взяла молоток і кинула його з-під руки.

Молоток поцілив ванстерцю просто в голову й відскочив. Воїн ошелешено позадкував, а Шпичка схопила важкий глек з іншого прилавка й розбила його об макітру противникові, поки той не отямився. Вино обілляло обох з голови до ніг. Ванстерець заточився й почав падати. Шпичка підскочила до нього й ударила в обличчя гострим уламком відбитої від глека ручки.

Вона помітила ніж та інстинктивно ухилилася, прогнувши тулуб назад. Блискуче лезо просвистіло просто перед її широко розплющеними очима. Чоловічок зі щурячим лицем штрикнув знову. Шпичка кинулася вбік і перекотилась через прилавок, власник якого щось лементував про свої товари. Звівшись, вона схопила миску з якимись прянощами й сипонула їх в щуролицього. Того оповила духмяна помаранчева хмара, він зайшовся кашлем, відпльовуючись, і наосліп кинувся на Шпичку. Вона скористалася дерев’яною мискою як щитом, і коли лезо ножа встромилося в неї, вирвала його з руки нападника.

Він незграбно замахнувся на неї, але вона заблокувала удар, і кулак тільки черкнув їй по щоці. Шпичка підступила ближче і врізала йому коліном спочатку в живіт, а потім між ноги. Чоловічок заскавулів. Вона схопила його за підборіддя, відхилилась і щосили буцнула головою в щуряче обличчя. На якусь мить удар приголомшив навіть її саму, але й близько не так, як її противника, що впав рачки, плюючи кров’ю. Шпичка з розмаху кóпнула його так, що чоловічок аж перевернувся на спину. Прилавок перекинувся, і блискотлива лавина риби майже повністю поховала щуролицього під собою.

Шпичка обернулася й побачила, що здоровий нижньоземець притиснув Бранда спиною до прилавка з фруктами й намагається встромити ніж йому в обличчя. Хлопець силкувався стримати його руку, висунувши кінчик язика між зубами й не відводячи очей від блискучого вістря.

Коли тренуєшся, б’єшся з товаришами по веслу, тебе завжди щось трохи стримує. Тепер Шпичку не стримувало нічого. Схопивши грубий зап’ясток нижньоземця, вона потягнула руку йому за спину, а тоді з криком ударила долонею по ліктю. Пролунав тріск, рука неприродно повисла, а ніж випав із безвільних пальців. Нижньоземець заволав і перестав волати тільки тоді, коли Шпичка рубонула йому по шиї ребром долоні так, як учила її Скіфр. Смикнувшись, здоровань упав на сусідній прилавок, трощачи глиняний посуд на череп’я.

— Ну ж бо! Хто ще?! — люто вигукнула вона, але битися більше не було з ким.

Лишилися тільки ошелешені торговці, налякані випадкові спостерігачі та жінка, що затуляла очі своїй донечці.

— Без галасу хотіли, ага?! — вереснула Шпичка і здійняла ногу над головою нижньоземця.

— Не треба!

Бранд схопив її попід руку й потягнув через понищені прилавки. Люди розступалися перед ними, даючи дорогу, поки вони підбігцем не пірнули в бічну вуличку.

— Ти їх убила? — писклявим голосом запитав він.

— Сподіваюся, що так, — відгиркнула Шпичка, вириваючись від нього. — А що? Ти їм також хочеш купити намисто?

— Що? Нас послали купити м’яса, а не вбивати людей!

Швидкою ходою вони проминули купку здивованих жебраків і завернули в тінистий і брудний провулок. Шум позаду віддалявся й помалу стихав.

— Я не хочу, щоб отець Ярві мав через нас клопоти. І не хочу, щоб тебе побили камінням. Принаймні зроблю все, що можу, щоб цьому запобігти.

Вона бачила, що Бранд має рацію, і через це розізлилася ще дужче.

— Ти такий боягуз, — просичала Шпичка.

Це було несправедливо, але вона не мала бажання бути зараз справедливою. Щось засвербіло в оці, вона тернула рукою, і на долоні лишилося червоне.

— У тебе кров, — сказав він, сягаючи до неї. — Ось тут…

— Забери свої руки від мене!

Шпичка штовхнула його на стіну, потім штовхнула ще раз, сильніше. Бранд відступив, зіщулившись, здійнявши руку, а вона нависла над ним, стискаючи кулаки. Він дивився на неї спантеличено, ображено, налякано.

Від цього погляду їй теж лоскотало в животі, але далеко не так приємно, як раніше. У цьому погляді вона побачила свої дурні надії такими самим розтрощеними, як рука того нижньоземця. І винна в цьому була тільки вона сама. Не слід було дозволяти собі надіятися. Але ж надії — мов ті бур’яни: хоч як часто не виполюй їх, вони все одно проростають.

Шпичка розчаровано загарчала і гордовитою ходою рушила геть.

РУЇНИ

Він усе зруйнував.

Бранд стояв між Рульфом і отцем Ярві, прихилившись до обшарпаної стіни дворика, і дивився, як Шпичка дає Фророві прочуханки. Відтоді як вони прибули до Першограда, Бранд половину свого часу провів, дивлячись на неї. Однак тепер він споглядав її з тужливим жаданням, наче той сирота, що стоїть перед яткою пекаря, дражнячи себе видовищем смаколиків, які йому запевне ніколи не дістануться. Бранд ой як добре знав це почуття. Почуття, якого він сподівався вже ніколи не зазнати.

Між ними ж було щось добре. Дружба щонайменше. Та, яка народжується довго й важко.

А він, незграбний телепень, її зруйнував.

Повернувшись якось до їхньої кімнати, Бранд уже не побачив там Шпиччиних речей. Вона перейшла спати до Сафріт із Коллом і не сказала чому. Вона взагалі не сказала йому бодай слова від того дня на ринку. Мабуть, помітила, як він дивиться не неї, здогадалася, що він думає. Правду кажучи, Бранд не надто добре це приховував. Те, як вона дивилася на нього тепер, а точніше те, як не дивилася, свідчило, що його думки були Шпичці огидні. Звісна річ.

Навіщо такій дівчині, як вона, — сильній, меткій і впевненій — такий бовдур, як він? Кожен з першого погляду бачив, що вона справді особлива, а він ніхто. І завжди буде ніким, як частенько повторював йому батько. Жалюгідний дурник, що жебрав, випрохуючи недоїдки, а потім тягав мішки в порту за якийсь мізер і був удячний за нього.

Бранд не знав достеменно, як саме він це зробив, але якимось чином він підвів усіх. Свою команду. Свою родину. Себе самого. Шпичку. Він усе зруйнував.

Колл відсунув засув на дверях і впустив до дворика Сумаель. Разом із нею зайшли ще двоє: невисока служниця у плащі з каптуром і широкоплечий чоловік зі шрамом, що перетинав сиву брову. Чоловік супився й пильно роздивлявся довкола.

Служниця відкинула каптур. Це була тендітна й темноволоса дівчина, зі швидкими очима, які не пропускали жодної деталі, поки вона стежила за поєдинком. Якщо тільки це можна було назвати поєдинком. Фрор був чи не найкращий їхній боєць, але Шпичці вистачило кількох хвилин, щоб узяти над ним гору, і вона навіть не захекалася.

— Здаюся, — простогнав ванстерець; однією рукою він тримався за ребра, а другу здіймав, благаючи милосердя.

— Вельми непогано, — похвалила Скіфр, перехоплюючи дерев’яний топірець Шпички, перш ніж та встигла завдати ще одного удару, дарма що противник уже здався. — Аж серце радіє, коли дивлюся, як ти сьогодні б’єшся, моя голубко. Без вагань, без сумлінь, без жалю. Хто наступний?

Досдувой і Колл раптом страшенно зацікавилися чимось у кутках дворика. Скіфр затримала погляд на Брандові, але він безпорадно здійняв долоні догори. Зважаючи на Шпиччин настрій, він не був певен, що вийде з двобою живим. Стара наставниця зітхнула.

— Боюся, тобі вже нічого вчитися від твоїх товаришів по веслу. Настав час тобі зійтися з важчим противником, — вона зняла плащ і кинула його Фророві на плечі. — Звідки в тебе цей шрам, ванстерцю?

— Я поцілував дівчину, — пробурчав він, шкутильгаючи до стіни, — із дуже гострим язиком.

— Черговий доказ того, що любов може бути небезпечніша за бій на мечах, — мовила Скіфр, і Бранд не міг не погодитися з нею. Наставниця взяла собі дерев’яний меч і топірець. — А тепер, голубко, подивимося, чого ти справді навчилася…

— Перш ніж ви почнете, — озвалася Сумаель, — я хотіла б…

— Червонорота війна не чекає ні на кого!

Скіфр стрибнула вперед, а її зброя метнулась у випадах, блискавичних і смертельних, як укуси змії. Шпичка вертілася, звивалась, ухилялася й відбивала удари. Бранд не зміг навіть полічити, скількома могутніми ударами вони встигли обмінятися за ту мить, поки він вдихнув-видихнув. Вісьмома? Десятьма? Бійчині розійшлися так само раптово, як і зійшлися, і почали кружляти одна довкола одної: Шпичка, пригнувшись, скрадливою ходою петляла поміж колон, Скіфр із удавано невимушеним виглядом посувалася боком, недбало помахуючи зброєю.

— Оце так поєдинок, — широко всміхаючись, зауважив Рульф.

Фрор скривився, потираючи ребра.

— Авжеж, дивитися на це значно приємніше, ніж битися самому, це точно.

Насуплений Сумаелин супутник щось пробурмотів собі під ніс, і отець Ярві всміхнувся.

— Що він сказав? — пошепки запитав Бранд.

— Що дівчина неймовірна.

Бранд чмихнув.

— Це й дурню зрозуміло.

— Дуже добре, — казала тим часом Скіфр. — Але ти дарма чекаєш, що я розкриюся й дам тобі нагоду для атаки. Я нікому не даю таких подарунків.

— Тоді я розкрию тебе сама!

Шпичка кинулася вперед так стрімко, що Бранд мимоволі позадкував на крок. Топірець і меч засвистіли в повітрі, описуючи шалені кола, але Скіфр крутилася й виверталась, якимось дивом уникаючи Шпиччиної зброї.

— Будь ласка, — промовила Сумаель, цього разу голосніше. — Мені треба…

— На полі бою немає місця для ласки! — вигукнула Скіфр, знову кидаючись у шквальну атаку.

Зброя замиготіла, невловна для ока, дерево заторохтіло об дерево. Наставниця загнала Шпичку в куток подвір’я, але та пірнула під удар меча, що шкрябонув стіну, перекотилася, скочила на ноги й ударила навідліг. Скіфр охнула, незграбно відсахнувшись: Шпиччин меч розминувся на палець із кінчиком її носа.

Колл хихотнув, не ймучи віри побаченому. Отець Ярві гучно видихнув, очі його блищали. Рульф із недовірою похитав лисуватою головою.

— Зроду-віку такого не бачив.

— Чудово, — примруживши очі, похвалила Скіфр. — Я тішуся, що моя мудра наука не пішла намарне, — вона завертіла топірцем у пальцях так швидко, що він злився в суцільну невиразну пляму. — Справді чудово, але зараз ми побачимо…

— Зупиніться! — скрикнула Сумаель.

Усі різко обернулися до неї. На Брандів подив, вона опустилася на одне коліно й простерла руку, вказуючи на служницю.

— Перед вами Її Осяйна Величність Віаліна, Княгиня Денної ріки, Велика дука Напазу, Пострах альюків, Оборонниця Першограда й Тридцять П’ята Імператриця Півдня.

На якусь мить Бранд подумав, що це якийсь вигадливий жарт, а тоді побачив, як отець Ярві став на одне коліно, за ним — усі решта, і будь-який натяк на веселощі швидко звітрився.

— О боги, — прошепотів він і впав на коліно так поспішно, що боляче вдарився об бруківку.

— Пробачте, — прохрипіла Шпичка, кваплячись зробити те саме, що й усі.

Імператриця ступила вперед.

— Не варто вибачатися. Це було вельми цікаве видовище, — вона говорила їхньою мовою з сильним акцентом, але голос її був глибокий і сповнений упевненості.

— Ваша осяйна… — почав Ярві.

— Невже я справді сяю? — розсміялась імператриця щирим, приязним сміхом, що лунко розкотився по дворику. — Я воліла б, щоб ми з вами розмовляли навпрямець. У палаці мені майже нічого не кажуть прямо. Окрім Сумаелі, звісно.

— Як на мене, Сумаель іноді говорить аж надто прямо, — отець Ярві підвівся й обтріпав коліна. — Ваш візит — це велика честь для нас.

— Насамперед це честь для мене. Урешті-решт, ви пропливли пів світу, щоб побачитися зі мною, то невже я не можу пройти й пів милі від палацової брами, щоб порозмовляти з вами.

— Тоді я не марнуватиму вашого часу, імператрице, — міністр ступив крок до неї. — Ви орієнтуєтеся в політичній ситуації на теренах Потрощеного моря?

— Трохи. Дещо розповіла мені Сумаель.

Ярві ступив ще крок.

— Боюся, невдовзі Мати Війна може розпростерти свої криваві крила над усіма його берегами.

— І ви шукаєте моєї допомоги. Попри те, що ми молимося різним богам? Попри те, що моя тітка уклала союз із Верховним королем?

— Цей союз уклала вона, а не ви.

Імператриця склала руки на грудях і ступила вбік. Вона й міністр стали обережно кружляти одне довкола одного, достоту як хвилину тому це робили Шпичка і Скіфр.

— А навіщо мені входити у новий союз, із Ґеттландією?

— Щоб опинитися на стороні, яка переможе.

Віаліна всміхнулася.

— Ви надто сміливий, отче Ярві.

— Король Утіль відповів би вам, що неможливо бути надто сміливим.

— Ґеттландія — маленька країна, оточена ворогами…

— Ґеттландія — багата країна, оточена злидарями. Королева Лайтлін подбала про це.

— Золота королева, — пробурмотіла Віаліна. — Слава про її купецький хист сягнула навіть сюди. Це правда, що вона знайшла спосіб ув’язнити золото й срібло в папері?

— Щира правда. Це одне з тих багатьох див, таємницею яких вона радо поділиться зі своїми союзниками.

— То ви пропонуєте мені золото й срібло?

— Верховний король не пропонує вам нічого, крім молитов.

— Золото й срібло — це найголовніше для вас, отче Ярві?

— Золото й срібло — це найголовніше для всіх нас. Просто дехто має його досить, щоб удавати, буцімто це не так.

Імператриця ледь розтулила рот від здивування.

— Ви просили говорити відверто, — Ярві клацнув пальцями до Шпички, і та підвелася. — Утім, дарунок, що його моя мати шле вам, не зроблено ані з золота, ані зі срібла. Цей дарунок із найтемніших закутків Потрощеного моря подолав до вас довгу й важку дорогу річками Дивною і Денною.

Міністр дістав з-під плаща чорну скриньку й передав її Шпичці.

— Ельфійська реліквія? — запитала імператриця, і в голосі її пролунав страх упереміш із цікавістю.

Її насуплений супутник підійшов ближче, суплячись іще більше.

Шпичка незграбно простягнула скриньку перед собою. Хоч вони й були однакового віку, але поруч із нею Віаліна видавалася дівчинкою. Голова імператриці ледве сягала їй до грудей, не дістаючи навіть до плеча. Збагнувши, яка дивна з них пара, Шпичка знову опустилася на коліно, щоб подарунок опинився на більш відповідній висоті. Ельфійські літери, викарбувані на вічку, заблискотіли, коли на них впало сонячне проміння.

— Пробачте.

— Пусте. Ти не винна, що я низька на зріст.

Віаліна підняла вічко скриньки, й очі імператриці розширилися, коли звідти ринуло бліде сяйво. Бранд відчув, що Рульф поруч із ним заціпенів, Колл вражено видихнув, а Фрор, затамувавши дихання, пробурмотів молитву. Сам він уже одного разу бачив це світло, але однаково потягнувся вперед, прагнучи побачити його джерело. Однак зробити це заважало вічко.

— Він прекрасний, — прошепотіла імператриця й простягнула руку.

Вона торкнулася того, що було всередині, й ахнула. Відблиск світла на її обличчі змінив колір із білого на рожевий, а потім знову на білий, коли Віаліна відсмикнула долоню.

— Великий Боже! Він досі працює?

— Так, імператрице, — відказала Скіфр. — Він відчуває вас і підлаштовується під ваш настрій. Я добула його в ельфійських руїнах Строкома, куди з часів Божого Розламу не ступала нога жодного чоловіка. Іншого такого, імовірно, нема в усьому світі.

— Він… безпечний?

— Жодне справдешнє диво не може бути цілковито безпечним. Але якоїсь надзвичайної загрози він не становить.

Віаліна дивилася в скриньку, і світло реліквії відбивалося в її великих очах.

— Це занадто коштовний подарунок для мене.

— Хіба якийсь подарунок може бути занадто коштовним для Імператриці Півдня? — запитав Ярві, м’яко підступаючи до неї. — Із ним на руці ви сяятимете по-справжньому!

— Він невимовно прекрасний. Але я не можу його прийняти.

— Ми нічого не чекаємо навзамін…

Віаліна глянула на нього з-під вій.

— Я ж просила вас говорити відверто, отче Ярві, — вона затріснула вічко, і світло згасло. — Я не можу допомогти вам. Моя тітка Теофора дала обітниці, яких я не можу порушити, — вона здійняла вгору кулачок. — Я — наймогутніша людина у світі! — А тоді розсміялася й опустила руку. — І нічого не можу вдіяти. Нічого не можу вдіяти ні з чим. Мій дядько дійшов порозуміння з матір’ю Скер.

— Правителька має вести свій плуг власною борозною, — мовив міністр.

— Легше сказати, ніж зробити, отче Ярві. Тутешній ґрунт дуже кам’янистий.

— Я допоможу вам зорати його.

— Хотіла б я, щоб це було можливо. Сумаель каже, ви — хороший чоловік.

— Кращий за деяких, — Сумаель ледь усміхнулася кутиком губ. — Я знала й гірших людей з обома справними руками.

— Але ви не можете допомогти мені. Ніхто не може, — Віаліна натягнула на голову каптур. Востаннє скинувши поглядом на Шпичку, яка досі стояла навколішках посеред подвір’я зі скринькою в руці, Імператриця Півдня обернулася до виходу. — І я теж не можу допомогти вам. Мені шкода.

Це було далеко не те, що вони всі сподівалися почути. Але зі сподіваннями таке часто буває.

КЛЯТА ДИПЛОМАТІЯ

Скіфр атакувала знову, але цього разу Шпичка була готова. Стара наставниця здивовано крекнула й заточилася, коли топірець учениці дістав її по нозі. Вона відбила ще один удар, але захиталася на п’ятах, і наступний вибив меча з її руки й повалив навзнак.

Скіфр була небезпечна, навіть лежачи. Вона кóпнула ногою пісок, щоб той полетів противниці в обличчя, перекотилася і з убивчою точністю шпурнула топірець. Але Шпичка була готова й до цього: спіймала його в повітрі своїм і відкинула в куток. Відтак, вищиривши зуби, наскочила на Скіфр, приперла її до колони й приставила вістря меча до вкритого краплинами поту горла наставниці.

Скіфр звела сиві брови.

— Багатонадійно.

— Я перемогла! — загорлала Шпичка, здіймаючи пощерблену зброю догори й стрясаючи нею.

Багато місяців вона не сміла й сподіватися, що коли-небудь перевершить Скіфр. Скільки разів вона підводилася рано-вранці разом із Матір’ю Сонцем, щоб бути побитою веслом! Скільки разів увечері при світлі Батька Місяця намагалася дістати наставницю залізною штабою! Скількох зазнала ударів, ляпасів і падінь у багнюку! Але врешті вона таки досягла свого.

— Я перемогла її!

— Ти перемогла її, — підтвердив отець Ярві, поволі киваючи головою.

Скіфр підвелася, кривлячись.

— Ти перемогла бабцю, чиї найкращі літа вже давно позаду. Тебе чекають поєдинки зі значно сильнішими суперниками. Але… ти молодець. Ти слухала. Ти працювала. Ти стала смертельно небезпечною. Отець Ярві мав рацію…

— А хіба я колись її не мав? — усміхнувся міністр.

Усміх його щез, коли пролунав голосний і поквапний стукіт у двері. Ярві порухом голови дав знак Коллові, і хлопчина відсунув засув.

— Сумаеле, — міністр знову всміхався, як і завжди, коли вона до них приходила. — Що привело тебе?..

Задихана, вона ввійшла досередини.

— Імператриця бажає поговорити з тобою.

Очі отця Ярві зробилися великими.

— Я негайно прибуду до неї.

— Не з тобою, — Сумаель дивилася просто на Шпичку. — З тобою.

Більшість свого життя Бранд почувався гіршим за своє оточення. Жебрак серед багатіїв. Боягуз серед сміливців. Дурень серед розумних. Утім, візит до Палацу Імператриці показав йому, яким бездонним може бути почуття недоладної меншовартості.

— Святі боги, — шепотів він щоразу, коли слідом за Шпичкою і Сумаеллю обережно завертав за ріг і опинявся в черговому мармуровому коридорі, на позолочених сходах чи в просторій залі.

Кожне наступне приміщення було пишніше за попереднє. Він навшпиньках минув коридор, освітлений свічками заввишки з людину. Десятками свічок, кожна з яких у Торлбю вартувала б, либонь, більше за самого Бранда. Вони горіли безперервно, просто на випадок, якщо хтось тут проходитиме. Усе довкола було оздоблене самоцвітами і сріблом, стінописами й картинами. Бранд поглянув на крісло, виготовлене з кільканадцяти різних сортів деревини, і подумав, що воно коштує набагато більше, ніж він заробив за все своє життя. Він вирішив би, що йому це все сниться, якби не знав, що його уява на таке не здатна.

— Зачекайте тут, — мовила Сумаель, коли, піднявшись черговими сходами, вони дісталися округлої кімнати, стіни якої всуціль були покриті різьбленнями, що зображали сценки з якоїсь історії, такими ж майстерними, як і ті, якими Колл оздобив щоглу. — Нічого не чіпайте, — застерегла вона й пішла.

Бранд лишився наодинці зі Шпичкою. Уперше від того дня на ринку.

Тоді все скінчилося погано.

— Неймовірне місце, — пробурмотів він.

Шпичка стояла до нього спиною, але обернула голову й показала окраєць похмурого обличчя.

— Це для цього отець Ярві послав тебе сюди? Щоб ти вголос казав те, що кожен і так бачить?

— Я не знаю, навіщо він послав мене сюди.

Між ними простяглася холодна мовчанка.

— Пробач, що я тоді тебе відтягнув. Того дня, на ринку. Ти б’єшся значно краще за мене, мені не слід було заважати тобі.

— Атож, не слід, — відказала вона, не дивлячись на нього.

— Просто… ти, схоже, злишся на мене, і якщо я…

— Ти гадаєш, зараз слушний час для цього?

— Ні, — Бранд знав, що деякі речі краще лишити недосказаними, але думка, що Шпичка його ненавидить, була нестерпна. Він мусить спробувати все владнати. — Я просто… — він глянув скоса на неї, і вона спіймала його погляд, як робила це десятки разів за останні кілька тижнів. Але тепер її обличчя викривилося гнівом.

— Просто стули свою кляту пельку! — гарикнула вона, аж побілівши від люті; здавалося, вона сама готова стулити йому пельку кулаком.

Бранд опустив очі й утупився в підлогу, таку начищену, що він бачив власне засмучене обличчя, яке дивилося на нього з дурнуватим виразом. Він мовчав, бо що можна відповісти на таке?

— Ви вже закінчили воркотати, голуб’ята? — запитала Сумаель, стоячи на порозі. — Імператриця чекає.

— О так, ми з ним закінчили! — різко кинула Шпичка й рішуче ступила до дверей.

Сумаель глянула на Бранда й стенула плечима, а двоє похмурих вартових затріснули перед ним двері з беззаперечним стуком.

Сад видавався країною зі снів, увесь залитий дивними барвами пурпурового заходу впереміш із миготливим сяйвом полум’я, що палахкотіло в заґратованих смолоскипах, розсипаючи із кожним повівом вітру танцівливі іскри. Тут нічого не лишилося в тому стані, у якому його створили боги. Усе було силоміць переінакшене людськими руками. Трава, підстрижена рівнесенько, як борідка залицяльника. Дерева, обтяті так, щоб надати їм неприродних форм. Гілля, що вгиналося під вагою розбубнявілого цвіту, що точив солодкі пахощі. Навіть пташки, що цвірінчали на покручених галузках: Шпичка дивувалася, чому вони не летять геть, поки не помітила, що всі вони прив’язані срібними ланцюжками, тонюсінькими, як павутинка.

Доріжки з білого каменю зміїлися поміж статуями неймовірно суворих і неймовірно струнких жінок, які тримали в руках сувої, книжки або мечі. «Колишні імператриці, — припустила Шпичка. — Либонь, дивом дивуються, як сюди впустили це напівобстрижене страшидло». Вартові дивилися на неї так, наче ставили собі те саме запитання. Їх було чимало, і кожен блискучий, як дзеркало, меч, кожен спис змушували Шпичку гостро відчувати відсутність власної зброї. Вона плелася за Сумаеллю довкола зірчастого ставка, до якого з фонтана, вирізьбленого у формі переплетених між собою змій, із дзюркотом падала кришталево чиста вода. Вони спинилися перед сходами до невеличкої дивної споруди — кам’яного склепіння, що трималося на колонах. Під склепінням стояла вигнута лавка.

На лавці сиділа Віаліна, Імператриця Півдня.

Вигляд вона мала геть інакший, ніж того разу, коли навідалася до занедбаного палацика отця Ярві. Її волосся було вкладене блискучими звоями на голові, укрите золотою сіточкою й обвішане самоцвітами. Ліф її плаття був оздоблений крихітними дзеркальцями, що мінилися барвами призахідної заграви і полум’я смолоскипів — блакитною і рожевою, червоною і помаранчевою. Але найяскравіше блищали її очі, увиразнені темною смужкою фарби, що перетинала перенісся.

Навряд чи Шпичка ще коли-небудь почувалася настільки розгубленою.

— Що мені казати?

— Вона така сама людина, як і всі решта, — відповіла Сумаель. — Розмовляй із нею як зі звичайною людиною.

— Звідки мені в біса знати, як розмовляти зі звичайною людиною?

— Просто будь щирою, — Сумаель поплескала Шпичку по спині й пхнула її. — Ну ж бо, вперед.

Шпичка нерішуче стала на першу сходинку.

— Ваша осяйна величносте, — хрипко сказала вона і спробувала опуститися на коліно, перш ніж збагнула, що на сходах цього їй не вдасться зробити.

— Називай мене Віаліною. І, прошу тебе, не треба ставати на коліно. Ще тиждень тому я була майже ніким. Я досі не звикла до всіх цих церемоній.

Шпичка завмерла з незграбно зігнутими ногами, а тоді, хитаючись, випросталася й невпевнено згорбила плечі.

— Сумаель сказала, що ви послали по…

— Як тебе звати?

— Шпичка Бату, ваша…

— Називай мене Віаліною, будь ласка. «Шпичка» — здається, зрозуміло чому. А «Бату»?

— Мій батько здобув там видатну перемогу того дня, коли я народилася.

— Він був воїном?

— Великим воїном, — Шпичка намацала мішечок на шиї. — Обраним Щитом королеви Ґеттландії.

— А твоя мати?

— Моя мати… моя мати хоче, щоб я була не така, як є.

Урешті-решт, Сумаель сказала їй бути щирою.

— А моя мати була воєначальницею. Вона загинула в битві з альюками.

— Славна смерть — це добре, — мовила Шпичка, і миттю збагнула, що саме сказала. — Хоча… не для вас.

Що далі, то гірше.

— Я так гадаю, ваша осяйна величносте…

Збентежившись, вона замовкла. От же ж клята дипломатія!

— Називай мене Віаліною, — імператриця поплескала по лавці поруч із собою. — Сідай коло мене.

Шпичка піднялася до бесідки, обминула стіл, де на срібному тарелі лежала гора бездоганних фруктів, яких вистачило б, щоб нагодувати цілу армію, і підійшла до поруччя, що сягало їй до пояса.

— Святі боги, — видихнула вона.

Спинаючись сходами, Шпичка не замислювалася над тим, як високо піднялася, але тепер побачила, що опинилася на палацовому даху. За поруччям був прямовисний спад, а далеко внизу — інший садок. Далі, попід стемнілим небом розкинувся Першоград: божевільна плутаниця будинків, вогники, що мерехтіли у вечірній синяві, незліченні, як зорі на небі. Ген по той бік чорного дзеркала протоки видніли інші скупчення світляних цяток. Інші міста чи поселення. Дивні сузір’я, що мерхнули вдалечині.

— Це все належить вам, — прошепотіла Шпичка.

— Усе і водночас нічого.

Щось видалося їй знайомим у тому, як Віаліна гордовито випинала підборіддя. Цей вираз Шпичка побачила ще давним-давно у материному люстерку. Це наштовхнуло її на думку, що імператриця, схоже, теж звикла надівати хоробре обличчя.

— Мабуть, це важка ноша, — сказала вона.

Віалінині плечі немовби трохи опустилися.

— Так, чималий тягар.

— Імператрице, я геть не знаюся на політиці, — Шпичка присіла на лавку в шанобливій позі. Принаймні як вона сподівалася, хоч і не була певна, якою саме має бути шаноблива поза. Сидячи, вона завжди почувалася незручно, окрім хіба що коли сиділа за веслом. — Я не знаюся ні на чому. Вам ліпше було б порозмовляти з отцем Ярві…

— Я не хочу розмовляти про політику.

Шпичка відчула укол ніяковості.

— А про що?..

— Ти жінка.

Віаліна подалася вперед, сплівши долоні на колінах і пильно дивлячись їй в обличчя. Ця близькість знезброювала. Шпичка не звикла до такої близькості з будь-ким, а з імператрицею — і поготів.

— Так мені каже мати, — пробурмотіла вона. — Але думки щодо цього різняться…

— Ти б’єшся з чоловіками.

— Так.

— І перемагаєш їх.

— Іноді…

— Сумаель каже, ти перемагаєш їх одна проти трьох! Твої товариші поважають тебе. Я бачила це на їхніх обличчях. Вони бояться тебе.

— Не знаю, чи поважають. Бояться — можливо, ваша…

— Називай мене Віаліною. Я ніколи не бачила, щоб жінка билася так, як ти. Можна? — перш ніж Шпичка встигла відповісти, імператриця помацала її м’язи на плечі. Відтак зробила круглі очі. — Великий Боже, тверді як дерево! Ти, мабуть, така сильна! — на Шпиччину велику полегкість, імператриця опустила руку й поглянула на неї, маленьку й темну, на тлі мармурової лавки. — А я — ні.

— Ну, сильних чоловіків не здолати силою, — пробурмотіла Шпичка.

Імератриця скинула на неї очима, що блимнули білками посеред чорної нафарбованої смуги. У їхніх кутиках мерехтіло полум’я смолоскипів.

— А як їх здолати?

— Треба атакувати швидше за противника і швидше рухатися, коли атакуєш. Бути міцнішою і кмітливішою за нього. Треба завжди шукати способу завдати удару, треба битися без честі, без сумління і без жалю.

Це були слова Скіфр, і Шпичка тільки тепер усвідомила, як точно їх запам’ятала, як глибоко засвоїла і як багато стара наставниця навчила її.

— Так принаймні мені казали…

Віаліна ляснула пальцями.

— Ось чому я послала по тебе. Щоб дізнатись, як битися з сильними чоловіками. Не мечем, звісно, але суть однакова, — вона підперла підборіддя руками — на диво дитячий жест, як для жінки, що править половиною світу. — Дядько хоче, щоб я була тільки носовою фігурою для його корабля. Ба навіть чимось менш важливим. Бо ж носову фігуру принаймні розміщують попереду.

— Наші кораблі мають фігуру ще й на кормі.

— Прекрасно. Отже, він хоче, щоб я була такою фігурою. Щоб сиділа на троні й усміхалася, тимчасом як він ухвалюватиме рішення. Та я відмовляюся бути його маріонеткою, — Віаліна стиснула кулачок і вдарила ним по столу. Маленький ножик для фруктів ледь-ледь теленькнув об срібний таріль. — Я відмовляюся, чуєш мене?

— Я-то чую, але… не впевнена, що це щось змінить.

— Так, ти маєш рацію. Це дядько повинен розтулити вуха, — імператриця вп’яла гнівний погляд у глибину садка, який поринав у сутінь. — Сьогодні на раді я знову виступила проти нього. Шкода, що ти не бачила його міни. Здається, він не був би такий вражений, навіть якби я штрикнула його кинджалом!

— Поки не штрикнете, напевне цього не знатимете.

— Великий Боже, а мені часом таки кортить його штрикнути! — Віаліна вишкірилася до Шпички. — Б’юсь об заклад, тебе ніхто не зробить своєю маріонеткою! Ніхто просто не наважиться! Поглянь лише на себе! — на обличчі імператриці з’явився вираз, який Шпичка не звикла бачити. Мало не… захват. — Ти така…

— Бридка? — пробурмотіла вона.

— Та ні!

— Висока?

— Ні. Себто так, але не в цьому річ. Ти вільна.

— Вільна? — Шпичка скептично чмихнула.

— Хіба ні?

— Я поклялася служити отцеві Ярві. Виконувати все, що він мені накаже. Щоб спокутувати… те, що вчинила.

— А що ти вчинила?

Шпичка проковтнула клубок, що підступив до горла.

— Убила хлопця. Його звали Едвал, і він не заслуговував на смерть, але… я його вбила.

Як сказала Сумаель, Віаліна була така сама людина, як і всі решта, а крім того, попри її розкішне вбрання й палац, — а може, й завдяки ним — у її рівному, щирому погляді було щось таке, від чого Шпичці розв’язався язик.

— Мене збиралися каменувати за це, але отець Ярві мене врятував. Не знаю чому, але врятував. Потім Скіфр навчила мене битися, — Шпичка з усмішкою торкнулася пальцями стриженого боку голови, думаючи про те, якою сильною вважала себе тоді і якою слабкою була насправді. — На березі Денної ми билися з конярами. Я вбила кількох, а потім мені стало зле. А нещодавно ми билися на ринку з трьома. Я і Бранд. Не знаю, чи вбила когось із них, але мені хотілося. Була розлючена… мабуть… через ті буси…

Вона замовкла, усвідомивши, що сказала значно більше, ніж варто було.

— Які буси? — Віаліна здивовано наморщила пофарбоване перенісся.

Шпичка кахикнула.

— Не важливо.

— Що ж, гадаю, свобода може бути небезпечною, — мовила імператриця.

— Мабуть, так.

— Можливо, коли ми дивимося на інших, то бачимо тільки те, чого бракує нам.

— Мабуть, так.

— Можливо, усередині ми всі почуваємося слабкими.

— Мабуть, так.

— І попри це, ти б’єшся з чоловіками й усе одно перемагаєш їх.

Шпичка зітхнула.

— У битві — так, перемагаю.

Віаліна взялася загинати маленькі пальці.

— Отже: нападати швидше за противника, бути кмітливішою, бити без честі, сумління і жалю.

Шпичка здійняла перед нею порожні долоні.

— Усе, що я маю, мені здобули вони.

Імператриця розреготалася. Розреготалася гучно, як на таку невеличку жінку, нестримно й весело, широко роззявивши рота.

— А ти мені подобаєшся, Шпичко Бату!

— У такому разі ви долучилися до вкрай нечисленного гурту. І часом мені здається, що він дедалі меншає, — Шпичка дістала скриньку й простягнула її імператриці. — Отець Ярві доручив мені передати вам це.

— Я ж пояснила йому, що не можу прийняти такий дарунок.

— Він сказав усе одно віддати його вам.

Шпичка закусила губу й обережно підняла вічко. Зі скриньки полилося бліде сяйво, ще незвичніше й прекрасніше в довколишніх сутінках. Досконалі краї ельфійського браслета зблискували, наче лезо кинджала. Грані відшліфованого до ґлянсу металу палахкотіли, відбиваючи полум’я смолоскипів. Темні кола в колах рухалися в неосяжній глибині під округлим віконцем. Реліквія з іншого світу. Світу, який загинув тисячі років тому. Поруч із цією річчю всі неоціненні скарби палацу видавалися нікчемним дріб’язком, вартим не більше за багно.

Шпичка спробувала говорити м’яко, переконливо, як дипломатка. Але її голос прозвучав ще грубше, ніж зазвичай.

— Отець Ярві — хороший чоловік. Хитромудрий. Вам слід поговорити з ним.

— Я вже поговорила, — Віаліна відірвала погляд від ельфійського браслета й подивилася Шпичці в очі. — А тобі слід бути обережною. Мені здається, отець Ярві схожий на мого дядька. Такі люди дають подарунки тільки тоді, коли очікують щось навзамін, — вона заклацнула вічко, а тоді взяла скриньку від Шпички. — Але я прийму його, якщо ти наполягаєш. Переказуй отцеві Ярві мою вдячність. Але скажи, що більше я нічого не можу йому дати.

— Гаразд.

Намагаючись придумати, що ще сказати, Шпичка глянула на сад, який уже поринув у морок, і зауважила, що біля фонтана, де стояв охоронець, нікого нема — сама лише темрява. Усі вартові щезли. Вона й імператриця були самі.

— Куди поділися ваші вартові?

— Дивно, — сказала Віаліна. — А! Онде йде зміна.

Шпичка нарахувала шістьох чоловіків, що підіймалися сходами в дальньому кінці садка. Шість імперських воїнів у повному спорядженні, минаючи острівці помаранчевого світла від смолоскипів, швидко наближалися до будиночка імператриці. За ними йшов ще один. Він мав золото на нагруднику й срібло у волоссі, а на вродливому обличчі, яскравіша за перше і за друге, сяяла посмішка.

Дука Мікедас. Побачивши їх, він весело помахав рукою.

Шпичці здалося, ніби її нутрощі вивалюються з неї. Вона сягнула рукою до срібного тареля й сховала в долоні маленький фруктовий ножик. Жалюгідна зброя, але краще така, ніж ніякої.

Вона підвелася з лавки, коли воїни розумно оточили півколом фонтан, розмістившись між двома статуями. Відчула, як Віаліна встала за її плечем, коли чоловіки розосередилися. Шпичка пізнала одного з них, коли повів вітру роздмухав жарини й спалах полум’я освітив його обличчя. То був ванстерець, із яким вона билася на ринку. Щока його була вкрита порізами й фіолетовими синцями, а в руці він тримав важку сокиру.

Дука Мікедас низько вклонився, але губи його насмішкувато кривилися. Його люди не стали кланятися взагалі. Віаліна звернулася до нього їхньою мовою, і дука щось відповів, недбало махнувши рукою в бік Шпички.

— Ваша ясновельможносте, — процідила вона крізь зціплені зуби. — Яка честь.

— Прошу мені пробачити, — сказав він мовою північан. — Я саме повідомив її осяйній величності, що просто не міг пропустити твого візиту. Це справжній подарунок долі — застати вас удвох, та ще й без свідків!

— Чого б то? — запитала Віаліна.

Дука високо звів брови.

— До Першограда припхалися зайди з Півночі! Варвари з Ґуттландії, чи як її там. Привезли свої дріб’язкові чвари на наші береги! Вони спробували вбити клин між нами й нашим союзником, Верховним королем, що прийняв у серце наше Єдине Божество. Коли ж їм це не вдалося… — дука скрушно похитав головою. — Вони підіслали до палацу вбивцю, жорстоку душогубицю, що мала скористатися наївною і лагідною вдачею моєї нетямущої племінниці.

— Я так розумію, ідеться про мене? — прогарчала Шпичка.

— О так! Демон у жіночій подобі! Не зовсім у жіночій, щоправда — ти занадто… м’язиста, як на мій смак. Пригадую, ти висловлювала бажання зійтися в поєдинку з двома моїми бійцями? — Мікедас широко посміхнувся. Його люди тим часом поволі підступали, сталь мерехтіла відблисками полум’я. — Як щодо шести?

Завжди показуй себе слабшою, ніж ти є. Шпичка зіщулилася й згорбила плечі, намагаючись видаватися меншою і наляканою, хоча насправді її огорнув дивний спокій. Мовби Останні Двері й не розчахнулися перед нею, мовби вона дивилася на все, що відбувається, збоку. Шпичка оцінювала відстань, місцевість, закарбовувала в пам’яті статуї, смолоскипи, стіл, колони, сходи, високий обрив позаду.

— Не варто було імператриці так нехтувати безпекою, — казав дука, — але не впадай у відчай, моя люба небого, я помщуся за тебе!

— Чому? — прошепотіла Віаліна.

Шпичка відчувала її страх, і це було на руку. Дві слабкі, перелякані й безпомічні дівчинки. Вона міцно стиснула за спиною крихітного ножика.

Дука закопилив губи.

— Бо ти виявилася ще тою скалкою в дупі. Усім подобаються дівчата з норовом, авжеж, — він випнув нижню губу ще сильніше і розчаровано похитав головою. — Але всьому є край. Їй-богу, є.

Шпиччин батько частенько казав: «Якщо збираєшся вбивати, вбивай, а не базікай про це». Але, на щастя для неї, дука був невмілий убивця. Він теревенив і вихвалявся, насолоджуючись владою, і цим давав Шпичці час оцінити ворогів і вибрати найкращий спосіб дій.

Вона вирішила, що сам дука великої загрози не становить. При його боці висіли меч і кинджал, але навряд чи він часто добував їх із піхов. Інші, однак, схоже, знали своє діло. Добрі мечі оголено, добрі щити на руках, добрі кинджали на поясах. Лускаті обладунки мерехтіли в сутіні — броня теж добра, але вразлива біля горла, із внутрішнього боку ліктів і під колінами. Бити треба туди.

Одна проти сімох. Шпичка мало не реготнула. Шанси на перемогу мізерні. Майже нульові. Але інших вона не мала.

— Теофора ніколи не слухалася мене, — далі патякав дука, — але стару кобилу важко привчити до покори. Я щиро сподівався, що сімнадцятилітню імператрицю можна буде водити за повід, — він зітхнув. — Але деяких поні вуздечка тільки дратує. Вони брикають, кусаються й відмовляються ходити під сідлом. Таких кобилок краще позбутися, перш ніж вони скинуть свого хазяїна. Трон перейде до твоєї кузини Асти, — він продемонстрував разок бездоганних зубів. — Їй лише чотири. Ось із такою жінкою можна працювати!

Нарешті він стомився від власного розумування й недбалим помахом руки послав двох своїх людей наперед.

— Нумо вже кінчати це.

Шпичка спостерігала, як вони наближаються. Один мав великий, неодноразово ламаний ніс, другий — рябе, порите віспинами обличчя й байдужу посмішку на губах. Вони ступили на першу сходинку, але не здійняли видобуті з піхов мечі. Нічого дивного в такій самовпевненості не було, але вони навіть не припускали, що Шпичка може дати їм бій.

А вона таки дасть.

— Обережніше, ваша ясновельможносте, — остеріг ванстерець. — Вона небезпечна.

— Я тебе прошу, — пирхнув дука. — Це ж лише дівчина. Я гадав, що ви, північани, всі сповнені вогню і…

Мудрий чекає нагоди, як часто казав отець Ярві, і ніколи її не проґавить. Носач ступив на ще одну сходинку й примружився, коли полум’я смолоскипів у бесідці засвітило йому в очі. Наступної миті на його лиці з’явився дещо здивований вираз, коли Шпичка метнулася до нього й перетяла йому горлянку фруктовим ножиком.

Вона завдала порізу так, що кров чвиркнула на обличчя його рябого товариша, і той здригнувся. Він загаявся лише на мить, але Шпичці цього вистачило, щоб висмикнути з піхов кинджал носача й аж до руків’я вгородити його рябому під край шолома, у ямку між шиєю і ключицею.

Рябий пустив здушений стогін, а Шпичка пхнула його ногою в груди просто на двох наступних чоловіків. Водночас вона видерла з його ослаблої руки меча, хоч і порізала лезом долоню. Закривавлені пальці обхопили клинок довкола хрестовини верхнім хватом, як кинджал. Скрикнувши, вона рвонула меч угору, той шкрябонув об край щита наступного нападника й улучив йому в підборіддя. Вістря розорало обличчя і збило шолом набакир.

Чоловік закрутився, заверещав, притискаючи руки до лиця. Поміж його пальцями забулькотіла кров. Він налетів на дуку, той роззявив рота від несподіванки, а тоді відштовхнув пораненого в кущі й став роздивлятися чорні плями на своєму нагруднику так, наче то була особиста образа для нього.

Носач задкував, хитаючись, наче п’яний, зі ще здивованішим виразом, ніж раніше. Він відчайдушно намагався затиснути рану на шиї, але весь його лівий бік був уже темний від крові. Шпичка вирішила, що цього противника можна скинути з рахунку.

Покінчити з трьома так швидко — це неабияке щастя в бою, але єдиною її перевагою був чинник несподіванки. Тепер ця перевага була використана, а сили досі лишалися нерівними — одна проти чотирьох.

— Чорти б вас узяли! — ревів дука, витираючи кров із забризканого плаща. — Убити їх!

Шпичка відступила назад, тримаючись так, щоб колона ліворуч заслоняла її, як щит. Очі її бігали від одного нападника до іншого. Ті наближалися, тепер уже тримаючи щити, мечі й сокири напоготові. У світлі смолоскипів холодна сталь і холодні очі відблискували червоним. Вона чула, як позаду Віаліна тихо скімлить із кожним віддихом.

— Бранде! — загорлала Шпичка на всі груди. — Бранде!

ЛЮТЬ

Бранд дивився на глечик із водою і кубки, що стояли на столі. Мабуть, вони призначалися для спраглих відвідувачів. Він, однак, не наважувався їх торкнутися, дарма що хотів пити, як той, хто заблукав у пустелі.

Що як ця вода для достойніших відвідувачів, ніж він?

Бранд ворухнув плечима, марно намагаючись відклеїти просяклу потом сорочку від липкої шкіри. Милостиві боги, яка ж тут спека! Ненастанна задушлива спека, що не припинялася навіть попри те, що вечоріло. Він підійшов до вікна, заплющив очі й глибоко вдихнув. Обличчя його торкнувся теплий повів, і Бранд пошкодував, що це не солоний вітер із Торлбю.

Цікаво, що там зараз робить Рін. Він звів очі до присмеркового неба і змовив молитву до Батька Мира, щоб той беріг його сестру. Бранд так прагнув стати воїном, долучитися до команди, знайти собі нову родину, що забув про ту, яку вже мав. Він був той, у кому можна бути впевненим, авжеж. Впевненим у тому, що він усе зіпсує. Бранд важко зітхнув.

Аж тут він щось почув, чийсь притлумлений крик. Мовби хтось кликав його на ім’я. Спершу Бранд подумав, що йому причулося, але крик повторився, і цього разу сумнівів не лишилося. Голос був схожий на Шпиччин. Зважаючи на те, якими були їхні стосунки останнім часом, навряд чи вона кликала б його без вагомої на те причини.

Бранд штовхнув двері, гадаючи, що наскочить на вартових.

Але вартових не було. Тільки порожній коридор, наприкінці якого темніли сходи. Брандові здалося, що до нього долинули звуки битви, і він відчув укол тривоги. Брязкіт металу, крики і знову вигукнуте його ім’я.

Він пустився бігти.

Шпичка схопила срібний таріль, з якого покотилися фрукти, і з вереском кинула його у ванстерця. Той сховав голову за великою сокирою і похитнувся, коли блюдо влучило йому в плече й, відскочивши, полетіло в кущі.

Переполохані співочі пташки, прив’язані до гілок, метушилися, тріпотіли крильцями й безпорадно лементували. Становище Шпички було не набагато кращим. Затиснута за колони бесідки, вона опинилася наче в клітці. Крім ванстерця, на неї наступали ще двоє: один — довготелесий, із довжелезними руками, другий — присадкуватий і кремезний, із шиєю, грубою, як стовбур дерева. Дука тримався позаду, тицяючи в Шпичку кинджалом і вигукуючи накази ламким голосом. Хоч він і був розумний, але занадто звик, що все завжди йде за його планом.

— Що, трохи заляпала тобі черевики кров’ю, старий покидьку? — прогарчала вона до нього.

Відтак вирвала з тримача смолоскип, не звертаючи уваги на пекучі іскри, що посипалися на руку.

Грубошиїй кинувся на неї, але вона відбила удар мечем. Дзенькнула сталь. Шпичка рубонула противника, аж зі щита полетіли скалки, відступила, щоб дати собі простір і час щось вигадати, послизнулася на фрукті, якого не помітила в темряві, і впала на стіл. Меч рубонув її по нозі й увігнався в м’язи лівого стегна, над коліном. З її горла вихопився здушений зойк, коли довготелесий воїн висмикнув меча й намірився штрикнути.

«Рано чи пізно ти пропустиш удар, і коли це станеться, його сила не має тебе похитнути, а біль від нього — тебе сповільнити. Приголомшена ним, ти не маєш завагатися». Вона вперіщила довготелесого смолоскипом, але противник вчасно здійняв щит і позадкував сходами вниз. Червоний присок розжареною зливою сипонув з-за ґраток йому на спину.

Шпичка інстинктивно пригнулася. Меч грубошийого просвистів повз неї і брязнув об найближчу колону. Друзки мармуру полетіли навсібіч, тіні замиготіли довкола, борсаючись, ухиляючись, нападаючи. Шпичка замахнулася, але поранена нога не дала змоги вкласти в удар усю силу. Меч відскочив від закутого в обладунок плеча й лише на мить затримав противника.

Вона бачила свою кров, що зблискувала чорно у світлі смолоскипів, — ланцюжок бризок і плям, що вів до вістря меча довготелесого. Бачила спотворене від люті обличчя дуки. Чула, як імператриця, перехилившись через поруччя, кричить щось. Кличе на допомогу. Але допомога не надходила. Грубошиїй поставив ногу на верхню сходинку, холодними очима стежачи за Шпичкою з-понад щита. Довготелесий лапав себе по спині, силкуючись струсити жарини з пропаленого плаща.

Треба битися, доки з неї ще не витекла вся кров. Треба атакувати, і то вже.

Вона відштовхнулася від столу тої миті, коли грубошиїй спробував штрикнути мечем, і стрибнула зі сходів донизу, перескочивши через тіло вже мертвого нападника. Поранена нога не витримала, але Шпичка була готова до цього. Вона упала вперед, перекотилася під замашним ударом довготелесого, меч якого розітнув повітря біля її волосся, скочила на здорову ногу й на ходу різонула противника ззаду під коліно.

Довготелесий застогнав, спробував обернутися й упав рачки просто перед Шпичкою. Вона здійняла меч над головою, прогнула спину назад і з усієї сили опустила його на шолом противника. Удар віддався в руку так, що аж задзвеніли зуби. Клинок розколовся, уламки сталі розлетілися на всі боки, але в шоломі лишилася глибока вм’ятина. Нога довготелесого несамовито задриґалася, і він повалився долілиць, роззявивши рота в німому крику. Шпичка, шкутильгаючи і стискаючи в руці зламаного меча, відступила за статую.

Бойове щастя їй посприяло, сказав би Одда, адже ванстерець вибрав саме цю мить, щоб завдати удару сокирою, і схибив на волосину. Важке лезо відбило великий шмат мармуру. Шпичка відігнала противника смолоскипом, з якого вилетіли кілька останніх іскор і завирували на вітрі. Нога пульсувала болем, тремтіла й зовсім не тримала її.

Грубошиїй, здійнявши щита, обережно підступав до неї. «Спосіб завжди є», — часто повторював отець Ярві, але Шпичка не бачила жодного. Її рана — надто важка. Сили — надто нерівні. Вона міцно стиснула руків’я поламаного меча й вищирила зуби, показуючи своє найхоробріше обличчя. Чути було запах квітів. Квітів і крові.

— Твоя смерть надходить, — прошепотіла Шпичка.

Віаліна з пронизливим криком зіскочила між двома колонами просто на спину коротуну. Обхопивши його за бичачу шию, вона вчепилася в зап’ясток мечової руки. Він спробував її скинути й відслонив щит. Шпичка кинулася на нього. Ліве коліно підломилося, усю ногу пройняв біль, але вона вхопилася за обладунок противника, підтяглася і з гарчанням вгородила уламок меча йому в підборіддя. Грубошиїй захлинувся кров’ю, а імператриця заверещала, коли вони обоє повалилися на неї.

Шпичка відкотилась убік саме вчасно. Важка сокира ванстерця майнула повз неї, з глухим стуком пробила обладунок грубошийого й глибоко ввігналася йому в груди. Поки ванстерець силкувався витягнути сокиру, Шпичка сяк-так, підстрибом, зіп’ялася на ноги. У грудях, що важко здіймалися, пекло вогнем.

— Бранде! — вереснула вона надламаним голосом.

Позаду почулися кроки. Вона обернулась і побачила спалах металу. Дука вдарив її в щоку. Голова смикнулася убік, але удар був несильний і навіть не похитнув Шпички.

Вона схопила дуку за позолочений нагрудник.

— Це все, на що ти здатен? — просичала вона, але слова потонули в крові, що потекла підборіддям.

У роті щось було. Холодне й тверде, поперек язика. Лише тоді до неї дійшло, що він ударив її кинджалом, і кинджал пробив щоку між верхньою і нижньою щелепами. Пальці дуки досі стискали руків’я.

Вони витріщилися в темряві одне на одного. Жоден не міг повірити в те, що сталося. Жоден не міг повірити, що Шпичка досі тримається на ногах. А тоді в мерехтливому світлі смолоскипа вона побачила, що погляд його затверднув.

Клинок зарухався в роті: дука намагався висмикнути його. Шпичка стиснула лезо зубами, коліном пораненої ноги вдарила противника в бік і, шарпнувши головою, висмикнула слизьке від крові руків’я з ослаблих пальців. Незграбно відіпхнувши дуку, вона хитнулась убік, щоб ухилитися від сокири ванстерця. Лезо черкнуло їй об плече й улучило в кущі, збиваючи з них листя. Шпичка, кульгаючи, відступила до фонтана.

Кожен має план, поки не починає стікати кров’ю. А вона стікала. Нога була гарячою від крові, обличчя — липким. Жодних планів більше не лишилося. Шпичка пирхнула хмаркою червоних бризок.

Стиснувши руків’я кинджала, вона витягла його зі щоки. Лезо вийшло досить легко. Щоправда, разом із ним, здається, випав і зуб. О боги, як же паморочиться в голові! Нога перестала пульсувати й тепер була наче дерев’яна. Дерев’яна й мокра. Ліве коліно тремтіло так, що аж чути було, як лопотить просякла кров’ю холоша.

Як же хочеться спати!

Шпичка струснула головою, силкуючись відігнати млість, але це тільки погіршило справу. Сад, що плив перед очима, перехилився на один бік, потім — на другий.

Дука Мікедас, уже з мечем у руці, відтягував труп грубошийого воїна, щоб дістатися до імператриці.

Шпичка змахнула кинджалом, але той виявився таким важким, мовби до його вістря було причеплене ковадло. Полум’я смолоскипів миготіло й танцювало.

— Ну ж бо, — прохрипіла вона, але язик так спух, що слова не могли протиснутися повз нього.

Ванстерець посміхнувся, відтісняючи її до фонтана.

Вона перечепилася, схопилася за щось. Коліно підломилось, але Шпичка не впала.

Вона стояла навколішки у воді. У темряві промайнула риба.

Віаліна знову заверещала. Голос її охрип від крику.

Ванстерець помахував сокирою вперед-назад. Світло відбивалося від її широкого леза, лишаючи помаранчеві плями перед розмитим Шпиччиним зором.

Імператриця сказала не ставати навколішки, але підвестися було несила.

Шпичка чула, як свистить і хрипить у неї в грудях.

Кепські справи.

О боги, як же вона втомилася.

— Бранде, — промимрила Шпичка.

Він вибіг сходами.

Скинув поглядом на темний сад, на доріжку з білого каменю поміж статуй і квітучих дерев, на мертві тіла, розкидані довкола освітленого смолоскипами фонтана…

У чаші фонтана, однією рукою тримаючись за мокре кам’яне різьблення у вигляді змій, а другою стискаючи кинджал, стояла навколішках Шпичка. Обличчя її було пошматоване на червоні клапті, подертий і темний одяг липнув до тіла, а вода довкола неї була рожевою від крові.

Над Шпичкою стояв чоловік із сокирою в руці. Ванстерець, якого вони зустріли на ринку.

Бранд заклекотів, як чайник, що закипає. Ніколи раніше він не чув такого звуку ні від себе, ні від будь-кого іншого.

Він помчав доріжкою, наче розлючений бик, і коли ванстерець обернувся зі здивовано витріщеними очима, Бранд врізався в нього, зніс із ніг, як північний буревій зносить листок із дерева, і з розбігу вгатив у статую.

Удар був такий сильний, що весь світ, здавалося, струсонувся. Брандові аж задзвеніли зуби, а статуя розломилася на рівні пояса, верхня половина впала на траву й розсипалася пилом та уламками.

Бранд, можливо, почув би уривчастий стогін ванстерця, якби у нього в скронях не бурхала кров, наче Мати Море в буряний день, оглушуючи його й осліплюючи. Він схопив обіруч голову противника й торохнув нею об мармуровий цоколь, раз, другий, третій, четвертий, доки кам’яні друзки не полетіли навсібіч, а череп ванстерця не зім’явся, сплющився й розтрощився. Тоді Бранд відкинув понівечений труп на доріжку.

Шпичка безвладно похилилася на фонтан. Обличчя її мало неприродні кольори: шкіра була восково-бліда, посмугована червоними патьоками, а розірвана щока, рот і підборіддя — чорні від скипілої крові.

— Не підходь! — вереснув хтось.

Літній чоловік у позолоченому нагруднику і з обличчям, блискучим від поту. Він тримав імператрицю Віаліну, приклавши оздоблений самоцвітами меч їй до горла. Клинок, одначе, був задовгий і незручний для цього.

— Я дука Мікедас! — вигукнув він так, наче прагнув захиститися ім’ям, як щитом.

Але ім’я — це лише ім’я. Бранд вищирив зуби й рушив до нього, копняком відкидаючи труп із дороги. Гарчання пекло в горлі, наче полум’я в драконовій пащі.

Дука відсмикнув меча від Віаліниної шиї і наставив гойдливе вістря на Бранда.

— Я тебе попереджаю, не…

Імператриця схопила його за руку, вкусила її і випручалася, коли дука скрикнув від болю. Він здійняв меча, але Бранд уже підскочив до нього. Із горла знову вихопився той самий пронизливо-клекітливий звук. Він не думав про те, щоб чинити добро чи стояти у світлі — лише про те, щоб розірвати цього чоловіка голіруч.

Клинок черкнув по голові й відскочив від плеча, чи то ранивши його, чи то й не ранивши. Брандові було байдуже. Його руки, немов лещата, стиснули дуку. Той був немаленький чоловік, але Бранд колись тримав вагу всього корабля на своїх плечах. Він підняв дуку Мікедаса в повітря, наче мішок із соломою.

Відтак, здіймаючи його дедалі вище, ступив чотири важкі кроки по темному газону, щоб розігнатися.

— Ти не смієш… — заверещав дука, і цієї миті Бранд жбурнув його вперед. Через кам’яні поручні.

На якусь хвилю здивований дука Мікедас, досі стискаючи в руці меча, немовби завис у повітрі на тлі сутінкового неба. Його вереск перейшов у булькітливий кашель, і, безпорадно розмахуючи руками, він ринув униз.

— Боже милий, — прохрипіла Віаліна.

Далеко внизу пролунав хряскіт, коли її дядько вдарився об землю. Якийсь час чути було, як бряжчить сталь.

А потім запала тиша.

БОРГИ Й ОБІТНИЦІ

Ш пичка розплющила очі. Довкола було темно.

Темрява потойбіч Останніх Дверей?

Вона спробувала ворухнутися й охнула від болю.

Але ж єдина хороша річ у Смерті — це те, що після неї болю нема, хіба ні?

Шпичка намацала пов’язки на обличчі, пригадала той удар, коли кинджал дуки Мікедаса пробив їй щоку, і хрипко застогнала. Горло пересохло, як старі кістки.

Скосувавши очі, вона поглянула на шпарину, крізь яку просякало світло, і поволі-поволеньки спустила ноги з ліжка. Судоми, немов ножі, кололи збите на синці тіло. Шпичка спробувала стати на ліву ногу і знову застогнала. У стегні вогнем розгорівся біль, поширився вгору до спини й униз до коліна.

Тримаючись за стіну, вона подибала на одній нозі, волочачи другу. О боги, як же боліла нога! Вона скривилася від болю, і — о боги! — біль пронизав обличчя. Вона зойкнула, і — о боги! — біль пройняв груди, піднявся в горло й аж до очей, із яких потекли сльози. Сяк-так Шпичка дісталася до смужки світла, світла, що цідилося з-під дверей, налапала ручку й відчинила їх.

Вона пошкутильгала далі, затуляючи долонею очі, що пекли так, немовби дивилися на сліпуче сонячне сяйво, а не на вогник одної-єдиної свічки. Грубої свічки, у яку були застромлені довгі, оздоблені самоцвітами шпильки для волосся. Вона побачила обшарпані тиньковані стіни, одяг на підлозі, що відкидав довгі тіні, темні складки на зім’ятій постелі…

Шпичка завмерла. Перед нею була темна спина, гола і струнка. Під шкірою рухалися м’язи. Вона почула тихе постогнування, два голоси — чоловічий і жіночий разом, а тоді побачила бліду руку на цій темній спині, довгу худу руку, що закінчувалася скарлюченою долонею.

— Ой, — вихопилося у враженої Шпички.

Жінка рвучко обернула голову. Чорне волосся, розметане по обличчю, на верхній губі — шрам, крізь щілину якого визирає білий зуб. Сумаель, а під нею — отець Ярві.

— Ой.

Шпичка не могла ворухнутися ні вперед, ні назад. Паленіючи від болю та сорому, вона втупила очі в підлогу і спробувала ковтнути слину, але в тій зболеній порожнечі, на яку перетворився її рот, не було ні краплини вологи й, здавалося, ніколи не буде.

— Ти прокинулася, — отець Ярві вибрався з ліжка й узявся натягати штани.

«То я не сплю?» — хотіла перепитати вона, але замість цього знову вийшло тільки:

— Ой.

— Мерщій у ліжко, поки нога не почала знову кривавити.

Міністр обійняв її рукою, і з його допомогою Шпичка пошкандибала-почовгала назад до темного дверного отвору.

Переступаючи через поріг, вона не стрималася й озирнулась через плече. Сумаель простяглася гола на ліжку так, наче то була найзвичайнісінька річ, і скоса позирала на Шпичку примруженими очима.

— Болить? — запитав отець Ярві, опускаючи її на ліжко.

— Угу, — промимрила вона.

Вода захлюпотіла в чашці, закалатала ложка, якою міністр щось розмішав.

— Випий це.

Пійло на смак було непомірно огидне. Роздертий рот, опухлий язик і пересохле горло запекли несамовито, але Шпичка змусила себе проковтнути зілля і по якійсь хвилі принаймні змогла розмовляти словами.

— Я гадала… міністрам не можна… ти ж дав кляту… — прохрипіла вона, тимчасом як Ярві вкладав її ноги на ліжко й перевіряв пов’язку на стегні.

— Я дав надто багато клятв. Доводиться ламати одні, щоб дотримати інші.

— А хто вирішує, яку клятву ти будеш дотримувати, а яку — ні?

— Я дотримаю ту, яку дав першою, — він стиснув пальці справної руки в кулак. — Помститися вбивцям мого батька.

Шпичку огорнула сонливість.

— Я гадала… ти помстився… уже давно.

— Декому помстився. Але не всім, — Ярві накрив її ковдрою. — А тепер поспи, Шпичко.

Її повіки стулилися самі.

— Не вставай!

— Ваша осяйна…

— Заради Бога, називай мене Віаліною.

Імператриця мала кілька подряпин на щоці, але більше нічого не вказувало на те, що кілька днів тому її мало не торкнулася Смерть.

— Я повинна…

Шпичка спробувала сісти й скривилася від болю. Віаліна поклала руку їй на плече і м’яким, але рішучим натиском повернула її в ліжко.

— Не вставай. Вважай це імперським указом.

Шпичка чи не вперше вирішила здатися.

— Тебе сильно поранено?

Вона збиралася сказати «ні», але збагнула, що навряд чи переконала б імператрицю такою брехнею. Тож вона стенула плечима — хоча навіть цей рух завдав їй болю — і відповіла:

— Отець Ярві каже, що оклигаю.

Тримаючи і далі руку на Шпиччиному плечі, імператриця дивилася з таким виразом, наче то вона страждала від нестерпного болю.

— Ти матимеш шрами.

— Звична річ для воїна.

— Ти врятувала мені життя.

— Вони вбили б мене першою.

— У такому разі ти врятувала життя собі й мені.

— Бранд також долучився, як мені розповіли.

— Брандові я вже подякувала. А тобі ще ні, — Віаліна глибоко вдихнула. — Я розірвала союз із Верховним королем і надіслала птахів до праматері Вексен. Я повідомила їй, що незважаючи на те, яким богам ми молимося, вороги Ґеттландії — це мої вороги, її друзі — це мої друзі.

Шпичка вражено кліпнула.

— Це щедра подяка.

— Тепер я можу собі це дозволити. Дядько правив імперією всередині імперії, але без нього вона розпалася, наче арка без замкóвого каменя[4]. Я дослухалася до твоєї поради. Бити швидко і без жалю. Мою раду і мою варту очищено від зрадників, — у її очах з’явилася жорсткість, і Шпичка зраділа, що не належить до Віаліниних ворогів. — Кілька втекли з міста, але ми їх спіймаємо.

— Ви будете великою імператрицею, — хрипко сказала Шпичка.

— Дядько навчив мене принаймні однієї речі: велич імператриці залежить від тих, хто її оточує.

— У вас є Сумаель, і ви…

Віаліна стиснула їй плече й поглянула на Шпичку своїм щирим проникливим поглядом.

— Ти не хотіла б лишитися?

— Лишитися?

— Моєю охоронницею, наприклад. У вас, на Півночі, королеви мають охоронців, чи не так? Як ви їх називаєте?

— Обрані Щити, — прошепотіла Шпичка.

— Так, твій батько був ним. Ти довела, що якнайкраще надаєшся до цієї роботи.

Обраний Щит. Імператриці Півдня. Вона стояла б опліч жінки, яка володарює над половиною світу. Шпичка намацала мішечок на шиї, торкнулася крізь тканину старих кісточок і уявила собі, як пишався б її батько. Яких пісень співали би про неї в задимлених корчмах, чи в тісних оселях, чи у великій Залі Богів у Торлбю?

Разом із цією думкою на Шпичку наринула така хвиля туги за домом, що вона мало не захлинулася.

— Я мушу повернутися. Я скучила за сірими скелями. Я скучила за сірим морем. Я скучила за холодом, — вона відчула, як на очі накочуються сльози, і закліпала, щоб їх стримати. — Я скучила за матір’ю. І я дала клятву.

— Не всі клятви варті того, щоб їх дотримувати.

— Клятву тримаєш не заради клятви, а заради себе, — то були батькові слова, які він стиха промовив давним-давно біля вогнища. — Шкода, що я не можу розірватися навпіл.

Віаліна прицмокнула крізь зуби.

— Половина охоронниці мені ні до чого. Але я здогадувалася, яка буде твоя відповідь. Таку, як ти, Шпичко Бату, не втримати навіть на золотому ланцюзі. Можливо, колись ти повернешся сюди з власної волі. А поки що в мене для тебе є подарунок. Мені спав на думку тільки один, яким я змогла б належно винагородити тебе за твою послугу.

Вона дістала якусь річ, і обличчя її освітилося блідим сяйвом, а в очах спалахнули іскри. Шпичці забило дух. Віаліна простягала їй ельфійський браслет, якого Скіфр добула з руїн Строкома, куди з часів Божого Розламу не ступала нога жодного чоловіка. Дарунок, який подолав на «Південному вітрі» довгу дорогу річками Дивною і Денною. Дарунок, надто коштовний навіть для імператриці.

— Для мене?! — Шпичка завовтузилася в ліжку, силкуючись відсунутися від браслета. — Ні! Ні, ні, ні!

— Він належить мені, і я маю право дарувати його кому захочу. Ти заслужила на нього, і я нічого не чекаю навзамін.

— Я не можу його прийняти…

— Імператриці Півдня не відмовляють, — у Віаліниному голосі з’явилися залізні нотки, вона випнула підборіддя і скинула на Шпичку суворим, владним поглядом, якому годі було суперечити. — На яку руку?

Шпичка безмовно простягнула лівицю. Віаліна наділа на неї ельфійський браслет і застібнула його з гучним беззаперечним клацанням. Сяйво з округлого віконця стало яскравішим, змінило колір на біло-блакитний. Бездоганно огранений метал блищав, як самоцвіт, а під склом поволі рухалися кола в колах. Шпичка дивилася на браслет із сумішшю страху і святобливого захвату. Неоціненна, невимовно прекрасна реліквія тепер сиділа на її недоладно кістлявому зап’ястку, химерно прегарна, наче діамант серед купи лайна.

Віаліна усміхнулася й нарешті відпустила її плече.

— Тобі пасує.

Ножиці чикали над лівою половиною Шпиччиної голови. Волосся падало їй на плече, на забинтовану ногу, на бруковане подвір’я.

— Пам’ятаєш, як я постригла тебе вперше? — запитала Скіфр. — Ти вила, як вовченя!

Шпичка підхопила жмутик волосся і здмухнула його з пальців.

— Схоже, звикнути можна до будь-чого.

— Треба тільки докласти достатньо зусиль, — Скіфр відкинула ножиці й змела обтяте волосся. — А також багато тренуватися й пролити чимало поту і крові.

Шпичка провела язиком по незвично шорсткому від швів унутрішньому боці щоки й нахилилася, щоб сплюнути рожеву слину.

— Кров ось маєш, — вона випростала ногу і скривилася від болю; ельфійський браслет у відповідь розлючено спалахнув пурпуровим кольором. — Але тренуватися поки що буде важкувато.

Скіфр сіла коло Шпички й обійняла її рукою за плечі. Другою рукою вона потерла власне коротко обстрижене волосся.

— Ми більше не будемо тренуватися, голубко.

— Що?

— Я маю подбати про свої справи. Я надто довго не бачилася з власними синами й доньками, онуками й онучками. Крім того, хіба лише найжалюгідніший дурень стане заперечувати, що я виконала прохання отця Ярві — зробила тебе смертельно небезпечною. Чи то пак допомогла тобі зробитися смертельно небезпечною.

Шпичка витріщилася на Скіфр, відчуваючи якусь порожнечу всередині.

— Ти нас покидаєш?

— Ніщо не триває вічно. Але тепер я можу сказати тобі дещо, чого не могла раніше, — Скіфр міцно пригорнула її до себе. Її обійми дивно пахнули. — У мене загалом було двадцять два учні й учениці, але ніким я так не пишаюся, як тобою. Ніхто з них не працював так важко, як ти. Ніхто не схоплював усе так швидко. Ніхто не мав такої відваги, — вона відхилилася назад, тримаючи Шпичку на відстані руки. — Ти показала, що сильна духом і тілом. Ти показала себе вірною товаришкою. Грізною войовницею. Ти зажила поваги друзів і страху ворогів. Ти прагнула цього, і ти це здобула.

— Але… мені ще багато чого треба навчитися… — пробурмотіла Шпичка, яку ці похвали вразили сильніше, ніж удари.

— Справжня войовниця ніколи не перестає вчитися. Але найкраща наука — це та, яку ти даєш сама собі. Настав час тобі стати майстринею, — Скіфр простягнула їй свій топірець, на «бородатому» лезі якого були викарбувані написи п’ятьма мовами. — Це для тебе.

Шпичка давно мріяла мати таку зброю. Зброю, варту того, щоб оспівувати її в героїчних піснях. Тепер вона отупіло взяла топірець, поклала його собі на коліна й поглянула на блискуче лезо.

— «У руках воїна будь-що може бути зброєю», — пробурмотіла вона. — Що ж я робитиму без тебе?

Блиснувши очима, Скіфр нахилилася до неї і міцно стиснула.

— Усе! Будь-що! Я незлецька провидиця, і я передбачаю тобі велике майбутнє! — вона здійняла гачкуватий палець до неба, голос її підносився дедалі вище, бринів дедалі гучніше. — Ми зустрінемося знову, Шпичко Бату, якщо не по цей бік Останніх Дверей, то по той, і я з тремтливим захватом слухатиму про твої славетні діяння й надиматимуся від гордості, що відіграла у твоїй історії свою невеличку роль!

— Так і буде, хай тобі грець! — шморгнула носом Шпичка, намагаючись стримати сльози.

Колись вона відчувала зневагу до цієї дивакуватої жінки. Вона ненавиділа її, боялася, проклинала її ім’я всю дорогу Дивною і Денною. А тепер вона любила її, як рідну матір.

— Бувай здорова, моя голубко. Але насамперед — завжди будь напоготові.

Рука Скіфр метнулася вперед, але Шпичка спіймала її за зап’ясток. Рука, тремтячи, завмерла перед її обличчям, так і не ляснувши її.

Скіфр розпливлася в широкій усмішці.

— І завжди бий першою.

Знявши пов’язку, отець Ярві всміхнувся.

— Добре. Дуже добре, — він м’яко натиснув пальцем рану на щоці. — Гоїться як слід. І ти вже ходиш.

— Точніше сказати, заточуюсь, як п’яна.

— Тобі пощастило, Шпичко. І то неабияк.

— Авжеж пощастило. Не кожній дівчині прохромлюють кинджалом щоку.

— Та ще й хто! Вельможа благородної крові!

— Атож, боги мені всміхнулися.

— Він міг влучити в око. Або в шию, — міністр узявся обтирати їй обличчя фланелевою ганчіркою, що пахнула якимось гірким зіллям. — Загалом кажучи, я волів би бути радше пошрамованим, ніж мертвим. А ти хіба ні?

Шпичка запхнула язик у дірку від вибитого зуба й відчула солоний смак. Наразі їй ще важко було сприймати себе як щасливицю.

— Шрами дуже страшні? Скажи мені правду?

— Треба час, щоб рани зарубцювалися, але гадаю, що все буде добре. На лівій щоці лишиться зірочка, а на правій — стрілка. Мабуть, це якийсь знак. Скірф розтлумачила б його, вона знається на цьому ділі…

Шпичці не потрібна була Скіфр, щоб зазирнути у власне майбутнє.

— Я буду потворною, так?

— Мені траплялися люди і з гіршими каліцтвами, — Ярві показав зсохлу руку й потеліпав їй перед носом оцупком пальця. — Наступного разу намагайся уникнути клинка.

Вона чмихнула.

— Легше сказати, ніж зробити. Ти коли-небудь бився проти сімох?

Ярві викрутив ганчірку над горщиком, від якого йшла пара. Вода ледь-ледь порожевіла.

— Я й одного-то ніколи не міг подужати.

— А я бачила, як ти якось переміг у поєдинку.

Міністр завмер.

— Справді?

— Ще коли ти був королем. Ти тоді бився з Кеймдалем на бойовищі, — він витріщився на неї, чи не вперше заскочений зненацька. — Коли ти програв, то зажадав битися знову і послав замість себе материного Обраного Щита. Гурік кинув Кеймдаля обличчям у пісок від твого імені.

— Б’ються воїни, — пробурмотів Ярві. — Король наказує.

— Міністр теж.

Він узявся чимось мастити їй щоку, і рана запекла.

— Я пригадав тебе. Темноволоса дівчинка, що спостерігала за поєдинком.

— Ти вже тоді був хитромудрим.

— Я мусив бути таким.

— Наша подорож до Першограда виявилася успішнішою, ніж можна було сподіватися.

— Завдяки тобі, — він відмотав смужку бинта. — Ти досягла того, чого не зміг би жоден дипломат, і перетворила Південну Імперію на нашого союзника. Я майже задоволений, що не дав тебе каменувати. А ти отримала винагороду.

Ярві постукав пальцем по ельфійському браслеті, притлумлене сяйво якого просякало крізь тканину рукава.

— Я віддала б його, якби зуміла розстібнути.

— Скіфр каже, що його не можна зняти. Тож носи браслет із гордістю. Ти заслужила на нього. І не тільки на нього. Нехай я більше й не син своєї матері, але в мені й далі тече її кров. Я пам’ятаю свої борги, Шпичко. Так само як і ти пам’ятаєш свої.

— Останніми днями я мала багато часу на те, щоб понишпорити в пам’яті. І я пригадала собі Тровенландію.

— Ще один союз, на який ніхто не сподівався.

— Тобі на них щастить. Я міркувала про того чоловіка, що отруїв воду.

— Того, якого ти вбила?

Шпичка пильно глянула в його блідо-блакитні очі.

— То була твоя людина?

Обличчя отця Ярві не виявило ні подиву, ні підтвердження чи заперечення. Він спокійно бинтував їй голову так, наче Шпичка нічого й не казала.

— Знаючи запальну вдачу короля Фінна, — мовила вона далі, — хтось хитромудрий, кому вкрай потрібні союзники, міг підлаштувати таке.

Ярві обережно закріпив шпилькою кінець перев’язки.

— А якась необачна дівчина, справжня шпичка в дупі у всього світу, могла б устряти в цей план, ні про що не здогадуючись.

— Таке могло б статися.

— У тебе й самої є трохи мудрості, — отець Ярві сховав бинти й ніж до своєї торбини. — Але тобі слід знати, що хитромудрий чоловік ніколи не розкриває своїх задумів. Навіть друзям, — він поплескав її по плечу й підвівся. — «Бережи брехню так ретельно, як зерно взимку», — казала моя колишня наставниця. А тепер відпочивай.

— Отче Ярві!

Він обернувся на порозі, чорний силует на тлі яскравого прямокутника дверного отвору.

— Якби я не вбила того чоловіка… хто мав випити отруєну воду?

Ярві не відповів одразу, а виразу його обличчя Шпичка не могла роздивитися через те, що міністр стояв проти світла.

— Деяких запитань, Шпичко, краще не ставити, — урешті відказав він. — І вже напевне краще на них не відповідати.

— Рульф збирає команду, — Бранд водив носаком чобота перед собою, мовби розгрібаючи якийсь невидимий порох. — Є кілька новачків, але переважно всі ті самі обличчя. Колл каже, що не може дочекатися, коли вже почне різьбити другий бік щогли. Досдувой має намір проповідувати слово Єдиного Божества на півночі. Фрор теж пливе з нами.

Шпичка торкнулася пальцем перев’язки.

— Мабуть, тепер мене діставатимуть запитаннями, звідки в мене шрами.

— Геройські відзнаки, — мовив Бранд, чухаючи власні шрами, що зміїлися вздовж зап’ястків. — Пам’ятки про славетне діяння.

— До того ж зовнішність ніколи не була моєю сильною стороною, еге ж?

Запала ніякова мовчанка.

— Отець Ярві каже, ти вбив дуку Мікедаса.

Бранд скривився, наче то був аж ніяк не приємний для нього спогад.

— Його вбила земля. Я лише познайомив їх одне з одним.

— Не схоже, щоб ти цим пишався.

— Ні. Я не певен, що Мати Війна торкнулася мене так само, як тебе. У мене немає твоєї…

— Люті?

— Я збирався сказати «відваги». Люті у мене вдосталь. Аж забагато.

— Отець Ярві каже, ти приніс мене на руках. Він каже, ти врятував мені життя.

— Кожен товариш по веслу вчинив би так.

— Усе одно дякую.

Він тупив очі в підлогу, кусав губу, доки нарешті не звів погляд.

— Пробач мені. За все, що зробив. За… — він знову дивився на неї з безпорадним виразом, але Шпичці захотілося не розрадити його, а вдарити. — Пробач мені.

— Це не твоя провина, — процідила вона крізь зуби. — Просто так сталося.

— Я хотів би, щоб сталося інакше.

— Я теж, — вона була надто втомлена, надто зболена тілом і душею, щоб підшукувати м’якші слова. — Але не можна примусити себе полюбити того, хто тобі не подобається, чи не так?

— Мабуть, ні, — відказав він покірним голоском, від чого їй ще більше закортіло його вдарити. — Але ми з тобою багато пройшли разом. Я сподівався, ми могли би бути хоча б друзями.

Вона зумисне зробила голос холодним. Холодним й гострим, як оголений клинок. Або так, або вона заплакала б — а цього Шпичка допустити не могла.

— Не думаю, що це спрацює для мене, Бранде. Я не бачу, як усе могло б знову стати таким, як було.

Його рот скривився так, наче це він шкодував, наче це йому було боляче. Найпевніше, просто почував провину. Шпичка сподівалася, що він страждає. Страждає бодай уполовину так, як вона.

— Як скажеш, — він обернувся до неї спиною. — Я буду поруч. Якщо ти мене потребуватимеш.

Двері зачинилися, і Шпичка стиснула зуби так, аж їй заболіло обличчя. Вона відчула сльози на очах і розлючено змахнула їх. Це було нечесно. Зовсім нечесно, але, мабуть, у любові ще менше чесності, ніж на полі битви.

Вона вже раз дозволила собі ошукатися, а навіть один раз — це забагато. Вона мусить вирвати всі ці надії з корінням. Знищити навіть насіння, з якого вони проростають.

Опанувавши себе, Шпичка пошкутильгала до Рульфа й попросила, щоб він посадив її на інше весло дорогою додому.

Принаймні цим вони могли їй віддячити, чи не так?

НЕЗВИЧНИЙ СОЮЗ

— То ви відпливаєте? — запитала Сумаель; її важкі кроки гучно розлунювали у коридорі.

— Цього тижня, — відказав отець Ярві. — Нам треба квапитися, щоб повернутись додому швидше, ніж Дивна замерзне. Ти могла б вирушити з нами. Тільки не кажи, ніби не сумуєш за північними снігами.

Вона розсміялася.

— Авжеж, кожної погожої днини згадую, як ледь не замерзла до Смерті й думаю, як би то ще раз зазнати такої втіхи. Ти міг би лишитися з нами. Невже тобі не подобається південне сонце?

— Моя шкіра занадто біла. Замість засмагати, я обгоряю, — він уривчасто зітхнув. — Крім того, я мушу дотримати клятви.

Її усмішка потьмяніла.

— Я не думала, що ти ставишся до своїх клятв так серйозно.

— До цієї — ставлюся, — відказав отець Ярві.

— Ти знищиш увесь світ, щоб її дотримати?

— Сподіваюся, до цього не дійде.

Сумаель чмихнула.

— Ти ж знаєш, як воно буває зі сподіваннями.

— Я знаю, — пробурмотів собі під ніс Бранд.

Він мав враження, що точаться дві розмови: одна — відкрито, і друга — приховано. Але він завжди погано давав собі раду чи то з розмовами, чи то з речами, які не були очевидні, тому більше нічого не сказав.

Іржаві завіси рипнули, коли Сумаель розчинила двері. Нерівні сходи вели вниз, у темряву.

— Вона там.

Стіни склепінчастого сходового прогону внизу були вкриті цвіллю. Щось шаснуло, утікаючи від миготливого світла смолоскипа, якого тримав Бранд.

— Просто вторуй мені, — сказав йому Ярві.

Він утомлено кивнув.

— Хіба я спроможний на щось інше?

Вони спинилися перед ґратами. Бранд побачив, як у темряві зблиснули чиїсь очі, і підступив ближче, здіймаючи смолоскип.

Притулившись до замшілої кам’яної стіни, сиділа мати Скер, міністерка Ванстерландії і посланниця праматері Вексен. Голена голова схилилася набік, татуйовані руки лежали на колінах, звісивши долоні з довгими пальцями. На один зап’ясток були нанизані п’ять ельфійських браслетів, що відсвічували золотом, склом і шліфованим металом. Колись, побачивши їх, Бранд пройнявся би святобливим трепетом, але тепер вони видавалися дріб’язковими, поламаними й позбавленими смаку цяцьками проти того, який носила Шпичка.

— А, отець Ярві! — Скер витягнула довгу ногу в їхній бік, брязнувши ланцюгом, прикріпленим до залізного кільця довкола кісточки. — Ти прийшов позловтішатися?

— Хіба що трішки. Але невже мені можна цим дорікнути? Урешті-решт, ти ввійшла у змову, щоб убити Імператрицю Віаліну.

Мати Скер роздратовано засичала.

— Я в тому не брала жодної участі. Прамати Вексен послала мене сюди, щоб я стримувала цього напиндюченого чванька, дуку Мікедаса, від якоїсь дурниці.

— Вдалося тобі? — запитав Ярві.

Мати Скер підняла ланцюг, щоб показати їм, відтак опустила його собі на коліна.

— Тобі краще, ніж будь-кому, відомо, що міністр радить, але правитель зрештою чинить так, як вважає за потрібне. Цього здорованя ти привів, щоб налякати мене? — блакитні очі матері Скер уп’ялися в Бранда, і того пройняв дрож, хоч міністерку від нього й відділяли ґрати. — Він не дуже страшний.

— Якраз навпаки. Я привів його, щоб ти почувалася спокійно. Та, що може налякати, заліковує подряпини, які дістала, коли вбивала сімох чоловіків, рятуючи імператрицю й руйнуючи твої плани.

Бранд не став уточнювати, що насправді двох із тих семи вбив він. Він цим не пишався, а до того ж мав враження, що менш правдива версія історії була всім більше до вподоби.

— Але вона швидко одужує. Можливо, прийде полякати тебе пізніше.

Мати Скер відвела погляд.

— Ми з тобою добре знаємо, що для мене немає «пізніше». Мені слід було вбити тебе в Амвенді.

— Так, пригадую, ти хотіла випустити мені тельбухи на поживу воронам, але Ґром-ґіль-Ґорм сказав: «Навіщо вбивати те, що можна продати?»

— То була його перша помилка. Друга — коли він повірив тобі.

— Ґорм — воїн, як і король Утіль, а воїни воліють діяти, а не думати. Саме тому їм і потрібні міністри. Саме тому король Ванстерландії конче потребує твоїх порад. І саме тому, я підозрюю, прамати Вексен так прагнула віддалити тебе від нього.

— Тепер я йому нічим не можу допомогти, — сказала мати Скер. — Ти, прамати Вексен та ще дука Мікедас подбали про це.

— Не знаю, не знаю, — мовив Ярві. — Цього тижня ми вирушаємо назад до Потрощеного моря, — він замислено випнув губи й постукав по них вказівним пальцем. — Нам було б неважко прихопити з собою пасажира до Вульсґарда, як гадаєш, Бранде?

— Гадаю, неважко, — відказав той.

Ярві звів брови, немовби йому щойно спало щось на думку.

— То, може, у нас знайдеться місце для матері Скер?

— Одна таємнича голомоза жінка нас покинула, тож можемо взяти з собою другу, — стенув плечима Бранд.

Ґормова міністерка пильно дивилася на них. Зацікавлена, хоч і прагнула не видаватися зацікавленою.

— Не бався зі мною, хлопче.

— Я ніколи не вмів бавитися, — відказав Бранд. — У мене було важке дитинство.

Мати Скер поволі випростала свої довгі руки-ноги й підвелася. Ляпаючи босими стопами по вологій кам’яній підлозі, рушила до ґрат. Коли ланцюг натягнувся, вона спинилася й подалася ще трохи вперед. На її худому, запалому обличчі мерехтіли тіні.

— Ти хочеш дарувати мені життя, отче Ярві?

— Воно опинилося в моїх руках, і я не бачу кращого застосування для нього.

— Гм, — мати Скер високо здійняла брови. — Яка ласа приманка. І, мабуть, жодного гачка всередині, правда?

Ярві теж наблизився до ґрат. Обличчя міністрів розділяло не більше як пів кроку.

— Мені потрібні союзники.

— Проти Верховного короля? Яких союзників я можу тобі привести?

— У нашій команді є ванстерець. Добрий чоловік. Має силу до весла і до битви. Правда, Бранде?

— Атож, має силу до весла, — Бранд пригадав, як Фрор ревів «Пісню про Бейла» на пагорбі над Денною. — І до битви.

— Дивлячись, як він б’ється пліч-о-пліч із ґеттландцями, я знову усвідомив, як ми схожі, — сказав Ярві. — Ми молимося до тих самих богів під тим самим небом. Ми співаємо тих самих пісень тою самою мовою. І обидва наші народи стогнуть під чимраз важчим гнітом Верховного короля.

Мати Скер закопилила губу.

— І ти звільниш Ванстерландію від цього гніту, чи не так?

— А чому б ні? Якщо водночас я зможу звільнити й Ґеттландію. Мені не сподобалося носити невільницький нашийник на галері. Бути рабом якогось слинявого недоумкуватого діда, що сидить у Скекенгаузі, мені теж не надто до вподоби.

— Союз між Ґеттландією і Ванстерландією? — Бранд похмуро похитав головою. — Ми воювали між собою ще до того, як з’явився перший Верховний король. До того, як з’явилася Ґеттландія. Це якесь божевілля.

Ярві обернувся й остережливо глянув на нього.

— Межа між божевіллям і мудрістю вкрай тонка.

— Хлопець має рацію, — мати Скер просунула руки крізь ґрати й звісила долоні. — Поміж нами стоїть вікодавня ворожнеча, глибока ненависть…

— Поміж нами стоять дрібні сварки й звичайне невігластво. Гнівні слова облишмо воїнам, мати Скер. Нам з тобою добре відомо, як воно є насправді. Наш справжній ворог — це прамати Вексен. Це вона зірвала тебе з належного тобі місця й відправила, наче свою рабиню, з дорученням. Праматері Вексен байдуже і до Ґеттландії, і до Ванстерландії, і до будь-кого з нас. Їй небайдуже тільки до своєї влади.

Мати Скер схилила голову набік і примружила блакитні очі.

— Тобі не здолати її. Вона надто могутня.

— Дука Мікедас теж був могутній. Тепер і його могутність, і його череп розлетілися на друзки.

Її очі ще більше звузилися.

— Король Утіль ніколи на це не погодиться.

— Про короля Утіля подбаю я.

— Ґром-ґіль-Ґорм ніколи на це не погодиться, — правила вона своєї.

— Не треба себе недооцінювати, мати Скер. Я не сумніваюся у твоєму неабиякому вмінні переконувати.

Міністерка дивилася на них блакитними шпаринками.

— Гадаю, воно все ж поступається твоєму, отче Ярві, — зненацька вона широко розтулила очі й так стрімко простягнула руку, що Бранд аж сахнувся й мало не впустив смолоскипа. — Я згодна на твою пропозицію.

Отець Ярві узяв її руку, щоб потиснути, але мати Скер з неочікуваною силою притягла його до себе.

— Ти ж розумієш, що я нічого не можу обіцяти.

— Обіцянки мене вже не так цікавлять, як раніше. Якщо хочеш схилити когось до своєї волі, треба запропонувати йому те, чого він потребує, а не змушувати давати клятву, — Ярві висмикнув руку з її потиску. — На Дивній буде холодно, рік уже на схилку. Я б радив узяти щось тепле.

Коли вони відійшли в темряву трохи далі, отець Ярві поклав руку Брандові на плече.

— Ти молодець.

— Я ж майже нічого не сказав.

— Власне. Мудрий промовець спершу вчиться мовчати, коли потрібно. Ти здивувався б, якби знав, скільки розумних людей так і не опанували цієї науки.

Сумаель чекала на них біля дверей.

— Ти дістав те, чого хотів?

Ярві спинився перед нею.

— Усе, чого хотів, і набагато більше, ніж заслуговую. Але тепер, схоже, я маю це покинути.

— Доля буває жорстокою.

— Зазвичай вона саме такою і є.

— Ти міг би лишитися.

— Ти могла б вирушити з нами.

— Але врешті-решт ми повинні бути тим, ким ми є. Я — радницею імператриці.

— А я — міністром короля. Кожен із нас несе власну ношу.

Сумаель усміхнулася.

— А коли треба нести важку ношу…

— …то неси, а не плачся.

— Мені бракуватиме тебе, Ярві.

— Я почуваюся так, наче лишаю тут свою найкращу частину.

Ще якусь хвилю вони дивилися одне на одного, а тоді Сумаель рвучко втягнула повітря.

— Щасливої вам дороги, — побажала вона й, випроставши плечі, рушила геть.

Обличчя отця Ярві перекривилося, і він сперся на двері, наче його не тримали ноги. Бранд хотів був запропонувати допомогу, але згадав, що мудрий промовець знає, коли треба промовчати. Невдовзі міністр випрямився самотужки.

— Збирай команду, Бранде, — сказав він. — Попереду в нас довга дорога.

4. СЛАВЕТНІ ДІЯННЯ

ПРОЩАННЯ

Ш пичка обережно витягнула весло з кочета й ніжно провела пучками пальців по вигладженому до блиску і скропленому потом дерев’яному держаку.

— Прощавай, друже.

Весло, втім, лишилося байдужим до такого вияву почуттів, тож, зітхнувши на прощання, вона скинула з гуркотом свою подорожню скриню на причал, а тоді сама зіскочила за нею.

Мати Сонце споглядала на Торлбю з ясного неба й усміхалася. Шпичка заплющила очі, відкинула голову й теж усміхнулася, коли солоний вітерець поцілував її пошрамовані щоки.

— Ось такою має бути погода, — прошепотіла вона, пригадуючи задушливу спеку Першограда.

— Гай-гай, — Рульф, що саме прив’язував кормову линву, спинився й зачудовано похитав лисуватою головою. — Аж не віриться, як ти змінилася відтоді, як уперше сіла за заднє весло на цій лодії. І річ не лише в тому, що ти виросла.

— Із дівчинки перетворилася на жінку, — озвався отець Ярві, вибираючись із «Південного вітру» на причал.

— А з жінки — на справжню героїню! — вигукнув Досдувой, стискаючи Шпичку у ведмежих обіймах. — Пригадуєш, як ті тровенландці на Дивній співали пісню про тебе? Демоницю, що вбила десятьох воїнів і врятувала Імператрицю Півдня! Жінку, що дихає вогнем, а очима кидає блискавиці!

— І зі зміїним хвостом. Так було в пісні, еге ж? — докинув Фрор, підморгуючи їй здоровим оком.

— Скільки не дивився на твою дупу, — замислено промовив Колл, — так і не побачив там хвоста… ой! — зойкнув він, коли мати дала йому запотиличника.

Досдувой далі потішався над тровенландцями.

— Але ж і міни вони мали, коли збагнули, що ти сидиш просто перед ними!

— А потім вони взялися прохати Шпичку стати з ними до бою, — Рульф і собі розсміявся. — От же ж бісові телепні!

— Ну, ми їх попереджали, — пробурчав Фрор. — Що ти тоді сказала їм, Сафріт?

— Що хоч вогнем вона й не дихає, але все одно вгріє вас добряче.

— І Шпичка надерла їм їхні білі дупи одну за одною, а потім ще й скинула їхнього капітана в річку! — вигукнув Колл, вистрибуючи на край борту й витягуючи руки в сторони для рівноваги.

— Добре, що він хоч не потонув під тою кригою, — зауважив Рульф.

Попри теплу днину, Шпичка мерзлякувато пощулилася на ту згадку.

— Святі боги, але ж і холодно було на Дивній.

Цьогоріч крига з’явилася рано. Вона тріщала під кілем лодії, а за тиждень після Горішнього волоку скувала річку намертво. Їм довелося витягнути «Південний вітер» на берег і, обернувши догори дном, знову перетворити його на прихисток. У ньому, збившись докупи, як стадо овець у кошарі, команда зимувала два морозяні місяці.

Шпичка й далі старанно тренувалася, мовби чула голос Скіфр, який наказував їй. А може, навіть старанніше. Вона билася з Досдувоєм, Фрором, Коллом, Рульфом, але, хоч і бачила, що Бранд уважно спостерігає за поєдинками, ніколи не просила його.

Вона й далі прокидалася так само рано, як її будила Скіфр. А може, навіть раніше. У темній холоднечі крізь пару від власного дихання Шпичка бачила, як поволі здіймаються й опадають уві сні його груди. Їй страшенно кортіло лягти біля нього, відчути тепло його тіла, як колись, але натомість Шпичка змушувала себе вилазити на лютий мороз. Зціпивши зуби від болю в пораненій нозі, вона бігла білою пустелею, ельфійський браслет на зап’ястку світився холодним білим сяйвом, а на безкрайому білому небі слалася тільки смужка диму від їхнього табірного вогнища.

Вона мала те, чого завжди прагнула. Хай що б там не казав Гуннан і такі, як він, Шпичка довела, що вона — справжня войовниця, заслужила собі привілейоване місце в команді міністра, а про її славетні діяння тепер співали пісень. Вона послала кільканадцятьох людей крізь Останні Двері. Вона здобула неоціненну винагороду від наймогутнішої жінки у світі. І пожинала плоди цього всього.

Тисяча миль самотності й порожнечі.

Шпичка завжди почувалася щасливішою у товаристві лише себе самої. Але врешті-решт від цього товариства її стало нудити так само, як і всіх решту. Тож тепер, зійшовши на пристань Торлбю, вона міцно обійняла Сафріт, стягнула Колла з борту лодії і скубнула його за неслухняну чуприну, поки він зніяковіло виривався. Відтак підійшла до Рульфа й поцілувала його в лисувате чоло, після чого обхопила Фрора та Досдувоя і, хоч ті пручалися й пахли не надто приємно, здушила їх обох в обіймах. Коли Шпичка вперше зустріла їх, хмурий велетень і пошрамований ванстерець смерділи, як лайно, і видавалися страшними, як вовки, але тепер стали їй за братів.

— Чорт забирай, я сумуватиму за вами, кляті поганці!

— Хтозна, можливо, наші шляхи незабаром знову перетнуться, — озвалася мати Скер, яка досі сиділа, зручно простягнувшись серед припасів, де вона провела більшу частину їхньої подорожі додому.

— Сподіваюся, що ні, — пробурмотіла Шпичка собі під ніс. Окинувши очима знайомі обличчя, вона вирішила спробувати востаннє: — Звідки в тебе цей шрам, Фроре?

Ванстерець розтулив рота, мабуть збираючись учергове віджартуватись. У нього завжди був якийсь дотеп напоготові. Але потім його погляд упав на її пошрамовані щоки, і він, нічого не сказавши, замислився. Відтак глибоко вдихнув і поглянув їй просто в очі.

— Мені було дванадцять. Ґеттландці напали перед світанком. Більшість поселян вони забрали в неволю. Мати боронилася, і її вбили. Я намагався втекти. Їхній ватажок рубонув мене мечем і лишив помирати. Ось так мені дістався цей шрам.

Правда виявилася не надто приємною. Але було ще щось. Щось у Фроровому погляді, від чого волосся на Шпиччиному карку стало дибки. Її голос злегка надломився, коли вона запитала:

— Хто був їхній ватажок?

— Вони називали його Гедландом.

Шпичка поглянула на меч, який носила на поясі. Меч, який колись належав її батькові.

— Отже, то був цей меч?

— Боги часом готують нам дивні страви.

— Але ж ти вирушив у плавання з ґеттландцями! Бився опліч мене! Хоча знав, що я його донька…

— І я про це не шкодую, — Фрор стенув плечима. — Помста ходить лише колами. Від крові до крові. Смерть чекає на кожного. Можна прямувати до неї, вгинаючись під тягарем ненависті. Як це багато років робив я, — він глибоко втягнув повітря, а потім випустив його із зітханням. — Або можна покинути цей тягар. Бувай здорова, Шпичко Бату.

— Ти теж, — пробурмотіла вона, не маючи гадки, що казати — ба навіть що думати.

Шпичка востаннє скинула поглядом на «Південний вітер», що вже стояв на прив’язі, біля причалу. З голубок на кормі й на носі лущилася біла фарба. Протягом року цей човен був їй домівкою. Її найкращим другом і найгіршим ворогом. Вона знала на ньому кожну дощечку, кожну заклепку. Тепер лодія мала інший вигляд, ніж рік тому, коли вирушала з Торлбю. Пошарпана негодою, побита, пошрамована й загартована. Як сама Шпичка. Вона шанобливо кивнула «Південному вітру» на прощання, завдала на плече скриню з речами, обернулася й…

Бранд стояв просто позаду неї, так близько, що вона майже відчувала його віддих на своєму обличчі. Рукави були закасані так, що видно було шрами, які зміїлися вздовж зап’ястків. Він видавався сильнішим, спокійнішим і гарніший на вигляд, ніж будь-коли.

— То що, мабуть, до зустрічі, — сказав він.

Його очі пильно дивилися на неї, зблискуючи з-за пасом волосся, що впали йому на обличчя. Останні пів року Шпичка, здавалося, тільки те й робила, що силкувалася не думати про нього. Це було так само боляче, як і думати, а може, й гірше через усвідомлення того, що їй це не вдається. Важко забути когось, хто сидить за три весла перед тобою, і ти постійно бачиш його плечі, що рухаються з кожним змахом, його лікоть, зігнутий над веслом, окраєць його обличчя, коли він озирається.

— Ага, — пробурмотіла Шпичка, опустивши погляд. — Мабуть.

Вона обійшла його й рушила геть, ступаючи по хистких дошках причалу.

Можливо, прощатися з ним ось так після всього, через що вони пройшли, було надто жорстоко. Можливо, надто боягузливо. Але вона мусила лишити його позаду, а разом із ним лишити своє розчарування, сором і дурість. Відкладаючи на потім те, що так чи інак мусиш зробити, не доб’єшся нічого, крім болю.

Чорт забирай, вона вже починає думати як Скіфр.

Усвідомлення цього Шпичку радше втішило.

Торлбю змінився. Усе видавалося меншим, ніж вона пам’ятала. Сірішим. Пустиннішим. Причали й близько не були такими залюдненими, як колись. Жалюгідна жменька рибалок поралася зі своїм вертким уловом, що зблискував сріблястою лускою. При брамі стояли самі лише молоді вартові, і Шпичка замислилася, куди ж поділися старші. Одного вона знала з тренувального бойовища, і коли проходила повз, очі його зробилися великі, як блюдця.

— Це вона? — почувся чийсь шепіт.

— Так, Шпичка Бату, — відповіла якась жінка стишеним голосом, мовби промовляла магічне заклинання.

— Та, про яку співають?

Отже, слава випередила її. Аж не віриться. Шпичка випростала плечі, наділа хоробре обличчя й пішла собі, невимушено помахуючи лівою рукою, на якій блищав ельфійський браслет. Блищав як власним сяйвом, так і відбиваючи сонячні промені.

Вона дісталася вулиці Ковадл. Покупці оберталися й витріщались на неї, замовкали молоти, і ковалі визирали назовні, а Шпичка простувала собі, насвистуючи пісеньку. Ту, яку співали тровенландці, — про демоницю, що врятувала Імператрицю Півдня.

А чому б і ні? Хіба вона не заслужила на це?

Шпичка підіймалася тими самими стрімкими вуличками, якими колись отець Ярві вивів її з підземелля цитаделі і з яких почалася її подорож спершу до Скекенгауза, а потім до Калиєва й Першограда. Їй здавалося, що відтоді минуло ціле століття. Вона повернула у вузенький провулок, у якому знала кожен камінь.

Позаду почулися якісь тихі голоси. Шпичка обернулась і побачила, що за нею ув’язалася зграйка дітлахів, які з шанобливим острахом визирали з-за рогу. Достоту як ті, що бігли за її батьком, коли він бував у Торлбю. Достоту як він, Шпичка весело помахала їм рукою. Достоту як він, вищирила зуби й шикнула на них. Дітлахи з криками порозбігалися.

Скіфр завжди казала, що історія ходить колами.

Ось і вузький будинок, сходинка, вичовгана посередині, двері, які батько оздобив поганенькими різьбленнями — усе те саме, що й було, але Шпичка невідь-чому нервувала. Серце гучно калатало, коли вона простягнула руку, щоб штовхнути двері, але останньої миті передумала, склала руку в кулак і постукала. Мовби жебрачка, вона ніякового чекала на порозі власного дому, міцно стискаючи пальцями мішечок на шиї і думаючи про те, що їй розповів Фрор.

Можливо, її батько не був таким хорошим, яким вона завжди його вважала. Можливо, її мати не була такою поганою. Можливо, ніхто не був ні цілковито хорошим, ні цілковито поганим.

Відчинила мати. Після всього, що сталося, дивно було бачити, що вона геть не змінилася. Хіба що додалися дві-три сиві волосини. На мить Шпичка почула себе знову дівчинкою, яка ховає свій страх і гнів під хоробрим обличчям.

— Мамо…

Чіпляючись пальцями за золоті й срібні кільця, уплетені в закошлане волосся, вона спробувала пригладити нестрижений бік голови. Марно й намагатися: ті хащі годі було розчесати навіть сокирою. «Цікаво, — подумала Шпичка, — що перше вшпигне материн язик: рейвах на голові, потворні шрами на щоках, обшарпаний одяг чи…»

— Гільдо! — материне обличчя освітилося радістю, і вона так міцно стиснула Шпичку в обіймах, що тій аж дух забило. Раптом відпустила доньку на відстань витягнутої руки, оглянула її з голови до ніг, сяючи усмішкою, і знову обійняла щосили. — Вибач, Шпичко…

— Можеш звати мене Гільдою. Якщо хочеш, — Шпичка реготнула. — Приємно чути це ім’я.

— Раніше воно тобі не подобалося.

— За останній рік багато чого змінилося.

— Тут теж. Війна з ванстерцями, король занедужав, а прамати Вексен не дозволяє кораблям заходити до нашої гавані… але на все це ще буде час.

— Ага.

Шпичка поволі зачинила за собою двері й прихилилася до них. Лише тоді вона усвідомила, як утомилася. Так, що мало-мало не сповзла вниз і не всілася дупою просто на підлогу в передпокої.

— Ми чекали на ваше прибуття ще кілька місяців тому. Я вже почала хвилюватися. Правду кажучи, я почала хвилюватися ще того дня, коли ви відплили…

— Річка замерзла.

— Я мала б здогадатися, що навіть пів світу — це замало, щоб завадити моїй доньці повернутися. Ти виросла. Святі боги, як ти виросла!

— Ти нічого не скажеш про мою зачіску?

Мати простягнула руку й заправила неслухняне пасмо Шпичці за вухо, ніжно торкнулася пучками пальців пошрамованої щоки.

— Важить тільки те, що ти повернулася жива. Я чула неймовірні й страшні розповіді про… Отче Мире, що це таке?!

Вона схопила доньку за зап’ясток і підняла його. Сяйво ельфійського браслета впало їй на обличчя, очі спалахнули золотистими відблисками.

— Це… — пробурмотіла Шпичка, — це довга історія.

ВІТАННЯ

Бранд сказав, що допоможе розвантажити лодію.

Може, тому, що це був добрий учинок. Може, тому, що хотів відтягнути прощання з командою. А може, тому, що боявся зустрічі з Рін. Боявся дізнатися, що поки його не було, з нею сталося якесь лихо. Боявся, що вона винуватить у цьому його.

Тож Бранд сказав, що допоможе розвантажити лодію, якщо тільки цього разу не треба буде тримати самому всю її вагу, а потім переконав себе, що це добрий учинок. Урешті-решт, мало в якому доброму вчинку немає бодай дрібки корисливості.

Коли вони закінчили й половина команди вже розійшлася кожен своєю дорогою, він обійняв Фрора, Досдувоя, Рульфа, і вони посміялися, пригадуючи Оддині жарти під час подорожі Дивною. Вони сміялися, тимчасом як Мати Сонце сідала за пагорби Торлбю, а тіні густішали, збираючись у різьбленнях, які своїм плетивом вкривали тепер усю щоглу, від гори до низу.

— А ти на славу попрацював, Колле! — сказав Бранд, задираючи голову, щоб роздивитися візерунки.

— Тут розповідь про всю нашу подорож.

Парубійко сильно змінився з того дня, як вони відплили. Він і далі був такий самий меткий і вертливий, але голос його погрубшав, риси обличчя змужніли, а рухи його рук стали впевненішими. Він лагідно провів пальцями по вирізьблених деревах, річках, кораблях і постатях, майстерно переплетених між собою.

— Торлбю ось тут, біля самої основи, Дивна і Денна течуть по одному боці й по другому, а Першоград — нагорі, аж на верхівці щогли. Оце ми перетинаємо Потрощене море. Ось Бранд тримає лодію. Ось наша зустріч із Синім Єннером.

— Здібний хлопчина, еге ж? — сказала Сафріт, міцно обіймаючи сина. — Добре, що ти не звалився з тої клятої реї і не розтрощив собі голови.

— Було б дуже шкода, — пробурмотів Бранд, зі ще більшим зачудуванням розглядаючи щоглу.

Колл вказав на інші фігури.

— Скіфр сіє Смерть у степу. Князь Варослав перегороджує ланцюгами Денну. Шпичка б’ється з сімома противниками. Отець Ярві укладає союз із Імператрицею. А це… — він нахилився до щогли, спрацьованим ножиком трохи підправив похилену фігурку внизу і здмухнув стружку. — А це я, закінчую різьбити, — він відступив і широко всміхнувся. — Готово.

— Це робота справжнього майстра, — мовив отець Ярві, проводячи зсохлою рукою по різьбленнях. — Я маю на думці поставити щоглу на подвір’ї в цитаделі, щоб кожен ґеттландець міг споглядати славетні діяння, здійснені від їхнього імені. І це різьблення — не менш славетне діяння, ніж усі решта.

Після цих слів усмішки зблякли, а очі зволожніли, адже всі розуміли, що подорож завершено і їхня невеличка родина розпадається. Люди, чиї стежки так тісно переплелися в цій великій пригоді, тепер простуватимуть кожен своїм шляхом. Як буревій розносить листя, так і їх доля розкидає по невідь-яких далеких портах, і лише від примхливих богів залежало, чи зійдуться їхні дороги знову.

— Але ж і не щастить мені, — пробурмотів Досдувой, поволі хитаючи головою. — Знаходиш собі друзів, а тепер вони йдуть із твого життя. Ох і не щастить…

— Та годі вже нарікати на своє нещастя, велетенський ти дурню! — роздратовано вигукнула Сафріт. — Моєму чоловікові не пощастило потрапити до рук работорговців, але він ніколи не кидав зусиль повернутися до мене, ніколи не полишав надії. Він загинув, б’ючись до останнього за своїх товаришів по веслу.

— Саме так і було, — підтвердив Рульф.

— Він урятував мені життя, — додав отець Ярві.

— Щоб ти урятував життя мені й моєму синові, — відказала йому Сафріт і штовхнула Досдувоя в плече так, що нанизані на його зап’ясток срібні кільця задзеленчали. — Тільки поглянь на все те, що ти маєш! Силу, здоров’я, багатство і друзів, які одного дня, можливо, знову ввійдуть у твоє життя!

— Хтозна, з ким ти ще перетнешся на звивистому шляху до Останніх Дверей? — глибокодумно пробурмотів Рульф, потираючи підборіддя.

— Чорт забирай, та тобі навпаки пощастило! — вигукнула Сафріт. — Дякуй тому богові, якого шануєш, за кожен день свого життя!

— Я ніколи не дивився на це з такого боку, — зізнався Досдувой, замислено морщачи лоба. — Треба буде поміркувати про ті божі милості, які впали на мене, — він поправив кільцегроші на своєму грубезному зап’ястку. — Але спершу зіграю один раз у кості. Ну, може, два.

І здоровань попрямував до міста.

— Декого життя нічого не вчить, — пробурмотіла Сафріт, уперши руки в боки й проводжаючи його поглядом.

— Воно нікого нічого не вчить, — мовив Рульф.

Бранд простягнув йому руку.

— Я сумуватиму за тобою.

— А я — за тобою, — відказав стерничий, потискаючи йому передпліччя. — Ти маєш силу до весла, маєш силу до битви і маєш силу ось тут, — він стукнув Бранда в груди й нахилився до нього. — Стій у світлі, хлопче, гаразд?

— Я сумуватиму за вами всіма.

Бранд поглянув у бік Торлбю, у тому напрямку, в якому подалася Шпичка, і до горла йому підступив клубок. Ось так піти, заледве слово сказавши, наче він був для неї ніхто. Це було боляче.

— Не переймайся, — Сафріт поклала руку йому на плече і злегка стиснула. — Є багато інших дівчат.

— Таких, як вона, — небагато.

— То це хіба погано? — запитала мати Скер. — Я знаю щонайменше з десяток у Вульсґарді, які видряпають одна одній очі заради такого легеня, як ти.

— То це хіба добре? — своєю чергою запитав Бранд. — Коли вже на те пішло, я волів би мати дружину з очима.

Мати Скер примружила свої очі, від чого він ще більше занервував, і сказала:

— То вибери собі ту, яка переможе.

— Як завжди, мудра порада від тебе, мати Скер, — сказав отець Ярві. — Але тобі настав час покинути наше товариство, — він похмуро глянув на вартових біля міської брами. — Ванстерців нині, схоже, ще менше шанують у Торлбю, ніж зазвичай.

З горла міністерки вихопилося гарчання.

— Мати Ворон знову танцює на нашому кордоні.

— У такому разі наше завдання як міністрів промовляти від імені Батька Мира й кулак перетворити на долоню.

— Цей твій союз… — Скер з нещасним виразом пошкрябала голену голову. — Змити всю ту кров, яку ми проливали одне одному століттями, буде непросто.

— Авжеж непросто, але це буде чин, який оспівуватимуть у піснях.

— Люди дурні, вони воліють оспівувати те, як калічать одне одного, — блакитні шпарини пильно дивилися Ярві у вічі. — Боюся, ти накладаєш шви на одну рану, щоб потім завдати іншої, ще глибшої. Але я дала слово і зроблю все, що зможу.

— Більшого нікому несила зробити.

Ельфійські браслети брязнули на довгій руці матері Скер, коли Ярві потиснув її на прощання. Міністрів погляд, спокійний і рівний, звернувся до Бранда.

— Дякую за всю твою допомогу, Бранде.

— Я лише виконував свою роботу.

— Не лише, як мені видається.

— Ну тоді, мабуть, я просто намагався чинити добро.

— Можливо, настане час, коли мені буде потрібна людина, яка перейматиметься не вищим благом, а звичайним добром. Чи можу я тоді звернутися до тебе?

— Звісно. Матиму це за честь, отче Ярві. Я ваш боржник. За те, що дали мені місце у своїй команді.

— Ні, Бранде, це я твій боржник, — усміхнувся міністр. — І сподіваюся невдовзі віддати борг.

Бранд пробирався поміж наметами, куренями й поганенькими халупами, що виросли на схилі пагорба за містом як гриби після дощу. Їх значно побільшало. Через війну з ванстерцями люди тікали з прикордоння й тулилися якомога ближче до мурів Торлбю.

Крізь шпари у стінах блимало світло каганців, у вечірній сутіні розносилися голоси, звідкілясь линув уривок сумної пісні. Бранд минув велике вогнище, довкола якого сиділи тільки старі й малі. Іскри, вируючи в повітрі, освітлювали змарнілі обличчя. Повітря було насичене гострим смородом диму, кізяків і немитих тіл. Відразливий запах його дитинства, який тепер видавався мало не приємним. Бранд знав, що тут мешкати йому лишилося недовго.

Він ішов і відчував, як під сорочкою погойдується капшук. Доволі важкенький. У ньому було червоне золото князя Варослава, жовте золото імператриці Віаліни, а також добре срібло з викарбуваним на ньому обличчям королеви Лайтлін. Цього було досить, щоб придбати ладний будинок біля підніжжя цитаделі. Досить, щоб Рін більше ніколи нічого не бракувало. Усміхаючись, Бранд штовхнув деренчливі двері їхньої хижки.

— Рін, я…

Він урвався, витріщившись на гурт незнайомих людей. Чоловік, жінка і бозна-скільки дітей. П’ять? Шість? Усі вони тиснулися довкола вогнища, біля якого він колись грів зболені ноги. Рін серед них не було.

— Хто ви в біса такі?

Його охопив страх, і Бранд мимоволі поклав руку на кинджал.

— Усе гаразд! — чоловік здійняв долоні. — Ти Бранд?

— Атож, Бранд. Де в біса моя сестра?!

— Ти ще не знаєш?

— Якби знав, то хіба запитував би? Де Рін?!

Перед ним стояв ладний будинок біля підніжжя цитаделі.

Будинок, очевидно, належав заможній жінці — із тесаного каменю, з повноцінним другим поверхом і з різьбленою драконячою головою на гребені даху. Це був затишний будинок, з-за віконниць якого у вечірню сутінь цідилося привітне світло домашнього вогнища. Ошатний будинок, поблизу якого, збігаючи крутим каналом під вузеньким містком, дзюрчав струмок. Доглянутий будинок зі свіжопофарбованими зеленими дверима й повішеною над ними вивіскою у формі меча, що злегка колихалася на вітрі.

— Тут?

Свого часу, важко спинаючись стрімкими вуличками, Бранд частенько тягав ящики й бочки до осель багатіїв. Вулицю він знав, але ніколи не бував у цьому будинку й гадки не мав, з якого б то дива його сестра мала бути всередині.

— Тут, — підтвердив чоловік і постукав у двері кісточками пальців.

Бранд стояв, міркуючи, якої пози прибрати, але так і не визначився, коли двері рвучко відчинилися.

Рін змінилась. Мабуть, навіть більше за нього. Вона виросла й тепер мала вигляд дорослої жінки. Обличчя її витягнулося, темне волосся було коротко підстрижене. На ній була гарна, з вигадливим гаптованням біля комірця туніка, яку могла б носити заможна купчиня.

— Усе гаразд, Гейле? — запитала вона.

— Усе чудово, — відказав чоловік. — До нас тут гість прийшов.

Він відступив убік, і світло впало Брандові на обличчя.

— Рін… — прохрипів він, не знаючи, що сказати. — Я…

— Ти повернувся!

Вона кинулася йому на шию з такою силою, що мало не збила з ніг, і здушила в обіймах так міцно, що йому зробилося зле.

— То що, ти збираєшся й далі стояти на порозі й витріщатися?

Сестра затягнула його досередини.

— Цілуй за мене дітей! — крикнула вона Гейлові.

— Із радістю!

Рін затріснула ногою двері й зняла скриню з його плеча. Коли вона ставила її на викладену плиткою підлогу, з-за коміра випав ланцюжок — срібний ланцюжок із блискучим срібним ключем на ньому.

— Чий це ключ? — пробурмотів Бранд.

— Гадаєш, я вискочила заміж, поки тебе не було вдома? Це мій власний ключ до моєї власної комори. Ти зголоднів? Хочеш пити? У мене є…

— Чий це будинок, Рін?

Вона широко всміхнулася до нього.

— Твій. Мій. Наш.

— Оцей дім? — Бранд спантеличено втупив у неї погляд. — Але… як?..

— Я ж казала тобі, що одного дня викую меча.

Бранд зробив великі очі.

— Мабуть, то був меч, вартий пісні.

— Король Утіль теж так вирішив.

Брандові очі зробилися ще більшими.

— Король Утіль?

— Я знайшла новий спосіб витоплювати сталь. Із більшим жаром. Перший клинок тріснув, коли ми його гартували, але другий витримав. Ґаден сказала, що ми маємо віддати його королеві. А король підвівся з трону в Залі Богів і оголосив, що сталь — це відповідь на все і що ця сталь — найкраща, яку він бачив у своєму житті. Я чула, тепер він носить мого меча при боці, — вона знизала плечима, мовби прихильність короля Утіля — то не бозна-яка річ. — Після цього всі захотіли, щоб я викувала їм меча. Ґаден сказала, що їй не годиться тримати мене підмайстринею. Що це я маю бути майстринею, а вона ученицею, — Рін знову стенула плечима. — Колись про таких, як я, казали, що їх благословила Та-Хто-Б’є-По-Ковадлу.

— Святі боги, — прошепотів Бранд. — Я збирався змінити твоє життя, а ти всього досягла сама.

— Без тебе я не мала б жодного шансу цього досягти, — сестра взяла його за зап’ясток і спохмурніла, побачивши шрами. — Що сталося?

— Нічого особливого. Мотузка зіслизнула, коли перетягували лодію через Горішній волок.

— Підозрюю, ця історія трохи довша.

— У мене є й цікавіші.

Рін закопилила губу.

— Аби тільки в них не було Шпички Бату.

— Вона врятувала Імператрицю Півдня від її дядька, Рін! Імператрицю! Півдня!

— Цю історію я вже чула. Її співають по всьому місту. Буцімто Шпичка сама здолала дванадцятьох чоловіків. Потім чоловіків стало п’ятнадцять. А коли я чула цю байку востаннє, їх уже, здається, було два десятки. А ще вона буцімто скинула з даху якогось дуку, погнала навтікача орду конярів, здобула собі ельфійську реліквію і до того всього ще й підняла цілий корабель. Підняла корабель!

Рін зневажливо чмихнула.

Бранд здивовано звів брови.

— Гадаю, пісні мають схильність дещо перебільшувати правду.

— Розкажеш мені пізніше, як усе було насправді, — сестра взяла лампу й повела його через ще одні двері до сходів, які підіймалися в темряву. — Ходи побачиш свою кімнату.

— У мене є власна кімната? — пробурмотів Бранд, а очі його зробилися такими великими, як ніколи.

Як часто він мріяв про це, коли в них не було даху над головою! Коли вони не мали чого їсти і не мали жодної близької душі на всьому світі, окрім одне одного!

Рін обійняла його рукою за плечі, і Бранд відчув себе вдома.

— Так, у тебе є власна кімната.

НЕПОРОЗУМІННЯ

— Мабуть, мені потрібен новий меч.

Шпичка зітхнула й обережно поклала батьків клинок на стіл. Полум’я горна освітило численні подряпини, зблиснуло в глибших пощербинах. За роки шліфування лезо сточилося й тепер навіть видавалося кривуватим. Обплетення руків’я стерлося на засмальцьовані клапті, а дешевий залізний навершник розхитався.

Підмайстриня скинула на меч швидким поглядом, але Шпичці не приділила і цієї дрібки уваги.

— Мабуть, потрібен.

На дівчині був поцяткований опалинами шкіряний фартух і рукавиці по лікоть. На голих плечах блищали краплини поту, а тверді м’язи ходили під шкірою, коли вона кліщами обертала в жариві довгастий шматок заліза.

— Це добрий меч, — Шпичка провела пальцями по вкритому шрамами лезу. — Належав моєму батькові. Він багато чого побачив і добре послужив. І йому, і мені.

Підмайстриня навіть не кивнула у відповідь. Ця дівчина мала дещо шорсткі манери, але Шпичка й сама на вдачу була не надто привітна, тож вирішила не брати цього за образу.

— Твій майстер тут? — запитала вона.

— Ні.

Не дочекавшись більше нічого, Шпичка вирішила уточнити:

— А коли він повернеться?

Дівчина лише чмихнула у відповідь, витягла залізо, уважно оглянула його й сунула назад у жар так рвучко, що звідти з тріском вихопився сніп іскор.

Шпичка вирішила спробувати знову:

— Я шукаю коваля з Шостої вулиці, який кує мечі.

— Я перед тобою, — відказала дівчина, не відриваючи очей від роботи.

— Ти?

— Я кую мечі і я мешкаю на Шостій вулиці, хіба ні?

— Я думала, що ти… старша.

— Схоже, думання — не твоя сильна сторона.

Шпичка на хвилю замислилася, чи слід їй розсердитися на ці слова, але зрештою вирішила, що не варто. Останнім часом вона намагалася спокійніше реагувати на такі речі.

— Ти не перша, хто це каже. Просто рідко побачиш дівчину, що кує мечі.

Ковалиня звела на неї погляд. З-під пасом волосся, що пристало до обличчя, відсвітом жарива гнівно блимнули очі. Щось у цьому лиці з виразними рисами було до біса знайоме, але Шпичка не могла збагнути, що саме.

— Майже так само рідко, як і дівчину, що махає ними.

— Твоя правда, — погодилася Шпичка й простягнула руку. — Я…

Ковалиня дістала з горна шматок заліза, якому належало стати клинком. Розпечений метал промайнув так близько, що руку довелося відсмикнути.

— Я знаю, хто ти, Шпичко Бату.

— А, ну так. Звісно.

Її слава бігла попереду неї, і Шпичка тільки тепер починала розуміти, що це не завжди добре.

Дівчина взяла молот і стала кувати меч, видзвонюючи музику ковадла, як це називали ковалі. Тут було на що подивитися й чого повчитися. Короткі й швидкі удари, жодного марно витраченого зусилля, цілковита впевненість і контроль. Кожен рух — бездоганно вивірений, як випад майстерного мечника. Від заготовки навсібіч розліталися жаристі порошинки. Шпичка значно більше зналася на тому, як користуватися мечами, ніж як їх виготовляти, але тут навіть цілковитий телепень збагнув би, що ця дівчина — справжня майстриня свого діла.

— Кажуть, ти робиш найкращі мечі в Торлбю, — мовила Шпичка.

— Я роблю найкращі мечі на берегах Потрощеного моря, — заявила ковалиня.

Вона підняла заготовку, і її блискуче від поту обличчя освітилося відблиском розжареного заліза.

— Мій батько завжди казав мені, що не можна впадати в гординю.

— А тут не йдеться ні про яку гординю. Я просто кажу те, що є.

— Викуєш мені меча?

— Ні, не викую.

Люди, які найкращі у своєму фаху, часом нехтують ґречністю, але така поведінка вже починала видаватися Шпичці дивною.

— У мене є гроші.

— Мені не потрібні твої гроші.

— Чому?

— Ти мені не подобаєшся.

Зазвичай Шпичка блискавично реагувала на зневагу до себе, але цих слів вона геть не очікувала і вони заскочили її зненацька.

— Ну… гадаю, не лише ти куєш мечі.

— Авжеж, не лише я.

— Тоді піду пошукаю собі іншого коваля.

— Коли знайдеш, скажи йому, щоб викував тобі довгого меча, — ковалиня з Шостої вулиці нахилилася, щоб, склавши губи, легенько здмухнути попіл з металу. — А коли викує, засунь його собі в дупу.

Шпичка схопила зі столу свій старий клинок, маючи намір добряче тріснути нахабницю плазом по голові, але передумала й обернулася до дверей. Проте перш ніж вона взялася за ручку, дівчина заговорила знову:

— Чому ти так ставилася до мого брата?

Вона божевільна. Певно, що так.

— Якого в біса брата?

Ковалиня похмуро зиркнула на неї.

— Бранда.

Це ім’я приголомшило Шпичку, як удар ногою в голову.

— Того Бранда, що плавав зі мною до?..

— А ти знаєш багато інших Брандів? — дівчина тицьнула себе в груди великим пальцем. — Я — Рін.

Тепер Шпичка виразно побачила схожість, і це приголомшило її ще більше. У її голосі прозвучали вибачливі пискляві нотки:

— Я не знала, що в Бранда є сестра…

Рін презирливо гмикнула.

— Авжеж, звідки тобі знати? Ви ж провели разом на лодії лише один рік.

— Він ніколи не розповідав мені!

— А ти запитувала?

— Звісно! Ну… щось ніби запитувала, — Шпичка ніяково ковтнула слину. — Власне кажучи, ні.

— Цілий рік його не було, — Рін сердито пхнула клинок назад у жариво. — А коли він нарешті повертається, то як ти думаєш, про що починає мені розповідати?

— Е-е…

Ковалиня взялася товкти міх так затято, як Шпичка товкла Брандові голову на тренуваннях.

— Шпичка Бату бігала по веслах посеред ельфійських руїн. Шпичка Бату врятувала йому життя в стіні щитів. Шпичка Бату уклала союз, який всіх урятує. А коли я вже думала, що вкушу його, якщо бодай раз іще почую твоє ім’я, як гадаєш, що він мені сказав?

— Е-е…

— Він мені сказав, що дорогою назад Шпичка Бату заледве словом обізвалася до нього. Що Шпичка Бату відрізала його, наче мозоль. І знаєш що? Ця Шпичка Бату має бути добрячою сукою, щоб чинити так із Брандом після того всього, що він для неї зробив! І ні, я не маю бажання кувати меча для…

— Годі тобі, — відгиркнула Шпичка. — Ти не маєш ані найменшої гадки, що сталося між мною і твоїм братом.

Рін покинула міх і гнівно глянула на неї.

— Просвіти мене.

— Ну…

Шпичці менше за все хотілося розколупувати рану, яка саме починала гоїтися. Вона не збиралася визнавати, що припустилася дурної помилки, тяжко ошукала сама себе, і через це їй довелося щодня і щохвилини змушувати себе не дивитися на Бранда, не розмовляти з Брандом і взагалі не мати з Брандом жодної справи, щоб не ошукатися знову.

— Ти все зрозуміла неправильно!

— Дивно: у тебе завжди якісь непорозуміння, завжди люди думають про тебе якось неправильно. Скільки ще разів це має статися, щоб до тебе почало доходити, що, може, вони думають якраз правильно?

Рін витягла залізо із жару й знову поклала його на ковадло.

— Ти нічого про мене не знаєш, — гарикнула Шпичка, немовби ковальським міхом роздмухуючи власний гнів. — Ти не знаєш, через що мені довелося пройти.

— Авжеж, у всіх нас є свої негаразди, — відказала Рін, здіймаючи молот. — Ось тільки декотрі плачуться над ними в просторому будинку, якого надбав їм татуньо.

Шпичка обвела руками новеньку кузню на задньому подвір’ї новенького дому, що сусідив із цитаделлю.

— Ага, я бачу, ви з Брандом ледве кінці з кінцями зводите!

Рін завмерла. М’язи на її плечах напнулися, а очі розлючено блиснули. Так розлючено, що Шпичка навіть відступила на крок, з осторогою поглядаючи на молот, занесений над ковадлом.

Ураз Рін із гуркотом віджбурнула його вбік, стягла рукавиці й кинула їх на стіл.

— Ходи зі мною.

— Мати померла, коли я була маленькою.

Рін привела Шпичку за міські мури, до місця з завітряного боку Торлбю, звідки сморід сміття не турбував носів порядних містян.

— Бранд трохи пам’ятає її. Я — ні.

Деякі — давніші — кучугури покиді з роками присипало землею, і вони перетворилися на порослі травою пагорки. Інші були свіжі й смердючі, утворені з кісток, шкаралуп, шмаття, людського й тваринячого лайна.

— За його словами, вона наказала йому чинити добро.

Шолудивий собака глипнув на Шпичку підозріливим оком, так, ніби бачив у ній суперницю, після чого знову заходився обнюхувати гнилі рештки.

— Мій батько загинув у поєдинку з Ґром-ґіль-Ґормом, — пробурмотіла Шпичка, намагаючись урівноважити її нещастя своїм.

Правду кажучи, її трохи нудило. Від вигляду цього місця, від його смороду і від того, що вона навіть не здогадувалася про його існування, бо сміття завжди вивозили материні раби.

— Його поклали в Залі Богів.

— А тобі дістався його меч.

— Але без навершника, — додала Шпичка, намагаючись не дихати носом. — Ґорм лишив його собі.

— Тобі пощастило, що ти бодай щось маєш від свого батька, — Рін, здавалося, сморід зовсім не дошкуляв. — Нам від свого дісталося небагато. Він полюбляв перехилити чарку. І то не одну. Він покинув нас, коли Брандові було дев’ять. Пішов якось уранці й не повернувся, і, мабуть, без нього було навіть краще.

— І хто вас узяв до себе? — тихо запитала Шпичка; вона починала розуміти, що в суперечці, чия доля нещасливіша, їй не перемогти.

— Ніхто, — Рін замовкла на мить, даючи їй час усвідомити почуте. — Тоді тут жило чимало таких, як ми.

— Тут?

— Так, порпалися в смітті. Часом знаходили щось, що можна з’їсти. Часом — щось, що можна продати. Узимку… — Рін зіщулила плечі й здригнулася. — Узимку було важко.

Шпичка лише стояла й здивовано кліпала очима, відчуваючи, як її всю проймає холодом, хоча днина була вже майже літня. Вона завжди гадала, що в неї було складне дитинство. Але, як виявилося, поки Шпичка у себе вдома, в теплі й достатку, бісилася через те, що мати не називає її тим іменем, яке їй подобається, тут, на смітнику, діти рилися серед лайна, шукаючи якихось недогризків.

— Чому ти розповідаєш мені це все?

— Бо мій брат не розповів, а ти його не запитувала. Ми жебрали. Я крала, — Рін гірко посміхнулася. — Але Бранд сказав, що має чинити добро, і став працювати. Він працював у кузнях і в порту. Брався за будь-яку роботу. Гарував, як віл, і не раз був битий, як пес. Якось я занедужала, але він мене виходив. Потім я занедужала знову, і Бранд виходив мене знову. Він не переставав мріяти, що одного дня стане воїном, долучиться до команди корабля, матиме родину побратимів довкола себе. Тож він пішов тренуватися на бойовище. Частину спорядження випрохав, частину позичив, але не відступився. Він працював перед тренуваннями, працював після, а якщо потім хтось потребував допомоги, Бранд ніколи не відмовляв. «Чини добро людям, — завжди казав він, — і люди чинитимуть добро тобі». Мій брат був добрим хлопцем і став добрим чоловіком.

— Я й без тебе це знаю, — пробурчала Шпичка, відчуваючи, як біль від роз’ятреної рани накочує знову, ще гостріший, адже тепер до нього домішувалося почуття провини. — Він найкращий чоловік, якого я знаю. Тож це для мене ніяка в біса не новина!

Рін здивовано глянула на неї.

— Тоді як ти можеш до нього так ставитися? Якби не він, я б уже була потойбіч Останніх Дверей! І ти теж! І оце така твоя дяка…

Нехай Шпичка і помилялася щодо дечого, нехай не знала того, що мала б знати, нехай була надто зайнята собою і не бачила того, що було в неї під носом, але брати на себе провину за все на світі вона не збиралася.

— Стривай-но, стривай-но, таємна Брандова сестричко! Визнаю, ти розплющила мені очі на те, яка я самолюбна сволота. Але ми з твоїм братом були товаришами по веслу. У команді так заведено, що ти стоїш пліч-о-пліч зі своїми товаришами. Авжеж, він рятував мене, але і я рятувала його, і…

— Я не про це! Раніше. Коли ти вбила того хлопця. Едвала.

— Що? — Шпичку занудило ще сильніше. — Я чудово пам’ятаю той день, і Бранд тоді ні чорта не зробив, лише стояв і мовчки дивився.

Рін аж роззявила рота від подиву.

— Ви двоє взагалі розмовляли там протягом цілого року?

— Про Едвала не розмовляли, це точно!

— Звісно, — Рін заплющила очі й усміхнулася, мовби все збагнула. — Бранд завжди відмовляється від подяки, на яку заслуговує. Упертий дурень! Він тобі не розказав.

Шпичка нічого не розуміла.

— Що він мені не розказав, чорт забирай?

— Бранд говорив з отцем Ярві, — Рін м’яко, але рішуче взяла її за плече і, чітко карбуючи слова, мовила далі: — Він розповів йому, що сталося того дня на бойовищі. Розповів, хоча знав, чого це може йому коштувати. Майстер Гуннан довідався й позбавив його права на участь у королівському поході, права стати воїном. Позбавив його всього, про що Бранд мріяв.

Зі Шпиччиного горла вихопився дивний звук. Якесь здушене кудкудакання. Наче в курки, якій скрутили голову.

— То Бранд говорив з отцем Ярві? — прохрипіла вона.

— Ага.

— Урятував мені життя? І через це не вирушив у похід?

— Ага.

— А я за це глузувала над ним і ставилася як до дурника протягом усієї подорожі Дивною та Денною туди й назад?

— Ага.

— Чого ж він мені просто не сказав?..

Раптом Шпичка помітила, як на шиї Рін щось блиснуло. Вона простягнула руку, а тоді підчепила тремтячим пальцем і витягла з-під сорочки на світло.

Намисто. Синьо-зелене скляне намисто.

Те, яке Бранд купив на ринку в Першограді. Те, про яке Шпичка спочатку подумала, що воно для неї, а потім — що для іншої дівчини в Торлбю. Те, що, як тепер виявилося, призначалось для його сестри, про існування якої Шпичка не здогадувалася, бо навіть і не думала запитати.

Вона знову здушено кавкнула, цього разу голосніше.

Рін витріщилася на неї, як на божевільну.

— Що сталося?

— Яка ж я дурепа!

— Га?

— Де він?

— Бранд? У моєму будинку. Тобто нашому…

— Вибач, — Шпичка вже задкувала. — Поговоримо про меч пізніше!

Вона обернулася й побігла до міської брами.

Він видався їй ще гарнішим, ніж завжди. А може, вона просто дивилася на нього інакше, знаючи все те, що тепер знала.

— Шпичко, — Бранд вочевидь не очікував її побачити, і не дивно. Ураз він занепокоївся: — Що сталося?

Шпичка усвідомила, що сама вона, либонь, має навіть гірший вигляд, ніж зазвичай. Вона пошкодувала, що всю дорогу бігла щодуху. Можна було принаймні відсапатися й обтерти піт із чола, перш ніж стукати у двері. Але вона й без того змарнувала вже забагато часу. Пора з цим покінчити, байдуже, спітніла вона чи ні.

— Я розмовляла з твоєю сестрою, — сказала Шпичка.

Це занепокоїло Бранда ще більше.

— Про що?

— По-перше, про те, що в тебе є сестра.

— Це не таємниця.

— Може, й ні, та я про це не знала.

Він занепокоївся ще дужче.

— Що вона тобі сказала?

— Що ти врятував мені життя. Коли я вбила Едвала.

Бранд скривився.

— Я ж казав їй нічого не розповідати!

— Отже, вона тебе не послухалася.

— Мабуть, тобі краще зайти. Якщо хочеш, — він відступив від дверей, і Шпичка пройшла за ним до темного передпокою, відчуваючи, як у грудях гупає серце. — Ти не зобов’язана мені дякувати.

— Ні, — відказала вона. — Зобов’язана.

— То не був якийсь благородний вчинок, я просто хотів… вчинити добре. До того ж я вагався, довго зволікав, і все вийшло так недоладно…

Шпичка підступила на крок до нього.

— Ти говорив з отцем Ярві?

— Говорив.

— І отець Ярві зберіг мені життя?

— Зберіг.

— А ти через це втратив своє місце в королівському поході?

Бранд поворушив губами, мовби шукав способу заперечити це, але не знаходив.

— Я збирався тобі сказати, але…

— Я — не з тих, кому легко щось сказати.

— А я — не з тих, хто легко дає собі раду зі словами, — він відгорнув волосся й потер чоло так, наче йому боліла голова. — Я не хотів, щоб ти почувалася в боргу переді мною. Це було б нечесно.

Шпичка здивовано закліпала.

— Тобто… ти не лише ризикнув усім заради мене, але ще й не став розповідати про це, щоб я не почувала себе незручно?

— Ну… мабуть, можна й так сказати.

І він поглянув на неї з-під брів, блиснувши очима в темряві. Поглянув так, мовби понад усе на світі хотів дивитися тільки на неї. І хоч як Шпичка не намагалася виполоти всі свої надії, вони враз буйно розквітли, і бажання здійнялося в ній сильніше, ніж будь-коли.

Вона ступила ще один малесенький крок до нього.

— Пробач мені.

— Ти не мусиш прохати пробачення.

— Мушу. Пробач мені. За те, як ставилася до тебе дорогою назад. Та й дорогою туди, коли вже на те пішло. Мені шкода, Бранде. Мені ще ніколи не було так шкода. Правду кажучи, досі мені ніколи не було шкода. Мабуть, треба попрацювати над собою. Я просто… неправильно зрозуміла… дещо.

Він стояв мовчки. Чекав. Дивився. Ніяк не допомагав.

«Просто скажи це. Хіба це так важко? Ти ж убивала людей. Просто скажи це».

— Я перестала розмовляти з тобою… бо…

Але добувати слова було важко, наче витягувати ковадла з колодязя.

— Я… мені…

Шпичка немовби ступала по замерзлому озеру, не певна, що буде, коли зробить наступний крок: провалиться вона в крижану прірву чи ні.

— Ти завжди… мені…

Вона не могла вимовити «подобався», не зуміла б витиснути з себе це слово, навіть якби від цього залежало її життя. Шпичка міцно стулила очі.

— Я намагаюся сказати, що… Ой!

Вона різко розплющила очі. Бранд пучками пальців провів по шраму на її щоці.

— Ти мене торкнувся.

Шпичка на своєму віку ляпнула чимало дурниць, але чогось безглуздішого, либонь, ще ніколи не говорила. Адже вони обоє бачили, що Бранд її торкнувся. Навряд чи його пальці опинилися там випадково.

Він відсмикнув руку.

— Я думав…

— Ні! — вона схопила його зап’ясток і повернула назад. — Тобто… так.

Шпичка відчула тепло його руки на щоці, її пальці гладили тильний бік його долоні, притискаючи її до обличчя. Їй зробилося так… О боги!

— Невже це справді відбувається?

Бранд підступив до неї трохи ближче. Борлак ворухнувся на його шиї, коли він нервово ковтнув слину.

— Мабуть.

Він дивився на її губи так, ніби побачив там щось украй цікаве, а вона подумала, що ще ніколи в житті так не боялася.

— Що тепер? — почула Шпичка власний писклявий голос, що не давав себе опанувати й робився дедалі тоншим. — Тобто… я знаю, що тепер… здається.

О боги, це була брехня! Вона не мала жодної гадки. Як же їй хотілося, щоб Скіфр навчила її трохи менше битися на мечах і трохи більше — мистецтву кохання, чи як там це називається!

— Тобто я хочу сказати, що нам тепер робити, коли ми знаємо, що… ну…

Він лагідно притулив пальця їй до губ.

— Помовч, Шпичко.

— Ага, — видихнула вона й усвідомила, що тримає руку перед собою, мовби прагнучи його відштовхнути.

Надто вже вона звикла відштовхувати від себе людей, зокрема й Бранда. Шпичка розслабила руку й обережно поклала долоню йому на груди, сподіваючись, що він не помітить, як вона тремтить.

Брандове обличчя наближалося до неї, і раптом її охопив порив утікати, а відтак закортіло розсміятися. Вона здушила сміх, від чого в горлі кумедно булькотнуло, а тоді відчула доторк його вуст до своїх. Легесенько, ледь торкаючись, він провів ними туди-сюди. Шпичка усвідомила, що її очі розплющені, і поквапно стулила їх. Куди ж подіти руки? Протягом якоїсь миті вона почувалася наче дерев’яна, але потім відпружилася.

Його ніс, лоскочучи, тицьнувся в її.

У нього вихопився дивний горловий звук, у неї теж.

Шпичка спіймала губами його нижню губу, злегка потягнула її. Тоді прибрала руку з його грудей, обійняла нею Бранда за шию і притягла до себе. Вони незграбно стукнулися зубами й відступили одне від одного.

Такий собі поцілунок, правду кажучи. Шпичка уявляла його собі геть не так, а — боги свідки — уявляла його вона часто. І все одно її всю аж обсипало жаром. Може, через те, що вона бігла сюди, але вона й раніше багато бігала й ніколи ще так не почувалася.

Шпичка розплющила очі й побачила, що Бранд дивиться на неї. Дивиться тим своїм поглядом з-під пасом волосся на обличчі. Це був не перший поцілунок у її житті, але проти цього всі попередні видавалися дитячою забавкою. Вони відрізнялися від нього так, як тренування відрізняється від справжньої битви.

— Ох, — прохрипіла Шпичка. — Це було… непогано.

Вона відпустила його руку, схопила за сорочку і знову притягла до себе. У кутику його вуст вона помітила усміх і усміхнулася також…

За дверима почувся якийсь шум.

— Рін, — пробурмотів Бранд, і, немов це слово було сигналом до старту, вони обоє кинулися бігти.

Мовби злодюжки, піймані на гарячому, вони дременули коридором. Штовхаючись, видерлися сходами й увалилися до кімнати, хихочучи, як дурненькі. Бранд похапцем зачинив двері й підпер їх спиною, наче в них ломився десяток розлючених ванстерців.

Вони причаїлися, зіщулившись у темряві. Обоє швидко дихали.

— Чому ми тікали? — пошепки запитав він.

— Не знаю, — прошепотіла у відповідь Шпичка.

— Гадаєш, Рін може нас почути?

— А що як може? — запитала вона.

— Не знаю.

— То це твоя кімната?

Він випростався, широко всміхаючись, наче король, який здобув перемогу.

— Ага, у мене є власна кімната.

— То ти тепер знатний містянин? — мовила Шпичка.

Вона обійшла приміщення й оглянула його. Багато часу це не забрало. В одному кутку стояло просте дерев’яне ліжко, вкрите старою і пошарпаною Брандовою ковдрою. У другому — відчинена подорожня скриня й спертий до стіни меч, що колись належав Одді. Окрім цього — лише голі стіни, голі дошки підлоги й тіні в закутках.

— Тобі не здається, що тут забагато меблів?

— Я ще не закінчив її опоряджати.

— Ти ще й не почав її опоряджати, — мовила вона, завершуючи коло й підходячи до нього.

— Якщо ти звикла в імператорському палаці до розкішніших умов, то я тебе тут не триматиму.

Шпичка пирхнула.

— Я зимувала з сорока чоловіками під човном. Гадаю, якось перебудуся тут.

Бранд не відривав від неї очей, поки вона наближалася до нього. Той його погляд. Почасти спраглий, почасти переляканий.

— То ти залишишся?

— Сьогодні в мене немає ніяких нагальних справ.

Вони знову стали цілуватися, цього разу пристрасніше. Шпичка більше не переймалася ні Брандовою сестрою, ні своєю матір’ю, ні взагалі будь-чим. Її думки були повністю зайняті лише губами — її та його. Принаймні спочатку, бо невдовзі себе почали виявляти інші частини тіла. Щось уперлося Шпичці в стегно, і вона сягнула рукою вниз, щоб з’ясувати, що це, а коли збагнула, то аж відсахнулася. Їй було страшно й гаряче, вона почувалася ніяково й схвильовано, та й, правду кажучи, взагалі не дуже розуміла, що почуває.

— Пробач, — пробурмотів Бранд.

Він зігнувся й підняв одну ногу, мовби намагаючись приховати випнутість на штанах. У цій позі він мав такий безглуздий вигляд, що Шпичка пирснула сміхом.

Він ображено глянув на неї.

— Це не смішно.

— Та ні, трохи смішно.

Вона взяла його за руку, потягла до себе й підбила йому ногу. Він охнув, коли зненацька впав навзнак на підлогу. Шпичка опинилася верхи на ньому. Вони вже не раз так лежали раніше, але тепер усе було інакше.

Вона притиснулася до нього стегнами, гойдаючись уперед-назад, спершу поволі й легенько, а тоді дедалі швидше й сильніше. Шпичка запустила руку в його волосся й притягла його обличчя до свого. Брандова борода залоскотала їй підборіддя, їхні розтулені губи з’єдналися, і їй здалося, що його гаряче й уривчасте дихання виповнило її всю.

Шпичка вже добряче шурувала об нього, і їй це неабияк подобалося. Вона навіть перелякалася через те, що їй це так припало до вподоби, але потім вирішила: нехай усе йде як іде, а хвилюватися вона буде пізніше. З кожним віддихом із її горла вихоплювався тихий стогін. Якась — менша — її частина думала, що це, мабуть, звучить дурнувато, але значно більшій частині було байдуже. Одна його рука ковзнула їй під сорочку на спині, друга поволі спиналася догори по ребрах. Шпичку пройняв дрож, вона відхилилася й глянула на Бранда, що піднявся, спершись на лікоть.

— Вибач, — прошепотів він.

— За що?

Вона ривком розстібнула сорочку і зняла її з себе. Рукав зачепився за ельфійський браслет на зап’ястку, але зрештою вона стягнула одежину й відкинула її геть.

Якусь хвилю Шпичка почувалася ніяково, знаючи, що на вигляд геть не така, якою мала би бути жінка, знаючи, що вона бліда, цупка й жилава. Але Бранд не видавався анітрохи розчарованим. Його руки піднялися по її тілу, обхопили її, нагнули й притиснули до нього. Він знову став цілувати її, легенько покусуючи зубами її вуста. Торбинка з батьковими кісточками вдарила його в око, і Шпичка закинула її за спину. Вона розстібнула йому сорочку, провела долонею по животу, вплела пальці у волосся на грудях. Браслет світився м’яким золотавим сяйвом, що відбивалося в кутиках його очей.

Бранд затримав її руку.

— Ми не мусимо… ну, знаєш… цього робити.

Певна річ, вони не мусили цього робити, і, певна річ, існувала сотня причин, щоб цього не робити, але просто зараз Шпичці на думку не спадала жодна, на яку їй не було б начхати.

— Помовч, Бранде.

Вона звільнила свою руку й узялася розстібати йому ремінь. Вона не знала, що робить, але знала, що навіть цілковиті телепні якось дають собі раду з цим.

То невже це аж так складно?

НЕ ЗОВСІМ САМ

Вони заснули, тримаючи одне одного в обіймах, але це тривало недовго. Бранд ще ніколи не бачив, щоб хтось так кидався вві сні, як Шпичка. Вона смикалася й звивалась, крутилась і вертілась, сіпалася й дриґала ногами. Урешті-решт, вона штурхнула Бранда так, що він прокинувся й скотився з власного ліжка.

Тож йому лишалося тільки сидіти на подорожній скрині, віко якої до блиску вигладила його дупа за довгі місяці веслування. Сидіти й дивитися на Шпичку.

Вона зрештою заспокоїлася й тепер лежала долілиць, розкинувши руки. Смужка світла з вузького вікна падала навскоси через її спину. Ліва рука звісилася з ліжка, і ельфійський браслет кидав тьмяний полиск на підлогу. Довга нога вистромилася з-під ковдри, стегно перетинав зморщений шрам. Переплутане волосся зі срібними й золотими кільцями в ньому затуляло обличчя, тож Бранд бачив тільки половину заплющеного ока й краєчок щоки зі шрамом у формі стріли.

Спочатку він сидів із дурнуватою усмішкою на обличчі й слухав, як вона хропе. Згадував, як вона хропла над його вухом протягом усієї подорожі Дивною і Денною. Думав про те, як йому подобається чути її хропіння. Не йняв віри своєму щастю: невже вона справді тут, оголена, у його ліжку?

А потім він почав непокоїтися.

Що подумають люди, коли дізнаються про них? Що скаже Рін? Як вчинить Шпиччина мати? Що як буде дитина? Він чув, що ось так, відразу, — навряд чи, але часом таке все ж трапляється, хіба ні? Рано чи пізно Шпичка прокинеться. Що, як вона його більше не захоче? Як вона взагалі може його хотіти? А десь у закутку свідомості зачаїлося найстрашніше питання. Що як вона прокинеться і далі хотітиме його? Що тоді?

— Святі боги, — прошепотів Бранд, здійнявши очі до стелі.

Але боги вже одного разу відповіли на його молитви й припровадили її до нього в ліжко, хіба ні? Навряд чи пасувало прохати їх забрати її звідти.

Гучно схропнувши, Шпичка смикнулася й прокинулась. Стиснувши руки в кулаки й випроставши пальці ніг, вона потягнулася так, що аж м’язи затремтіли від напруження. Потім видмухнула шмарклі з однієї ніздрі, утерлася тильним боком руки, другою рукою протерла очі й відкинула з обличчя закошлане волосся. Ураз вона завмерла й, витріщивши очі, різко роззирнулася довкола.

— Доброго ранку, — сказав Бранд.

Шпичка втупилась у нього.

— То це не сон?

— Схоже, що ні.

Хіба що кошмар.

Тривалий час вони дивились одне на одного.

— Хочеш, щоб я пішла? — запитала вона.

— Ні! — вигукнув він, надто голосно й надто гаряче. — Ні. А ти хочеш піти?

— Ні.

Вона поволі сіла, натягнула ковдру на плечі, виставила в його бік вузлуваті коліна й широко позіхнула.

— Чому? — мимоволі вихопилося в нього. Шпичка заціпеніла з роззявленим ротом. — Така собі нічка, еге ж?

Вона здригнулася, наче він дав їй ляпаса.

— Що я зробила не так?

— Ти? Ні! Ти нічого… я кажу про себе, — Бранд не надто тямив, про що він узагалі говорить, але слова вилітали з рота самі. — Рін розповіла тобі, чи не так?

— Розповіла мені що?

— Що батько кинув мене. Що мати теж мене кинула.

Шпичка здивовано насупилася.

— Я гадала, твоя мати померла.

— Один біс, хіба ні?

— Та ні, не зовсім.

Бранд майже не слухав її.

— Я виріс, порпаючись у смітті. Мені доводилося жебрати, щоби прогодувати сестру. Я вивозив кістки та іншу покидь, наче той раб.

Він не збирався цього казати. Ніколи й нікому. Але воно вилилося з нього нестримним потоком, як блювота.

Шпичка заклацнула рот.

— Я, звісно, та ще сволота, Бранде. Але якою ж це сволотою треба бути, щоб думати гірше про тебе через те, що ти розповів? Ти добрий чоловік. Чоловік, на якого можна звіритися. Усі, хто тебе знає, вважають так. Колл тебе обожнює. Рульф тебе поважає. Навіть отцеві Ярві ти подобаєшся, а йому мало хто подобається.

Бранд здивовано закліпав.

— Але я завжди мовчу.

— Зате ти слухаєш, коли інші говорять! До того ж ти вродливий і ставний, Сафріт мені торочила це без спочинку.

— Справді?

— Вона й мати Скер якось пів дня обговорювали твою дупу.

— Що?

— Ти міг би мати будь-яку дівчину. Особливо тепер, коли вже не живеш на смітнику. Я не збагну, чому ти вибрав мене.

— Тобто?

Брандові ніколи й на думку не спадало, що в неї можуть бути власні сумніви. Вона завжди видавалася такою впевненою.

Але Шпичка щільніше загорнулася в ковдру й, гидливо скривившись, поглянула на свої голі ноги.

— Я самолюбна.

— Ти… амбітна. Мені це подобається.

— Я колюча.

— Ти гостра на язик. І це мені теж подобається.

Вона злегка торкнулася пошрамованої щоки.

— Я потворна.

Гнів спалахнув у ньому з такою силою, що Бранд аж сам здивувався.

— Який це мерзотник таке сказав?! По-перше, це неправда, а по-друге, я йому всі зуби перелічу!

— Зуби перелічити я й сама можу. У цьому-то й річ. Я не така… ну, знаєш… — вона висунула руку з-під ковдри й пошкребла нігтями стрижений бік голови. — Я не така, якою мала би бути дівчина. Чи жінка. Ніколи не була такою. Я не вмію як слід…

— Чого?

— Усміхатися чи… не знаю там… шити.

— Мені нічого не треба шити.

Бранд ковзнув зі скрині й опинився навколішках перед Шпичкою. Його тривоги звітрилися. Раніше все вже чомусь руйнувалося між ними, і він не допустить, щоб це сталося знову. Принаймні докладе всіх своїх зусиль.

— Я хотів тебе від Першограда. А може, ще й раніше, — Бранд простягнув руку й поклав її на Шпиччину, що лежала на ліжку. Хоч трохи й незграбним, але щирим рухом. — Я просто ніколи не сподівався, що ти будеш моєю, — він поглянув їй в обличчя, добираючи правильних слів. — Коли я дивлюся на тебе і думаю, що ти хочеш мене, я почуваюся так… наче здобув якусь винагороду.

— Винагороду, якої більше нікому не треба, — пробурмотіла Шпичка.

— А яке мені діло, що кому треба чи не треба?! — знову спалахнув гнівом Бранд, аж вона звела на нього очі. — Якщо вони всі такі йолопи й не бачать, що ти найкраща жінка на все Потрощене море, то мені пощастило, хіба ні?

Він замовк, відчув, як обличчя його паленіє, і подумав, що напевне знову все зруйнував.

— Це, мабуть, найприємніші слова, які мені казали в житті, — вона простягнула руку й відгорнула волосся з його обличчя. Ніжно, наче його торкнулася пір’їнка. Він навіть не думав, що Шпичка може бути такою ніжною. — Щоправда, мені ніхто ніколи не каже нічого приємного, але все одно.

Ковдра сповзла з її голого плеча. Бранд торкнувся його, провів долонею по боці, перемістив руку на її спину. Шкіра зашурхотіла об шкіру, тепла, гладенька. Її очі заплющилися, а його…

Раптом по всьому будинку розлігся гуркіт. Хтось гупав у вхідні двері, і то так, що не відчинити було неможливо. Бранд почув скрегіт відсунутого засува, а потім приглушені голоси.

— О боги, — жахнулася Шпичка, широко розплющивши очі. — Це, мабуть, моя мати.

Так швидко вони не збиралися навіть тоді, коли на них степом мчала орда конярів. Хапаючи з підлоги одежу, вони кидали речі одне одному й поспішно натягали їх. Бранд вовтузився з ременем і врешті-решт застібнув його абияк, бо краєм ока дивився, як Шпичка вихляє дупою, натягаючи штани.

— Бранде? — почувся сестрин голос.

Обоє завмерли, він — в одному чоботі, вона — взагалі боса.

— Га? — хрипко обізвався Бранд.

— У тебе все гаразд? — голос Рін підіймався сходами.

— Ага!

— Ти сам? — голос пролунав просто під дверима.

— Звісно! — ураз він усвідомив, що сестра може зайти, і винувато додав: — Не зовсім.

— Ти найгірший брехун у всій Ґеттландії. Там із тобою Шпичка Бату?

Бранд скривився.

— Щось на кшталт цього.

— Вона або там є, або її там нема. Ти там, Шпичко Бату, хай тобі грець?

— Щось на кшталт цього, — тонким голоском відказала Шпичка.

Запала тривала мовчанка.

— Майстер Гуннан приходив, — нарешті сказала Рін.

Коли Бранд почув це ім’я, йому здалося, ніби хтось вилив йому в штани відро крижаної води.

— Сказав, що прилетів голуб зі звісткою про набіг на Галлебю. Військо подалося на північ, тож він збирає всіх, хто лишився, щоб дати відсіч. Бере і тих, хто ще тренується, і тих, хто поранений, і тих, хто не пройшов випроби. Вони збираються на березі.

— Гуннан хоче, щоб я приєднався? — із тремтінням у голосі запитав Бранд.

— Він каже, ти потрібний Ґеттландії. А ще він каже, що ті, хто сповнить свій обов’язок, займуть місце серед воїнів.

Здобути собі місце серед воїнів. Завжди мати братів опліч себе. Завжди мати те, заради чого варто битися. Стояти у світлі. Давні мрії, що багато місяців тому згоріли на попіл, раптом знову спалахнули гарячим і яскравим полум’ям. Бранд блискавично ухвалив рішення.

— Я зараз спущуся, — гукнув він, відчуваючи, як серце враз закалатало в грудях.

Кроки сестри стали віддалятися від дверей.

— Ти підеш із цим вилупком? — запитала Шпичка. — Після того, як він вчинив із тобою? Після того, як він вчинив зі мною?

Бранд узяв ковдру з ліжка.

— Я роблю це не заради нього, а заради Ґеттландії.

Вона пирхнула.

— Чи, може, заради себе?

— Нехай і так, заради себе. Хіба я не заслуговую на це?

На якусь мить жовна її напнулися.

— Мене він із собою, схоже, не кличе.

— А ти пішла б? — запитав Бранд, кидаючи свої нечисленні речі на ковдру й зав’язуючи її у клунок.

— Звісно, пішла б. Щоб зацідити ногою йому в пику.

— Може, тому він тебе й не покликав.

— Гуннан не покликав би мене, навіть якби був охоплений полум’ям, а я стояла поруч з відром води. Ніхто з них, воїнів Ґеттландії, мене не покличе. Сміх та й годі! Хоча насправді нічого смішного тут нема, — вона саме натягувала чобіт, аж раптом спинилася. — Сподіваюся, ти так квапишся не тому, що хочеш утекти від мене? Бо якщо ти передумав, то краще просто скажи мені. Гадаю, між нами вже досить було таємниць…

— Я йду з Гуннаном не через це, — відказав він, хоч і замислився, чи не було в тому частини правди.

Йому потрібен був простір, щоб відітхнути вільно. Час, щоб усе обміркувати.

— Іноді я думаю, що краще мені було б лишитися в Першограді, — мовила Шпичка.

— Тоді ти не опинилася б у моєму ліжку.

— Помираючи багатою і уславленою, я шкодувала б тільки про це.

— Дай мені один тиждень, — сказав Бранд, припасовуючи Оддиного меча. — Я нічого не передумав, але я мушу це зробити. Іншої нагоди мені більше може не трапитися.

Вона підібгала губи і з шипінням випустила повітря.

— Один тиждень. Якщо за цей час ти не повернешся, я знайду собі когось іншого, хто може сам утримати корабель.

— Згода.

І він поцілував Шпичку ще раз. Її губи були зашерхлі, а віддих — кислий, але Брандові на це було байдуже. Він закинув щит на плече, підняв клунок, глибоко вдихнув і рушив у залізні обійми Матері Війни.

Щось, однак, затримало його на порозі, і він обернувся ще раз. Немовби хотів пересвідчитися, що Шпичка справді там. Вона була там і всміхалася йому. Її усмішки були такі рідкісні! І тому цінні, як золото. Бранд почув неабияке вдоволення собою через те, що цього разу причиною її усмішки був він.

ОБРАНИЙ ЩИТ

Із цитаделлю Шпичку пов’язували не надто приємні спогади. Коли вона була тут востаннє, її привели сюди як убивцю, закували в кайдани й кинули за ґрати. Перед цим вона приходила до цитаделі, щоб побачити мертвого батька, який лежав під склепінням Зали Богів, блідий і холодний. Поруч хлипала мати, а Шпичка, задерши голову, дивилася на суворі обличчя Великих Богів і думала про те, що всі її молитви були марні. Стискаючи в долоні мішечок із батьковими кісточками, вона похмуро глянула на величезні двері Зали Богів і притлумила відгомін того гніву, який почувала того дня, гніву, який не переставав палахкотіти в ній відтоді.

На подвір’ї під старезним кедром тренувалися юнаки. Як і Шпичка колись, вони вчилися битися на облаштованому бойовищі. Майстер-військовик гарикав накази, а учні поспішно силкувалися вибудувати хитку стіну щитів. Вони видавалися такими юними. Такими повільними й незграбними. Йдучи за Коллом, Шпичка не могла повірити, що колись була однією з них.

— То ти Шпичка Бату?

Біля кута бойовища сидів старий чоловік і тримав на руках оголеного меча. Чоловік був закутаний у густе чорне хутро, дарма що днина стояла тепла. Він був такий змарнілий, згорблений і блідий, що Шпичка не відразу його впізнала навіть попри золотий вінець на чолі.

Вона незграбно опустилася на одне коліно поруч із Коллом і втупилась у траву.

— Так, це я, мій королю.

Король Утіль відкашлявся.

— Я чув, що ти беззбройна вбила сімох чоловіків і посприяла союзу з Імператрицею Півдня. Я не йняв віри цим чуткам, — він примружив сльозаві очі, оглядаючи її з голови до ніг. — Тепер я починаю вірити.

Шпичка натужно ковтнула.

— Я вбила тільки п’ятьох, мій королю.

— Послухайте-но її! Тільки п’ятьох! — він хрипко реготнув, обернувшись до бувалих войовників, що стояли довкола нього.

Лише кілька криво посміхнулися. Решта слухали короля з кислими мінами, що з кожним словом робилися дедалі кислішими. Вони ставилися до Шпички з тим самим презирством, що й раніше, і жодне славетне діяння не здатне було змінити їхню думку про неї.

— Ти мені подобаєшся, дівчино! — сказав Утіль. — Треба буде нам якось потренуватися разом.

Отже, вона могла тренуватися з королем, але не могла навіть думати про те, щоб битися за нього. Шпичка опустила голову, щоб не виявити гніву й удруге не закінчити свого візиту до цитаделі в підземеллі.

— Матиму за велику честь, — витиснула вона з себе.

Утіль зайшовся кашлем і щільніше загорнувся в хутряну накидку.

— Нехай лише зілля мого міністра зробить свою чародійну справу й допоможе подолати мені цю недугу. Присягаюся, це вариво на смак як лайно, і я від нього почуваюся тільки слабшим.

— Отець Ярві — мудрий цілитель, мій королю, — промовила Шпичка. — Якби не його вміння, я б уже не жила на світі.

— Угу, — пробурмотів Утіль, уп’явши очі кудись перед собою. — Сподіваюся, його вміння якнайшвидше допоможуть і мені. Я мушу вирушити на північ і дати науку ванстерцям. Схоже, Мечолам має до нас запитання, — голос короля зсохся до хрипучого свисту. — Якою буде наша відповідь?

— Сталь! — просичала Шпичка, і воїни довкола як один стиха повторили це слово.

Утілева бліда рука тремтіла, коли він притискав до себе меча. Шпичка подумала, що найближчим часом тренуватися з королем їй не доведеться.

— Сталь, — видихнув він і поволі осів, горблячись під хутром; його вологі очі прикипіли до юнаків на тренувальному бойовищі, немовби він уже забув, що Шпичка досі тут.

— Отець Ярві чекає, — тихо нагадав Колл.

Вони минули подвір’я, зайшли до темного передпокою і піднялися довгим сходовим маршем. Рипіння їхніх чобіт відлунювало в темряві, крики учнів знадвору ставали дедалі тихішими.

— Як там Бранд?

— А я звідки знаю? — огризнулася Шпичка, але відразу ж пошкодувала. — Вибач. Сподіваюся, з ним усе гаразд.

— А ви з ним?.. — Колл глянув на неї скоса. — Ну… знаєш…

— Я не знаю, хто ми з ним одне одному, — гиркнула вона; знову на неї наринула хвиля роздратування, яке знову поволі змінилося на почуття провини. — Вибач.

— Тобі нудно.

— Бо я байдикую, — прогарчала вона, — поки інші чинять славетні діяння.

Шпичка вже кілька днів була в препаскудному гуморі, і зневажливе ставлення Утілевих воїнів його анітрохи не покращило. Вона не мала що робити, а тому тільки те й робила, що непокоїлася. Непокоїлася, що Бранд, коли повернеться, більше її не хотітиме, або що вона його не хотітиме, або що він узагалі не повернеться. У її голові вирувало більше сумнівів і розчарувань, ніж до того, як вони провели разом ту ніч. І зарадити цьому Шпичка нічим не могла.

— Кляті чоловіки, — пробурмотіла вона. — Без вас нам було б краще.

— А я тобі чим завинив? — запитав Колл.

— Тебе я не беру до уваги, — усміхнулася Шпичка і скуйовдила йому чуприну. — Поки що.

Важкі двері, рипнувши, відчинилися і впустили їх до справжньої печери чудес. В округлому приміщенні, тьмяно освітленому миготливими лампами, пахло прянощами і цвіллю. Уздовж стін тяглися полички, заставлені книжками, слоїками з сушеним листям і кольоровими порошками, черепами тварин, обламаними гілками, пучками зілля й блискучими кристалами.

Там на них чекала Сафріт. Кивком голови вона вказала Шпичці на сходи, що вели до ще одного аркового проходу, а потім нахилилася до неї і прошепотіла:

— Не хвилюйся.

— Га?

— Усе буде добре, хай що ти вирішиш.

Шпичка спантеличено глипнула на неї.

— Ось тепер я почала хвилюватися.

У наступній кімнаті на стільці біля вогнища сидів отець Ярві. Ельфійський метал прихиленої поруч патериці сяяв відблисками полум’я.

Сафріт ще на порозі опустилася навколішки й уклонилася так низько, що мало не вдарила головою підлогу. Шпичка пирхнула й спокійнісінько зайшла досередини.

— Відколи це добрі люди мусять гнути перед тобою спину, отче Ярві? Я гадала, що ти відмовився від престолу…

Аж тут у її поле зору потрапила решта кімнати, і Шпичка побачила, що по другий бік від вогнища сидить королева Лайтлін. Її сукня була спущена з блідого плеча, і до грудей королева тулила щось, загорнуте в хутро. «Королевич Друїн, — збагнула Шпичка, — спадкоємець Чорного престолу».

— О боги!

Члени королівської родини, здавалося, чигали на неї за кожним рогом. Вона поспішно опустилася на коліно, ліктем збила з полички якийсь слоїк, а коли миттєво витягнула руку, щоб спіймати його, зачепила інший. Урешті-решт їй довелося незграбно підпихати грудьми все це брязкітливе начиння назад на поличку.

— Пробачте, моя королево, мені не дуже добре вдається ставати навколішки.

Ураз Шпичка пригадала, що промовила точнісінько ці самі слова під час їхньої останньої зустрічі в порту Торлбю, перед відплиттям «Південного вітру». Обличчя її спаленіло, як і тоді.

Але Лайтлін наче не помітила цього.

— Усі найдостойніші мають із цим клопоти, — вона вказала на третій стілець біля вогнища. — Краще сідай.

Шпичка сіла, але почуватися вільніше не стала. Королева й міністр обоє пильно дивилися на неї, ледь відхиливши голови й примруживши очі. Схожість між ними була дивовижна. Хоча Ярві й зрікся родини заради Міністерства, а проте вони й далі лишалися матір’ю та сином. Обоє мовчки, спокійно вивчали її очима. Під цим подвійним оцінювальним поглядом Шпичка почувалася крихітною, як шпилькова головка. Немовля тим часом усе смоктало груди. Із-під хутряного покривала вистромилася маленька ручка і смикнула пасмо золотого волосся.

— Коли ми востаннє бачилися, — нарешті мовила Лайтлін, — я сказала тобі, що дурні похваляються тим, що збираються зробити, а герої беруться до діла й роблять. Схоже, ти дослухалася до моїх слів.

Шпичка спробувала опанувати себе. Нехай Торлбю тепер і видавалося їй меншим після всього того, що вона побачила, а уславлені воїни — слабаками після того, що вона здійснила сама, але Золота королева, як і раніше, викликала в неї шанобливий захват.

— Я намагалася, моя королево.

— Отець Ярві розповів мені, що ти стала смертельно небезпечною. Він каже, що ти вбила шістьох конярів у битві на березі Денної. А коли семеро чоловіків зазіхнули на життя Імператриці Півдня, ти сама, без зброї, билася з ними й здобула перемогу.

— Мені допомагали. Я мала найкращу з наставниць і доброго друга поруч… тобто друзів. Добрих друзів поруч зі мною.

Лайтлін ледь-ледь усміхнулася.

— Отже, ти навчилась і скромності.

— Я навчилася багато чого завдяки отцю Ярві, моя королево.

— Розкажи мені про Імператрицю Півдня.

— Ну… — все, що тої хвилі спадало Шпичці на думку, — це те, наскільки Віаліна відрізняється від королеви Лайтлін. — Вона юна, невисока на зріст, розумна…

— І щедра, — королева промовисто глянула на ельфійський браслет, що спалахнув рожевим сяйвом, тимчасом як сама Шпичка знову зашарілася.

— Я намагалася відмовитися, моя королево, але…

— Ця реліквія мала зруйнувати ворожий союз. Натомість вона допомогла нам створити дружній. Більшого зиску від неї годі й сподіватися. Ти шкодуєш, що не лишилася в Першограді?

Шпичка здивовано закліпала.

— Я…

— Мені відомо, що імператриця пропонувала тобі. Стояти опліч неї, боронити її від ворогів і допомагати кермувати великою державою. Мало кому випадає дістати таку пропозицію.

Шпичка важко ковтнула.

— Ґеттландія — це моя батьківщина.

— Авжеж. Але ти нудиш світом тут, у Торлбю, тимчасом як прамати Вексен зачиняє Потрощене море для наших кораблів, а полчища ванстерців сунуть на нашу землю. Славнозвісна войовниця сидить без діла, тоді як неоперених юнаків і спорохнявілих старців кличуть до бою. Мій чоловік, король Утіль, мабуть, видається тобі дурним. Він чинить як той, хто йде косити леваду ложкою, а нову гостру косу залишає іржавіти в кутку, — королева опустила погляд на своє дитя. — Світ міняється. Цього не уникнути. Але Утіль — це чоловік із заліза, а залізо нелегко вигнути на новий лад.

— Він видається мені не схожим сам на себе, — пробурмотіла Шпичка.

Міністр із королевою обмінялися коротким поглядом, значення якого вона не збагнула.

— Король нездужає, — мовив Ярві.

— До того ж він мусить заспокоювати почуття старших і ще закостеніліших воїнів, — додала Лайтлін.

Шпичка облизала губи.

— Я накоїла забагато дурниць, щоб звинувачувати когось іншого в дурості, а тим паче — короля.

— Але ти б хотіла битися?

Шпичка задерла підборіддя й поглянула королеві просто в очі.

— Це те, для чого я створена.

— Мабуть, твою воїнську гордість шкребе, коли тобою так нехтують.

— Мій батько наказував мені ніколи не впадати в гординю.

— Добра порада.

Маленький королевич заснув. Лайтлін обережно відсунула його від грудей, передала Сафріт і накинула сукню на плече.

— Твій батько, як я розумію, був Обраним Щитом.

— Охороняв Утілеву матір, — стиха докинув Ярві.

— Що з ним сталося? — запитала королева, поки Сафріт колихала королевича і щось лагідно воркотіла до нього.

Шпичка відчула тягар мішечка на грудях і ніяково засовалася.

— Він загинув у герці з Ґром-ґіль-Ґормом.

— Мечолам — грізний воїн. Лютий ворог Ґеттландії. Страшний ворог Ґеттландії. Тепер нам знову доводиться протистояти йому. Колись у мене теж був Обраний Щит.

— Гурік, — мовила Шпичка. — Я бачила, як він бився на тренувальному бойовищі. Він був великий воїн.

— Він зрадив мене, — відказала королева, дивлячись на неї холодними очима. — І мені довелося його вбити.

Шпичка знову нервово ковтнула слину.

— Он як…

— Я довго не могла знайти йому гідної заміни, — запала довга і значлива мовчанка. — Аж донині.

Шпиччині очі зробилися величезними. Вона глянула на Ярві, а тоді знову на королеву.

— Я?

Ярві здійняв калічену руку.

— Ну не я ж.

Серце зненацька загупало, наче молотом.

— Але… я так і не пройшла випроби на воїна. Не склала присяги…

— Ти пройшла значно важчі випроби, — відказала королева, — а єдину присягу Обраний Щит повинен скласти мені.

Шпичка ковзнула зі стільця й упала навколішки перед Лайтлін, цього разу нічого не скинувши у вогнище.

— Які слова я маю промовити, моя королево?

— Ти хоробра, — Лайтлін нахилилася вперед і ледь торкнулася пучками пальців пошрамованої щоки. — Але не дій поспішно.

— Будь обережна з клятвами, які даєш, — мовив отець Ярві.

— Це не лише честь, але й важка ноша. Тобі, можливо, доведеться битися за мене. Можливо, доведеться померти за мене.

— Смерть чекає на кожного, моя королево, — Шпичці не потрібен був час на роздуми. Ще ніколи вона не була така впевнена у своєму рішенні. — Я мріяла про це відтоді, як змогла тримати меча. Я готова. Які слова я маю промовити?

— Отче Ярві!

До кімнати влетів Колл, червоний від хвилювання і геть засапаний.

— Не зараз, Колле…

— Ворона прилетіла!

Він простягнув міністрові жмутик паперу, списаного дрібними знаками.

— Мати Скер нарешті відповіла.

Ярві розгорнув папірець на коліні й швидко пробіг по ньому очима. Шпичка зачудовано спостерігала за ним. Слова, ув’язнені в рядках на такому клаптику, видавалися їй не меншою магією, ніж те, що Скіфр робила в степу.

— Що вона пише? — запитала Лайтлін.

— Ґром-ґіль-Ґорм приймає виклик короля Утіля. Він припинить набіги до дня середліття. Тоді воїни Ванстерландії та Ґеттландії зійдуться в битві біля Амонового Зуба.

Ярві обернув папірець і примружив очі.

— Що ще?

— Мечолам також кидає виклик. Він пропонує королеві Утілю зустрітися на бойовищі й битися сам-на сам.

— Він викликає на герць, — мовила Лайтлін.

— Так, на герць.

— Король заслабкий, щоб битися, — Лайтлін пильно глянула на свого сина. Свого міністра. — Він не встигне одужати.

— Якщо Батько Мир нам сприятиме, до цього не дійде.

— Спіраль подій зарухалася, отче Ярві.

Міністр зіжмакав папірець і кинув у полум’я.

— Так, зарухалася.

— Тоді ми маємо бути готові цього тижня вирушити на північ.

Королева Лайтлін підвелася, висока й непохитна, вродлива і мудра. Стоячи перед нею навколішках, Шпичка подумала, що це та жінка, за якою вона ладна піти будь-куди.

— Навчи її слів клятви.

ГАЛЛЕБЮ

Пройшов дощ і загасив полум’я пожежі. Не лишилося майже нічого. Кілька обвуглених каркасів, кілька хитких кам’яних димоходів — та й по всьому. Решта поселення Галлебю перетворилася на попіл та уламки деревини, утоптані в багнюку. Кілька людей порпалися на згарищі, сподіваючись знайти щось цінне. Знаходили небагато. Невеличкий гурт стояв, похиливши голови, довкола свіжонакиданої землі.

— Це місце, либонь, і в найкращі часи було гнітючим, — пробурмотів Бранд.

— А нині часи для нього аж ніяк не найкращі, — докинув Раук.

Перемазаний сажею старий чоловік із рідким розвіяним волоссям стояв навколішки серед руїн свого будинку й хрипко волав до неба, повторюючи знову й знову:

— Вони забрали моїх синів. Вони забрали моїх синів. Вони забрали моїх синів.

— Бідолаха.

Раук витер носа тильним боком руки й учергове скривився, підіймаючи щит. Він постійно кривився відтоді, як вони вирушили з Торлбю.

— Болить рука? — запитав Бранд.

— Схопив стрілу кілька тижнів тому. Але вже все гаразд.

Проте не схоже було, що все гаразд. Раук був худий і виснажений, а в сльозавих очах не лишилося навіть натяку на той викличний погляд, яким вони колись дивилися на всіх. Брандові ніколи й на думку не могло спасти, що йому бракуватиме цього погляду. Одначе бракувало.

— Допомогти тобі трохи нести щит?

На мить у його очах спалахнув вогник колишньої гордості, але швидко згас, і Раук згорбив плечі.

— Дякую.

Він відпустив щит і, зробивши кілька колових рухів рукою, застогнав крізь зуби.

— Рана на вигляд дріб’язкова, але — о боги! — як же вона болить.

— Певно, уже гоїться, — мовив Бранд, закидаючи на плече ще один щит.

А втім, як видавалося, сьогодні зброя не мала б їм знадобитися. Ванстерці давно покинули Галлебю. Може, то й добре, бо ватага, яку нашкріб Гуннан, мала доволі жалюгідний вигляд. Два з половиною десятки хлопчаків, що налякано витріщалися на вигоріле руйновище. У завеликих кольчугах, не набагато старші за Колла, але набагато менш вправні. Жменька сивобородих бійців: один без жодного зуба в роті, другий без жодної волосини на голові, третій з мечем, поцяткованим іржею від руків’я до тупого вістря. Поранені: Раук, хлопчина з вибитим оком, у якого весь час кривавила пов’язка, і ще один з ушкодженої ногою, який постійно їх затримував. Був іще Сордаф, з яким — наскільки Бранд міг судити — усе було гаразд, якщо не брати до уваги те, що він був тим самим тупим здоровилом, що й завжди.

Бранд надув щоки і скрушно зітхнув. Він залишив Шпичку. Голісіньку. У його ліжку. Взагалі без одягу. Заради оцього. Боги свідки, він і раніше жахливо помилявся, але це його рішення було найгірше. До біса те стояння у світлі, він волів би лежати в теплі.

Раук масував плече блідою долонею.

— Сподіваюся, вона швидко загоїться. З такою рукою я не зможу стояти в стіні щитів. Ти стояв у стіні щитів?

Колись у цьому запитанні прозвучала б колюча насмішка, але тепер у Рауковому голосі були тільки порожнеча і жах.

— Стояв, у битві на Денній.

Колись він пишався б цим, але тепер Бранд думав тільки про те, що відчував, коли встромив кинджал у людську плоть. Він почув жах і у своєму голосі, коли промовив:

— Ми билися там з конярами. Правду кажучи, не знаю чому, але… ми билися. А ти?

— Я теж стояв. Кілька місяців тому в сутичці з ванстерцями.

Раук знову шморгнув носом. Обоє замислилися, пережовуючи подумки спогади, які були їм не до смаку.

— Тобі доводилося вбивати?

— Доводилося, — Бранд досі чітко пам’ятав обличчя того коняра. — А тобі?

— Мені теж, — Раук похмуро втупився у землю.

— Шпичка вбила шістьох, — Бранд сказав це занадто голосно й занадто радісно, щосили прагнучи поговорити про будь-що, аби тільки не про його участь у битві. — Ти би бачив, як вона билася! Врятувала мені життя!

— Декому це подобається, — Раукові сльозаві очі далі дивилися на багнюку під ногами. — Але, як мені здається, здебільшого ми просто намагаємося як-небудь це перебути.

Бранд насупив чоло і глянув на згарище, яке ще недавно було поселенням. Де ще недавно люди провадили своє життя.

— Бути воїном… то не лише побратимство й поплескування по спині, еге ж?

— Усе не так, як у піснях.

— Ні, — Бранд підтягнув обидва щити вище. — Геть не так.

— Вони забрали моїх синів. Вони забрали моїх синів. Вони забрали моїх синів…

Майстер Гуннан скінчив розмовляти з жінкою, якій вдалося втекти, коли ванстерці напали, і тепер вертався до них, застромивши великий палець правої руки за пояс. Він хмурився ще дужче, ніж зазвичай, а вітер шарпав його сиве волосся.

— Ванстерці набігли два дні тому на заході сонця. Жінка гадає, що їх було два з чимось десятки, але не впевнена. Я думаю, менше. Мали з собою собак. Двох поселян убили, десятьох забрали в неволю. П’ятеро чи скільки там були хворі або старі, тож ванстерці спалили їх у власних будинках.

— Милостиві боги! — прошепотів котрийсь із хлопчаків і накреслив на грудях священний знак.

Гуннан глянув на нього, примруживши очі.

— Це війна, хлопче. А ти чого чекав?

— Отже, вони вже два дні, як пішли звідси, — Бранд скинув оком на старих вояків і на хлопчину з пораненою ногою. — А ми далеко не найшвидший загін у світі. Нам їх тепер ніколи не наздогнати.

— Ні, не наздогнати, — жовна заходили на Гуннановому обличчі, коли він обернув важкий погляд на північ. У бік Ванстерландії. — Але й лишити цього просто так ми не можемо. Недалеко звідси є ванстерське поселення. Одразу за річкою.

— Ріссентофт, — сказав Сордаф.

— Ти бував там?

Здоровань стенув плечима.

— Там добрий овечий торжок. Навесні з дядьком переганяли туди ягнят. Тут поблизу є брід.

— Хіба його не вартуватимуть? — запитав Бранд.

— Ну, ми зі свого боку не вартували.

— Тоді виступаємо, — Гуннан видобув меча до половини, а потім зі стуком засунув назад до піхов. — Переправимося через брід і нападемо на Ріссентофт. Ворушіть своїми кістлявими дупами!

Майстер-військовик нагнув голову й рушив уперед.

Бранд наздогнав його й заговорив упівголоса. Він не хотів здіймати суперечку перед усіма іншими. У них і без того вистачало сумнівів.

— Майстре Гуннане, заждіть. Якщо те, що вчинили ванстерці з нами, — неправильно, то хіба правильним буде вчинити з ними так само?

— Коли не можеш дістатися до пастухів, то треба помститися на отарі.

— Але ж це зробили не вівці. І не пастухи. Це зробили воїни.

— Це війна, — скрививши губи, відказав Гуннан. — Правильність чи неправильність не має з нею нічого спільного. Король Утіль сказав, що відповіддю на все має бути сталь. І так воно й буде.

Бранд махнув рукою в бік нещасної купки вцілілих, що рилися в рештках своїх хатин.

— Хіба не краще лишитися й допомогти їм? Що доброго вийде з того, коли ми спалимо інше село тільки тому, що воно по той бік річки?

Гуннан різко обернувся до нього.

— Це допоможе нашому наступному селу! Чи тому, яке буде після нього! Ми воїни, а не няньки! Ти дістав другий шанс, хлопче, але мені починає здаватися, що в тобі більше від Батька Мира, ніж від Матері Війни.

Зважаючи на те, що наробила Мати Війна з поселенням позаду них, Бранд подумав, що це не так уже й погано.

— Що коли б тут убили твою родину, га? Спалили би твій будинок? А сестру зробили б рабинею якогось ванстерця? Тоді б ти мстився?

Бранд озирнувся через плече на решту ватаги, що понуро й безладно тяглася позаду. Відтак зітхнув і підтягнув вище обидва щити.

— Мабуть, мстився б, — відказав він.

Проте Бранд усе одно не бачив, як із цього може вийти щось добре.

ПОЛУМ'Я

— Мабуть, мені потрібен новий меч.

Шпичка зі стуком кинула батьків клинок на стіл.

Рін провела ще раз точильним каменем по лезу меча, над яким працювала, і звела насуплений погляд.

— Десь я це вже чула.

— Знаю. Але цього разу сподіваюся від тебе на іншу відповідь.

— Чому? Бо ти переспала з моїм братом?

— Бо невдовзі буде битва, а королева Лайтлін бажає, щоб її Обраний Щит була озброєна належним чином.

Рін відклала точило й підійшла до Шпички, обтрушуючи руки від ошурків.

— Обраний Щит королеви? Ти?

Шпичка випнула підборіддя й гордо глянула на ковалиню.

— Я.

Тривалу хвилю вони дивилися одна на одну. Урешті Рін узяла Шпиччиного меча, повертіла його в руці, потерла великим пальцем дешевий навершник, після чого поклала клинок назад на стіл і вперлася руками в боки.

— Ну, якщо королева Лайтлін так каже, то так тому й бути.

— Атож, — підтвердила Шпичка.

— Нам потрібні кістки.

— Навіщо?

— Щоб стопити з залізом у сталь, — кивком голови Рін вказала на блискучий клинок, затиснутий у лещатах на лавці, під якою назбиралася купка металевих ошурків. — Для цього я взяла яструбині. Але раніше використовувала й вовчі. І ведмежі. Якщо зробити все правильно, то можна ув’язнити в клинку дух звіра. Вибери якогось сильного і лютого. Який би щось значив для тебе.

Шпичка замислилася, а тоді їй дещо спало на думку. На її обличчі з’явилася усмішка. Вона зняла з шиї мішечок і висипала з нього на стіл гладенькі пожовклі кісточки. Вона достатньо носила їх. Настав час знайти їм краще застосування.

— Як щодо кісток героя?

Рін глянула на них, здивовано здійнявши брови.

— Ще краще.

Вони зупинилися біля річки на галявині, всипаній попелом. Посередині колом стояло каміння, таке почорніле, ніби тут палало вогнище до неба.

Рін зняла з плеча велику торбу зі ковальським знаряддям.

— Ми на місці.

— Конче було пертись аж так далеко? — Шпичка кинула на землю мішки з деревним вугіллям, випростала спину й передпліччям обтерла піт із лиця.

— Я не хочу, щоб хтось підгледів мою таємницю. До речі, якщо розкажеш комусь, що я тут роблю, мені доведеться тебе вбити, — Рін кинула Шпичці лопату. — А тепер іди до річки й накопай мені трохи глини.

Шпичка глянула на неї спідлоба і прицмокнула крізь дірку в зубах.

— Я починаю думати, що Скіфр була не така вже й вимоглива.

— Хто така Скіфр?

— Не має значення.

Вона зайшла по пояс у воду — та була така холодна, що, попри літнє тепло, Шпичці аж забило дух, — а тоді взялася відкопувати брили сірої глини з дна й викидати їх із чваканням на берег.

Рін поклала до горщика кілька тьмяних грудок залізної руди, всипала туди жменьку піску й чорний попіл, що лишився від кісточок Шпиччиного батька, докинула дві скляні намистини, а тоді стала обмазувати глиною накривку, щільно закорковуючи вміст.

— А скло навіщо? — запитала Шпичка.

— Щоб витягнути бруд із заліза, — пробурмотіла Рін, не підводячи голови. — Що жаркіше розтопимо горно, то чистішою буде сталь і міцнішим меч.

— Звідки ти дізналася це все?

— Вчилася у ковалині на ім’я Ґаден. Дивилася, як працюють інші ковалі. Спілкувалася з торговцями, що пливуть сюди Дивною з півдня, — Рін постукала пальцем по скроні, після чого там лишилася плямка глини. — Решту додумала сама.

— А ти кмітлива дівчинка, еге ж?

— У тому, що стосується сталі, — так, — ковалиня обережно поставила обмазаний глиною горщик посеред кам’яного кола. — Лізь знов у воду.

Шпичка, тремтячи від холоду, побрьохала назад у річку, а Рін тим часом узялася будувати горно. Вона закидала горщик вугіллям, потім обклала камінням, скріплюючи його глиною. Вийшла споруда заввишки до грудей, схожа на склепінчасту піч для випікання хліба, з продухвиною внизу.

— Допоможи мені зашпарувати це, — Рін брала глину пригорщами й товстим шаром розмащувала по зовнішній поверхні горна. Шпичка взялася робити те саме. — Як воно? Бути Обраним Щитом?

— Я мріяла про це все своє життя, — відказала Шпичка, надуваючи від гордості. — І я нікому так сильно не хотіла б служити, як королеві Лайтлін.

Рін кивнула.

— Її недарма називають Золотою королевою.

— Для мене це велика честь.

— Не сумніваюся. Але як воно? Що ти робиш?

Шпичка понурилася.

— Наразі нуджуся. Відтоді як я склала присягу, здебільшого тільки стою в конторі й грізно зиркаю на купців, які приходять прохати в королеви ласки. Вони балакають наче якоюсь чужоземною мовою — нічого не втямлю.

— Гадаєш, припустилася помилки? — запитала Рін, набираючи ще одну пригорщу сірої кваші.

— Ні, — відрубала Шпичка. Якусь хвилю вона мовчки заліплювала шпари глиною. Нарешті промовила: — Може, й так. Мені не первина помилятися.

— А ти геть не така сильна й упевнена, як здається. Ти тільки вдаєш, чи не так?

Шпичка глибоко зітхнула.

— А хто з нас не вдає?

Рін злегка подула, жарини на лопаті засичали й заяскріли червоним. Ковалиня лягла на живіт і крізь отвір всунула їх глибоко в горно. Відтак узялася щосили дмухати, раз по раз роздуваючи щоки. Нарешті вона звелася навпочіпки і стала дивитися, як вогонь огортає вугілля й помаранчевими відблисками палахкотить всередині.

— То що там у вас із Брандом? — запитала вона.

Шпичка знала, що рано чи пізно ця тема зрине, але простіше від цього їй не стало.

— Не знаю.

— Хіба це таке складне запитання?

— Я б не сказала, що дуже легке.

— То ти його кинула?

— Ні, — Шпичка сама здивувалася тому, як твердо прозвучала її відповідь.

— Він сказав, що кидає тебе?

— Нам обом відомо, що Бранд не надто балакучий. Але я б не здивувалася, якби він мене кинув. Я — не зовсім те, про що мріють чоловіки, еге ж?

Рін якусь хвилю пильно дивилася на неї.

— Думаю, різні чоловіки мріють про різне. Так само як і різні жінки.

— Але ж він утік за першої-ліпшої нагоди, хіба ні?

— Бранд віддавна прагнув бути воїном. Ще одної нагоди може й не трапитися.

— Угу, — вона глибоко зітхнула. — Я гадала, все стане простіше після… ну, ти розумієш…

— Але не стало?

Шпичка пошкребла стрижений бік голови, намацала серед щетини безволосий шрам.

— Ні, не стало. Я не знаю, що в біса між нами відбувається, Рін. Хотіла б, але не знаю. Я ніколи не була зугарна ні до чого, крім бійки.

— Не поспішай із висновками. Може, ти відкриєш у себе хист до роботи з ковальським міхом.

Рін поклала піддувало перед отвором.

— Коли треба підняти важку ношу, — пробурмотіла Шпичка, опускаючись навколішки, — то підіймай, а не плачся.

Вона зціпила зуби й заходилася нагнітати повітря свистючим міхом, аж їй заболіли плечі, запекло в грудях, а сорочка вся просякла потом.

— Сильніше. Потрібно більше жару, — звеліла Рін і взялася стиха виспівувати молитви до Того-Хто-Розпалює-Вогонь, до Тої-Хто-Б’є-По-Ковадлу, а також до Матері Війни — Матері Ворон, Тої-Хто-Збирає-Померлих, Тої-Хто-Долоню-Перетворює-на-Кулак.

Шпичка працювала міхом доти, доки продухвина не стала в сутінках скидатися на ворота до пекла або на роззявлену драконячу пащу. Працювала доти, доки їй не почало здаватися, що вона ще ніколи так тяжко не гарувала — дарма що Шпичка разом з іншими перетягувала лодію Горішнім волоком туди й назад.

Рін пирхнула.

— Геть, душогубице. Я покажу тобі, як це робиться.

І вона взялася роздувати міх спокійними, дужими й розміреними рухами — достоту як веслував її брат. Жариво розгорілося ще яскравіше. На небі висипали зорі, і Шпичка тихо змовила власну молитву — до батька. Мимоволі сягнула рукою до мішечка на шиї, але його там уже не було: батькові кісточки перетопились у сталь. І це було правильно.

Вона зайшла в річку й напилася, відмокаючи, а потім побрьохала назад, щоб замінити Рін. Шпичка уявила, що міх — це Ґром-ґіль-Ґормова голова, і вона товкла його, доки не обсохла біля горна, а потім знову не змокріла від поту. Урешті вони стали працювати вдвох, пліч-о-пліч. Жар немовби велетенською рукою пхав Шпичку в обличчя, червоно-сині язики полум’я миготіли в продухвині, дим ішов від запечених глиняних боків горна, а іскри сипалися в ніч, до Батька Місяця, що завис над верхівками дерев — великий, товстий і білий.

Коли Шпичці вже почало здаватися, що її груди зараз вибухнуть, а руки відірвуться від плечей, Рін сказала: «Досить», — і вони обоє попадали горілиць на землю, засапані й закіптюжені.

— Що тепер?

— Тепер будемо чекати, поки охолоне, — Рін дістала з торби чималеньку плящину й витягла корок. — І трохи вип’ємо.

Борлак на вимазаній сажею шиї заходив, коли ковалиня перехилила пляшку й добряче хильнула. Витерши губи, вона передала питво.

— А ти знаєш дорогу до жіночого серця, — мовила Шпичка, заплющила очі та втягнула запах доброго елю.

По якійсь хвилі покуштувала його, ще по хвилі проковтнула. Поцмокала зашерхлими губами. Рін тим часом поклала лопату на верх горна, де повітря аж мерехтіло від жару, і кинула на метал кілька шматків бекону, який умить зашипів.

— А ти майстриня на всі руки, еге ж?

— Мені в житті довелося багато чого робити, — Рін розбила яйця на лопату, і ті відразу надулися бульбашками. — То що, буде битва?

— Схоже, що так. Біля Амонового Зуба.

Рін посолила яєшню.

— Бранд теж битиметься?

— Гадаю, ми обоє битимемося. Хоча в отця Ярві якісь свої задуми. Як завжди.

— Я чула, він хитромудрий чоловік.

— Без сумніву, але своєю хитромудрістю він ні з ким не ділиться.

— Зазвичай так і буває, — відказала Рін, перевертаючи бекон лезом ножа.

— Ґорм запропонував королеві Утілю вирішити все герцем.

— Герцем? Утілю ж ніхто не може дорівнятися у володінні мечем, хіба ні?

— Коли він у найкращій формі, так. Але він тепер далеко не в найкращій.

— Я чула, що він занедужав.

Рін зняла лопату з горна й, сівши навпочіпки, поклала її між ними. Від запаху смаженого м’яса з яєшнею у Шпички з рота потекла слина.

— Я бачила короля вчора в Залі Богів, — мовила вона. — Силкувався вдавати, що він із заліза, але, попри все зілля отця Ярві, присягаюся, він ледве стояв на ногах.

— То недобре, зважаючи на те, що йдеться до битви.

Рін дістала ложку й простягнула її Шпичці.

— Так. Геть недобре.

Вони взялися глитати їжу. Шпичці, зголоднілій після важкої праці, здалося, що нічого смачнішого вона зроду-віку не куштувала.

— О боги, — сказала вона з повним ротом. — Жінка, яка готує чудову яєшню, кує чудові мечі та ще й бере з собою пляшку чудового елю! Якщо з Брандом нічого не вдасться, я вийду за тебе.

Рін пирхнула.

— Якщо парубки й далі виявлятимуть мені так мало уваги, як тепер, то я, можливо, ще й серйозно поміркую над таким варіантом.

Вони обоє посміялися над цим. Потім ще поїли і випили, трохи захмеліли, ще довго відчуваючи на обличчях тепло від горна.

— Ти знаєш, що хропиш?

Шпичка різко прокинулася й протерла очі. Мати Сонце щойно визирнула на сірому крайнебі.

— Мені про це вже казали.

— Настав час подивитися, що у нас вийшло.

Рін узялася розбивати горно молотом, а Шпичка відгортала ще гарячі вуглини, затуляючи обличчя долонею, бо підступний вітер раз по раз кидав на неї попіл і жарини. Урешті ковалиня кліщами витягла з вугілля аж жовтий від жару горщик. Вона поставила його на плаский камінь, розбила й, розгорнувши білий пил і череп’я, дістала щось звідти — наче горіх зі шкаралупи.

Не більший за кулак шматок сталі, стопленої з батьковими кісточками, тьмяно світився червінню.

— Ну що, добре вийшло? — запитала Шпичка.

Рін постукала по виливку, обернула його й поволі розплилася в усмішці.

— Так, вийшло добре.

РІССЕНТОФТ

У піснях співають, що воїни Анґульфа Ратиці нападали на ванстерців, мовби яструби з вечірнього неба.

Ватага майстра Гуннана напала на Ріссентофт, як стадо баранів, що мчить крутими сходами вниз.

На той час, коли вони дісталися річки, поранений у ногу вже ледве міг іти, і бідолаху лишили на південному березі. Решта переправилася через брід, змокнувши до рубця, а в одного юнака течією забрало щит. Потім вони якийсь час блукали в надвечірній імлі й тільки перед смерком, утомлені, замерзлі й роздратовані, наштовхнулися на поселення.

Гуннан стусонув по голові одного з хлопчаків, щоб змусити до тиші, а потім на мигах розділив ватагу на загони по п’ятеро. Ці загони мали розбігтися вулицями села, чи, радше сказати б, проміжками втоптаної землі між убогими халупами.

— Не відставай! — просичав Бранд Раукові, що з опущеним щитом волікся позаду й видавався ще блідішим і змученішим, ніж раніше.

— Тут нікого нема, — пробурчав беззубий ветеран.

Як видавалося, він мав рацію. Бранд, скрадаючись, пробрався попід стіною однієї з хижок і зазирнув досередини крізь відчинені двері. Жодного руху, не бігали навіть собаки. Крім смороду злиднів — добре відомого Брандові, — тут не було нічого.

— Мабуть, вони почули нас, — пробурмотів він.

Старий вояка іронічно здійняв брову.

— Та невже?

— Там хтось є! — пролунав наляканий крик.

Бранд кинувся бігти. Здійнявши щит, завернув за ріг глиняної халабуди.

Перед дверима будинку стояв старий чоловік із піднятими руками. Будинок не був ні великий, ні гарний. Звичайна хата та й годі. Чоловік горбився, а сиве волосся, що обрамляло його обличчя, було за ванстерським звичаєм заплетене в кіски. Троє Гуннанових хлопців оточили старого півколом і наставили на нього списи.

— Я без зброї, — сказав він, здіймаючи руки ще вище. Вони трохи тремтіли, що Бранда зовсім не дивувало. — Я не хочу битися.

— Мало хто хоче, — промовив Гуннан, виступаючи наперед з оголеним мечем. — Але іноді хочеш-не-хочеш битва сама нас знаходить.

— У мене немає нічого цінного, — старий нервово роззирався на ґеттландців, що зібралися довкола нього. — Будь ласка. Не паліть моєї хати. Я будував її з дружиною.

— А де дружина? — запитав Гуннан.

Старий ванстерець важко ковтнув слину, на покритому сивою щетиною горлі виразно смикнувся борлак.

— Померла тої зими.

— А як щодо жителів Галлебю? Як по-твоєму, хотіли вони, щоб їм спалили хати?

— Я знаю кількох людей з Галлебю, — чоловік облизав губи. — Я не маю нічого спільного з цим.

— Але ти не здивований, бо знаєш, що сталося, еге ж? — мовив Гуннан і мечем розпанахав старому руку.

Ванстерець зойкнув, поточився, схопився за одвірок, силкуючись утриматися на ногах, але все одно впав.

Котрийсь із юнаків вражено охнув.

Гуннан із гарчанням підступив до старого й рубонув його мечем по потилиці. Пролунав звук, схожий на той, із яким лопата вгризається в землю. Ванстерець, здригаючись, перекотився на спину, із рота йому вивалився безживний язик. Він ще кілька разів здригнувся, а тоді завмер. Кров розтіклася по кам’яному порозі, наповнюючи викарбувані на ньому руни богів, що мали оберігати будинок.

Тих самих богів, що оберігали будинки в Торлбю. Сьогодні, либонь, вони були зайняті чимось іншим.

Бранда немов скувало холодом. Усе сталося так швидко, що він не встиг це зупинити. Не встиг навіть подумати, чи хоче це зупиняти. Одна мить — та й по всьому, і їм лишилося тільки стояти й дивитися.

— Розійтися! — гарикнув Гуннан. — Обшукайте будинки, а тоді спаліть їх. Спаліть їх усі.

Лисий ветеран похитав головою, а Брандові зробилося зле, однак довелося виконувати наказ.

— Я почекаю тут, — мовив Раук, кинув щит на землю й сів на нього.

Бранд штовхнув плечем двері найближчої хати й завмер. У низенькій хижці, дуже схожій на ту, в якій колись він мешкав із Рін, біля вогнища стояла жінка. Худорлява, у брудному вбранні, на кілька років старша за Бранда. Вона стояла, тримаючись рукою за стіну, і дивилася на нього, важко дихаючи. «Налякана до смерті», — подумав він.

— У тебе там все гаразд? — гукнув Сордаф знадвору.

— Ага, — відказав Бранд.

— А нехай мені всячина! — товстун, пригинаючи голову, зазирнув досередини й вишкірився. — А тут не зовсім пусто, як я бачу, — він відмотав шмат мотузки, відрізав його ножем і простягнув Брандові. — Тобі пощастило, сучий ти сину: візьмеш за неї добрі гроші.

— Ага, — повторив той.

Сордаф пішов, хитаючи головою.

— На війні головне — це щоб тобі пощастило, їй-бо…

Жінка не обізвалася ні словом, Бранд теж нічого не казав. Поки він зашморгував мотузку їй на шиї — не надто туго й не надто вільно, — жінка навіть не смикнулася. Другий кінець зав’язав довкола свого зап’ястка, весь час почуваючи якесь дивне отупіння. Хіба ж не так чинять воїни в піснях? Хіба не беруть рабів? Однак Брандові такий учинок не видавався добрим. Аніскілечки. Але якби він не забрав її в неволю, це зробив би хтось інший. Бо так чинять воїни.

Коли він вийшов, решта вже підпалювали будинки. Побачивши мертвого старого, жінка здушено застогнала. Потім ще раз, коли стріха її хати запалала. Бранд не знав, що сказати їй чи комусь іншому, а що він звик мовчати, то промовчав і цього разу. В одного юнака сльози текли по обличчю, коли він підносив смолоскип до хатин, але він усе одно його підносив. Невдовзі в повітрі стояв густий сморід горілого. Вогонь поширювався, дерево тріщало й ламалося, охоплені полум’ям віхті соломи злинали високо в темряву.

— Який у цьому всьому сенс? — пробурмотів Бранд.

Раук лише масував поранене плече.

— Одна рабиня, — Сордаф невдоволено сплюнув. — І кілька ковбас. Така собі здобич.

— Ми прийшли сюди не по здобич, — відказав майстер Гуннан, суворо насупившись. — Ми прийшли сюди, щоб зробити те, що належить.

А Бранд стояв, тримаючи кінець мотузки, обв’язаної довкола шиї жінки, і дивився, як горить село.

Вони мовчки з’їли черствий хліб, мовчки полягали спати на холодну землю. Вони ще були у Ванстерландії, тож не могли розпалити вогнища. Усі в темряві немов стали чужими один для одного, кожен лишився наодинці з власними думками.

Бранд дочекався першого проблиску світанку, коли в чорному хмаровинні над головою почали з’являтися сірі прожилки. Він однаково не міг заснути. Усе думав про старого ванстерця. І про того хлопця, що плакав, підпалюючи солом’яні стріхи. Слухав, як дихає жінка, що стала його рабинею, його власністю, бо він зав’язав їй мотузку на шиї і спалив її хату.

— Уставай, — прошепотів Бранд, і жінка поволі підвелася.

Він не бачив її обличчя, але плечі були згорблені так, наче їй уже до всього було байдуже.

На чатах стояв Сордаф. Він хукав на товсті руки, тер їх одну об одну і знову хукав.

— Ми трохи відійдемо, — сказав Бранд, вказуючи кивком у бік недалечкого узлісся.

Сордаф вишкірився до нього.

— Розумію. Нічка видалася прохолодна.

Бранд обернувся до нього спиною і пішов, злегка посмикуючи за мотузку. Жінка волочила ноги позаду. Вони мовчки пробиралися між деревами й чагарями, галуззя потріскувало під Брандовими чоботами. Табір лишився далеко позаду. Десь неподалік пугукнула сова, і він потягнув жінку в кущі, перечекав якусь хвилю, але в лісі не було нікого.

Бранд не знав, скільки часу їм забрало дістатися протилежного боку ліска, але коли вони вийшли з-поміж дерев, Мати Сонце сірою плямою висіло на сході. Він дістав кинджала, якого йому викувала Рін, і обережно розрізав мотузку на шиї жінки.

— Іди, — сказав Бранд, але вона тільки стояла й дивилася. Тоді він показав рукою. — Ну ж бо, йди.

Жінка невпевнено ступила крок, озирнулася, потім ступила ще один, немовби чекаючи якогось підступу. Бранд стояв нерухомо.

— Дякую, — прошепотіла вона.

Він скривився.

— Я не заслуговую на подяку. Просто йди.

Жінка кинулася бігти. Якусь хвилю Бранд дивився, як вона тікає положистим схилом по мокрій траві, віддаляючись у тому напрямку, звідки вони прийшли. Коли Мати Сонце виповзла вище, він побачив у далечині Ріссентофт — невиразну чорну смугу, що досі диміла.

Брандові спало на думку, що до війни це село та Галлебю, мабуть, були дуже схожі.

Тепер вони знову мали однаковий вигляд.

ЗАМЕРЗЛЕ ОЗЕРО

Королівський почет спинився на пагорку над табором. Мжичило. Під сутінковим небом палали тисячі багать, а в долину вливалися струмені цяток-смолоскипів: воїни Ґеттландії збиралися на битву. Шпичка зіскочила з коня й подала королеві руку. Не те щоб Лайтлін потребувала допомоги, вона трималася верхи вдвічі краще за свою охоронницю, але Шпичці кортіло прислужитися бодай чимось.

У піснях Обраний Щит боронить королеву від убивць, лізе в пащу до ворога, щоб принести таємні й украй важливі вісті, або б’ється на герцях, від яких залежать долі народів. Мабуть, Шпичка мала би вже знати, що до пісень не варто ставитися надто серйозно.

Вона почувалася загубленою серед полчища слуг і рабів, що постійно змінювали одне одного й тяглися за Золотою королевою, як хвіст за кометою, діймаючи її тисячами запитань, на які вона завжди мала відповіді, навіть якщо саме тої миті годувала грудьми наступника трону. Нехай на Чорному престолі й сидів король Утіль, але після кількох днів у товаристві Лайтлін Шпичка не мала сумнівів, хто насправді править Ґеттландією.

У їхніх стосунках не було навіть натяку на панібратство, як із Віаліною. Жодних тобі щирих розмов чи вимог називати її на ім’я. Більш ніж удвічі старша за Шпичку, Лайтлін була дружина й мати, незрівнянна знавчиня купецької справи, господиня великого двору, однаковою мірою вродлива, хитромудра і незворушна. Вона була така — а може, і краща, — якою мала би бути кожна жінка. Якою ніколи не стати Шпичці.

— Дякую, — промуркотіла Лайтлін, приймаючи допомогу, і граційно — як і все, що вона робила, — ковзнула з сідла.

— Моє єдине бажання — служити вам.

Королева не відпустила її руки.

— Ні. Ти народилася не для того, щоб стояти обік мене на нудних нарадах або лічити монети. Ти прагнеш битви.

Шпичка натужно ковтнула слину.

— Лише дайте мені нагоду.

— Невдовзі ти її матимеш, — Лайтлін нахилилася до неї і стиснула міцніше їй руку. — Клятва вірності працює в обидва боки. Одного разу я про це забула, але більше не забуду ніколи. Нам із тобою, тобі й мені, належить здійснити великі справи. Справи, про які будуть складати пісні.

— Мій королю? — пролунав голос отця Ярві, різкий від тривоги.

Утіль мало не впав, злазячи з коня, і тепер стояв, похилившись на свого міністра, сірий, як примара. Груди, до яких він притискав оголеного меча, важко здіймалися.

— Поговоримо пізніше, — мовила Лайтлін, пускаючи Шпиччину руку.

— Колле, закип’яти воду! — крикнув отець Ярві. — Сафріт, принеси мої трави!

— Я бачив, як цей чоловік пройшов через сніги багато миль і жодного разу не спіткнувся, — сказав Рульф, підходячи до Шпички й складаючи руки на грудях. — Король занедужав.

— Так, занедужав, — відказала Шпичка, спостерігаючи, як Утіль плентається до свого шатра, повиснувши на плечах у міністра. — Та ще й тоді, коли надходить велика битва. Невдача та й годі.

— Отець Ярві не вірить в удачу.

— А я не вірю в стерничих, але вони все одно не дають мені спокою.

Рульф реготнув і запитав:

— Як мається твоя мати?

Шпичка похмуро скосувала на нього очима.

— Як завжди, незадоволена моїм вибором.

— Далі сваритеся, аж іскри летять?

— Коли ти вже запитав, то ні. І близько так не сваримося, як раніше.

— Он як? Хтось із вас, мабуть, трохи подорослішав.

Шпичка глянула на нього з прижмурцем.

— Мабуть, когось із нас, мудрий старий воїн навчив цінувати сім’ю.

— Усім би так пощастило, — Рульф упнув погляд у землю й пошкріб у бороді. — Я оце думав… може, мені варто навідатися до неї з візитом.

— Ти питаєш у мене дозволу?

— Ні. Але я все одно хотів би його мати.

Шпичка безпорадно стенула плечима.

— Не мені ставати між двома юними закоханими.

— І не мені, — Рульф кинув промовистий погляд повз неї. — А тому піду собі по своїх справах…

Вона обернулася: до неї прямував Бранд.

Шпичка мала надію побачити його тут, але побачивши, відчула, що нервує. Вона немовби вперше виходила на поєдинок, і противником її був Бранд. Вони ж мали б уже бути близькими одне з одним, хіба ні? Але раптом вона усвідомила, що гадки не має, як себе поводити з ним. Жартівливо скалозубити, як два товариші по веслу між собою? Манірно м’ятися, як панночка перед залицяльником? Холодно величатися, як королева Лайтлін із боржником? Чи неквапливо придивлятися, як спритний гравець у кості, що не виявляє своїх таємниць?

Що ближче він підходив до неї, то більше Шпичці здавалося, ніби вона знову ступає, на замерзле озеро, лід тріщить під її ногами, і невідомо, чим завершиться наступний крок.

— Шпичко, — сказав він, дивлячись їй просто в очі.

— Бранде, — вона не відвела погляду.

— То ти не змогла дочекатися й приїхала сама до мене?

Отже, жартівливо скалозубимо.

— Під моїм будинком залицяльники вишикувались у чергу аж від самого порту. Такої кількості чоловіків, що зітхають за моєю вродою, мені несила терпіти.

Вона притиснула пальцем одну ніздрю й висякалася другою в багнюку.

— У тебе новий меч, — сказав він, поглянувши на її пояс.

Шпичка підчепила пальцем просту хрестовину й витягнула клинок до половини. Бранд із легесеньким дзенькотом видобув його повністю.

— Від найкращої ковалині на берегах Потрощеного моря.

— Святі боги! Вона стала неабиякою майстринею!

Бранд провів великим пальцем по знаку Рін, викарбуваному в долі[5], вимахнув мечем кілька разів і, заплющивши одне око, глянув уздовж леза. Ясна сталь заблищала під промінням Матері Сонця, вістря заіскрило.

— Я не мала часу, щоб якось оздобити його, — сказала Шпичка, — але він починає мені подобатися таким, як є.

Бранд тихо присвиснув.

— Це добра сталь.

— Виготовлена з кісток героя.

— Справді?

— Я вирішила, що достатньо носила батькові кісточки на шиї.

Він з широким усміхом повернув їй меча. Шпичка несамохіть усміхнулась у відповідь.

— Я гадав, Рін тобі відмовила.

— Ніхто не відмовляє королеві Лайтлін.

Бранд глянув на неї зі своїм спантеличеним виразом.

— Тобто?

— Золота королева бажає, щоб її Обраний Щит була озброєна належним чином, — відказала Шпичка, ховаючи меча до піхов.

Бранд витріщився на неї, роззявивши рота, доки нарешті до нього не дійшло.

— Знаю, про що ти думаєш, — Шпичка понурила плечі. — У мене навіть щита нема.

Він заклацнув рота.

— Я думаю, що ти сама — щит, і то найкращий. Якби я був королевою, я б теж вибрав тебе.

— Мені шкода розбивати твої надії, але навряд чи ти коли-небудь станеш королевою.

— Сукні мені все одно не пасують, — він повільно похитав головою і знову всміхнувся. — Оце так! Шпичка Бату, Обраний Щит.

— А що в тебе? Уже врятував Ґеттландію? Я бачила, як ви збиралися на березі. Ватага юних звитяжців. Не кажучи вже про кількох сивочолих ветеранів.

Бранд скривився.

— Нічого ми не врятували. Убили старого селянина. Накрали ковбас. Спалили село через те, що воно стояло на неправильному боці річки. Захопили рабиню, — він почухав потилицю. — Я її відпустив.

— Ти просто не можеш обійтися без добрих учинків, еге ж?

— Не думаю, що Гуннан вважає це добрим учинком. Він радо розповідав би всім, що я вкрив ганьбою ґеттландських воїнів, але тоді йому довелося б визнати, що сама його виправа — ганебна, тож… — Бранд надув щоки й зітхнув; вигляд у нього був ще спантеличеніший, ніж завжди. — Завтра я складаю присягу воїна. Разом із кількома хлопчаками, які ще ніколи не махали мечем у бою.

Шпичка промовила голосом отця Ярві:

— Нехай Батько Мир ллє сльози над методами! Мати Війна всміхається досягненій меті! Ти маєш бути задоволений.

Він упнув погляд у землю.

— Мабуть.

— Але ти не задоволений?

— Тебе ніколи не мучить сумління через тих, кого ти вбила?

— З якої речі воно мало б мене мучити?

— Я не кажу, що мало б. Лише запитую.

— Та ні, не мучить.

— Що ж, тебе торкнулася Мати Війна.

— Торкнулася? — Шпичка пирхнула. — Та вона вліпила мені такого ляпаса, що аж в очах потемніло.

— Стати воїном, мати опліч себе побратимів — я завжди цього прагнув…

— Найбільше розчарування приходить, коли здобуваєш те, чого завжди прагнув.

— Деякі речі все ж варті того, щоб їх чекати, — сказав він, дивлячись їй у вічі.

Тепер Шпичка не мала жодних сумнівів, що означає цей погляд. Вона подумала, що, можливо, це їхнє замерзле озеро не так уже й важко перетнути. Крок за кроком, насолоджуючись почуттям захвату від кожного. Вона ступила трохи назустріч.

— Де ти ночуватимеш?

Він не позадкував.

— Мабуть, просто неба, під зорями.

— Обраний Щит має власний намет.

— Ти хочеш, щоб я тобі заздрив?

— Ні, він невеличкий, — вона ступила ще один маленький крок. — Але в ньому є ліжко.

— Мені це починає подобатися.

— Щоправда, трохи холодно, — ще один крочок; обоє тепер усміхалися. — Спати в ньому самій.

— Можу побалакати з Сордафом. Йому досить один раз перднути, щоб зігріти тобі ліжко.

— Сордаф — це, звісно, той парубок, про якого мріють всі дівчата, але в мене завжди були дивні смаки, — Шпичка простягнула руку й пальцями, як гребінцем, відгорнула йому волосся з обличчя. — Я маю на думці когось іншого.

— Люди дивляться, — сказав Бранд.

— Гадаєш, мені на них не начхати?

БОЯГУЗТВО

Вони стояли навколішках уря́д. Три юнаки та Бранд. Двоє з тих, хто наставляв списи на старого селянина. Той, що плакав, підпалюючи хати. І той, хто відпустив єдину рабиню, яку вони взяли в полон.

Такі собі воїни.

Попри це, вони були тут, серед гурту ґеттландського вояцтва, озброєного й опорядженого, яке зібралося, готове прийняти їх до свого братства. Готове стати з ними пліч-о-пліч, коли вони зустрінуться в призначеному місці з Ґром-ґіль-Ґормом та його ванстерцями. Готове нести їх у залізні обійми Матері Війни.

Відтоді як Бранд рік тому востаннє бачив короля Утіля, той сильно змінився, і то не на краще. Його шкіра мала залізно-сірий колір, такий самий, як і волосся. Сльозаві очі глибоко запали, оточені темними тінями. Він немовби зсохся й сидів на своєму кріслі майже нерухомо, наче королівський вінець на чолі був для нього важезним тягарем. Руки, якими він притискав до грудей оголеного меча, тремтіли.

По один бік від короля сидів на стільці отець Ярві, по другий — королева Лайтлін із прямою, як спис, спиною. Випроставши плечі й стиснувши кулаки на колінах, вона обводила юрбу блідими очима, немовби хотіла врівноважити чоловікову кволість своєю силою.

Шпичка стояла за плечем королеви з гордо випнутим підборіддям, викличним поглядом і складеними на грудях руками. Ельфійський браслет на зап’ястку горів холодним білим світлом. Вона видавалася героїнею пісень, справдешній Обраний Щит від п’ят до наполовину стриженої голови. Брандові аж не вірилося, що годину тому він вибрався з її ліжка. Бодай одна приємна річ серед цього всього.

Король повільно обвів поглядом юнаків і Бранда й відкашлявся.

— Ви ще зовсім юні, — промовив він таким хрипким і тихим голосом, що його майже заглушував вітер, який лопотів полотном намету. — Але майстер Гуннан вирішив, що ви гідні скласти присягу, а Ґеттландію обступили вороги, — Утіль трохи підвівся на своєму сидінні, і на мить Бранд побачив у ньому того ватажка, чию промову він із таким захопленням слухав на березі моря біля Торлбю. — Ми виступаємо до Амонового Зуба, щоб зустрітися з ванстерцями в битві, і нам потрібен кожен щит! — він зайшовся в нападі кашлю. — Сталь — ось відповідь, — прохрипів король і безсило відкинувся на спинку крісла, а отець Ярві нахилився до нього і став шепотіти щось на вухо.

Майстер Гуннан виступив наперед із мечем у руці й похмурим виразом на обличчі. Він став перед першим хлопцем.

— Чи клянешся ти у вірності Ґеттландії?

Хлопчина нервово ковтнув слину.

— Клянуся.

— Чи клянешся ти служити своєму королеві?

— Клянуся.

— Чи клянешся ти стояти пліч-о-пліч з товаришами в стіні щитів і коритися своїм старшим?

— Клянуся.

— Тоді підведися, воїне Ґеттландії!

Хлопчина підвівся з колін, більше наляканий, ніж задоволений, а довкола нього чоловіки загупали кулаками в груди, заторохтіли держаками сокир по ободах щитів, затупотіли чоботами на знак схвалення.

Бранд не відразу зміг проковтнути слину. Невдовзі настане його черга. Це мав би бути найзнаменніший день у його житті, день, яким він пишався би понад усе. Але коли він думав про згарища Галлебю та Ріссентофта, про старого чоловіка, зарубаного на порозі власного дому, про жінку з мотузкою на шиї, то почував аж ніяк не гордість.

Юрба привітала другого хлопчину, коли той утретє сказав: «Клянуся». Чоловік, що стояв позаду, підняв його з колін, смикнувши так, наче витягував рибу зі ставка.

Бранд спіймав на собі Шпиччин погляд. Кутики її губ вигнулися в ледь помітній усмішці. Він усміхнувся б їй у відповідь, якби в його голові не вирували сумніви. «Чини добро», — сказала йому мати, помираючи. Що доброго вони вчинили тої ночі в Ріссентофті?

У третього хлопчини в очах знову стояли сльози, коли він давав клятву, але воїни, либонь, подумали, що це сльози гордості, і привітали його найголосніше. Стукіт і брязкіт їхньої зброї боляче бив по напнутих Брандових нервах.

Жовна заходили на Гуннановому обличчі, а погляд спохмурнів ще більше, коли Бранд підступив до нього. Усі затихли.

— Чи клянешся ти у вірності Ґеттландії?

— Клянуся, — прохрипів Бранд; у горлі йому пересохло.

— Чи клянешся ти служити своєму королеві?

— Клянуся, — повторив він; кров бурхала йому у вухах.

— Чи клянешся ти стояти пліч-о-пліч з товаришами в стіні щитів і коритися своїм старшим?

Бранд розтулив рота, але з нього не видобулося жодного слова. Мовчанка затягнулася. Усмішки зблякли. Він відчував на собі погляди всіх присутніх. Тихо скреготіли металеві обладунки, коли воїни нетерпляче переступали з ноги на ногу.

— Клянешся? — гиркнув Гуннан.

— Ні.

На мить, сповнену очікуванням вибуху, знову запала мовчанка, неначе тиша перед бурею, а потім здійнявся недовірливий гомін.

Гуннан вражено витріщився на нього.

— Що?

— Підведися, хлопче, — пролунав хрипучий голос короля. Гамір натовпу став сердитішим, коли Бранд піднявся з колін. — Я ще такого ніколи не чув. Чому ти відмовляєшся давати клятву?

— Тому що він боягуз, — прогарчав Гуннан.

Гнівні вигуки воїнів звучали дедалі гучніше. Хлопчина, що стояв поруч із Брандом, дивився на нього круглими очима. Рульф стиснув кулаки. Отець Ярві звів брову. Шпичка з перекривленим обличчям ступила крок уперед, але королева стримала її, здійнявши палець.

Зморщившись від зусилля, король здійняв кістляву руку, і воїни стихли. Він не відривав очей від Бранда.

— Я запитав його.

— Може, я й справді боягуз, — відказав Бранд, хоча голос його пролунав куди сміливіше, ніж зазвичай. — Нещодавно майстер Гуннан убив старого селянина, а я побоявся його спинити. Ми спалили село, а я побоявся заперечити. Коли під час випроби він виставив трьох проти одної, я побоявся стати на її захист. Ставати на захист слабшого проти сильнішого — хіба не так повинен чинити справжній воїн?

— Ти брешеш, клятий негіднику! — заревів Гуннан. — Та я…

— Припни язика, доки король не накаже тобі говорити! — гарикнув отець Ярві.

Майстер-військовик спопеляв Бранда вбивчим поглядом, але тому було байдуже. Він почувався так, наче з його плечей звалився важкий тягар. Наче він знову силкувався втримати «Південний вітер» і раптом збагнув, що можна відпустити. Уперше відтоді, як відплив із Торлбю, Бранд почував, що стоїть у світлі.

— Вам потрібен хтось, хто не знає страху? — він випростав руку. — Ось вона стоїть. Шпичка Бату, Обраний Щит королеви. У Першограді вона билася одна проти сімох і врятувала Імператрицю Півдня. Про неї співають пісні по всьому Потрощеному морю! А ви замість неї берете у військо хлопчаків, що не знають, за який кінець тримати списа. Що це за безумна пиха? Що за дурість? Колись я мріяв стати воїном. Служити вам, мій королю. Битися за мою вітчизну. Завжди мати опліч себе вірних братів, — він глянув Гуннанові просто в очі й стенув плечима. — Але якщо бути воїном означає те, що я бачив, то я не хочу брати в цьому участі.

Юрба знову вибухнула гнівом, і знову королеві Утілю довелося заспокоювати її, здіймаючи тремтливу руку.

— Декому з присутніх твої слова, можливо, не до душі, — промовив він. — Але це слова не боягуза. Серед чоловіків є ті, кого торкнувся Батько Мир, — його втомлені очі обернулися до Ярві, потім до Шпички; одна повіка затремтіла. — Як і серед жінок є ті, кого торкнулася Мати Війна. Смерть… чекає на всіх, — раптом його рука, що лежала на мечі, затремтіла ще сильніше. — Кожен із нас повинен віднайти власний… правильний шлях… до її дверей…

Він завалився вперед. Отець Ярві метнувся зі стільця й устиг підхопити короля, перш ніж він упав. Меч зсунувся з його колін і полетів у багнюку. Міністр і Рульф, підтримуючи Утіля з обох боків, підняли його з крісла й потягли до шатра. Голова короля безвільно повисла, ноги волочилися по землі. Юрба загомоніла знову, ще голосніше, але цього разу приголомшено й налякано.

— Король випустив свого меча.

— Лихе знамення.

— Нам не пощастить у бою.

— Боги не сприяють нам…

— Заспокойтеся! — королева Лайтлін підвелася і з крижаним презирством обвела поглядом присутніх. — Переді мною воїни Ґеттландії чи переполошені рабині? — вона підняла чоловікового меча й притисла його до грудей, як це робив король. Рука її, однак, не тремтіла, в очах не було вологи, а в голосі — слабкості. — Зараз не час для сумнівів! Мечолам чекає на нас біля Амонового Зуба! Нехай наш король і не з нами, та ми знаємо, що він сказав би.

— Сталь — наша відповідь на все! — вигукнула Шпичка, й ельфійський браслет спалахнув червоногарячою барвою.

— Сталь! — заревів майстер Гуннан, високо скидаючи свого меча.

Розлігся шурхіт металу, коли інші взялися теж видобувати клинки і здіймати їх у небо.

— Сталь! Сталь! Сталь! — скандували сотні горлянок.

Мовчав тільки Бранд. Він завжди гадав, що чинити добро означає битися поруч зі своїми братами. Але, можливо, чинити добро — це не битися взагалі.

НА ПРИЗНАЧЕНОМУ МІСЦІ

Воїни Ґеттландії і Ванстерландії стояли на протилежних схилах неглибокої порослої густою зеленою травою улоговини й люто зиркали одне на одного.

— Добре місце, щоб випасати овець, — зауважив Рульф.

— Або щоб зійтися в битві.

Шпичка примружила очі, роздивляючись вороже військо. Ще ніколи у своєму житті вона не бачила й уполовину такої великої сили. Чорні силуети воїнів на узвишші чітко вимальовувалися проти ясного неба. То там, а то інде спалахували клинки, відбиваючи промені Матері Сонця. Ванстерська стіна щитів не була щільно зімкнута. Барвисті плями щитів видніли попереду, за ними їжачився ліс списів. Темний стяг Ґром-ґіль-Ґорма мляво висів посередині, перед ним ріденькою лавою були виставлені лучники, а по флангах розташувалися легкоозброєні застрільники[6].

— Їхнє військо так схоже на наше — ми немов дивимося у велике дзеркало, — пробурмотів Ярві.

— Якщо тільки не брати до уваги цієї клятої ельфійської вежі, — відказала Шпичка.

На дальньому кінці ванстерського строю зі скелястого виступу стримів Амонів Зуб — порожниста вежа, яку утворювало плетиво прутів із ельфійського металу. Заввишки в тридцять людських зростів, вона звужувалася до верху, наче клинок меча.

— Що це було? — запитав Колл, зачудовано роздивляючись споруду.

— Хто тепер знає? — відповів міністр. — Може, якась сигнальна вежа. Може, пам’ятник ельфійській зарозумілості. А може, храм Єдиного Бога, якого вони розкололи на багатьох.

— Я тобі скажу, чим вона стане, — Рульф похмуро споглядав на військо, що зібралося під вежею. — Обеліском на могилі. Могилі, у яку ляже багато сотень.

— Багато сотень ванстерців, — різко кинула Шпичка. — Наше військо, здається, більше за їхнє.

— Може, й так, — сказав Рульф. — Але битви виграють досвідчені воїни, а їх у обох сторін приблизно однакова кількість.

— До того ж Ґорм полюбляє ховати кіннотників, — додав отець Ярві. — Наші сили більш-менш рівні.

— І, на відміну від нас, вони мають свого короля, — Рульф озирнувся на табір.

Утіль не вставав із ліжка від минулого вечора. Дехто казав, що Останні Двері вже відчинилися для нього. Отець Ярві не заперечував цього.

— Навіть наша перемога послабить Ґеттландію, — сказав міністр, — і праматері Вексен це добре відомо. Ця битва — частина її плану. Вона знала, що король Утіль ніколи не відмовиться від виклику. Ми переможемо тільки тоді, якщо цієї битви взагалі не буде.

— Ти приготував якесь ельфійське заклинання, щоб цього домогтися? — запитала Шпичка.

Отець Ярві стримано всміхнувся.

— Сподіваюся, нам вистачить дрібки міністерської магії.

Колл посмикав ріденький натяк на борідку, дивлячись на той бік долини.

— Цікаво, чи Фрор серед них.

— Можливо, — сказала Шпичка.

Їхній товариш, із яким вони тренувалися, жартували, билися пліч-о-пліч і веслували.

— Що ти робитимеш, якщо зустрінеш його в битві?

— Мабуть, уб’ю.

— Тоді сподіваймося, що ти його не зустрінеш, — Колл здійняв руку, вказуючи на щось. — Їдуть!

Ґормів стяг зарухався. Від центру ванстерського війська відділився гурт вершників і рушив схилом униз. Шпичка пропхалася між найближчими воїнами короля, щоб стати обік Лайтлін, але королева помахом руки відправила її назад.

— Тримайся позаду, Шпичко, і накинь каптур на голову.

— Але моє місце поруч із вами.

— Сьогодні ти — не щит. Сьогодні ти — мій меч. А меч іноді краще ховати в піхвах. Ти зрозумієш, коли настане твій час.

— Слухаюсь, моя королево.

Шпичка знехотя натягла каптур, дочекалася, поки рушить весь королівський почет, а тоді, згорбившись у сідлі, наче злодійка, потрюхикала в самому кінці, на місці, про яке ніколи не згадують у піснях. Вони поволі спускалися довгим схилом, із-під кінських копит летіли кім’яхи розм’яклої землі. На вітрі бадьоро лопотіли два знамена: золоте Лайтлін і залізно-сіре Утіля.

Ванстерці були дедалі ближче. Два десятки найславетніших воїнів — високі шоломи, суворі обличчя, заплетене в кіски волосся, кольчуги з уплетеними в них золотими кільцями. Попереду їхав чоловік, довкола грубезної шиї якого чотири рази був обернутий ланцюг із навершників мечів, що колись належали його переможеним ворогам. Чоловік, що вбив Шпиччиного батька. Ґром-ґіль-Ґорм Мечолам у блиску бойової слави. Ліворуч від нього знаменоносець, великий раб-шенд у оздобленому гранатами невільницькому нашийнику, віз чорний стяг, що маяв над ним. Праворуч скакали два кремезні біловолосі юнаки: один — із глузливою посмішкою на обличчі та Ґормовим величезним щитом на плечі, другий — із войовничим вищиром і Ґормовим здоровенним мечем. Між ними й королем їхала мати Скер. Жовна на її обличчі напиналися так, що аж рухалася шкіра на її поголеній голові.

— Вітаю, ґеттландці! — земля під копитами велетенського Ґормового коня чвакнула, коли король ванстерців спинився в болотистому низу долини й вишкірився, глянувши в чисте небо. — Мати Сонце всміхається, дивлячись на нашу зустріч!

— Це добре знамення, — відказав отець Ярві.

— Для котрої сторони? — запитав Ґорм.

— Можливо, для обох? — Лайтлін злегка вдарила коня в боки, щоб виїхати наперед.

Шпичка змусила себе тримати п’ятки нерухомо, хоч їй і кортіло під’їхати ближче до королеви, бути там, де вона могла б захистити її.

— Королево Лайтлін! Як твоїй мудрості та вроді вдається лишатися непідвладними часові?

— А як це вдається твоїй силі й відвазі? — запитала королева.

Ґорм замислено почухав бороду.

— Щось я не пригадую, щоб до мене ставилися з такою повагою, коли мені востаннє трапилося побувати в Торлбю.

— Мій чоловік завжди каже, що найкращий дарунок богів — це гідний ворог. Годі й бажати достойнішого ворога для Ґеттландії, ніж Мечолам.

— Ти лестиш мені, і це мені вельми до душі. Але де ж король Утіль? Я нетерпляче чекав нагоди поновити ту дружбу, що зав’язалася між нами в Залі Богів.

— Боюся, мій чоловік не прибуде, — відказала Лайтлін. — Він послав мене замість себе.

Ґорм невдоволено закопилив губи.

— Таких видатних войовників, як король Утіль, небагато. Без нього битва змаліє. Але Мати Ворон не чекає ні на кого, навіть на найславетніших.

— Є інший шлях, — Ярві виїхав наперед і порівнявся з конем королеви. — Шлях, яким можна уникнути кровопролиття і звільнити наші північні народи від ярма Верховного короля.

Ґорм здійняв брову.

— Невже ти не тільки міністр, а ще й чарівник?

— Ми молимося до тих самих богів, співаємо про тих самих героїв, нас шмагають ті самі дощі й вітри. Але прамати Вексен нацьковує нас одне на одного. Якщо сьогодні біля Амонового Зуба відбудеться битва, то єдиним переможцем стане вона. Подумай лишень, чого могли б досягти Ванстерландія і Ґеттландія, якби об’єдналися! — Ярві із запалом подався вперед на сідлі. — Перетворімо кулак на долоню! Укладімо союз між нашими державами!

Шпичка аж рота роззявила, почувши таке, і не вона одна. З обох боків здійнявся гнівний гомін, воїни тихо лаялися й люто зиркали один на одного. Але Мечолам здійняв руку, закликаючи до тиші.

— Смілива пропозиція, отче Ярві. Ти хитромудрий чоловік, у цьому немає жодних сумнівів. Ти промовляєш від імені Батька Мира, як і належить міністрові, — Ґорм невдоволено скривився, втягнув носом повітря і з зітханням випустив його. — Але, боюся, це неможливо. Моя міністерка має інакшу думку.

Ярві здивовано глянув на матір Скер.

— Справді?

— Я маю на увазі мою нову міністерку.

— Вітаю, отче Ярві.

Ґормові юні біловолосі зброєносці роз’їхалися, щоби пропустити закутану в плащ вершницю на блідому коні. Жінка відкинула каптур, і холодний подмух вітру розвіяв волосся пшеничного кольору довкола худого обличчя. Очі її гарячково заблищали, а на лиці з’явилася посмішка, виповнена такою жовчю, що важко було дивитися.

— Здається, ви знайомі з матір’ю Ісріун, — пробурмотів Ґорм.

— Одемове щеня, — просичала королева Лайтлін, і з її тону було зрозуміло, що це не входило в її плани.

— Ти помиляєшся, моя королево, — Ісріун криво посміхнулася до неї. — Тепер єдина родина для мене, як і для отця Ярві, — це Міністерство. Батька-матір нам замінила прамати Вексен, чи не так, брате? Після того як сестра Скер зазнала принизливої невдачі в Першограді, — колишній міністерці пересмикнуло обличчя, коли вона почула найменування «сестра», — прамати вирішила, що на неї більше не можна покластися, і послала мене на її місце.

— І ти це дозволив? — тихо запитав Ярві.

Ґорм із кислою міною поводив язиком у роті, вочевидь і близько не задоволений тим, що сталося.

— Я мушу зважати на клятву, яку дав Верховному королю.

— Мечоламова мудрість домірна його силі, — мовила Ісріун. — Він добре пам’ятає своє місце в порядку речей, — Ґорм скривився ще кисліше, але понуро промовчав. — А ось ви, ґеттландці, забули належне вам місце. Прамати Вексен вимагає покари за вашу пиху, ваше зухвальство і вашу зрадливість. Верховний король уже збирає багатотисячне військо нижньоземців та інглінгів на чолі зі своїм звитяжцем, Блискучим Їллінгом! Наймогутніша армія, яку коли-небудь бачило Потрощене море, готується вирушити на Тровенландію заради слави Єдиного Божества!

Ярві пирхнув.

— І ти разом з ними, Ґром-ґіль-Ґорме? Стоятимеш навколішках перед Верховним королем? Падатимеш ницьма перед Єдиним Божеством?

Вітер маяв довгими пасмами волосся довкола Ґормового пошрамованого обличчя. Похмурий вираз на ньому був наче витесаний з каменю.

— Я там, де вимагає бути моя клятва, отче Ярві.

— А втім, Міністерство завжди прагне миру, — мовила Ісріун, нервово сплітаючи тонкі пальці. — Єдине Божество завжди дає прощення, навіть тим, хто на нього не заслуговує. Уникнути кровопролиття — це благородний намір. Ми не відмовляємося від нашої пропозиції вирішити все герцем між королями, — вона підібгала губи. — Але боюся, король Утіль надто старий, надто кволий і знесилений недугою, щоб битися. Без сумніву, це Єдине Божество покарало його за невірність.

Лайтлін скоса глянула на Ярві, і міністр ледь помітно кивнув.

— Утіль послав мене замість себе, — промовила вона, і Шпичка відчула, що її серце, яке й до того вже билося пришвидшено, почало стукотіти об ребра. — Виклик королю — це виклик і королеві.

Мати Ісріун зневажливо розреготалася.

— Ти битимешся з Мечоламом, позолочена королево?

Лайтлін підібгала губи.

— Королева не б’ється, дівчинко. Замість мене на герць вийде мій Обраний Щит.

Ураз Шпичка відчула, як її огорнув дивовижний спокій, і заусміхалася під каптуром.

— Це шахрайство, — обурилася Ісріун, усмішка вже щезла з її лиця.

— Це закон, — відказав Ярві. — Як міністерка короля ти мала б це розуміти. Ви кинули виклик. Ми його прийняли.

Ґорм махнув ручищем, немовби відганяючи докучливу муху.

— Шахрайство чи закон, мені байдуже. Я битимуся будь з ким, — голос його звучав майже знуджено. — Показуй свого герцівника, Лайтлін. Завтра на світанку ми зійдемося на цьому місці, і я його вб’ю, зламаю його меча й додам його навершник до мого ланцюга, — він обвів темними очима ґеттландських воїнів. — Але твоєму Обраному Щиту слід знати, що Мати Війна дихнула на мене в колисці, і провіщено, що жодному чоловікові мене не вбити.

Лайтлін холодно посміхнулася. Нарешті все стало на свої місця, наче деталі замка гладенько ввійшли в пази, і враз задум богів щодо Шпички Бату став зрозумілим.

— Але мій Обраний Щит — не чоловік.

Отже, настав час видобути меча з піхов. Шпичка стягнула з голови каптур і відкинула плащ. Ґеттландці мовчки розступилися, і вона рушила між ними наперед, не відриваючи погляду від короля Ванстерландії.

Коли він побачив її, широке чоло прорізала зморшка непевності.

— Ґром-ґіль-Ґорме, — тихо сказала вона, проїжджаючи між Лайтлін і Ярві. — Мечоламе, — кінь матері Ісріун перелякано сахнувся з її дороги. — Сиротителю.

Шпичка напнула повіддя, порівнявшись із ним. На його насуплене обличчя впало яскраво-червоне сяйво ельфійського браслета. Вона вихилилася з сідла й прошепотіла до нього:

— Твоя смерть надходить.

ХОРОБРЕ ОБЛИЧЧЯ

Якусь мить по тому вони не рухалися. Її волосся лоскотало йому обличчя, ребра притискалися до його грудей з кожним гарячим віддихом. Вона поцілувала його розтулені губи, потерлася носом об щоку, але він лежав нерухомо. Вона зсунулася з нього і, задоволено буркочучи, простяглася поруч, але він лежав нерухомо. Вона притулилася до нього, поклала голову йому на плече, її дихання сповільнювалося, заспокоювалося, але він лежав нерухомо.

Мабуть, він мав би стискати її в обіймах так міцно, як скнара стискає в жмені своє золото, мав би вичавлювати все до останку з кожної миті, яка їм ще лишилася.

Але натомість Бранд почувався ображеним і роздратованим. І наляканим. Йому здавалося, що її шкіра липне до нього, наче клей, а жар її тіла душить його. Він випручався з її обіймів і встав. У темряві вперся головою в полотняну стелю намету і, лайнувшись, вдарив його рукою. Полотнище залопотіло й заколихалося.

— Ти добре провчив намет, — пролунав Шпиччин голос.

Він майже не бачив її в мороці. Хіба що серпик світла на плечі, коли вона піднялася на лікті. Відблиски в кутиках її очей. Полиск золота у волоссі.

— То ти битимешся з ним? — запитав Бранд.

— Схоже на те.

— З Ґром-ґіль-Ґормом?

— Хіба що він злякається і не прийде.

— Мечолам. Сиротитель, — прізвиська важко падали в темряву. Прізвиська, перед якими тремтіли великі воїни. Прізвиська, якими матері лякали дітей. — Скільки герців на його рахунку?

— Подейкують, два десятки.

— А на твоєму?

— Ти знаєш скільки, Бранде.

— Жодного.

— Щось близько цього.

— Скількох він убив?

— Стількох, що ними можна виповнити не одну братську могилу, — її голос став жорсткішим, а ельфійський браслет спалахнув під ковдрою вогненним блиском. — Можливо, більше, ніж будь-хто на берегах Потрощеного моря.

— Скільки навершників висить у нього на тому ланцюзі? Сотня? Дві?

— І серед них — один, що належав моєму батькові.

— Ти хочеш піти батьковим слідом?

Сяйво браслета розгорілося яскравіше, освітлюючи сердиті риси її обличчя.

— Коли ти вже запитав, то я сподіваюся вбити цього великого вилупка, а труп лишити воронам.

Між ними повисла мовчанка. Зовні хтось пройшов зі смолоскипом, і помаранчеве світло промайнуло по одному боці Шпиччиного лиця, вихопивши з темряви щоку зі шрамом у формі зірочки. Бранд опустився навколішки, щоб їхні очі опинилися на одному рівні.

— Ми могли б утекти.

— Ні, не могли б.

— Отець Ярві… це він уплутав тебе в це все. Своїми хитрощами, грою, як із тим отруйником у Ялетофті. Це все його план…

— То й що з того? Я не маленька дитина, Бранде, і все робила з розплющеними очима. Я дала клятву йому, дала клятву королеві Лайтлін. І я добре розуміла, що це значить. Розуміла, що, можливо, мені доведеться за неї битися. Розуміла, що, можливо, доведеться за неї померти.

— Якщо взяти коней, до світанку ми будемо за десять миль звідси.

Вона розлючено вдарила ковдру ногою і відкинулася на спину, затуливши обличчя долонями.

— Ми не тікатимемо, Бранде. Ні я, ні ти. Я сказала Ґормові, що його смерть надходить. Усі будуть трохи розчаровані, якщо я навіть не з’явлюся на герць, як ти гадаєш?

— Ми могли б податися на південь, до Тровенландії, приєднатися до команди якогось корабля й попливти Дивною до Першограда. Віаліна дала б нам прихисток. Заради богів, Шпичко, це ж Мечолам…

— Годі, Бранде! — гарикнула вона так різко, що він аж відсахнувся. — Ти гадаєш, я цього всього не знаю? Гадаєш, моя голова не гудить від цього всього, наче бісове осине гніздо? Гадаєш, я не знаю, що всі в нашому таборі міркують над тим самим і доходять однакових висновків? — вона подалася вперед, очі її блищали. — Я скажу тобі, що ти міг би зробити для мене, Бранде. Ти міг би бути єдиним чоловіком на пів сотні миль довкола, хто вважав би, що я переможу. Або принаймні тим, хто удавав би, що так вважає. Це не твій вибір, а мій. І я його зробила. Твій вибір: бути моїм оплічником чи ні.

Якусь хвилю Бранд стояв голий навколішках, здивовано кліпаючи, мовби дістав ляпаса. Відтак глибоко й уривчасто втягнув повітря, а потім випустив його.

— Я завжди буду твоїм оплічником. Завжди.

— Я знаю. Але це я мала б зараз боятися, а не ти.

— Пробач, — він простягнув руку й торкнувся в темряві її обличчя; вона притулилася щокою до його долоні. — Просто… ми так довго йшли одне до одного. Я не хочу тебе втратити.

— Я теж цього не хочу. Але ти знаєш, що я народжена для цього двобою.

— Якщо хтось і може здолати Ґром-ґіль-Ґорма, то це ти.

Як же Брандові хотілося в це вірити!

— Я знаю. Але все ж у мене, можливо, лишилося небагато часу, — вона схопила його за зап’ясток і потягла до ліжка. — Я не хочу марнувати його на розмови.

Бранд сидів зі Шпиччиним мечем на колінах і шліфував його.

Він уже кільканадцять разів пройшовся ганчіркою від простого руків’я аж до вістря, начистивши клинок до блиску. Зорі згасли, небо проясніло, і за Амоновим Зубом показалася Мати Сонце. Сталь не могла вже стати чистішою, а лезо — гострішим. Але Бранд далі тер клинок, шепчучи молитви до Матері Війни. А точніше одну молитву, знову і знову:

— …нехай вона житиме, нехай вона житиме, нехай вона житиме…

Коли чогось не можеш мати, то прагнеш цього. Коли здобуваєш те, що хочеш, тебе обсідають сумніви. А ось коли можеш втратити здобуте, то виявляється, що потребуєш цього так сильно, як ніколи.

Отець Ярві бурмотів власних молитов, пораючись біля казанка над вогнем. Час від часу він брав кілька сушених листочків з тої чи тої торбинки й докидав до варива, що смерділо, як немиті ноги.

— Мабуть, досить уже його шліфувати, — сказав він.

— Я не можу вийти разом із нею на герць, — Бранд обернув меча й узявся несамовито терти другий бік. — Я можу тільки шліфувати клинок і молитися. І я збираюся робити і те, і те скільки змога.

Він знав, що Шпичка не виявить страху, але та навіть ледь-ледь усміхалася. Вона сиділа, поклавши лікті на коліна й спокійно звісивши руки. На зап’ястку яскраво жеврів ельфійський браслет. На лівому передпліччі вона мала сталевий нарукавник, і це був увесь її обладунок. Замість нього — лише шкіряна куртка з понашиваними сталевими кільцями, туго стягнута ремінцями, щоб не висіло нічого, за що можна було б ухопити. Біля неї стояла Лайтлін, щільно приплітаючи її закошлане волосся до голови. Пальці королеви рухалися впевнено і спокійно, мовби готували Шпичку до весілля, а не до двобою. Два хоробрих обличчя, поза всяким сумнівом. Найхоробріших у всьому таборі — попри те, що саме їм двом було найбільше втрачати.

Тож коли Шпичка глянула на нього, Бранд кивнув їй у відповідь і щосили спробував показати їй власне хоробре обличчя. Бодай це він міг зробити. Це, та ще шліфувати меча й молитися.

— Вона готова? — стиха запитав отець Ярві.

— Це Шпичка. Вона завжди готова. Хай що б там собі не думали ці придурки.

Воїни почали сходитися з першим проблиском світла й тепер уже цілою юрбою тиснулися поміж наметами, шепотілися й зазирали через плечі один одного. Майстер Гуннан стояв у перших рядах. Мабуть, якби він насупився ще бодай на дрібку сильніше, шкіра на його зморщеному чолі тріснула б. Бранд бачив збентеженість і невдоволення на обличчях. Якесь дівчисько битиметься за честь Ґеттландії, тимчасом як вони, присяжні воїни, змушені стояти без діла! Дівчисько, яке не пройшло випроби і яке звинуватили в убивстві. Дівчисько, яке б’ється без броні й щита.

Утім, Шпичці на їхню думку, схоже, було начхати. Вона підвелася, широко розкинула руки й зігнула-розігнула пальці, висока й струнка, схожа на павука. Вона скидалася на Скіфр, але була вища, плечистіша й сильніша. Зціпивши щелепи й примруживши очі, вона пильно дивилася на долину.

Королева Лайтлін поклала руку їй на плече.

— Нехай буде з тобою Мати Війна, мій Обраний Щите.

— Вона завжди зі мною, моя королево, — відказала Шпичка.

— Час надходить, — отець Ярві налив трохи свого варива в чашку й простягнув справною рукою. — Випий це.

Шпичка понюхала й відсахнулася.

— Смердить гидко!

— Як і всі найкращі зілля. Воно загострить твої відчуття, додасть швидкості й притлумить біль.

— Хіба це не шахрайство?

— Мати Ісріун так само застосує всі хитрощі, які тільки зможе вигадати, — Ярві знову простягнув їй чашку, від якої здіймалася пара. — Головне — перемога. Усе решта — порох.

Шпичка затиснула носа, випила все і сплюнула з огидою.

До неї підійшов Рульф, тримаючи щит як тацю. На ньому лежали два щойно нагострені ножі.

— Ти впевнена, що не хочеш одягати кольчуги?

Шпичка похитала головою.

— Швидкість буде моїм найкращим обладунком і моєю найкращою зброєю. Швидкість, несподіванка й агресія. Але ножі теж можуть стати в пригоді.

Вона взяла два клинки й заховала їх у піхви: один — на грудях, другий — при боці.

— Візьми ще один, на щастя.

Бранд простягнув їй кинджал, якого йому викувала Рін. Той, що був із ним протягом усієї подорожі Дивною і Денною. Той, що врятував йому життя під час битви в степу.

— Я берегтиму його, — Шпичка засунула кинджал за пояс позаду.

— Нехай краще він збереже тебе, — стиха відказав Бранд.

— Багато в тебе клинків, — мовив отець Ярві.

— Одного разу мене заскочили без жодного, і мені це не надто сподобалося, — відповіла Шпичка. — Принаймні я загину не через те, що не буде чим штрикнути у відповідь.

— Ти не загинеш, — Бранд доклав усіх зусиль, щоб у голосі не чути було жодних сумнівів, хоча серце йому розривалося від них. — Ти вб’єш цього сучого сина.

— Ага, — вона нахилилася до нього. — Я почуваюся так, наче мої нутрощі зараз випадуть через дупу.

— З твого вигляду й не скажеш.

— Страх змушує бути обережнішою, — пробурмотіла вона, стискаючи й розтискаючи кулаки. — Страх допомагає вижити.

— Саме так.

— Шкода, що Скіфр немає тут.

— Вона вже не навчила б тебе нічого нового.

— Так, але дрібка тої ельфійської магії не завадила б. Про всяк випадок.

— Щоб забрати в тебе всю славу? Оце вже ні! — Бранд показав їй обидва боки клинка. Лезо, яке він шліфував від світання, сяяло морозяним блиском. — Тільки не вагайся.

— У жодному разі, — відказала вона, просовуючи меч у застібку при боці, і простягнула руку по топірець. — А чому ти завагався? Тоді на березі?

Бранд повернувся думками назад через увесь цей довгий і дивний рік до того дня, коли вони тренувалися на піщаному березі моря.

— Я думав про те, щоб учинити добре, — він крутнув топірцем, зблиснула сталь, покарбована літерами п’ятьох мов. — Розглядав той випадок з обох боків. Такий уже я дурень.

— Ти переміг би мене, якби не завагався.

— Можливо.

Шпичка всунула держак топірця в петлю.

— Я не пройшла б випроби, і Гуннан не дав би мені ще одної. Я не вбила б Едвала. Мене б не звинуватили в убивстві. Я б не тренувалася зі Скіфр, не вирушила б у подорож Дивною, не врятувала б імператриці, і про мої славетні діяння не склали б пісень.

— А я не втратив би свого місця в королівському поході, — сказав Бранд. — І тепер був би гордим воїном Ґеттландії, робив би все, що скаже майстер Гуннан.

— А мене мати видала б за якогось старого дурня. Я носила б його ключ геть неправильно й препогано шила б.

— Але тобі б не довелося виходити проти Ґром-ґіль-Ґорма.

— Ні, не довелося. Але тоді б ми не мали… того, що маємо.

Якусь хвилю Бранд дивився їй у вічі.

— Я радий, що тоді завагався.

— Я теж, — сказала Шпичка й поцілувала його.

Останній поцілунок перед бурею. Її м’які вуста на його губах. Її гарячий віддих у світанковій прохолоді.

— Шпичко! — до них підійшов Колл. — Ґорм уже чекає.

Бранд мало не закричав криком, але натомість змусив себе всміхнутися.

— Що швидше почнеш, то швидше вб’єш його.

Він видобув Оддиного меча й узявся бити руків’ям об Рульфів щит. Інші пішли за його прикладом і теж застукотіли власною зброєю та обладунками. Над ґеттландськими лавами здійнявся гуркіт, чоловіки стали виклично горлати, гарчати і скандувати. Це був аж ніяк не той герцівник, якого вибрали б вони, але, попри все, це був ґеттландський герцівник.

І Шпичка, гордо випроставшись, рушила крізь гримотіння металу. Воїни розступалися перед нею, наче земля перед плугом.

Вона рушила на двобій із Мечоламом.

СТАЛЬ

— Я чекаю на тебе, — промовив Ґром-ґіль-Ґорм своїм співучим голосом.

Він сидів на табуреті, а обабіч стояли, опустившись на коліно, його біловолосі зброєносці. Один із них усміхався Шпичці, а другий люто зиркав спідлоба, мовби сам збирався з нею битися. Позаду, вздовж східного краю бойовища, вишикувалися двадцять найближчих Ґормових воїнів. З-посеред них мати Ісріун кидала злостиві погляди, а вітер ворушив волосся довкола її худого обличчя. Поруч із нею стояла похмура сестра Скер. Далі в яскравому сяйві Матері Сонця, що здіймалася над Амоновим Зубом, чорними обрисами на узгір’ї видніли ще сотні войовників.

— Я вирішила подарувати тобі ще кілька хвилин життя.

Шпичка наділа своє щонайхоробріше обличчя, проходячи між королевою Лайтлін та отцем Ярві, і виступила наперед ґеттландської двадцятки найкращих на невеличку ділянку низько скошеної трави. Квадратове бойовище, подібне до тих, на яких вона тренувалася, — вісім кроків завдовжки й завширшки, по кутах у землю встромлено списи.

Клапоть землі, на якому помре або вона, або Ґром-ґіль-Ґорм.

— Такий собі подарунок, — Мечолам здвигнув величезними плечима, і його важка кольчуга з зигзагуватим візерунком вплетених у неї золотих кілець, тихо брязнула. — Час тягнеться довго, коли Останні Двері близько.

— То, може, вони ближче до тебе, ніж до мене?

— Може, — він замислено бавився з одним із навершників на своєму ланцюзі. — То ти Шпичка Бату?

— Так, це я.

— Та, про яку співають пісні?

— Так.

— Та, що врятувала Імператрицю Півдня?

— Так.

— І в подяку за це здобула від неї неоціненну реліквію, — Ґорм скинув поглядом на ельфійський браслет — червоний, як жар, — на Шпиччиному зап’ястку і звів брови. — Я гадав, що пісні брешуть.

Вона стенула плечима.

— Деякі брешуть.

— Хай якою величною буде правда, скальдам її завжди не досить, еге ж? — Ґорм узяв від усміхненого хлопчини великого пофарбованого в чорний колір щита. Залізний обід був покарбований щербинами і вм’ятинами, що їх лишили на згадку про себе численні супротивники, яких Ґорм убив на схожих бойовищах. — Здається, я десь уже тебе бачив.

— У Скекенгаузі. Коли ти стояв навколішках перед Верховним королем.

Його щока ледь-ледь невдоволено смикнулася.

— Ми всі мусимо стояти навколішках перед кимось. Я мав би впізнати тебе, але ти сильно змінилася.

— Так.

— То ти донька Сторна Гедланда?

— Так.

— То був славетний герць.

Насуплений хлопчина подав йому меча. Ґорм стиснув великими пальцями руків’я і видобув зброю з піхов. Шпичка, щоб вимахнути цим велетенським клинком, мала б узятися обіруч, але король Ванстерландії тримав його завиграшки, наче лозину.

— Сподіваймося, що наш теж виявиться вартим доброї пісні.

— Тільки не розраховуй на такий самий кінець, — відказала Шпичка, дивлячись, як Мати Сонце палахкотить відблисками на його сталі.

Ґорм мав довші руки, був сильніший і захищений обладунком. Але весь цей метал обтяжуватиме його, тож вона матиме перевагу у швидкості. Вона протримається довше. Незабаром мало виявитися, хто краще скористається своїми перевагами.

— Я виходив на герць два десятки разів, поклав у кургани два десятки хоробрих мужів і збагнув одне. Ніколи не варто розраховувати на сприятливий для себе кінець, — Ґорм пройшовся очима по її одягу та зброї, оцінюючи Шпичку, як вона оцінювала його. Цікаво, які сильні сторони він побачив. І які слабкі. — А втім, я ще ніколи не бився з жінкою.

— І більше ніколи не битимешся. Це твій останній бій, — Шпичка задерла підборіддя. — Від мене подих Матері Війни тебе не захистить.

Вона сподівалася розсердити його, побачити якийсь знак, що Ґорма можна спровокувати на нерозважливі дії, але король Ванстерландії тільки злегка сумовито всміхнувся.

— Ех, юнацька самовпевненість. Пророцтво каже, що жодному чоловікові мене не вбити, — він підвівся, і його величезна тінь впала на скошену траву, сягаючи аж до Шпички. Мовби велетень, що вийшов просто з пісень. — Воно ж не каже, що вбити мене призначено саме тобі.

— Мати Війно, нехай вона житиме, — безгучно шепотів Бранд, до болю стискаючи кулаки. — Мати Війно, нехай вона житиме…

На долину спустилася моторошна тиша, коли бійці стали одне навпроти одного. Тільки вітер шурхотів травою, якась пташина пронизливо кричала в залізному небі та злегка подзенькували обладунки, коли котрийсь воїн нервово переступав з ноги на ногу. Мати Ісріун стала посеред бойовища між двома герцівниками.

— Чи готові ви вбити? Чи готові ви померти? — вона піднесла руку, в якій тримала білу гусячу пір’їну. — Чи готові ви стати перед судом Єдиного Божества?

Високий і ставний, велетенський, як гора, Ґорм тримав широкий щит перед собою, а довжелезний меч відвів назад.

— Суддею мені буде Мати Війна, — прогарчав він.

Шпичка напівприсіла, зігнувши коліна, і вищирила зуби в зловісному посміху, напружена, як туго напнута тятива.

— Мені байдуже, хто там буде суддею, — вона сплюнула набік. — Я готова.

— Тоді починайте! — вигукнула мати Ісріун, випустила пір’їну з пальців і квапливо повернулася в шерег ванстерських воїнів.

Пір’їна поволі-поволі спадала додолу. Усі очі з обох таборів були прикуті до неї. Вихорець підхопив її, закрутив-завертів. Пір’їна опускалася дедалі нижче, обидва табори затамували дихання.

— Мати Війно, нехай вона житиме, Мати Війно, нехай вона житиме…

Щойно клаптик пуху торкнувся скошеної трави, Шпичка метнулася вперед. Вона не забула, чого її вчила Скіфр. Ця наука глибоко закарбувалася по всьому її тілі. Завжди атакуй. Завдавай удару першою і завдавай удару останньою.

Перший крок — і вітер кинувся їй навперейми. Ґорм не рухався, вичікуючи. Другий — і вона втоптала пір’їну в землю. Ванстерець далі стояв, мовби заціпенілий. Третій — і вона з криком наскочила на нього й ударила навідліг згори топірцем Скіфр, а знизу — мечем зі сталі, стопленої з батьковими кістками. Аж тепер він зарухався, щоб відбити її атаку: його меч з гуркотом зустрівся з її клинком, а від щита полетіли тріски після удару топірцем.

Шпичка миттю зрозуміла, що ще ніколи не билася з таким дужим противником. Вона звикла, що під її ударами щити подаються, а чоловіки заточуються й задкують. Але бити по Ґормовому щиту було однаково, що рубати коренастий дуб. А удар, відбитий його мечем, струсонув її всю від долоні аж до кінчика носа так, що задзвеніли вищирені зуби.

Але Шпичка була не з тих, хто знічується після першої ж гідної відсічі.

Ґорм необачно виставив наперед ліву ногу у важкому чоботі, і вона пірнула вниз, намагаючись підчепити її топірцем і повалити противника. Але, попри свій огром, ванстерець спритно відступив, крекнув, і Шпичка відчула, як величезний меч мчить на неї — стрімко, наче хвіст скорпіона. Вона ледве встигла ухилитися й відчула холод на щоці, коли клинок розітнув повітря під небезпечним кутом. Такі удари розрубують навпіл щити, шоломи, голови.

Шпичка вивернулася, видивляючись слабке місце в захисті, яке мало б з’явитися після такого замашного удару. Мало б, але не з’явилося. Ґорм володів своїм гігантським клинком так вправно, як Шпиччина мати — голкою. У його рухах не було ані люті, ані шаленства. Він бездоганно панував над собою, а очі його завжди лишалися спокійні. Заслона його щита не відхилилася ні на мить.

«Перший обмін ударами, можна вважати, закінчився нічиєю», — подумала Шпичка й танцівливою ходою відступила назад на вільний простір, щоб чекати наступної нагоди. Вишукувати вразливе місце.

Повільно, обережно Мечолам ступив крок до середини бойовища, вминаючи в дерен величезний лівий чобіт.

— Так! — прошепотів Рульф, коли Шпичка кинулася в атаку й засипала противника градом ударів. — Так!

Її зброя заторохтіла об Ґормів щит, лишаючи на ньому порубини. Бранд стиснув кулаки так сильно, що нігті глибоко вп’ялися йому в долоні.

Він затамував віддих, коли Шпичка перекотилася під блискучим півколом, що його описав Ґормів меч, підхопилася на ноги й миттєво з гарчанням рубонула по щиту. Відтак мало не зневажливо відбила випад велетенського клинка й відскочила за межі його засягу, використовуючи весь вільний простір поля бою. Вона рухалася п’яною ходою Скіфр, погойдуючи зброєю, і Ґорм з-понад краю щита пильно стежив за нею, намагаючись знайти в цьому хаосі якусь закономірність.

— Він обережний, — прошепотіла королева Лайтлін.

— Ґорма позбавили обладунку пророцтва, — пробурмотів отець Ярві. — Він боїться Шпички.

Король Ванстерландії ступив ще один повільний крок, знову втискаючи чобіт у землю так, наче збирався на тому місці покласти перший камінь зали героїв. Він був сама непорушність, Шпичка — сам рух.

— Наче Мати Море б’ється з Батьком Землею, — пробурмотів Рульф.

— Мати Море завжди перемагає в цій битві, — сказала Лайтлін.

— Але для цього їй потрібен час, — додав отець Ярві.

Бранд скривився, наче від болю. Він не міг дивитися й не мав сили відвернути погляду.

— Мати Війно, нехай вона житиме…

Ґормів щит був наче брама цитаделі: пробитися крізь нього Шпичка не змогла б, навіть маючи таран і два десятки дужих чоловіків. Обійти цю заслону не видавалося легшою справою. Вона вперше бачила, щоб щитом володіли так уміло. Ґорм швидко рухав ним і швидко рухався сам, щоб затулитися, але тримав його високо. З кожним кроком величезний лівий чобіт виступав задалеко вперед, відслоняючи з-під нижнього краю щита більшу частину ноги, ніж слід було б. Шпичка вже не вперше це зауважувала, і дедалі більше це скидалося на вразливе місце.

Спокуслива нагода. І то дуже.

Але чи не занадто спокуслива?

Лише дурень гадатиме, що такий уславлений воїн, як Ґром-ґіль-Ґорм, не матиме якихось хитрощів. Шпичка не була дурна. «Будь швидшою, міцнішою, кмітливішою за противника», — навчала її Скіфр. У Шпички були власні хитрощі.

Вона затримала очі на тому чоботі й облизнула губи, мовби дивилася на кусень смаженого м’яса. Зачекала мить, щоб ванстерець помітив її погляд, а тоді кинулася вперед. Його меч вилетів їй на зустріч, але Шпичка була готова. Ухилившись від нього, вона завдала удару топірцем, але не знизу, як очікував Ґорм, а на рівні плеча. Очі його зробилися круглі від здивування. Він відсахнувся, шарпнув щит догори і встиг ободом підбити топірець, але «бородате» лезо все одно ввігналося йому в плече. Кольчужні кільця сипонули навсібіч, наче пил із тріпаного килимка.

Вона сподівалася, що противник поточиться назад, можливо навіть упаде, але він порухом плеча струснув із себе топірець, мовби той зашкодив йому не більше, ніж прикре слово, і посунув уперед. На такій близькій відстані ні Ґорм, ні Шпичка не могли скористатися мечами. Він влучив їй ободом щита в губи, вона похитнулася й позадкувала. Ні болю, ні вагання, ні запаморочення. Шок від удару тільки загострив її відчуття. Вона почула, як Ґорм заревів, помітила блиск Матері Сонця на сталі й відскочила. Величезний клинок просвистів повз неї.

Ця сутичка теж закінчилася нічиєю, але тепер їм обом дісталося.

Кров на його кольчузі. Кров на ободі його щита. Кров на лезі її топірця. Крок у неї в роті. Шпичка вищирила зуби, пустила бойовий рик і сплюнула червоним на траву між ними.

КРОВ

Побачивши кров, воїни з обох таборів, наче зграя собак, ураз оживилися. Мабуть, гамір не був би таким оглушливим, навіть якби точилася битва.

З узгір’я попереду ванстерці верескливо вигукували молитви й ревіли прокляття, а з узгір’я позаду ґеттландці викрикували непотрібні підбадьорювання й безглузді поради. Вони стукотіли сокирами по щитах і мечами по шоломах, здіймаючи гуркіт, сповнений такої жаги й люті, що міг підняти мертвих з їхніх курганів і пробудити богів зі сну.

Люди понад усе люблять дивитися, як хтось інший стає лицем до лиця зі Смертю. Це нагадує їм, що вони досі живі.

По той бік бойовища серед ванстерців, що горлали й гарчали, Бранд побачив матір Ісріун, аж синю від люті, а поруч із нею матір Скер, що, спокійно примруживши очі, спостерігала за герцем.

Замахнувшись над головою, Ґорм завдав страшного удару. Шпичка смикнулась убік, меч минув її на ширину долоні й проорав у дерені глибоку рану, здіймаючи вгору кім’яхи землі впереміш із травою. Бранд до болю закусив кулак. Досить було одному такому удару влучити, і важезна сталь розчахнула би Шпичку навпіл. Йому здавалося, наче двобій триває вже цілий день, і він за весь цей час ще ні разу не вдихнув.

— Мати Війно, нехай вона житиме…

Вона впевнено танцювала по майданчику. Це було її поле бою. Шпичка володіла цією латкою трави. Вона майже не чула воїнів, що кричали на узвишшях, майже не помічала ні Лайтлін, ні Ісріун, ні Ярві, ні навіть Бранда. Світ змалів, стиснувся до тих кількох кроків скошеної трави між нею і противником. Існували тільки вона й Мечолам, і Шпичці дедалі більше починало подобатися те, що вона бачила.

Ґорм важко дихав, а на похмурому чолі виступили краплини поту. Вага всього цього спорядження рано чи пізно мала датися взнаки, але вона не сподівалася, що це станеться так швидко. Його щит потроху починав опускатися, і Шпичка мало не розсміялася. Вона могла так битися годинами. Вона тренувалася так битися годинами, днями й тижнями протягом усієї подорожі Дивною і Денною туди й назад.

Шпичка наскочила на нього, заміряючись ударити мечем. Ударити високо, щоб противник зміг пригнутися. Він так і зробив, і його щит, як вона й задумала, ледь нахилився вперед. Це дало змогу зачепити за його верхній край «бородою» топірця, позначеного літерами п’ятьох мов. Шпичка мала намір потягнути щит униз і відслонити, а може, навіть зірвати з руки, але недооцінила противника. Ґорм заревів і різко шарпнув щитом угору. Топірець вирвався з її руки й, обертаючись, полетів геть.

Цей рух, однак, на мить лишив Ґорма без захисту, а Шпичка була не тих, хто вагається. Її меч зі свистом пройшов попід нижнім краєм щита й ударив короля Ванстерландії в бік. Достатньо сильно, щоб змусити його ледь зігнутися й захитатися. Достатньо сильно, щоб пробити кольчугу й дістати до тіла.

А проте недостатньо сильно, щоб спинити його.

Ґорм, загарчавши, махнув мечем, і Шпичка змушена була позадкувати. Він зробив випад — вона відтанцювала ще далі; рубонув знову, цього разу навіть сильніше. Сталь засвистіла в повітрі, але Шпичка була вже за межею досяжності. Пильно придивляючись, вона взялася кружляти довкола Ґорма.

Коли він обернувся за нею, вона побачила дірку в кольчузі: розірвані кільця, на яких зблискувала кров. Коли Ґорм знову став у бойову поставу, Шпичка помітила, що він береже поранений бік, і заусміхалася. У ліву руку вона взяла найдовший кинджал.

Нехай вона і втратила топірець, але ця сутичка лишилася за нею.

Тепер Шпичка була однією з них. Вона пустила кров Ґром-ґіль-Ґормові, і тепер навіть майстер Гуннан, викидаючи кулак угору, підтримував її. Воїни, які презирливо насміхалися над нею, тепер оглушливо ревли в захваті від її спритності.

Ті, хто має хист до віршування, уже, без сумніву, складали пісню на честь її звитяги. Вони відчули смак перемоги, але Бранд відчував тільки смак страху. Його серце гупало так голосно, як молот Рін об ковадло. Він сіпався й тамував подих щоразу, коли хтось із бійців робив якийсь рух. Ще ніколи Бранд не почувався так безпорадно. Він не міг чинити добра. Не міг чинити зла. Він узагалі нічого не міг.

Шпичка метнулася вперед, наміряючись вдарити мечем знизу. Вона рухалася так швидко, що Бранд насилу встигав стежити за нею. Ґорм опустив щит, щоб відбити удар, але Шпичка вже змінила напрямок руху й різонула його кинджалом над верхнім краєм заслони. Король Ванстерландії відсмикнув голову назад і відступив на крок. Через його щоку, перенісся й попід оком простяглася червона лінія.

Шпичку огорнув бойовий шал. А може, почало діяти зілля отця Ярві.

Дихання виривалося з її грудей, і вона мала враження, ніби танцює в повітрі. У роті було солодко від крові, а шкіра палала. Шпичка всміхнулася, всміхнулася так широко, що шрами на щоках, здавалося, тріснуть.

Поріз під Ґормовим оком кривавив, червоні патьоки з розтятого носа стікали йому в бороду.

Він стомлювався, страждав від ран і ставав неуважним. Шпичка зважила його й оцінила, і він це знав. Вона бачила в його очах страх і дедалі більшу невпевненість.

Щит він тримав вище, щоб захистити поранене обличчя. Постава вже не була такою зібраною, важкий меч у руці хилився додолу. Ліва нога, як і раніше, занадто видавалася вперед, лишаючись неприкритою. Коліно злегка тремтіло.

Може, спершу він і хотів її ошукати, але хіба тепер її могли стримати якісь хитрощі? Вона дихала вогнем і плювала блискавками. Вона — буря, що не спиняється ні на мить. Вона — утілення Матері Війни.

— Твоя смерть надходить! — вереснула Шпичка, але сама ледве почула власний голос серед того ґвалту, що стояв довкола.

Вона вб’є Мечолама, помститься за батька й доведе, що вона — найвеличніша войовниця в усіх землях Потрощеного моря. Ба ні, в усьому світі! Яких же пісень співатимуть про неї!

Шпичка стала кружляти довкола противника, змушуючи його обертатися за нею, доки не опинилася спиною до ванстерців, до сходу. Ґорм примружив очі, коли Мати Сонце вдарила в них, і відвернувся, лишивши ліву ногу незахищеною. Міцно стиснувши пальцями руків’я, Шпичка вдала, що битиме високо, пірнула під запізнілий удар і з криком широко розмахнулася мечем над самою землею.

Вона вклала в удар всю свою силу, весь гнів і все вміння. Клинок зі сталі, стопленої з батьковими останками, вдарив Ґорма по нозі над кісточкою. Ось вона, мить перемоги! Мить помсти!

Але замість розтяти плоть і кістку гостре лезо задзвонило об метал. Удар віддався в руку з такою силою, що Шпичка втратила рівновагу й поточилася вперед.

Під розрубаною шкіряною халявою Ґормового чобота зблиснула сталь — прихована броня.

Ванстерець атакував швидко, наче змія, і близько не такий утомлений і змучений ранами, як удавав. Він рубонув згори донизу й вибив меч із занімілих Шпиччиних пальців.

Вона спробувала дістати його кинджалом, але він узяв удар на щит і вгатив умбоном[7] їй під ребра. Шпичці здалося, наче її хвицнув копитом кінь. Вона позадкувала, мало-мало не впавши.

Ґорм зиркнув на неї з-понад щита, і тепер настала його черга всміхатися.

— Ти достойна противниця, — мовив він. — Найнебезпечніша серед усіх, із ким я бився, — він ступив уперед, поставив захищений сталлю чобіт на впалий меч і вдавив його в дерен. — Але надходить твоя смерть.

— О боги, — прохрипів Бранд, відчуваючи, як холод проймає його до кісток.

Тепер Шпичка билася двома кинджалами, якими годі було дістати противника, і Ґорм ганяв її по бойовищу широкими блискучими махами велетенського меча й видавався тепер навіть сильнішим, ніж досі.

Ґеттландці враз притихли, тимчасом як галас із протилежного боку долини подвоївся.

Бранд молився, щоб Шпичка трималася на відстані, але знав, що її єдина можливість перемогти — це завдати удару зблизька. Вона теж це знала. Пірнувши під високо націлений змах, вона кинулася вперед і здійняла праву руку. Люто зблиснув кинджал, але Ґорм підняв щит, лезо глибоко ввігналося між двома дошками й міцно застрягло.

— Убий його! — просичала королева Лайтлін.

Король Ванстерландії повернув до себе руку з мечем, і Шпичка різонула по ній другим кинджалом. Клинок шкрябонув по кольчужному рукаві й зачепив долоню. Порснула кров, і величезний меч випав із руки.

А можливо, Ґорм зумисне випустив його. Коли Шпичка спробувала штрикнути його вдруге, він перехопив її руку. Пальці стулилися на зап’ястку з глухим звуком, і Брандові здалося, наче йому хтось зацідив у живіт.

— О боги, — прохрипів він.

ПОВІТРЯ

Ш пичка потяглася до Брандового кинджала, але зачепилася ліктем за Ґормів опущений щит. Ванстерець підступив ближче, напираючи на неї. Він міцно стискав її лівий зап’ясток, викручуючи його, і вона відчувала, як ельфійський браслет впинається в тіло. Ґорм відпустив держак щита і схопив її правий рукав.

— Я тебе спіймав! — прогарчав він.

— Ні! — Шпичка запручалася й відхилилася назад, мовби хотіла звільнитися, і він потягнув її до себе. — Це я тебе спіймала!

Вона різко шарпнулася вперед, використовуючи силу противника проти нього самого, і щосили зацідила йому чолом у щелепу. Ґормова голова відкинулася назад. Шпичка вперлася коліном йому в груди і з криком вирвала праву руку.

Ванстерець, однак, і далі чавив своєю хваткою її лівий зап’ясток. Вона мала одну спробу. Тільки одну. Шпичка вихопила з-за спини Брандів кинджал. Ґормів погляд саме повернувся до неї, коли вона вдарила, цілячись йому в шию.

Він рвучко здійняв щитову руку, щоб затулитися. Клинок пробив, і хрестовина у формі переплетених змій вперлася в долоню. Щит вільно теліпався на ремінцях. Шпичка загарчала, натискаючи щосили, але Ґорм, тремтячи від зусилля, зупинив блискуче вістря біля самісінького горла. З-поміж його вищирених зубів текла рожева слина.

А тоді — хоч його долоня й була прохромлена наскрізь, — величезні пальці стулилися довкола її правого кулака, і той опинився в пастці.

Шпичка напинала всі жили, силкуючись дотиснути червоний від крові клинок до горла противника, але сильного не перемогти силою, а Мечолам був найсильніший з усіх людей. Міцно тримаючи її обидві руки, він напер на неї плечем і з гарчанням став відтискати назад, до межі бойовища. Шпичка тремтіла від напруги, Ґормова гаряча кров крапала з пробитої долоні й стікала по руків’ю кинджала на її затиснутий, наче в лещатах, кулак.

Бранд болісно застогнав, коли Ґорм змусив Шпичку опуститися навколішки перед глумливо-радісними ванстерцями.

Ельфійський браслет горів червоним, просвічуючи наскрізь мечову руку ванстерця, усередині якої чорніли кістки. Руку, що чавила й викручувала Шпичці зап’ясток. Вона охнула крізь зціплені зуби, коли кинджал випав з ослаблих пальців, вдарився об її плече й упав у траву. Ґорм відпустив зап’ясток і натомість стиснув їй горло.

Бранд ступив крок до бойовища, але отець Ярві схопив його за одну руку, а Рульф — за другу. Разом вони відтягли його назад.

— Ні, — просичав стерничий йому на вухо.

— Так! — вереснула мати Ісріун, дивлячись у захваті на герцівників.

Їй бракувало повітря.

Шпичка напружувала щосили кожен свій тренований м’яз, але Ґорм був надто дужий. Він вигинав її назад, чавив пальці довкола руків’я Брандового кинджала з такою силою, аж тріщали кістки. Шпичка намагалася другою рукою намацати в траві ніж, але марно; ударила Ґорма кулаком у коліно, але заслабко; спробувала дотягтися до його обличчя, але спромоглася тільки кволо смикнути закривавлену бороду.

— Убий її! — кричала мати Ісріун.

Ґорм хилив Шпичку до землі. Кров скрапувала з його вищиреного рота їй на щоку. Її груди важко здіймалися, але в горлі чулися тільки порожні схлипи.

Їй бракувало повітря. Обличчя палало. Кров стугоніла в скронях так гучно, що Шпичка майже не чула бурі голосів довкола. Вона лапала задерев’янілими пальцями його руку, шкребла її нігтями, але та була наче викута з заліза або витесана з дерева, безжальна, як те коріння, що з плином часу розламує навіть скелю.

— Убий її!

Шпичка бачила над собою перекривлене в несамовитій радості обличчя матері Ісріун, однак ледве-ледве чула її вереск:

— Це наказ Верховного короля! Так велить Єдине Божество!

Ґорм скосував очима на свою міністерку, і щока його смикнулася. Тиск пальців начебто послабшав, хоча, можливо, це Шпичка слабше трималася за життя, що поволі вислизало від неї.

Їй бракувало повітря. Перед очима темніло. Вона стояла перед Останніми Дверима, і не лишилося жодних хитрощів, які вона могла б застосувати. Смерть відсунула засув і навстіж розчахнула двері. Шпичка стояла, хитаючись на порозі.

Але Ґорм не штовхнув її.

Крізь темну поволоку вона побачила, як брижиться зморшками його чоло.

— Убий її! — верещала мати Ісріун, дедалі пронизливіше, дедалі несамовитіше. — Це вимога праматері Вексен! Це наказ праматері Вексен!

Скривавлене Ґормове обличчя знову сіпнулося, дрож пробіг від ока аж до щелепи. Вищирені зуби сховалися за губами, губи витягнулися в тонку пряму риску. Права рука розтиснулася, і Шпичка, судомно захлинаючись, втягнула повітря. Світ перед очима перекинувся, і вона завалилася набік.

Бранд не йняв віри очам, дивлячись, як Ґорм відпускає Шпичку й повільно обертається до Ісріун. Хижі вищири його воїнів зблякли. Натовпи по обидва боки долини стихли, галас ущух і лишив по собі приголомшену тишу.

— Я — Мечолам, — Ґорм злегка торкнувся грудей правою рукою. — Яке безумство тебе посіло, що ти промовляєш до мене таким тоном?

Ісріун вказала пальцем на Шпичку, що перекотилася на живіт і, заходячись від кашлю, блювала в траву.

— Убий її!

— Ні.

— Це наказ праматері Вексен…

— Я втомився від наказів праматері Вексен! — заревів Ґорм, вирячивши очі на закривавленому обличчі. — Я втомився від пихатості Верховного короля! Але понад усе, мати Ісріун… — він страшно скривився й вищирив зуби, витягуючи Брандів кинджал зі щитової руки. — Я втомився від твого голосу. Твоє постійне бекання дратує мене.

Обличчя матері Ісріун смертельно зблідло. Вона зіщулилася й позадкувала, але татуйована рука Скер, наче змія, обвила їй плечі й затримала її на місці.

— Ти зламаєш свої клятви, які дав їм? — пробурмотіла Ісріун із великими від страху очима.

— Чи зламаю я свої клятви? — Ґорм струсив із руки вкритий порубинами щит, той з глухим стуком упав на траву. — У тому, щоб тримати їх, менше честі. Я розтрощу їх. Я наплюю на них. Я насеру на них, — він навис над Ісріун із блискучо-червоним кинджалом у руці. — Верховний король щось там мені велить, га? Прамати Вексен наказує? Старий козел і стара свиня! Я зневажаю їх! Я не визнаю їхньої влади!

Тонка шия Ісріун затріпотіла, коли міністерка нервово ковтнула слину.

— Якщо ти мене вб’єш, буде війна.

— О так, війна буде. Мати Ворон уже розгортає свої крила, дівчинко, — Ґром-ґіль-Ґорм поволі здійняв кинджал, якого викувала Рін, і очі Ісріун прикипіли до блискучого вістря. — Її пір’я — це мечі. Чуєш, як вони дзвенять? — його обличчя розтягнулося в усмішці. — Але мені немає потреби вбивати тебе, — він відкинув ножа, і той ковзнув по траві до Шпички, яка блювала, стоячи рачки. — Урешті-решт, навіщо вбивати те, що можна продати, чи не так, мати Скер?

На обличчі колишньої — а тепер уже й нинішньої — Ґормової міністерки з’явилася посмішка, холодна, як зимове море.

— Заберіть цю змію і надіньте на неї нашийника.

— Ви за це заплатите! — заверещала Ісріун, дико водячи очима. — Вам це так не минеться!

Але Ґормові воїни вже волочили її вгору східним узгір’ям.

Мечолам обернувся до ґеттландців. Із пальців пораненої руки на землю скрапувала кров.

— Твоя пропозиція укласти союз іще чинна, Лайтлін?

— Коли Ванстерландія і Ґеттландія об’єднаються, для нас не буде нічого неможливого, — вигукнула у відповідь Золота королева.

— Тоді я згоден.

Вражене зітхання прокотилося над долиною, мовби доти всі тамували віддих і раптом випустили повітря з легень.

Бранд випручався з ослаблої Рульфової хватки й кинувся на бойовище.

— Шпичко!

Голос відлунням долинав до неї звідкілясь іздалеку, мовби з протилежного кінця довгого й темного тунелю. Брандів голос. О боги, яка ж вона рада була його чути!

— Із тобою все гаразд?

Сильні руки підтримали її за плече.

— Я впала в гординю, — прохрипіла вона.

У горлі дерло, у роті пекло. Шпичка спробувала звестися на коліна, але була надто квола. У голові запаморочилося, і вона мало не впала, але Бранд підхопив її.

— Але ти лишилася жива.

— Мабуть, — прошепотіла вона, непомалу здивована, коли з яскравої імли повільно випливло Брандове обличчя. О боги, яка ж вона рада була його бачити!

— Мені цього досить.

Він поклав її руку собі на плечі й обережно допоміг підвестися на ноги. Шпичка застогнала. Самотужки вона б не змогла пройти і кроку, але Бранд був дужий. Він не дозволить їй упасти.

— Понести тебе на руках?

— Хороша думка, — Шпичка глянула на узгір’я перед ними, де зібралися ґеттландські воїни, і скривилася. — Але я краще сама. Чому він не вбив мене?

— Мати Ісріун змінила його думку.

Перш ніж вони попленталися схилом до табору, Шпичка озирнулася назад. Посеред бойовища стояв Ґром-ґіль-Ґорм, закривавлений, але так і не переможений. Мати Скер з голкою і ниткою вже поралася біля його пораненої щитової руки. Мечовою він стискав руку королеві Лайтлін, скріплюючи союз між Ґеттландією і Ванстерландією. Закляті вороги стали друзями. Принаймні поки що.

Біля них, склавши руки на грудях, стояв і всміхався отець Ярві.

Хоча всі молилися до Матері Війни, цього дня, як видавалося, головував Батько Мир.

У СВІТЛІ

Бранд іще кілька разів дзвінко вдарив молотом по заготовці й запхав її назад у жариво, здійнявши сніп іскор.

Рін несхвально поклацала язиком.

— Що таке «ніжний дотик» тобі не відомо, правда?

— Для ніжних дотиків тут ти, — Бранд широко всміхнувся до неї. — Я ж потрібен, щоб ти почувалася особливою.

Але сестра дивилася повз нього, на двері.

— У тебе гість.

— Отче Ярві, яка честь, — Бранд відклав молот і передпліччям обтер чоло. — Ти прийшов придбати собі меча?

— Міністр має стояти на боці Батька Мира, — промовив Ярві, заходячи до кузні.

— Але доброму міністру варто знатися і з Матір’ю Війною, — зауважила Рін.

— Мудрі слова. Особливо в нинішні часи.

Бранд важко ковтнув.

— Отже, буде війна?

— Верховному королю потрібен час, щоб зібрати військо. Але так, думаю, війна буде. А втім, війна для того, хто кує мечі, — це можливість добре заробити.

Рін, звівши брови, глянула на Бранда.

— Гадаю, ми б згодилися на бідніше життя, але в мирі. Добре, що хоч король Утіль, як я чула, одужує.

— Сили швидко повертаються до нього, — підтвердив Ярві. — Невдовзі він уже знову мордуватиме своїх воїнів, вправляючись у володінні мечем, викуваним із твоєї доброї сталі.

— Хвала Батькові Миру, — відказала Рін.

— Батькові Миру і вмінням отця Ярві, — додав Бранд.

Міністр скромно похилив голову.

— Я роблю те, що можу. А тобі як ведеться, Бранде, з ласки богів?

— Та непогано, — він вказав кивком голови на сестру. — Якби моя майстриня мене не тиранила б, я був би цілком задоволений роботою. Як виявилося, працювати з металом мені подобається значно більше, ніж я гадав.

— Це легше, ніж працювати з людьми.

— Атож. Сталь — чесна, — сказав Бранд.

Отець Ярві скосував очима на нього.

— Ми можемо десь перебалакати з тобою віч-на-віч?

Бранд подивився на Рін, що вже роздувала міх. Та стенула плечима.

— Сталь до того всього ще й терпляча.

— Але ти — ні.

— Ідіть собі, балакайте, — сестра глянула на нього, примруживши очі. — Поки я не передумала.

Бранд зняв робочі рукавиці й вивів Ярві у невеличкий дворик, виповнений дзюрчанням струмка, що стікав поруч. Відтак сів у плямистому затінку дерева на лавку, яку для них оздобив різьбленнями Колл, і запропонував отцю Ярві приєднатися. Вітерець приємно холодив спітніле обличчя.

— Затишне місце, — міністр усміхнувся до Матері Сонця, що спалахувала й мерехтіла поміж листям. — Ви з сестрою непогано облаштували собі життя.

— Це вона облаштувала. А я так… просто був поруч.

— Твій внесок завжди важливий, хоч і не завжди помітний. Мені досить лише згадати, як ти тримав на своїх плечах увесь тягар «Південного вітру», — Ярві глянув на шрами, що зміїлися довкола Брандових передпліч. — То був чин, вартий пісні.

— Я вже на так переймаюся піснями, як раніше.

— А ти мудрішаєш. Як там Шпичка?

— Уже знову тренується. Більшу частину дня.

— Вона ніби з дерева витесана.

— Жодної жінки Мати Війна не торкнулася так сильно, як її.

— І попри це, вона стала голкою, яка зшила докупи два великі союзи. Можливо, Батько Мир її теж торкнувся.

— Тільки їй цього не кажи.

— А ви досі… разом?

— Ага, — Брандові видавалося, що міністр, ставлячи запитання, уже знав на них відповіді, але кожне запитання ховало в собі ще одне. — Можна так сказати.

— Добре. Це добре.

— Мабуть, — відказав він, думаючи про те, як сьогодні вранці вони гучно посварилися.

— Не дуже добре?

— Та ні, добре, — відказав він, думаючи про те, як потім вони помирилися. — Просто… Я завжди гадав, що коли ви вже разом, то всі клопоти закінчуються, а насправді все тільки починається.

— Жодна цікава подорож не є легкою, — мовив отець Ярві. — Своїми сильними сторонами ви доповнюєте одне одного й компенсуєте слабкі. Це добре. Рідко трапляється знайти людину… — він спохмурнів, дивлячись на гойдливе гілля, мовби в його думках зринув якийсь далекий і болісний спогад. — …людину, з якою ти почуваєшся цілим.

Якийсь час вони сиділи мовчки, перш ніж Бранд наважився знову заговорити.

— Я оце думаю перетопити монету, яку дістав від князя Варослава.

— На ключ?

Бранд посовав носаком чобота опале листя.

— Вона, мабуть, воліла б кинджал, але… все ж таки ключ — це звичай. Як гадаєш, що на це скаже королева Лайтлін?

— Королева народила трьох синів, але ніколи не мала доньки. Як мені видається, вона неабияк прихилилася до свого Обраного Щита. Але я певен, її вдасться переконати.

Бранд далі совав чоботом листя.

— Люди, певна річ, казатимуть, що це я маю носити ключ на шиї. Мене не надто шанують у Торлбю.

— Не всі королівські воїни — твої прихильники, це правда. Особливо це стосується майстра Гуннана. Але колись мені сказали, що вороги — це ціна успіху. Очевидно, ціна переконань також.

— Хіба що ціна боягузтва.

— Лише дурень вважатиме тебе за боягуза, Бранде. Стояти перед воїнами Ґеттландії і сказати все те, що ти сказав? — Ярві склав губи й тихо присвиснув. — Про це не співатимуть героїчних пісень, але то був вияв рідкісної відваги.

— Ти справді так гадаєш?

— Справді. І відвага — це не єдина твоя чеснота, якою я захоплююсь.

Бранд не знав, що сказати на таке, тож не сказав нічого.

— Тобі відомо, що Рульф свій заробіток з подорожі теж перетопив на ключ?

— Для кого?

— Для Шпиччиної матері. Наступного тижня вони беруть шлюб у Залі Богів.

Бранд здивовано закліпав.

— Он як.

— Рульф старішає. Він радо пішов би вже на спочинок, хоч ніколи й не зізнається в цьому, — Ярві глянув скоса. — Я подумав, що ти чудово підійшов би на його місце.

Бранд закліпав ще сильніше.

— Я?

— Якось я сказав, що, можливо, мені потрібна буде людина, яка прагне чинити добро. Останнім часом мені дедалі більше видається, що ця людина мені таки потрібна.

Брандові нічого більше не спало на думку, окрім як повторити:

— Он як.

— Ти міг би приєднатися до Сафріт і Колла, стати частиною моєї невеличкої родини, — кожне слово було ретельно виважене й вимовлене невипадково. Отець Ярві добре знав, що потрібно запропонувати. — Ти будеш поруч зі мною. Поруч із королевою та її Обраним Щитом. Стерничий міністрового корабля, — Бранд пригадав той день, коли він стояв на кормі біля стерна, команда схвально стукала по веслах, а сонячне проміння блискотіло на водному плесі Денної. — Ти стоятимеш по праву руч від того, хто стоїть по праву руч від короля.

Бранд мовчав, потираючи великими пальцями пучки решти. Авжеж, це була пропозиція, за яку слід хапатися мерщій. Більше такої нагоди могло й не трапитися. І все-таки щось його стримувало.

— Ти хитромудрий чоловік, отче Ярві, а я не славлюся кмітливістю.

— Ти славився б, якби користувався нею. Але мені потрібні твої дужі руки й велике серце.

— Можна тебе дещо запитати?

— Запитати можна. Але спершу добре подумай, чи ти справді хочеш почути відповідь.

— Як давно ти задумав герць Шпички з Ґром-ґіль-Ґормом?

Ярві трохи примружив свої блідо-блакитні очі.

— Міністр має брати до уваги всілякі ймовірності та нагоди. Можливість такого герцю спала мені на думку доволі давно.

— Чи не того дня, коли я заговорив до тебе в Залі Богів?

— Тоді я сказав тобі, що добро для кожної людини різне. Я розглядав імовірність того, що одного дня знайшовся би спосіб виставити проти Ґорма дівчину, яка добре володіє мечем. Такий славетний воїн, як він, не зміг би відмовитися від герцю з жінкою, але водночас боявся б такого двобою. Боявся би більше, ніж двобою з будь-яким чоловіком.

— Невже ти віриш у те пророцтво?

— Я вірю в те, що Ґорм вірить у нього.

— І тому ти наказав Скіфр тренувати Шпичку?

— Почасти. Імператриця Теофора любила всілякі дивовижі, але крім того, їй подобалося дивитися на кровопролиття. Я подумав, що дівчина-войовниця з далекої півночі може пробудити її цікавість, достатню, щоб дати мені змогу зустрітися з імператрицею і піднести свій подарунок. Але Смерть випровадила Теофору крізь Останні Двері швидше, ніж я зміг втілити цей план у життя, — Ярві зітхнув. — Добрий міністр завжди прагне зазирнути в прийдешність, але майбутнє оповите туманом. Події не завжди течуть тим каналом, який ти для них прорив.

— Як у випадку вашої з матір’ю Скер угоди, чи не так?

— Це було ще одне моє сподівання. Ще одна ризикована гра, — отець Ярві відкинувся назад і сперся спиною об стовбур дерева. — Мені потрібен був союз із ванстерцями, але мати Ісріун зруйнувала цей задум. На щастя, вона сама кинула нам виклик на герць, і це було краще, ніж битва.

Голос його був спокійний і холодний, мовби міністр говорив не про знайомих йому людей, а про фігури на шахівниці.

Брандові пересохло в горлі.

— А якби Шпичка загинула, що тоді?

— Тоді ми заспівали б над її курганом сумних пісень, а потім заспівали б і веселих на пошану її славетних діянь, — Ярві мав погляд різника, що дивиться на стадо й оцінює, з якої худобини матиме більший зиск. — Але ми й ванстерці не змарнували б сил, б’ючись між собою. Королева Лайтлін і я впали б ницьма перед праматір’ю Вексен і золотом вимолювали би прощення. Король Утіль одужав би, не зганьбивши себе поразкою. По якомусь часі ми, можливо, знову кинули б кості.

Щось у міністрових словах засіло в Брандовій голові, наче гачок, і не давало йому спокою.

— Ми всі гадали, що король Утіль стоїть уже на порозі Останніх Дверей. Чому ти такий упевнений, що він одужав би?

Ярві завмер на якусь мить із напіврозтуленим ротом, а тоді обачно стулив його. Відтак глянув на двері, з-за яких долинали дзвінкі удари молота Рін, і перевів погляд на Бранда.

— А ти, здається мені, значно кмітливіший, ніж видаєшся.

Бранд почувався так, наче стояв на весняній кризі й бачив, як із-під чобіт розбігаються тріщини, але дороги назад не було, тільки вперед.

— Якщо я стоятиму опліч тебе, то повинен знати правду.

— Колись я тобі сказав, що правда, як і добро, у кожного своя. Моя правда полягає в тому, що король Утіль — це людина з заліза. Залізо міцне, і його можна добре нагострити. Але воно ламається, коли його згинати. А нам іноді потрібно бути гнучкими.

— Утіль нізащо не замирився б із ванстерцями.

— А нам потрібен мир із ванстерцями. Без них ми — самі проти половини світу.

Бранд поволі кивнув: усе ставало на свої місця.

— Він прийняв би виклик на герць.

— Так, він бився б із Ґормом, бо гордий, і зазнав би поразки, бо щороку дедалі слабшає. Я мушу захищати короля. Заради його ж блага і заради блага всієї країни. Нам потрібні були союзники. Ми подалися на їхні пошуки, і я знайшов нам союзників.

Бранд пригадав, як міністр стояв, схилившись над вогнищем, і кидав до казанка якесь сушене листя.

— Ти отруїв його. Власного дядька.

— У мене немає дядька, Бранде. Я зрікся родини, коли вступив до Міністерства, — у голосі Ярві не було чути ні почуття провини, ні сумніву, ні жалю. — Іноді щось велике і правильне доводиться зшивати з багатьох дрібних і неправильних вчинків. Міністр не може дозволити собі таку розкіш, як просто чинити добро. Міністр повинен прагнути до вищого блага. І для цього шукати менше зло.

— Влада змушує одне плече завжди тримати в тіні, — пробурмотів Бранд.

— Саме так. Інакше бути не може.

— Я розумію. Я не ставлю під сумнів твої дії, але…

Отець Ярві витріщився на нього, і Бранд подумав, що, мабуть, іще ніколи не бачив здивованого виразу на міністровому обличчі.

— Ти відмовляєшся?

— Мати наказала мені стояти у світлі.

Якусь хвилю вони мовчки сиділи, дивлячись один на одного. Нарешті отець Ярві повільно всміхнувся.

— Я захоплююся тобою. Слово честі, захоплююся, — він підвівся й поклав справну руку Брандові на плече. — Але коли Мати Війна розгорне свої крила над Потрощеним морем, то цілком можливо, що всі його землі зануряться в темряву.

— Сподіваюся, цього не станеться, — відказав Бранд.

— Що ж, — отець Ярві обернувся до дверей, — тобі добре відомо, як воно буває зі сподіваннями.

Міністр пройшов назад до будинку, а Бранд лишився сидіти в затінку дерева, розмірковуючи, як завжди, добре вчинив чи погано.

— Не хочеш допомогти мені трохи? — гукнув його сестрин голос.

Бранд стрепенувся.

— Уже йду!

БУРЯ НАСУВАЄ

Ш пичка простувала піщаним берегом і несла табурет на плечі. Море далеко відійшло з відпливом. Над рівнинною місцевістю дув дужий вітер, а на темно-синьому небі бігли наввипередки пошарпані хмарини.

Довкола тренувального бойовища збилася тісна юрба. Крики змінилися на глухе бурчання, коли Шпичка стала протискатися між воїнами. Бурчання поступилося місцем цілковитій тиші, коли вона поставила стільчик біля списа, що позначав один із кутів майданчика. Навіть два хлопчини, що саме мали стати до бою, невпевнено спинилися, дивлячись, як Шпичка переступила через табурет і всадила на нього свою дупу.

Майстер Гуннан скинув на неї похмурим поглядом.

— Бачу, до нас долучилася Обраний Щит королеви.

Шпичка здійняла руку.

— Оплесками зустрічати мене не потрібно.

— Тренувальне бойовище призначене для воїнів Ґеттандії або для тих, хто ними стане.

— Ага. Але навіть попри це, гадаю, тут знайдеться кілька пристойних бійців. Тренуйтеся далі, не зважайте на мене.

— І не думали зважати, — огризнувся Гуннан. — Гейроде, ти наступний.

Хлопчина, що виступив наперед, був великий і кремезний, із рум’янцями на пухких щоках.

— І ти, Едні.

Дівчинці було років дванадцять щонайбільше. Худенька і дрібна, вона, одначе, доволі сміливо скочила наперед і, гордо випнувши підборіддя, зайняла свою позицію. Завеликий щит гойдався в руці.

— Почали!

Жодного мистецтва бою тут не було й близько. Хлопець, сопучи, як бик, посунув уперед, здвигнув грубим плечем, коли по ньому влучив меч Едні, врізався в дівчину й пхнув її на землю. Щит злетів з її руки й покотився геть.

Хлопець глянув на Гуннана, очікуючи, що той дасть знак закінчити поєдинок, але майстер-військовик тільки скинув на нього похмурим поглядом. Гейрод важко ковтнув слину, підступив до Едні й кілька разів неохоче копнув її ногою, перш ніж Гуннан здійняв руку й зупинив бій.

Дівчина підвелася з землі й утерла кров із-під носа, щосили намагаючись зберегти хоробре обличчя. Дивлячись на це, Шпичка пригадала всі ті удари, яких сама дістала на бойовищі. Пригадала копняки, зневагу і пісок, якого свого часу наїлася донесхочу. Пригадала той останній день і Едвала, горло якого пробив її дерев’яний меч. Майстер Гуннан, поза всяким сумнівом, мав на думці нагадати їй саме це.

На його тонких губах з’явилася рідкісна посмішечка.

— Що ти думаєш про поєдинок?

— Я думаю, що хлопець — незграбний громило, — вона притиснула пальцем одну ніздрю й висякалася в пісок крізь другу. — Але це не його провина. Бо він — і дівчина теж — навчалися в такого самого незграби. У цьому поєдинку зганьбив себе їхній учитель.

Воїни глухо загомоніли, а Гуннанова посмішка швидко перемінилася на похмуру міну.

— Якщо ти така розумна, то чому б тобі самій не навчити їх?

— Для цього я й прийшла сюди, майстре Гуннане. Бо ж учитися від тебе мені нічого, — вона тицьнула пальцем у Едні. — Я забираю її, — потім вказала на старшу дівчину, велику й серйозну. — Її теж, — потім на ще одну, з ясними-ясними очима. — І її. Я навчатиму їх. Щодня. А за місяць ми повернемося і побачимо, що з цього вийде.

— Ти не можеш просто так приходити сюди й забирати моїх учениць, куди тобі заманеться!

— А проте я це роблю, та ще й із благословення короля Утіля.

Гуннан облизав губи, заскочений зненацька, але швидко опанував себе і перейшов у атаку.

— Гільдо Бату, — зневажливо підібгав він губи, — ти не пройшла випроби на цьому бойовищі. Ти не змогла стати войовницею. Ти поступилася Мечоламу…

— Так, це правда, я поступилася Ґормові, — Шпичка потерла шрам на щоці, посміхаючись Гуннанові. — Але він не зламав мого клинка, — вона підвелася, вільно поклавши руку на навершник меча. — А ти — не Ґорм, — вона рушила по піску до нього. — Гадаєш, ти кращий за мене? — Шпичка підійшла так близько, що мало не наступила військовикові на ноги. — Тоді бийся зі мною, — вона нахилилася до нього так, що їхні носи трохи-трохи не торкнулися й просичала: — Бийся. Бийся. Бийся. Бийся. Бийся. Бийся. Бийся.

Гуннан кривився щоразу, коли вона повторювала це слово, але промовчав.

— Слушне рішення, — похвалила Шпичка. — Я переламала б тебе, як суху гілку.

Вона обійшла його, штовхнувши плечем, і звернулася до інших воїнів.

— Може, ви гадаєте, що це було нечесно. На полі бою немає місця чесності, але, визнаю, найкращі часи старого Гуннана вже кілька років як минули. Тож якщо хтось із вас хоче побути в Ґормовій шкірі, я битимуся з ним. Я битимуся з будь-ким із вас.

Вона походжала по колу, вдивляючись в обличчя воїнам, що стояли вздовж чотирьох сторін бойовища.

Усі мовчали. Тільки вітер зітхав над піщаним берегом.

— Нема охочих? — Шпичка пирхнула. — Погляньте лишень на себе! Стоїте набурмосені, бо зосталися без битви. Невдовзі матимете стільки битв, що не знатимете, куди від них подітися. Я чула, Верховний король збирає військо. Нижньоземців, острів’ян, інглінгів. Тисячі воїнів. Насуває буря, і Ґеттландії потрібен буде кожен чоловік. Кожен чоловік і кожна жінка. Ви троє, ходіть зі мною. Повернемося за місяць, — вона здійняла руку і вказала на Гуннана. — А твої хлопці нехай готуються.

Шпичка закинула табурет на плече й піщаним берегом рушила геть із бойовища в напрямку до Торлбю. Вона не озиралася.

Але чула позаду кроки дівчат.

ПОДЯКИ

Як завжди, чотирьом людям, без яких…

Брен Аберкромбі, чиї очі втомилися це читати.

Нікові Аберкромбі, чиї вуха втомилися про це слухати.

Робові Аберкромбі, чиї пальці втомилися гортати сторінки.

Лу Аберкромбі, чиї руки втомилися мене підтримувати.

Жодна людина не є самотнім островом, а тим паче та, що пише ці рядки. Тому також дякую від щирого серця:

За те, що заронив у мене зерно цього задуму, — Нікові Лейку.

За те, що потурбувався, щоб із паростка виросло дерево, — Робертові Кірбі.

За те, що потурбувалася, щоб дерево дало золоті плоди, — Джейн Джонсон.

Оскільки метафора з деревом себе вичерпала, просто дякую всім, хто допомагав створювати, просувати, видавати, рекламувати, ілюструвати, перекладати й — понад усе — продавати мої книжки будь-де у світі. Зокрема: Наташі Бардон, Еммі Куд, Бенові Норту, Джеймі Фросту, Трісії Нарвані, Джонатанові Лайонсу і Джинджер Кларк.

Художникам, які не побоялися прийняти неймовірно складний виклик і доклали всіх зусиль, щоб моя книжка мала такий шикарний вигляд: Ніколетт і Теренсові Кейвенам, Майкові Браяну і Домінікові Форбсу.

За невичерпний ентузіазм і підтримку за будь-якої погоди — Джилліан Редферн.

А також усім тим письменникам, чиї дороги перетнулися з моєю на просторах інтернету, в барі, а іноді й на друкованій сторінці. Хто допомагав мені, радив, жартував і постачав ідеї, варті того, щоб їх вкрасти.

Вони самі знають, про кого я кажу…

ПРО ВИДАННЯ

Літературно-художнє видання

Для старшого шкільного віку

Трилогія

ПОТРОЩЕНЕ МОРЕ

ПІВ СВІТУ

Автор Джо Аберкромбі

Перекладач Олег Лесько

Літературний редактор Андрій Мартиненко

Ілюстрації Тараса Копанського

Артдиректорка Ганна Болотна

Головна редакторка Анна Череміс

Верстка Антоніни Миколенко

Менеджерка з придбання прав Даніелла Ходжаян

ТОВ «АРТ ВИДАВНИЦТВО «НЕБО»

Примітки

1

Переклад В. Кривоноса, (тут і далі — примітки перекладача).

2

Лодія — невелике (до 20 м завдовжки й 3 м завширшки) морське та річкове судно, що могло йти як на веслах, так і під вітрилом, із симетричними носом і кормою. Переважно на лодіях плавали вікінги та східні слов’яни.

3

Сплав золота з міддю.

4

Замкóвий камінь (також замок або ключ) — клинуватий елемент кладки у вершині арки, що вкладається останнім, замикаючи її.

5

Дол — поздовжній жолобок на плазі клинка.

6

Легка піхота, яка першою починає битву.

7

Умбон — металева накладка конічної форми посередині щита.

Content

Джо Аберкромбі
Пів світу

1. ІЗГОЇ

ГІДНА

У ТЕМРЯВІ

ПРИСУД

РОДИНА

НАВКОЛІШКАХ

КОЛЬЧУГА МЕРЦЯ

ОТРУТА

ЗАГУБЛЕНЕ І ЗНАЙДЕНЕ

2. ДИВНА І ДЕННА

ПЕРШИЙ УРОК

ДРУГИЙ УРОК

ТРЕТІЙ УРОК

БОЖИЙ ГНІВ

ГОТОВА АБО МЕРТВА

СВЕРБІЖ

ПІД ТРИ ЧОРТИ

ТОЙ, ХТО БОРОВСЯ З КОРАБЛЕМ

ДИВНІ ЧАСИ

ЧЕРВОНИЙ ДЕНЬ

БОЙОВИЙ ШАЛ

ІНАКШЕ, НІЖ У ПІСНЯХ

ЧОГО ПОТРЕБУЄ ҐЕТТЛАНДІЯ

3. ПЕРШОГРАД

УДАЧА

ЗА ТРОНОМ

ДАВНІ ДРУЗІ

НАДІЇ

РУЇНИ

КЛЯТА ДИПЛОМАТІЯ

ЛЮТЬ

БОРГИ Й ОБІТНИЦІ

НЕЗВИЧНИЙ СОЮЗ

4. СЛАВЕТНІ ДІЯННЯ

ПРОЩАННЯ

ВІТАННЯ

НЕПОРОЗУМІННЯ

НЕ ЗОВСІМ САМ

ОБРАНИЙ ЩИТ

ГАЛЛЕБЮ

ПОЛУМ'Я

РІССЕНТОФТ

ЗАМЕРЗЛЕ ОЗЕРО

БОЯГУЗТВО

НА ПРИЗНАЧЕНОМУ МІСЦІ

ХОРОБРЕ ОБЛИЧЧЯ

СТАЛЬ

КРОВ

ПОВІТРЯ

У СВІТЛІ

БУРЯ НАСУВАЄ

ПОДЯКИ

ПРО ВИДАННЯ

Примітки