Брендон Сандерсон

З-імли-народжені

ПРИСВЯЧУЄТЬСЯ БЕТ САНДЕРСОН,

яка читає фентезі довше,

ніж я живу на цьому світі,

і цілком заслуговує на онука,

такого самого божевільного, як вона.

ПРОЛОГ

Іноді мене турбує, що насправді я не той герой, за якого мене всі мають.

Мислителі запевняють, що час настав і бачено знамення, але мене досі беруть сумніви: чи не помилилися вони? Так багато людей залежать від мене. Вони кажуть, я нестиму на руках майбутнє всього світу.

Що вони подумали б, якби дізналися, що їхній оборонець — Герой Віків, їхній рятівник — сумнівається в собі? Можливо, вони анітрохи не здивувалися б. Певною мірою це непокоїть мене найбільше. Може, глибоко в душі вони теж сумніваються — так само, як я?

Коли дивляться на мене, кого вони бачать? Невже брехуна?

З неба сипав попіл.

Лорд Трестінг, насупившись, дивився в червонувато-брунатне полуденне небо, тимчасом як слуги метушливо кинулися наперед, розкладаючи парасолю над своїм господарем та його поважним гостем. Попелопади не були аж таким рідкісним явищем в Останній імперії, але Трестінг сподівався уникнути плям кіптяви на новому вбранні — сюртуці й червоному жилеті, які йому нещодавно привезли човном із Лютаделя. На щастя, вітру майже не було, тож парасоля мала б допомогти.

Трестінг разом із гостем стояли на невеличкій терасі на узвишші, звідки розгортався краєвид на лани. Сотні людей у коричневих робах під дощем із попелу обробляли поле. Рухи їхні були мляві й повільні, але чого ще чекати від скаа? Плантаційники були ледачі й працювали погано. Вони не скаржилися: знали, що їм нічого доброго з того не буде. Натомість, понуривши голови й апатично пересуваючи ноги, вони мовчки робили свою роботу. Часом свист канчука змушував їх пришвидшитися на якусь хвилю, але щойно наглядач проходив, вони поверталися до свого недбалого темпу.

Трестінг звернувся до чоловіка, що стояв поруч:

— Можна було б очікувати, — зауважив він, — що за тисячу років роботи в полі вони навчаться виконувати її трохи ефективніше.

Зобов’язувач обернувся, здійнявши брови, немовби прагнучи навмисне підкреслити найвиразнішу рису свого обличчя — вигадливе тату, що складним мереживом вкривало шкіру довкола очей. Татуювання було чимале й сягало аж чола й вилиць. Зобов’язувач був у чині повного прелана — далебі, важлива особа. Трестінг мав у своєму маєтку кількох особистих зобов’язувачів, але ті проти його гостя були лише дрібними чиновничками з кількома рисками довкола очей. Цей чоловік прибув із Лютаделя тим самим човном, який привіз Трестінгів новий одяг.

— Ви би подивилися на міських скаа, Трестінгу, — мовив зобов’язувач, знову звертаючи погляд на робітників. — Якщо порівнювати з лютадельськими, ці ваші — справжні трударі. Тут ви маєте над ними... гм... безпосередній контроль. Скількох, кажете, ви втрачаєте щомісяця?

— Ох, із пів десятка або й більше, — відповів Трестінг. — Хто гине після побоїв, хто — від виснаження.

— А втечі бувають?

— Ніколи! — вигукнув лорд. — Коли я тільки-тільки успадкував цю землю по батькові, у мене трапилися кілька втеч. Тоді я наказав стратити родини втікачів. Решта швидко згубила охоту втікати. Ніколи не розумів тих, хто не може дати ради своїм скаа. Як на мене, це бидло неважко контролювати — треба лише тримати їх у залізних шорах.

Зобов’язувач у сірому вбранні лише мовчки кивнув. Він видавався задоволеним — то було добре. Робітники насправді не були власністю Трестінга. Як і всі інші скаа, вони належали Панові Всевладарю, а Трестінг лише винаймав їх у свого Бога. Так само він платив за послуги Його зобов’язувачів.

Поважний гість скинув поглядом на свій кишеньковий годинник, а тоді звів очі на сонце. Попри попільний дощ, воно світило яскраво, палаючи блискучим багряно-червоним диском за димною чорнотою, що затягла височінь. Трестінг дістав хусточку й обтер чоло, радий тому затінку, який парасоля давала проти полуденної спеки.

— Дуже добре, Трестінгу, — мовив зобов’язувач. — Я передам вашу пропозицію лордові Венчеру, як ви просили. Мій звіт про ваше порядкування тут буде схвальний.

Трестінг полегшено відітхнув. Щоб засвідчити ділову чи будь-яку іншу угоду між дворянами, потрібен був зобов’язувач. Авжеж, за свідка міг стати й котрийсь із тих нижчих рангом чиновників, яких Трестінг тримав у себе на службі, але справити враження на особистого зобов’язувача Страффа Венчера — це багато значило.

Службовець обернувся до нього.

— Сьогодні по обіді я вирушаю каналошляхом назад.

— Так швидко? — запитав Трестінг. — Може, залишитеся хоч на вечерю?

— Ні, — відказав зобов’язувач. — Але є ще одне питання, яке я хотів би обговорити з вами. Я прибув не лише на доручення лорда Венчера, але й у справах Кантону інквізиції. Подейкують, ви полюбляєте розважатися з жінками скаа.

Трестінга всипало морозом.

Зобов’язувач усміхнувся — либонь, мав намір зменшити напругу, але поміщикові ця усмішка видалася моторошною.

— Не хвилюйтеся, Трестінгу, — мовив чиновник. — Якби ваші дії давали підстави до серйозних побоювань, то замість мене до вас прислали би сталевого інквізитора.

Трестінг поволі кивнув. Інквізитор. Він ніколи не бачив жодного з тих нелюдських створінь, але чув про них багато всякого.

— Я задоволений тим, що дізнався про ваше поводження із жінками скаа, — мовив зобов’язувач, знову оглядаючи лани. — Побачене й почуте тут свідчить, що ви завжди прибираєте за собою. Така людина, як ви, — здібна, успішна — далеко могла б піти в Лютаделі. Ще два-три роки, кілька вдалих торгових оборудок і — хтозна!

Чиновник відвернувся, і Трестінг усвідомив, що всміхається. Це не була обіцянка, і навіть не заохочення. Здебільшого зобов’язувачі виконували насамперед бюрократичні й засвідчувальні функції, і лише потім — священницькі, а проте чути таку похвалу з вуст служителя самого Пана Всевладаря... Трестінг знав, що декого з дворян зобов’язувані бентежили, а декого навіть дратували, але тої миті він ладен був розцілувати свого поважного гостя.

Поміщик знову поглянув на скаа, що мовчки працювали під криваво-червоним сонцем. Лапаті пластівці попелу ліниво кружляли в повітрі. Трестінг належав до провінційного дворянства, жив у себе на плантації і мріяв коли-небудь перебратися до Лютаделя. Він чував про тамтешні бали й раути, про пишноту вищого світу й про інтриги — і все це збуджувало його до краю.

«Треба буде сьогодні відсвяткувати», — подумав Трестінг. У чотирнадцятому бараці є одна юнка, яку він уже давно собі нагледів...

Поміщик усміхнувся знову. Ще два-три роки, сказав зобов’язувач. Але, може, Трестінг пришвидшить це, якщо працюватиме ще завзятіше? Останнім часом кількість його скаа зросла. Якщо натиснути на них сильніше, то, можливо, цього літа вдасться зібрати більший врожай і перевиконати контракт із лордом Венчером.

Трестінг кивнув, споглядаючи на юрбу лінивих скаа. Одні працювали мотиками, інші, повзаючи рачки, струшували попіл з молоденької прорості. Вони не ремствували. Ні на що не сподівалися. Вони навіть не наважувалися думати. Хіба могло бути інакше? Адже вони були скаа. Вони були...

Поміщик завмер, коли один з робітників ураз підвів голову й зустрівся з ним поглядом. В очах чоловіка палахнула іскра — ба ні, ціле вогнище — непокори. Трестінг ніколи ще не бачив такого виразу на обличчі скаа. Він мимоволі відступив назад, відчуваючи, як по спині бігають мурашки, тимчасом як дивний скаа, випроставшись, дивився йому просто в очі.

Й усміхався.

Трестінг відвів погляд.

— Курдоне! — гаркнув він.

Дебелий наглядач поквапливо вибіг на пагорок.

— Слухаюсь, пане!

Трестінг обернувся, вказуючи пальцем на...

Він насупився. Де ж стояв той скаа? Усі вони працювали з похиленими головами, усі були брудні від кіптяві й поту — годі відрізнити одне від одного. Трестінг завагався, шукаючи поглядом зухвальця. Йому здалося, він упізнав місце, але тепер там нікого не було.

Але ж ні. Цього не могло бути. Той чоловік не міг так швидко щезнути. Куди він подівся б? Він мусить бути десь тут — працює, похиливши голову належним чином. Однак ту хвилю показної непокори пробачити не можна.

— Пане? — перепитав Курдон.

Зобов’язувач стояв поруч, зацікавлено спостерігаючи. Не слід йому знати, що один зі скаа поводив себе так нахабно.

— Попрацюй більше з тими робітниками на південній ділянці, — наказав Трестінг, вказуючи рукою. — Я бачу, вони занадто лінуються, навіть як на скаа. Почастуй кількох канчуком.

Курдон стенув плечима, одначе кивнув на знак згоди. Не надто вагома причина для прочуханки, але, зрештою, йому й не потрібна була вагома причина, щоб відчухрати когось із робітників.

Вони ж, урешті-решт, були тільки скаа.

Келсьє чув багато всякого.

Він чув розповіді про прадавні часи, коли сонце не було червоним. Про часи, коли небо не затягувала завіса з диму й попелу, коли рослинам не треба було боротися за життя, а скаа не були рабами. Про часи до Пана Всевладаря. Але пам’ять про ті дні вже майже стерлася. Навіть перекази про них ставали дедалі плутанішими.

Келсьє дивився на сонце, стежачи очима за велетенським червоним кружалом, що поволі повзло до західного небокраю. Тривалий час він стояв мовчки, сам-один посеред порожнього поля. Робочий день скінчився, усіх скаа загнали до бараків. Невдовзі мала прийти імла.

Урешті Келсьє зітхнув, а тоді обернувся й рушив, пробираючись борознами і стежками, оминаючи величезні кучугури попелу. Він намагався не ступати на рослини, хоча сам не знав напевне чому. Паростки навряд чи були варті зусиль. Хирляві, із в’ялим коричневим листям, вони видавалися такими самими пригніченими, як і ті люди, що доглядали за ними.

Халупи скаа маячіли в сутіні. Келсьє вже бачив, як, гуснучи в повітрі, помалу збирається імла. Схожі на кургани будівлі набували в ній якогось надреального, нематеріального вигляду. Бараки ніхто не вартував: у цьому не було потреби, адже жоден скаа не наважиться вийти назовні, коли настане ніч. Їхній страх перед імлою був надто сильний.

«Колись мені треба буде позбавити їх від цього страху», — подумав Келсьє, підходячи до однієї з більших будівель. «Але на все свій час». Він відчинив двері й прослизнув досередини.

Розмова миттю урвалася. Келсьє зачинив двері й, усміхаючись, обернувся. У приміщенні зібралося десятки три скаа. Посередині жевріло вогнище, поруч стояв великий казан із водою, в якій плавали поодинокі овочі, — майбутня вечеря. Юшка, звісна річ, буде гола, але запах усе одно надив.

— Добривечір усім! — привітався Келсьє з усмішкою, скидаючи заплічну торбу додолу і спираючись спиною до дверей. — Як минув ваш день?

Його слова розбили тишу, і жінки знову взялися готувати їжу. Кілька чоловіків, що сиділи за абияк збитим столом, із невдоволеними виразами дивилися на Келсьє.

— Наш день, мандрівниче, був сповнений працею, — відказав Теппер, один зі старійшин. — Якої тобі вдалося уникнути.

— Робота в полі ніколи мені не підходила, — відповів Келсьє. — Вона шкідлива для моєї ніжної шкіри.

Він усміхнувся й випростав перед собою руки, посмуговані численними тонкими шрамами, що тяглися від плеча вздовж усієї руки, немовби якийсь звір багаторазово пройшовся по шкірі пазурами.

Теппер пирхнув. Він був надто молодий як на старійшину, заледве років сорок, а отже, щонайбільше на п’ять років старший за Келсьє. А втім, щуплявий чоловічок тримав себе так, як той, хто звик бути головним.

— Не час для легковажних пустощів, — суворо мовив він. — Коли ми даємо прихисток мандрівникові, то очікуємо, що він поводитиметься як слід і не викликатиме зайвої підозри. А коли ти сьогодні вранці ушився з поля, то міг накликати покарання канчуком на всіх, хто працював поруч із тобою.

— Твоя правда, — погодився Келсьє. — Але цих людей могли відшмагати й за те, що вони стояли не там, де треба, за те, що загаялись або кахикнули, коли наглядач проходив повз. Якось я бачив, як чоловіка висікли за те, що його господареві здалося, ніби той «непоштиво кліпнув».

Теппер сидів, примружившись, випрямивши спину й поклавши лікті на стіл. На його обличчі застиг упертий вираз.

Келсьє закотив очі й зітхнув.

— Гаразд. Якщо не хочете, щоб я тут був, я піду.

Він закинув торбу на плече й недбалим рухом відчинив двері.

Густа імла миттю заструменіла крізь отвір, спроквола огортаючи Келсьє, розтікаючись калюжками по земляній долівці й переповзаючи далі, немовби якийсь полохливий звір. Кілька людей нажахано ахнули, проте більшість були такі ошелешені, що не могли видобути з себе ні звуку. Келсьє якусь хвилю нерухомо стояв, вдивляючись у темну імлу, рухливі пасма якої ледь-ледь підсвічувалися жаринами вогнища.

— Зачини двері, — Теппер благав, а не наказував.

Келсьє виконав прохання, штовхнувши двері й зупинивши білястий потік.

— Імла — це не те, що ви думаєте. Ви занадто її боїтеся.

— Ті, що наважуються вийти в імлу, втрачають душі, — прошепотіла котрась жінка.

Її слова лишили після себе запитання. Чи Келсьє ходив у імлі? І якщо ходив, то що сталося з його душею?

«Якби ви тільки знали», — подумав той.

— Що ж, гадаю, це означає, що я лишаюся, — він махнув рукою до хлопчика, щоб той приніс йому стілець. — Це добре: прикро було б піти й не поділитися з вами новинами.

Почувши ці слова, багато хто пожвавився. Це була справжня причина, чому боязкі скаа прихистили й терпіли такого чоловіка, як Келсьє, що, мандруючи від плантації до плантації, зневажає волю самого Пана Всевладаря. Нехай відступник і загроза для всієї громади, але він приносив новини із зовнішнього світу.

— Я прийшов з північних країв, — сказав Келсьє, — де рука Пана Всевладаря не така відчутна, як тут.

Він говорив чистим, виразним голосом, і люди, не припиняючи своїх справ, мимоволі дослухалися до нього. Наступного дня його розповідь перекажуть тим кільком сотням, що мешкають у інших бараках. Хоч і покірливі, скаа були невиліковними пліткарями й пліткарками.

— На Заході порядкують місцеві лорди, — вів далі Келсьє. — Вони далеко від залізної хватки Пана Всевладаря та його зобов’язувачів. Декотрі з того провінційного дворянства починають розуміти, що щасливі скаа працюють краще, ніж упосліджені. Один із таких поміщиків, лорд Рену, навіть заборонив наглядачам бити робітників без його дозволу. Ходять чутки, що він збирається платити скаа на своїй плантації. Ті будуть заробляти гроші, як у місті заробляють ремісники.

— Казна-що, — буркнув Теппер.

— Даруйте мені, — відказав Келсьє. — Я не знав, що добродій Теппер нещодавно гостював у маєтку лорда Рену. Коли ти вечеряв із ним востаннє, він, мабуть, розповів тобі щось таке, чого не знаю я?

Теппер почервонів: скаа не подорожували й уже запевне не вечеряли з лордами.

— Ти маєш мене за дурня, мандрівниче, — мовив він, — але я знаю, чого ти прагнеш. Ти — той, кого називають Уцілілий: я впізнав тебе за тими шрамами. Ти — підбурювач, мандруєш від плантації до плантації і баламутиш людей. Ти їси нашу їжу, розповідаєш свої байки і щезаєш, а мені й таким, як я, доводиться потім мати справу з тими хибними надіями, які ти даєш нашим дітям.

Келсьє здійняв брови.

— Гай-гай, добродію Теппере, — промовив він. — Твої побоювання цілковито безпідставні. Я не маю наміру їсти вашу їжу. Я приніс власну.

Сказавши це, Келсьє сягнув рукою по заплічник і кинув його на долівку перед Тепперовим столом. Незав’язана торба перекинулася набік, і з неї на землю випав усякий харч: добрий хліб, садовина й навіть кілька грубих в’ялених ковбасок.

Один фрукт покотився по втоптаній долівці й легенько стукнувся об Тепперову ногу. Старший скаа вражено витріщився на нього.

— Це панська їжа!

Келсьє пирхнув.

— Я б так не сказав. Як на людину такого високого рангу й престижу, ваш лорд Трестінг має навдивовижу поганий смак. Його комора — це просто ганьба для дворянина.

Теппер сполотнів.

— То ось, де ти був сьогодні по обіді, — прошепотів він. — Ти ходив до панського будинку. Ти... вкрав у господаря!

— Саме так, — погодився Келсьє. — І мушу додати, що хоча смак у вашого лорда геть кепський, але його хист добирати вартових викликає значно більшу повагу. Пробратися до його дому серед білого дня було нелегким завданням.

Теппер не зводив очей із торби з їжею.

— Якщо наглядач знайде це тут...

— Що ж, у такому разі раджу вам подбати про те, щоб ця їжа зникла, — мовив Келсьє. — Ладен побитися об заклад, що вона куди краща на смак, ніж ця нізчимна юшка.

Двадцять із лишком пар голодних очей розглядали харчі. Якщо Теппер мав намір далі сперечатися, то йому слід було поквапитися з аргументами, адже його мовчанку скаа сприйняли як знак згоди. За кілька хвилин вміст торби оглянули й поділили. Забутий усіма казан з юшкою булькотів на вогнищі, тимчасом як скаа бенкетували куди екзотичнішими наїдками.

Келсьє відкинувся назад, спершись на дерев’яну стіну барака і спостерігаючи, як люди поглинають принесену їжу. Він сказав правду: у коморі лежали до прикрості звичайні продукти. Але ці люди з самого малечку жили тільки на супі й каші. Хліб і фрукти для них були рідкісними лагоминками, які вдавалося покуштувати хіба тоді, коли панські слуги викидали з дому несвіжі рештки.

До Келсьє підшкандибав один зі старійшин і всівся на стілець поруч.

— Твою розповідь обірвали, молодий чоловіче, — промовив він.

— О, я гадаю, на неї ще прийде час, — відповів Келсьє. — Щойно всі докази моєї крадіжки будуть належним чином знищені. А ти не хочеш покуштувати?

— Ні, — відказав старий. — Коли я востаннє їв панську їжу, шлунок болів мені три дні. Нові смаки схожі на нові ідеї, молодий чоловіче, — що старшим ти стаєш, то важче їх перетравити.

Келсьє замовк. Старий скаа на позір не вражав. Обвітрена, зморшкувата шкіра й облисіла голова надавали йому не так мудрого, як немічного вигляду. А проте він мав бути сильнішим, ніж здавався: на плантаціях скаа рідко доживали до такого похилого віку. Багато господарів не звільняли старих від щоденної праці, а часті шмагання, без яких неможливо було уявити життя скаа, збирали своє жахливе жниво зі старців.

— Як, кажеш, тебе звати? — запитав Келсьє.

— Менніс.

Келсьє знову зиркнув на Теппера.

— Скажи-но мені, добродію Меннісе, чому ти дозволяєш йому бути за головного?

Менніс стенув плечима.

— У моєму віці треба ощадливо витрачати сили. Деякі битви не варті того, щоб устрявати в них.

У Меннісовому погляді був натяк на щось більше за його суперництво з Теппером.

— То тебе це влаштовує? — запитав Келсьє, порухом голови вказуючи на халупу та її напівголодних, спрацьованих мешканців. — Ти задоволений життям, у якому нема нічого, крім побоїв і нескінченної важкої праці?

— Принаймні це життя, — відказав Менніс. — Я знаю, до чого призводить невдоволення й бунт. Око Пана Всевладаря і гнів Сталевого Міністерства можуть виявитися значно страшнішими за кілька ударів канчуком. Такі, як ти, закликають до змін, але я сумніваюся. Чи варто нам починати цю битву?

— Вона вже давно триває, добродію Меннісе. Ось тільки ви її програєте, — Келсьє стенув плечима. — Та зрештою, звідки мені знати? Я ж лише пройдисвіт, який тут, щоб наїстися вашої їжі та справити враження на вашу молодь.

Менніс похитав головою.

— Ти кепкуєш, а тим часом Теппер, може, й має рацію. Я боюся, твій візит обернеться для нас бідою.

Келсьє всміхнувся.

— Саме тому я й не сперечався з ним — принаймні щодо баламутства, — він замовк, а тоді всміхнувся ще ширше. — Далебі, то була єдина розумна річ, яку він сказав відтоді, як я тут.

— Як тобі це вдається? — нахмурившись, запитав Менніс.

— Що саме?

— Так багато всміхатися.

— Просто я дуже щаслива людина.

Менніс опустив погляд на руки Келсьє.

— Знаєш, досі я бачив такі шрами лише одного разу — той чоловік був мертвий. Його труп повернули лордові Трестінгу як доказ того, що покарання здійснено, — старий скаа звів очі на Келсьє. — Того чоловіка спіймали, коли він підбурював до повстання. Трестінг заслав його до Гатсінських проваль, де той працював, доки не помер. Бідолаха не протягнув і місяця.

Келсьє подивився на свої долоні й передпліччя. Вони досі іноді пекли, хоча він був певен, що той біль — лише в його мозку. Він глянув на свого бесідника.

— Ти запитуєш, чому я всміхаюся, добродію Меннісе? Пан Всевладар гадає, що сміх і веселощі — це його власність. Я ж не схильний із цим погоджуватися. Це та битва, яка не вимагає багато зусиль.

Менніс пильно дивився на нього, і якоїсь миті Келсьє подумав, що старий скаа всміхнеться йому у відповідь. Але той зрештою лише похитав головою.

— Не знаю. Я просто не...

Його мову обірвав крик. Він долинув знадвору — можливо, з півночі, хоча імла спотворювала звуки. Люди в бараці стихли, дослухаючись до далеких пронизливих зойків. Навіть попри відстань та імлу, Келсьє чув у них біль.

Він запалив олово.

Тепер, після кількох років тренувань, це було легко. Проковтнуте заздалегідь, воно разом з іншими алломантичними металами лежало в його шлунку, чекаючи, коли буде потрібне. Келсьє подумки сягнув всередину себе й торкнувся олова, черпаючи силу, природи якої досі не розумів до пуття. Олово спалахнуло й ожило всередині нього, обпікаючи шлунок, немов занадто швидко випитий гарячий напій.

Алломантична сила виповнила його, загострюючи відчуття. Усе в приміщенні набрало різких, виразних рис, а тьмяне вогнище ледве не засліпило яскравим блиском. Келсьє відчував текстуру дерев’яного стільця, на якому сидів. Відчував смак хліба, яким перекусив кілька годин тому. Але найважливіше було те, що надприродним слухом він чув крики. Кричали дві жінки. Одна — старша, друга — зовсім юна, можливо, дитина. Вереск молодшої щохвилини віддалявся.

— Бідолашна Джесс, — промовила жінка в бараці, прогримівши громом у чутливих вухах Келсьє. — Та її дитина виявилася прокляттям. Скаа краще не мати вродливих доньок.

Теппер кивнув.

— Лорд Трестінг рано чи пізно мав послати по неї. Ми всі знали це. І Джесс знала.

— І все одно жаль бере, — промовив інший чоловік.

Зойки лунали чимраз далі. Спалюючи олово, Келсьє мав змогу чітко визначити напрямок. Голос дівчини віддалявся у бік панського будинку. Ці крики щось порушили в ньому, і Келсьє відчув, як обличчя його спалахнуло від гніву.

Він обернувся.

— Лорд Трестінг повертає дівчат після того, як натішиться з ними?

Старий Менніс похитав головою.

— Наш господар — законослухняний дворянин. Дівчат за його наказом убивають за кілька тижнів. Він не хоче привернути увагу інквізиторів.

Таким було веління Пана Всевладаря. Він не міг дозволити, щоб скрізь бігали мішанокровні діти, які могли б володіти здібностями, про існування яких скаа не повинні були навіть здогадуватися.

Зойки стихли, але лють Келсьє тільки наростала. Він пригадав інші крики. Крики жінки з минулого. Він рвучко підвівся, перекинувши стілець.

— Обережно, хлопче, — немов передчуваючи щось недобре, сказав йому Менніс. — Пам’ятаєш, що я тобі казав про сили, які треба берегти? Ти ніколи не піднімеш повстання, якщо тебе вб’ють сьогодні.

Келсьє глянув на старого, а тоді, попри крики та біль, змусив себе всміхнутися.

— Я тут не для того, щоб підняти вас на повстання, добродію Меннісе. Я хочу лише збурити невеличку колотнечу.

— І що доброго це дасть?

Усмішка Келсьє стала ширшою.

— Надходять нові часи. Поживи ще трохи — і, можливо, станеш свідком великих подій в Останній імперії. Красно дякую вам усім за гостинність.

Із цими словами він відчинив двері й вийшов у імлу.

Менніс прокинувся ще перед світанком і довго лежав без сну. Що старішим він ставав, то важче йому було спати. А надто — коли його щось непокоїло, як-от думка про те, що мандрівник так і не повернувся до бараку.

Менніс сподівався, що Келсьє отямився й просто пішов собі геть. Однак такий розвиток подій видавався малоймовірним. Старий скаа бачив вогонь в очах чоловіка. Як прикро, що той, хто вижив у Проваллях, знайде смерть тут, на випадковій плантації, намагаючись захистити дівчину, яку всі інші вважали приреченою.

Як відреагує на це лорд Трестінг? Казали, він особливо жорстокий з тими, хто заважає його нічним розвагам. Якщо Келсьє вдалося зіпсувати господареві насолоду, той запросто може покарати решту скаа як спільників.

Нарешті почали прокидатися інші робітники. Менніс лежав на твердій землі — йому боліли кістки, нила спина, задерев’яніли м’язи — і намагався вирішити, чи варто взагалі підводитися. Щодня він ледве змушував себе вставати. Щодня йому це вдавалося дедалі важче. Колись він просто залишиться в бараці, чекаючи, доки наглядачі прийдуть добити тих, хто буде занадто хворий чи занадто старий, щоб працювати.

Але не сьогодні. Він бачив великий страх в очах скаа: вони знали, що нічна діяльність Келсьє принесе їм лихо. Їм потрібен був Менніс, вони дивилися на нього. Він мусить підвестися.

І він підвівся. А коли почав рухатися, старечі болі помалу відступили, і, спершись на плече молодшого скаа й човгаючи ногами, він зумів вийти з бараку й попрямував до поля.

Аж тут старий скаа відчув у повітрі дивний запах.

— Що це? — запитав він. — Ти теж чуєш запах диму?

Шум — парубійко, що допомагав Меннісові, — принюхався. Останні звої нічної імли вже розтанули, і за звичною запоною з темних хмар здіймалося червоне сонце.

— Останнім часом завжди відгонить димом, — мовив Шум. — Попіл-гори цього року неначе оскаженіли.

— Ні, — відказав Менніс, почуваючи дедалі більшу тривогу. — Це щось інше.

Він обернувся на північ — там збирався гурт скаа. Менніс відпустив Шума і, збиваючи ногами куряву й попіл, почовгав до натовпу.

У середині гурту він побачив Джесс. Поруч стояла її донька, та, яку вчора мав забрати лорд Трестінг, — принаймні так вони всі гадали. Очі юної дівчини були червоні від недосипу, але загалом, як видавалося, із нею все було гаразд.

— Невдовзі по тому, як її забрали, вона повернулася, — розповідала мати. — Вона прибігла і стала з криком гупати у двері. Флен був переконаний, що це імлиста почвара перекинулася нашою донькою, але я не могла її не впустити! Мені байдуже, що він там каже, — я її більше не віддам! Я вивела її на сонце, і вона не зникла. Отже, вона не почвара!

Менніс пошкандибав геть від дедалі більшої юрби. Невже ніхто не зауважив? Жоден наглядач не прийшов, щоб розігнати натовп. Жоден вартовий не нагодився, щоб перелічити робітників. Щось було не так, геть не так. Менніс прямував у північному напрямку, відчайдушно поспішаючи до панського будинку.

Перш ніж він дістався краю плаского узвишшя, інші скаа побачили ледь помітну в ранковому мареві цівку диму, що звивалася вгору. Юрба випередила Менніса, але коли він надійшов, люди розступилися перед ним.

Панський будинок зник. На його місці лишилася тільки чорна пляма, з якої здіймався дим.

— Пане Всевладарю! — прошепотів Менніс. — Що тут сталося?

— Він їх усіх убив.

Менніс обернувся. Це сказала донька Джесс. Дівчина стояла поруч і зі вдоволеним виразом на юному обличчі дивилася на рештки будинку.

— Коли він вивів мене, вони вже всі були мертві, — сказала вона. — Вартові, наглядачі, пани — усі були мертві. Навіть лорд Трестінг і його зобов’язувачі. Коли почався галас, господар залишив мене й пішов подивитися, що коїться. Коли я виходила, то побачила його в калюжі крові з ранами в грудях. Коли ми вийшли, чоловік, що мене врятував, кинув у будинок смолоскип.

— Той чоловік мав шрами на руках аж до ліктів і далі? — запитав Менніс.

Дівчина мовчки кивнула.

— Що то був за демон? — боязко пробурмотів один зі скаа.

— Імлиста почвара, — пошепки відповів інший, вочевидь забувши, що Келсьє перебував надворі при денному світлі.

«І все ж він пішов у імлу, — подумав Менніс. — І як йому вдалося здійснити таке? Лорд Трестінг тримав понад два десятки вартових! Може, Келсьє заховав десь неподалік загін повстанців?»

У вухах знову зазвучали вчорашні слова мандрівника: «Надходять нові часи...»

— Що ж тепер буде з нами? — нажахано запитав Теппер. — Що буде, коли Пан Всевладар довідається про все? Він подумає, що це зробили ми! Він зашле нас до Проваль або накаже колосам перебити нас одразу! Навіщо цей баламутник таке вчинив? Невже він не розуміє, що накоїв?

— Він розуміє, — відказав Менніс. — Він попереджав нас, Теппере. Він прийшов, щоб збурити колотнечу.

— Але ж навіщо?

— Бо знав, що самі ми не повстанемо, і не лишив нам вибору.

Теппер зблід.

«Пане Всевладарю, — подумав Менніс. — Я не можу цього зробити. Я ледве підводжуся щоранку... Я не можу врятувати цих людей».

Але хіба в нього був вибір?

Менніс обернувся.

— Збери всіх, Теппере. Треба втікати, перш ніж звістка про це лихо дістанеться Пана Всевладаря.

— Куди ми подамося?

— У печери на сході, — відказав Менніс. — Мандрівники розповідають, що там переховуються повсталі скаа. Може, вони прихистять нас.

Теппер зблід іще дужче.

— Але ж... туди йти не один день. Нам доведеться ночувати просто неба, в імлі.

— Або це, або лишитися тут і померти, — відповів Менніс.

Якусь хвилю Теппер стояв нерухомо, наче громом ударений, і Менніс подумав, що той надто приголомшений подіями. Проте зрештою молодший скаа ворухнувся й поквапився збирати інших.

Менніс зітхнув, стежачи поглядом за цівкою диму, що здіймалася в небо, і подумки проклинаючи Келсьє.

Далебі, нові часи.

1

Я маю себе за людину принципів. Але хіба хоч хтось думає про себе інакше? Я помітив, що навіть горлорізи вважають свої дії певною мірою моральними.

Можливо, хтось інший, читаючи про моє життя, скаже, що я релігійний тиран. Назве мене зарозумілим. Чому думка того чоловіка мала би бути менш цінною, ніж моя?

Гадаю, зрештою все зводиться до одного аргументу — у мене є військо.

З неба сипав попіл.

Вен спостерігала, як пухкі пластівці кружляють у повітрі. Ліниво. Безжурно. Вільно. Немов чорний сніг, засипаючи темне місто Лютадель. Клапті попелу забивались у закутки між будинками, носились на вітрі й крутились у невеличких вихорцях над бруківкою. Вони видавалися такими безтурботними. Цікаво, як це?

Вен тихо сиділа в одній зі спостережних комірок — потайній ніші, вбудованій у цегляну стіну сховку. Звідти можна було спостерігати за вулицею, видивляючись небезпеку. Вен не вартувала, просто спостережна комірка була одним із небагатьох місць, де вона могла усамітнитися.

А Вен любила самотність. «Коли ти сама, тебе ніхто не зрадить». То були Рінові слова. Брат навчив її багато чого, а потім, щоб закріпити науку, зрадив її — як завжди й обіцяв зробити. «Тільки так можна чогось навчитися. Кожен може зрадити тебе, Вен. Кожен».

Попіл падав далі. Іноді дівчина уявляла себе попелом, або вітром, або імлою. Чимось, що не має свідомості, що лише існує, не думає, ні про що не турбується й не відчуває болю. Тоді вона була б... вільна.

Поблизу почулися шарудливі кроки, і дверцята в задній частині невеличкої ніші, клацнувши, відчинилися.

— Вен! — покликав її Улеф, просовуючи голову до комірки. — Ось ти де! Кеймон шукає тебе вже пів години.

«Власне, саме тому я й ховалася».

— Тобі варто поспішити, — сказав Улеф. — Невдовзі почнеться.

Улеф був довготелесий хлопчина. По-своєму милий і наївний — якщо, звісно, того, хто виріс у підпільному світі, взагалі можна назвати наївним. Це, певна річ, не означало, що він її не зрадить. Зрада ніяк не пов’язана з дружбою. Вона потрібна, щоб вижити. Вуличне життя жорстоке, і якщо скаа-злодій не хотів, щоб його спіймали й стратили, то мусив міркувати практично.

А безжалісність — найпрактичніше з усіх почуттів. Це була ще одна Рінова примовка.

— Ну? — поквапив її Улеф. — Тобі треба йти. Кеймон лютує.

«А коли він не лютує?» Проте Вен кивнула, вибираючись хоч і з тісної, але затишної комірки.

Вона протиснулася повз Улефа й вистрибнула в коридор, звідки перейшла до занедбаної комори, що була одним із багатьох приміщень у задній частині крамниці, яка правила за прикриття їхньому сховку. Лігвище злодійської ватаги містилося під будівлею, у кам’яній печері з тунелями.

Вен залишила будинок через чорний хід, Улеф ішов за нею. Працювати треба було за кілька кварталів звідси, у багатшій частині міста. Робота була складна — одна з найскладніших на пам’яті Вен. Якщо Кеймона не спіймають, банк буде чималий. А якщо спіймають... Що ж, обшахровувати дворян і зобов’язувачів — небезпечний промисел, але це значно краще, ніж горбатитися в кузні чи на ткацькій фабриці.

Вен вийшла з провулка й опинилася в бідняцькому кварталі. Дівчина попрямувала темною вулицею, обабіч якої тяглися гуртожитки. Скаа, занадто хворі, щоб працювати, лежали зіщулені й присипані попелом по кутках і канавах. Вен опустила голову й натягнула каптур плаща, щоб захиститися від попелопаду, який не вщухав.

«Вільна. Ні, я ніколи не буду вільна. Рін потурбувався про це, коли втік».

— Нарешті! — Кеймон тицьнув їй мало не в обличчя коротким товстим пальцем. — Де ти була?

Вен не дозволила ненависті чи бунту з’явитися у своєму погляді. Вона просто опустила очі, даючи Кеймонові те, що він сподівався побачити. Були й інші способи виявити силу. Цю науку вона вивчила самотужки.

Кеймон щось прогарчав, а тоді здійняв руку й тильним боком долоні вдарив Вен по обличчю. Її відкинуло на оббиту дошками стіну, а щоку обпекло болем. Вен сповзла вниз, але знесла покарання мовчки. Це лише ще один синець. Вона досить сильна, щоб це витерпіти. Їй не вперше.

— Слухай-но, — просичав Кеймон. — Це дуже важлива робота. Варта не однієї тисячі скринців, варта в сотні разів більше за тебе. І я не хочу, щоб ти її спартачила. Утямила?

Вен кивнула.

Кеймон якусь хвилю пильно дивився на неї, його повне обличчя було червоним від люті. Нарешті, буркнувши щось сам до себе, він відвів погляд.

Його дратувало щось інше, щось серйозніше, ніж Вен. Може, Кеймон почув про повстання скаа, що сталося на півночі, за кілька днів дороги звідси. Провінційного лорда Темоса Трестінга, очевидно, убили, а його маєток спалили дощенту. Такі заворушення були несприятливі для справ: дворяни насторожувалися, ставали менш довірливими. А це своєю чергою могло значно зменшити Кеймонів прибуток.

«Йому треба хтось, щоб зігнати злість, — подумала дівчина. — Він завжди нервує перед справою».

Відчуваючи смак крові на губах, вона глянула на Кеймона. Мабуть, це здалося йому виявом зухвальства, бо він зиркнув на неї краєм ока, спохмурнів і здійняв руку, немов наміряючись ударити знову.

Вен закликала на допомогу свою «удачу».

Вона використала крихітну дрібку, решта їй була потрібна для роботи. Дівчина спрямувала «удачу» на Кеймона, заспокоюючи його. Ватажок банди завмер — він не помітив доторку Вен, але відчув його вплив. Якусь хвилю він стояв нерухомо, а тоді зітхнув, відвернувся й опустив руку.

Вен витерла губи. Кеймон перевальцем відійшов від неї. У дворянському вбранні він мав цілком переконливий вигляд. Такої дорогої одежі Вен іще не бачила: поверх білої сорочки — темно-зелений жилет із різьбленими золотими ґудзиками. Довгий — за останньою модою — чорний сюртук, і до пари йому — чорний капелюх. На пальцях зблискували каблучки, а в руці Кеймон тримав гарний дуельний ціпок. Він справді майстерно вдавав дворянина, у цьому небагато хто міг йому дорівнятися. Йому лишалося тільки опанувати свій гнів.

Приміщення, в якому вони перебували, справляло значно менше враження. Вен звелася на ноги, а Кеймон тим часом узявся гарикати на інших ватажан. Вони винайняли один із номерів на горішньому поверсі місцевого готелю. Не надто розкішний, але в цьому й полягала задумка. Кеймон мав грати роль такого собі лорда Жедю, провінційного дворянина, який потрапив у скрутне фінансове становище й прибув до Лютаделя, щоб зробити останню відчайдушну спробу укласти потрібний контракт.

Головну кімнату перетворили на щось подібне до приймальні: тут стояв великий письмовий стіл, за яким мав сидіти Кеймон, а на стінах висіли дешеві картини. Обабіч стола стояли двоє чоловіків, вбрані у лівреї. Вони мали виконувати роль Кеймонових лакеїв.

— Що за ґвалт? — заходячи до кімнати, запитав високий чоловік у простій сірій сорочці й штанах вільного крою. На поясі в нього висів тонкий меч.

Це був Терон, ватажок іншої банди. Саме йому належала ідея цієї афери. Він потребував когось, хто міг зіграти роль лорда Жедю, і тому взяв Кеймона спільником, адже всім було відомо, що той у цій справі — один із найкращих.

Кеймон підвів погляд.

— Гм? Ґвалт? Та ні, лише невеличка проблема з дисципліною. Не переймайся цим, Тероне.

До своїх слів Кеймон додав зневажливий помах руки. Недарма йому так добре вдавалися ролі аристократів — він мав достатньо пихи, щоб зіграти навіть когось із Великих домів.

Терон примружився. Вен здогадувалася, про що той думає. Либонь, він обмірковував, варто чи ні встромити ножа в гладку Кеймонову спину, щойно діло вигорить. Зрештою Терон відвів погляд від свого спільника й зиркнув на Вен.

— А це хто? — запитав він.

— З моєї ватаги, — відповів Кеймон.

— Я гадав, нам більше ніхто не потрібен.

— Вона нам потрібна. Не зважай на неї. Моя частина роботи нехай тебе не турбує.

Терон придивився до Вен, помітивши, певна річ, її розбиту губу. Дівчина відвела очі, але Теронів погляд затримався на ній, обмацуючи з голови до ніг. Вен мала на собі просту білу сорочку на ґудзиках і напівкомбінезон. Навряд чи вона була приваблива на вигляд: худорлява, з дитячим обличчям, вона видавалася навіть молодшою за свої шістнадцять. А проте є чоловіки, яким подобаються саме такі жінки.

Вен замислилася, чи не використати на Терона трохи «удачі», але зрештою він таки відвернувся.

— Зобов’язувач невдовзі буде тут, — мовив він. — Ви готові?

Кеймон закотив очі, влаштовуючи своє огрядне тіло за столом.

— Усе в повному порядку, Тероне. Облиш мене! Повертайся до своєї кімнати й чекай.

Терон похмуро зиркнув, а тоді обернувся й вийшов, бурмочучи щось собі під ніс.

Вен роззирнулася, оцінюючи опорядження приймальні, слуг, загальну атмосферу. Зрештою вона підійшла до Кеймонового стола. Ватажок сидів, перебираючи стос паперів, — мабуть, гадав, який аркуш покласти на стіл перед собою.

— Кеймоне, — тихо озвалася Вен. — Слуги занадто добре виглядають.

Злодій, насупившись, звів погляд.

— Що ти там белькочеш?

— Слуги, — повторила Вен тим самим м’яким шепотом. — Лорд Жедю начебто у скруті. Нехай власне пишне вбрання в нього лишилося з кращих часів, але навряд чи він може дозволити собі таких дорогих прислужників. Він радше використовував би скаа.

Кеймон люто блимнув на неї очима, а тоді все ж перевів погляд на «слуг». Фізичні відмінності між аристократією і скаа були майже непомітні. Однак злодії, яким Кеймон доручив удавати слуг, були вдягнені як дрібні дворяни: вони мали на собі барвисті жилети й трималися трохи впевненіше.

— Зобов’язувач має подумати, що ти на межі бідності, — сказала Вен. — Краще нехай у кімнаті буде повно слуг-скаа.

— Та що ти в цьому тямиш? — сердито зиркнувши на неї, кинув Кеймон.

— Достатньо.

Вона відразу ж пошкодувала про це слово: воно прозвучало занадто виклично. Кеймон здійняв вкриту перснями руку, і Вен приготувалася до чергового ляпаса. Вона не могла більше витрачати «удачу». Її в неї лишилося вкрай мало.

Але Кеймон не вдарив. Натомість він зітхнув і опустив опецькувату руку на її плече.

— Чому ти постійно мене провокуєш, Вен? Тобі ж відомо, які борги лишив твій брат після втечі. Невже ти не розумієш, що хтось менш милосердний, ніж я, уже давно продав би тебе до борделю? Як тобі сподобалося б таке: служити якомусь дворянинові в ліжку, доки не набриднеш і він не накаже тебе стратити?

Вен утупила погляд у свої ноги.

Кеймон стиснув їй плече, впинаючись пальцями в шкіру біля шиї, і вона мимоволі охнула від болю. Ватажок посміхнувся.

— Чесне слово, Вен, я сам не знаю, чому тримаю тебе тут, — сказав він, стискаючи її плече ще дужче. — Мені слід було позбутись тебе ще кілька місяців тому, коли твій брат мене зрадив. Мабуть, у мене просто занадто м’яке серце.

Він нарешті відпустив її, а тоді жестом наказав стати до стіни, біля високого вазона. Вен зробила, як наказано, і розмістилася так, щоб добре бачити всю кімнату. Щойно Кеймон відвернувся, вона потерла плече. «Це лише ще один біль. Я можу впоратися з болем».

Кеймон сів. За якусь хвилю, як вона й очікувала, ватажок махнув рукою «лакеям» обабіч столу.

— Ви двоє! — сказав він. — Ви вдягнені занадто заможно. Ідіть натягніть на себе щось, щоб скидатися на слуг-скаа, і приведіть з собою ще шістьох.

Незабаром приймальня була залюднена так, як радила Вен. А невдовзі по тому прибув зобов’язувач.

Вен спостерігала, як прелан Лер бундючно ступає до кімнати. Як і всі зобов’язувачі, він мав поголену голову, а вдягнений був у темно-сіре вбрання. Міністерські тату довкола очей свідчили, що він — прелан, старший чиновник Кантону фінансів. За ним тягнувся почет дрібніших зобов’язувачів, чиї татуювання були значно менш вигадливими.

Кеймон підвівся, коли прелан зайшов, — це був знак поваги, що його навіть представник будь-якого з Великих домів виявив би зобов’язувачу такого високого рангу. Лер не відповів ні поклоном, ні бодай кивком голови. Натомість він просто рушив далі й сів перед Кеймоновим столом. Один зі «слуг» кинувся до зобов’язувача, підносячи тацю з охолодженим вином і фруктами.

Лер узяв фрукт, але «слугу» не відпустив, і той, наче меблі, слухняно завмер із тацею.

— Лорде Жедю, — урешті мовив прелан. — Радий можливості зустрітися з вами.

— Навзаєм, ваша милосте, — відказав Кеймон.

— А чому ви не змогли прийти до Кантону, а натомість зажадали, щоб я відвідав вас тут?

— Через мої коліна, ваша милосте, — відповів Кеймон. — Лікарі радять мені ходити якнайменше.

«А ще ти цілком слушно побоювався опинитися в самому серці міністерської твердині», — подумала Вен.

— Розумію, — мовив Лер. — Хворі коліна. Украй несприятливо для людини, яка працює з перевезеннями.

— Мені немає потреби брати участь у подорожах, ваша милосте, — схиляючи голову, відказав Кеймон. — Я лише організовую їх.

«Добре, — подумала дівчина. — Поводься й далі так само покірливо, Кеймоне. Він має повірити, що ти в безвиході».

Вен потрібно було, щоб шахрайство вдалося. Кеймон погрожував їй, бив її, але вважав її щасливим талісманом. Вона не була певна, чи ватажок знав, чому його плани вдаються краще за її присутності, але зв’язок він, очевидно, помітив. Завдяки цьому Вен була цінна, а Рін завжди казав, що найпевніший спосіб лишитися живим у підпільному світі, це стати для когось незамінним.

— Розумію, — повторив Лер. — Що ж, боюся, наша зустріч відбулася запізно. Кантон фінансів уже проголосував щодо вашої пропозиції.

— Так швидко? — щиро здивувався Кеймон.

— Атож, — відказав Лер і сьорбнув вина, так і не відпускаючи «слуги». — Ми вирішили не укладати з вами контракт.

Кеймон якусь хвилю сидів ошелешений.

— Мені прикро це чути, ваша милосте.

«Лер прийшов сюди, щоб зустрітися з тобою, — подумала Вен. — Отже, він усе ще готовий вести переговори».

— Дуже прикро, — вів далі Кеймон, збагнувши те саме, що й Вен. — Бо я саме збирався зробити Міністерству навіть кращу пропозицію.

Лер здійняв татуйовані брови.

— Навряд чи це матиме значення. У Раді достатньо тих, хто вважає, що нам слід знайти фінансово стабільнішого перевізника.

— Це була б серйозна помилка, — закрадливим голосом сказав Кеймон. — Я буду з вами відвертим, ваша милосте. Нам обом відомо, що цей контракт — останній шанс дому Жедю. Після втрати угоди з Фарваном ми більше не маємо змоги підтримувати човни на ходу. Без допомоги Міністерства мій дім приречений на загибель.

— Це не надто переконливий аргумент для мене, ваша світлосте, — відказав зобов’язувач.

— Справді? — запитав Кеймон. — Подумайте, ваша милосте: хто служитиме вам краще? Той дім, у якого десяток контрактів і який мусить розпорошувати свою увагу на них усі? Чи той, для якого ваш контракт — остання надія? Кантон фінансів не знайде більш зговірливого й послужливого партнера, ніж той, який стоїть на межі розпачу. Ви не пошкодуєте, якщо ваших послушників із півночі доправлятимуть саме мої човни, у супроводі моїх солдатів.

«Непогано», — подумала Вен.

— Розумію... — протягнув зобов’язувач, уже не так упевнено.

— Я радо запропонував би вам тривалий контракт з фіксованою ціною п’ятдесят скринців за людину. Ваші послушники зможуть мандрувати нашими човнами коли завгодно й завжди матимуть потрібний супровід.

Цього разу брова зобов’язувача здійнялася навіть вище.

— Але ж це половина попередньої плати.

— Як я вам казав, — мовив Кеймон, — ми у вкрай скрутному становищі. Мій дім потребує, щоб човни не переставали ходити. П’ятдесят скринців не дадуть нам прибутку, але це не має значення. Щойно контракт із Міністерством поверне нам стабільність, ми знайдемо інші контракти, які наповнять наші скарбнички.

Лер, схоже, замислився. Угода була казково вигідна — настільки, що зазвичай викликала б підозри. Але Кеймон переконливо зіграв представника дому, що перебуває на межі фінансового краху. Терон витратив п’ять років на те, щоб хитрощами й шахруванням створити цю можливість. Не розглянути таку пропозицію було б недбалістю з боку Міністерства.

Лер це усвідомлював. Сталеве Міністерство було не лише чиновницьким апаратом і органом влади в Останній імперії, але й чимось на кшталт дворянського дому. Що заможнішим воно ставало, що вигіднішими були його торговельні контракти, то більше важелів впливу один на одного — і на дворянські доми — мали різні його Кантони.

Проте Лер вочевидь вагався. Вен бачила в його очах добре відому їй підозріливість. Він не погодиться на контракт.

«Тепер моя черга», — подумала дівчина й застосувала «удачу» на Лера.

Вона потягнулася до нього обережно, не знаючи достеменно, що саме робить і чому може це робити. Її доторк був інстинктивний, напрацьований за роки прихованих тренувань. Їй було десять, коли Вен зрозуміла, що інші не здатні на те, на що здатна вона.

Дівчина злегка натиснула на Лерові почуття, притлумлюючи їх. Недовіра й побоювання пригасли. Зобов’язувач став згодливішим. Його неспокій розтанув, і Вен побачила, як у його очах з’явилося спокійне відчуття контролю.

І все ж Лер досі видавався непереконаним. Вен посилила натиск. Прелан схилив голову набік, немовби над чимось міркуючи. Він розтулив рота, збираючись щось сказати, але дівчина відчайдушно натиснула ще дужче, використовуючи останню крихту «удачі».

Зобов’язувач знову завагався.

— Гаразд, — урешті промовив він. — Я перекажу Раді цю нову пропозицію. Можливо, нам таки вдасться досягнути згоди.

2

Якщо хтось прочитає ці слова, нехай знає, що сила — це важкий тягар. Не дозволяйте скути себе її ланцюгом. Террісійські пророцтва стверджують, що я матиму силу, щоб урятувати світ.

Однак вони дають зрозуміти, що в мене також буде сила його зруйнувати.

На думку Келсьє, Лютадель — осідок Пана Всевладаря — мав похмурий вигляд. Більшість будинків були зведені з кам’яних блоків, заможніші мали череп’яні дахи, решта — прості дерев’яні. Будівлі тулились одна до одної, і через це здавалося, ніби вони присадкуваті, хоча зазвичай мали аж три поверхи.

Гуртожитки й крамниці всі були однакові на вигляд: тут ніхто не хотів привертати до себе уваги. Якщо, звісно, не належав до аристократії.

По місту були розкидані кільканадцять монолітних фортець. Вигадливі, з рядами схожих на списи шпилів і глибокими арковими брамами, це були домівки дворян. Власне кажучи, вони були ознакою вельможного дворянства: будь-яка родина, що мала змогу звести такий замок і провадити в Лютаделі життя на широку ногу, вважалася Великим домом.

Більшість майданів у місті оточували такі замки. Клаптики вільного простору між гуртожитками здавалися галявинами серед лісу, а фортеці, немов самотні гори, здіймалися над довколишнім краєвидом. Чорні гори. Як і решта міста, вони були позначені незчисленними роками попелопадів.

Кожна будівля в Лютаделі — буквально кожна, яку Келсьє будь-коли бачив, — почорніла до тої чи іншої міри. Навіть міські мури, на яких він тепер стояв, були вкриті кіптявою. Здебільшого найчорнішими були дахи, де збирався попіл, але дощівка й вечірня волога розносили бруд по карнизах і стінах. Темрява, немов фарба, що стікає по полотну, сповзала стінами будинків нерівномірними розпливами.

Вулиці, певна річ, були цілковито чорні. Келсьє стояв і чекав, розглядаючи місто. Унизу купка робітників-скаа прибирали кучугури. Вони відвезуть і скинуть зібране до річки Ченнерел, яка протікає через місто. Вода забере з собою купи попелу, щоб він, нагромаджуючись, не поховав під собою місто. Іноді Келсьє замислювався, чому вся імперія досі не перетворилася на одну гору попелу. Мабуть, той зрештою розкладався й ішов у ґрунт. І все ж утримувати міста й поля у стані, придатному для життя й господарювання, коштувало неймовірних зусиль.

На щастя, для цього завжди було достатньо скаа. Робітники, що працювали внизу, були вдягнені в прості куртки й штани, подерті й закіптюжені. Як і ті, що працювали на плантаціях, які Келсьє покинув кілька тижнів тому, вони видавалися знесиленими й пригніченими. Робітників минали інші скаа, яких далекі дзвони, вибиваючи годину, скликали на черговий день праці в кузнях чи на фабриках. Основним експортом Лютаделя був метал, тож у місті були сотні кузень і плавилень. До того ж річка давала змогу облаштувати на ній водяні млини й ткацькі фабрики.

Скаа працювали далі. Келсьє перевів погляд у далечінь, до середмістя, де, наче якась гігантська шпичакувата комаха, бовванів палац Пана Всевладаря. Кредік-Шо, Пагорб Тисячі Шпилів. Палац переважав розмірами будь-який дворянський замок у кілька разів і був, безперечно, найвищою будівлею в місті.

Поки Келсьє розглядав місто, з неба знову посипався попіл. Чорні пластівці м’яко лягали на вулиці й дахи будинків. «Останніми днями попелопади почастішали, — подумав Келсьє, радіючи приводу натягнути на голову каптур плаща. — Мабуть, попіл-гори прокинулися».

Навряд чи хтось у Лютаделі його впізнає — відтоді як його спіймали, минуло три роки. І все ж каптур додавав упевненості. Якщо все піде як задумано, настане час, коли Келсьє потрібно буде, щоб його бачили й упізнавали. А поки що, мабуть, варто зберігати анонімність.

Нарешті він побачив, як до нього наближається постать. Цей чоловік, Доксон, був нижчий за Келсьє і мав дещо квадратове обличчя, яке добре пасувало до його присадкуватої фігури. Під каптуром непоказного брунатного плаща ховалося чорне волосся, а коротенька борідка була, либонь, такою самою, як і років двадцять тому, коли на його обличчі вперше пробилася прорість.

Він, як і Келсьє, мав на собі дворянське вбрання: барвистий жилет, темний сюртук і штани, а також тонкий плащ, який захищав від попелу. Хоч і не надто дорогий, одяг був аристократичний і вказував на належність до середнього класу. Більшість родин шляхетного походження не були настільки багаті, щоб вважатися Великими домами, однак в Останній імперії дворянський титул не зводився лише до грошей. Важливішими були походження та історія: Пан Всевладар був безсмертний і досі пам’ятав тих, хто підтримував його в перші роки правління. Нащадки його прибічників, нехай і збіднілі, завжди матимуть прихильність володаря.

Таке вбрання допомагало позбутися зайвих запитань від вартових. У випадку Келсьє і Доксона воно було фальшивкою, адже жоден із них не належав до дворянського роду — хоча Келсьє все-таки мав мішану кров. Багато в чому це було навіть гірше, ніж бути звичайним скаа.

Доксон неквапливо підійшов до Келсьє і сперся ліктями на кам’яний парапет.

— Ти спізнився на кілька днів, Келе.

— Я вирішив зробити кілька незапланованих зупинок на північних плантаціях.

— Он воно що, — відказав Доксон. — То ти таки причетний до смерті лорда Трестінга?

Келсьє усміхнувся.

— Можна й так сказати.

— Його вбивство добряче збурило місцевих дворян.

— Десь такою і була моя мета, — сказав Келсьє. — Хоча, правду кажучи, я не планував нічого аж такого драматичного. Можна назвати це нещасним випадком.

Доксон здивовано здійняв брови.

— Як можна «випадково» вбити поміщика в його власному будинку?

— Устромивши ножа в груди, — безтурботно відказав Келсьє. — А точніше, два ножі: ніколи не завадить перестрахуватися.

Доксон закотив очі.

— Його смерть — невелика втрата, Доксе, — мовив Келсьє. — Трестінг навіть серед дворян зажив лихої слави своєю жорстокістю.

— Мені байдуже на Трестінга, — відказав Доксон. — Я лише оце думаю, яким безумцем я був, коли погодився на ще одну роботу з тобою. Напасти на провінційного лорда в його будинку, оточеного вартовими... Чесне слово, Келе, я вже майже забув, яким шаленцем ти можеш бути.

— Шаленцем? — зі сміхом перепитав Келсьє. — То не було шаленство. Лише невеличка диверсія. Ти ще не знаєш, що я збираюся утнути!

Доксон завмер на хвилю, а тоді теж розсміявся.

— Пане Всевладарю, як добре, що ти повернувся, Келе! Бо за останні кілька років я вже добряче знудився.

— Ми цьому зарадимо, — пообіцяв Келсьє.

Він глибоко вдихнув, дивлячись, як довкола нього осідає попіл. Прибиральні команди скаа повернулися до роботи й тепер знову підмітали вулиці від темного попелу. Позаду пройшли вартові, кивком голови вітаючи Келсьє і Доксона. Ті мовчки зачекали, доки сторожа зникне з очей.

— Я радий, що повернувся, — урешті мовив Келсьє. — Щось є рідне в цьому місті, хоч Лютадель — і гнітюча, похмура діра. Ти підготував зустріч?

Доксон кивнув.

— Але раніше вечора ми не зможемо почати. А як ти пройшов у місто? Мої люди пильнують ворота.

— Як? Я просто пробрався вночі.

— Але ж... — Доксон замовк. — Звісно. Мені потрібен час, щоб звикнути.

Келсьє стенув плечима.

— Чому б то? Адже ти вже не раз працював з імлистими.

— Так, але це інше, — сказав Доксон і підняв руку, щоб припинити подальшу суперечку. — Не варто, Келе. Я не шукаю відмовки — я лише сказав, що мені потрібен час, щоб звикнути.

— Гаразд. Хто прийде сьогодні?

— Бриз і Гем, звісно, будуть. Вони неабияк зацікавилися цією твоєю таємничою роботою. А ще трохи роздратувалися, коли я не схотів їм розповісти, що ти робив останні кілька років.

— Добре, — усміхнувся Келсьє. — Нехай помучаються здогадами. А Капкан?

Доксон похитав головою.

— Капкан мертвий. Кілька місяців тому Міністерство таки спіймало його. Навіть не завдали собі клопоту відсилати його до Проваль... Відрубали голову просто на місці.

Келсьє заплющив очі й тихо видихнув. Схоже, урешті-решт усі вони потраплять у лабети Сталевого Міністерства. Іноді Келсьє здавалося, що для імлистих скаа головне завдання не вижити, а вибрати правильний час для смерті.

— Отже, ми лишилися без димника, — урешті промовив він, розплющивши очі. — Маєш якісь пропозиції?

— Червонопикий, — відказав Доксон.

Келсьє похитав головою.

— Ні. Червонопикий — хороший димник, але недостатньо хороша людина.

Доксон усміхнувся.

— Недостатньо хороша людина, щоб приєднатися до злодійської ватаги?.. Келе, я скучив за роботою з тобою. Гаразд, хто тоді?

Келсьє на хвилю замислився.

— Кривоніг досі тримає ту свою столярню?

— Наскільки я знаю, так, — поволі відказав Доксон.

— Він відомий як один із найкращих димників у місті.

— Мабуть, — відповів Доксон. — Але хіба він не відомий також тим, що з ним важкувато працювати?

— Не так уже й важко, — заперечив Келсьє. — До нього просто треба звикнути. До того ж мені здається, він... буде схильний погодитися на цю роботу.

— Гаразд, — стенув плечима Доксон. — Я запрошу його. Здається, якийсь його родич — олов’яноокий. Нехай теж прийде?

— Чом би й ні? — погодився Келсьє.

— Добре, — мовив Доксон. — Що ж, окрім них, буде ще тільки Єден. Якщо він не передумав.

— Він прийде, — запевнив Келсьє.

— Сподіваюся на це, — відказав Доксон. — Адже, зрештою, це він нам платитиме.

Келсьє кивнув, а потім насупився.

— Ти не згадав про Марша.

Доксон стенув плечима.

— Я тебе попереджував. Твій брат ніколи не схвалював твоїх методів, а тепер... ну, ти знаєш Марша. Він більше не хоче мати нічого спільного з Єденом і повстанцями, а з такою зграєю злочинців, як ми, — і поготів. Гадаю, нам доведеться знайти когось іншого для шпигування за зобов’язувачами.

— Ні, — відказав Келсьє. — Він це зробить. Я його переконаю.

— Як скажеш.

Запала мовчанка. Обоє, спершись на парапет, споглядали з мурів на присипане попелом місто.

Урешті Доксон зітхнув.

— Це божевілля, еге ж?

Келсьє всміхнувся.

— Приємне відчуття, чи не так?

Доксон кивнув.

— Фантастичне.

— Ця робота не буде схожа на жодну іншу, — мовив Келсьє, дивлячись на північ — у напрямку будівлі-потвори в центрі міста.

Доксон відступив від парапету.

— У нас є кілька годин до зустрічі. Я хочу тобі дещо показати. Гадаю, ми встигнемо... якщо поквапимось.

Келсьє зацікавлено глянув на нього.

— Взагалі-то я мав намір заскочити до свого брата-мораліста, щоб трохи побештати його, але...

— На це варто витратити час, — пообіцяв Доксон.

Вен сиділа в кутку головного приміщення лігва, тримаючись, як зазвичай, у тіні. Що менше вона потрапляла іншим на очі, то менше на неї звертали уваги. Вона не могла дозволити собі витрачати «удачу», щоб відбиватися від домагань чоловіків. Дівчина ледве встигла відновити те, що витратила кілька днів тому під час зустрічі з зобов’язувачем.

За столами зібралася звична юрба: хто грав у кості, хто обговорював дрібні оборудки. Дим із десятка люльок клубочився попід стелею, а на стінах виднілися темні плями від багатьох років обкурювання. Підлога була чорна від залишків попелу. Як і більшість злодійських ватаг, Кеймонова охайністю не відзначалася.

У задній частині кімнати були двері, а за ними — кам’яні гвинтові сходи, що виводили до ґраток фальшивого водостоку в провулку. Цього приміщення, як і багатьох інших лігвищ у Лютаделі, не мало б існувати.

З передньої частини кімнати долинув гучний регіт. Там сидів Кеймон, разом із кількома поплічниками, і проводив пообідній час, як зазвичай, із елем і грубими жартами. Кеймонів столик стояв відразу біля шинквасу, де напої продавали за завищеними цінами — ще один спосіб, яким ватажок визискував тих, хто працював на нього. Лютадельське підпілля швидко переймало науку від дворян.

Вен щосили намагалася лишатися непомітною. Пів року тому вона ніколи б не повірила, що її життя без Ріна стане ще гіршим. Брат хоч і був схильний до вибухів люті, але завдяки йому інші ватажани трималися на відстані від Вен. У ватагах майже не було жінок: зазвичай ті, що жили серед злодіїв, зрештою опинялися в борделі. Рін завжди повторював їй, що дівчина, якщо хоче вижити, має бути міцною — міцнішою навіть за чоловіка.

«Гадаєш, якийсь ватажок захоче морочитися з тобою у своїй команді? — казав він їй. — Навіть я не маю бажання працювати з тобою, а я твій брат».

Спина досі пульсувала болем: учора Кеймон її відшмагав. Кров, мабуть, зіпсувала сорочку, але нової купити Вен не могла. Кеймон забирав собі її платню, щоб відшкодувати борги, які лишив Рін.

«Але я сильна», — подумала вона.

У цьому була дивна іронія. Шмагання майже не завдавали їй болю, адже часті напади братового гніву зробили Вен стійкою і водночас навчили її видаватися нещасною і зламаною. Певною мірою вона знаходила в побоях захист. Синці й рубці гоїлися, але кожен удар батога загартовував її дедалі більше. Робив її сильнішою.

Кеймон підвівся й дістав із кишені жилета золотий годинник. Відтак кивнув до одного з поплічників, а тоді обвів приміщення поглядом, шукаючи... її.

Його очі зупинилися на Вен.

— Час іти.

Дівчина нахмурилася. «Іти куди?»

Будівля міністерського Кантону фінансів справляла неабияке враження, хоча, як на те вже пішло, усе, що стосувалося Сталевого Міністерства, мало схильність справляти неабияке враження.

Високий і масивний будинок мав на фасаді величезне вікно-троянду[1], але ззовні скло було темне. Поруч із вікном звисали два великі прапори, на їхній червоній з плямами від кіптяви тканині видніли написи, що звеличували Пана Всевладаря.

Кеймон критичним поглядом вивчав будівлю. Вен відчувала його острах. Кантон фінансів був далеко не найстрашнішим — Кантон інквізиції або навіть Кантон правовір’я мали куди зловіснішу репутацію. Однак добровільно зайти до будь-якого з підрозділів Міністерства, віддати себе в руки зобов’язувачів — на таке зважуються тільки після тривалих роздумів.

Кеймон глибоко вдихнув і рушив уперед, щокроку постукуючи по бруківці дуельним ціпком. Він був одягнений у багате дворянське вбрання, а шість членів ватаги, зокрема й Вен, супроводжували його під виглядом «слуг».

Дівчина піднялася сходами за Кеймоном, а тоді зачекала, коли один із ватажан вискочив наперед, щоб відчинити двері для свого «пана». З усієї шістки, схоже, тільки Вен нічого не знала про плани ватажка. Видавалося підозрілим те, що Терона, Кеймонового спільника по афері, з ними не було.

Вен зайшла до будівлі Кантону. З вікна-троянди падало густо-червоне світло, помежоване іскристими блакитними променями. Наприкінці довгого вестибюля за столом сидів самотній зобов’язувач із татуюваннями середньої ланки.

Кеймон підійшов до нього, глухо постукуючи ціпком по килиму.

— Я лорд Жедю, — повідомив він.

«Що ти замислив, Кеймоне? — подумала Вен. — Ти казав Терону, що не хочеш зустрічатися з преланом Лером у його офісі в Кантоні. А тепер сам прийшов сюди».

Зобов’язувач кивнув, записавши щось до реєстраційного журналу.

— Можете взяти з собою одного супутника й пройти до чекальні, — він вказав рукою. — Решта мусять лишитися тут.

Відвідувач презирливо чмихнув, даючи зрозуміти, що він думає про таке обмеження, але зобов’язувач не підвів очей від журналу. Якусь хвилю Кеймон постояв, і Вен так і не зрозуміла, чи він справді розсердився, чи тільки вдає обуреного аристократа. Урешті він тицьнув пальцем у Вен.

— Ходімо, — сказав він, відтак обернувся й перевальцем рушив до вказаних дверей.

У пишно облаштованій чекальні в різних позах нудилися кілька дворян. Кеймон вибрав собі крісло й усівся, а тоді вказав на столик із вином і тістечками в червоній глазурі. Вен слухняно подала йому келих вина й тацю з тістечками, намагаючись не зважати на власний голод.

Кеймон узявся наминати тістечка, тихо плямкаючи губами.

«Він нервує. Ще більше, ніж минулого разу».

— Коли ми зайдемо, щоб я не чув від тебе ані слова, — пробурчав Кеймон з набитим ротом.

— Ти зраджуєш Терона, — прошепотіла Вен.

Кеймон кивнув.

— Але як? Навіщо?

Теронів план був складний для виконання, але сам задум був простий. Щороку з розміщених на півночі навчальних закладів Міністерство переправляло новий випуск своїх послушників, майбутніх зобов’язувачів, на південь, до Лютаделя, щоб закінчити їхній вишкіл. Терон довідався, що ці послушники та їхні наставники під виглядом багажу перевозили з собою чималі суми міністерських коштів, щоб передати їх на зберігання в Лютаделі.

Влаштувати розбійницький напад в Останній імперії було досить складно, адже всі водні шляхи повсякчас патрулювалися. Проте якби хтось сам організовував перевезення послушників, грабунок ставав можливим. У потрібну мить сторожа напала б на власних пасажирів... Можна було непогано заробити, а потім скинути все на розбійників.

— Теронова ватага слабка, — відповів Кеймон. — Він занадто багато витратився на підготовку цієї роботи.

— Але ж йому все повернеться... — почала Вен.

— Не повернеться, якщо я візьму зараз те, що можу, а потім утечу, — усміхаючись, урвав її Кеймон. — Я переконаю зобов’язувачів виплатити мені завдаток, буцімто щоб підготувати човни до подорожі, а тоді зникну, і нехай Терон сам має справу з розлюченим Міністерством, коли воно зрозуміє, що його обшахрували.

Вен відступила, дещо приголомшена. Така афера, як ця, мала коштувати Теронові не одну тисячу скринців. Якщо тепер усе зірветься, йому кінець. Він навіть не матиме часу на помсту, бо доведеться рятуватися від Міністерства. Кеймон заробить швидкі гроші та спекається одного з найсильніших суперників.

«Терон утнув дурницю, коли взяв Кеймона спільником», — подумала Вен. А втім, він запропонував йому велику частку: мабуть, гадав, що жадібність стримає Кеймона від зради доти, доки Терон сам його не обшахрує. Проте Кеймон діяв швидше, ніж будь-хто, зокрема й Вен, очікували від нього. Хіба міг Терон припустити, що його спільник вирішить зруйнувати їхню роботу замість того, щоб зачекати й урвати весь куш, пограбувавши човни з послушниками?

Шлунок Вен стиснувся. «Це лише ще одна зрада, — з болем подумала вона. — Чому це досі мене хвилює? Усі зраджують усіх. Так улаштоване життя».

Їй хотілося знайти якийсь куток, тісний і відлюдний, і забитися до нього. Лишитися на самоті.

«Усі тебе зрадять. Усі».

Але втекти було нікуди. Урешті зайшов зобов’язувач нижчого рангу й викликав лорда Жедю. Вен пішла за Кеймоном, і їх провели до приймальні.

Чоловік, що сидів за столом, не був преланом Лером.

Кеймон став у дверях. Кімната була опоряджена скромно: лише письмовий стіл і простий сірий килим на підлозі. Кам’яні стіни були голі, а єдине вікно — завширшки з долоню. Зобов’язувач, що чекав на них, мав довкола очей одні з найвигадливіших тату, які Вен тільки бачила. Вона не була певна, про який ранг свідчили ці химерні лінії, що тяглися аж до вух і через усе чоло.

— Лорде Жедю, — промовив дивний зобов’язувач.

Як і Лер, він був одягнений у сіре вбрання, однак сильно відрізнявся від тих суворих чиновників, з якими раніше Кеймонові доводилося мати справу. Цей чоловік був стрункий і жилавий, а чисто виголена трикутної форми голова надавала йому заледве не хижого вигляду.

— Я гадав, що мав би зустрітися з преланом Лером, — промовив Кеймон, не проходячи до кімнати.

— У прелана Лера з’явилися інші справи. Я великий прелан Ар’єв, голова ради, що розглядала вашу пропозицію. Маєте рідкісну нагоду звернутися до мене напрямки. Зазвичай я не вислуховую відвідувачів особисто, однак Лерова відсутність змусила мене взяти на себе частину його обов’язків.

Вен напружилася. Щось підказувало їй: «Треба вшиватися. І то негайно».

Кеймон довго стояв на місці. Видно було, як він обмірковує, що робити. Забратися звідси? Чи все ж ризикнути заради більшої здобичі? Вен байдуже було на здобич, вона лише хотіла жити. Але Кеймон не став би ватажком злодійської банди, якби час від часу не ставив на кін усе. Він поволі пройшов до кімнати й сторожко сів навпроти зобов’язувача.

— Отже, великий прелане Ар’єв, — обережно почав Кеймон. — Оскільки мене викликали на ще одну зустріч, я припускаю, що рада досі розглядає мою пропозицію?

— Атож, розглядаємо, — відказав зобов’язувач. — Хоча мушу визнати, деякі члени ради побоюються вести справи з родиною, що так близько підійшла до фінансової катастрофи. Зазвичай Міністерство воліє не ризикувати з контрактами.

— Розумію.

— Але, — додав Ар’єв, — є інші, які схильні скористатися вигодами вашої пропозиції.

— І до якої з цих груп належите ви, ваша милосте?

— Я поки ще не визначився, — зобов’язувач подався вперед. — Саме тому я й сказав, що вам випала рідкісна нагода. Переконайте мене, лорде Жедю, — і ви матимете ваш контракт.

— Предан Лер, гадаю, виклав основні деталі моєї пропозиції, — сказав Кеймон.

— Авжеж, але я хотів би почути ці аргументи з ваших вуст. Будьте такі ласкаві.

Вен насупилася. Вона лишилася стояти біля дверей, досі майже переконана, що їй слід утікати.

— Отже? — поквапив Ар’єв.

— Нам потрібен цей контракт, ваша милосте, — сказав Кеймон. — Без нього наші човни не зможуть більше ходити каналошляхами. Ця угода дала б нам такий потрібний період стабільності — ми дістали б змогу підтримувати наші судна на плаву, поки не знайдемо нових контрактів.

Ар’єв якусь хвилю пильно вивчав Кеймона.

— Я певен, ви здатні на більше, лорде Жедю. Лер сказав, що ви були дуже переконливі. Доведіть мені, що ви заслуговуєте на нашу підтримку.

Вен приготувала свою «удачу». Вона могла зробити Ар’єва довірливішим... але щось її стримувало. Щось було негаразд.

— Ми — найкращий вибір для вас, ваша милосте, — сказав Кеймон. — Ви боїтеся, що мій дім зазнає фінансового краху? Навіть якщо так станеться, ви нічого не втратите. У найгіршому разі мої човни зупиняться, і вам доведеться шукати іншого перевізника. А якщо вашої підтримки вистачить, щоб урятувати мій дім, ви матимете вигідний довгостроковий контракт.

— Ясно, — недбало кинув Ар’єв. — Але чому Міністерство? Чому не укласти угоди з кимось іншим? Я впевнений, є й інші можливості використання ваших човнів, інші замовники, що радо вхопилися б за такі розцінки.

— Тут річ не в грошах, ваша милосте, — насупився Кеймон. — Тут ідеться про перемогу, яку ми здобудемо, якщо укладемо контракт із Міністерством, про впевненість, яку треба продемонструвати. Якщо ви нам довіряєте, довірятимуть і інші. Мені потрібна ваша підтримка.

Кеймон аж спітнів. Він, мабуть, уже шкодував про свою гру. Невже його підставили? Може, за цією дивною зустріччю стоїть Терон?

Зобов’язувач спокійно чекав. Вен знала, що він може їх знищити. Якщо запідозрить, що вони його ошукують, Ар’єв може передати їх до Кантону інквізиції. Чимало дворян заходило до будівлі Кантону, щоб ніколи з неї не вийти.

Зціпивши зуби, Вен потягнулася до зобов’язувача й використала на нього «удачу», щоб зробити його менш підозріливим.

Ар’єв усміхнувся.

— Що ж, ви мене переконали, — несподівано виголосив він.

Кеймон полегшено зітхнув.

— У вашому останньому листі, — додав Ар’єв, — ви прохаєте три тисячі скринців авансу, щоб полагодити спорядження й відновити перевезення. Підійдіть до писаря у вестибюлі, він оформить папери, і вам видадуть потрібну суму.

Зобов’язувач дістав зі стосу аркуш грубого канцелярського паперу й поставив унизу печатку.

— Ваш контракт, — він простягнув угоду Кеймонові.

Той широко всміхнувся.

— Я знав, що правильно вчиню, якщо звернуся до Міністерства, — сказав він, беручи контракт.

Відтак підвівся, шанобливо кивнув зобов’язувачу, а тоді жестом наказав Вен відчинити двері.

Дівчина відчинила. «Щось тут не так. Щось тут геть не так».

Вона затрималася, пропускаючи Кеймона, й обернулася, щоб поглянути на зобов’язувача. Той досі всміхався.

Щасливий зобов’язувач — це завжди поганий знак.

Однак ніхто їх не затримав, коли вони минали чекальню і вельможних відвідувачів, що зібралися там. Кеймон завірив і відніс контракт вказаному писареві, а солдати так і не з’явилися, щоб їх арештувати. Писар дістав невеличку скриньку з монетами і байдужісінько вручив її Кеймонові.

А потім вони просто вийшли з Кантону. Кеймон із явною полегкістю зібрав решту своїх супутників. Не чути було ні криків тривоги, ні тупоту солдатських чобіт. Вони були вільні. Кеймон успішно обшахрував і Міністерство, і ватажка іншої банди.

Принаймні так здавалося.

Келсьє запхав до рота ще одне маленьке глазуроване тістечко і з насолодою прожував. Гладкий злодій і його худорлява супутниця минули чекальню і вийшли до вестибюля. Зобов’язувач, з яким вони розмовляли, лишився в кабінеті, чекаючи, мабуть, на наступного відвідувача.

— То як? — запитав Доксон. — Що скажеш?

Келсьє глянув на тістечка.

— Непогані, — відказав він, беручи ще одне. — Міністерство завжди мало чудовий смак. Не дивно, що й смаколики в них першокласні.

Доксон закотив очі.

— Я питаю про дівчину, Келе.

Келсьє всміхнувся, згріб одразу чотири тістечка й кивнув головою в бік дверей. У чекальні Кантону було забагато люду, щоб обговорювати делікатні питання. Дорогою до виходу він спинився біля секретаря, що сидів у кутку, й повідомив, що зустріч доведеться перенести.

Вони перетнули вестибюль, проминувши огрядного злодія, що розмовляв із писарем. Келсьє вийшов надвір, натягнув каптур — попіл досі падав — і рушив через вулицю. Біля провулку, звідки можна було спостерігати за виходом із Кантону, він спинився і став задоволено наминати тістечка.

— Як ти про неї дізнався? — запитав він, жуючи.

— Від твого брата, — відказав Доксон. — Кілька місяців тому Кеймон намагався обшахрувати його й узяв із собою це дівча. Власне кажучи, Кеймонів маленький талісман у деяких колах уже набув чималої слави. Я досі не впевнений: відомо йому, хто вона, чи ні. Ти ж знаєш, якими забобонними можуть бути злодії.

Келсьє кивнув, обтрушуючи руки від крихт.

— А як ти дізнався, що вона буде сьогодні тут?

Доксон стенув плечима.

— Кілька хабарів кому треба. Я мав дівчину на оці відтоді, як Марш вказав на неї. Хотів дати тобі можливість поспостерігати за її роботою самому.

На протилежному боці вулиці двері Кантону нарешті розчинилися, і сходами зійшов Кеймон, оточений гуртом своїх «слуг». Худенька коротко стрижена дівчина була з ними. Її вигляд змусив Келсьє спохмурніти. Кроки дівчини були нервові й полохливі, вона мало не підстрибувала, коли хтось робив різкий рух. На правому боці обличчя видніли сліди синця, що не зійшов остаточно.

Келсьє глянув на бундючного Кеймона. «Треба буде вигадати щось особливе для цього персонажа».

— Бідолашка, — пробурмотів Доксон.

Келсьє кивнув.

— Незабаром вона від нього звільниться. Просто диво, що її ніхто досі не знайшов.

— То твій брат мав рацію?

— Так. Вона щонайменше імлиста, а якщо Марш бачить у ній більше, то я схильний йому вірити. Я трохи здивований, що дівчина застосувала алломантію на чиновника Міністерства, та ще й у будівлі Кантону. Гадаю, вона навіть не усвідомлює, що саме робить.

— Хіба таке можливо? — запитав Доксон.

— Так. Можна спалювати мікроелементи, які є у воді, хоча вони дають лише дрібку сили. Це одна з причин, чому Пан Всевладар побудував столицю саме на цьому місці — тутешній ґрунт містить багато металів. Я б сказав...

Він урвав мову і злегка насупився. Щось було негаразд. Келсьє глянув у бік Кеймона та його ватаги. Ті ще не зникли з поля зору — вони саме перетинали вулицю, відходячи в південному напрямку.

У дверях Кантону з’явилася постать. Стрункий, з упевненою поставою чоловік мав довкола очей татуювання великого прелана Кантону фінансів. Мабуть, саме з ним щойно зустрічався Кеймон. Зобов’язувач вийшов із будівлі, а разом із ним виступив ще один чоловік.

Доксон, що стояв поруч, ураз заціпенів.

Другий чоловік був високий, міцної статури. Коли він обернувся, Келсьє побачив, що в очниці чоловіка забито грубі металеві штирі. Завтовшки з око, стрижні-цвяхи були такі довгі, що їхні гостряки десь на дюйм стирчали з потилиці, гладко виголеної, як і вся голова. Пласкі кінці, наче два срібні диски, блищали в очницях — там, де мали бути очі.

Сталевий інквізитор.

— Що тут робить цей нелюд? — запитав Доксон.

— Стій спокійно, — сказав Келсьє, намагаючись виконати власну пораду.

Інквізитор подивився в їхній бік. Його металеві очі оглянули Келсьє, а тоді обернулись у тому напрямку, куди пішов Кеймон із дівчиною. Як і всі інквізитори, цей мав довкола очей складний татуйований візерунок — переважно чорний, лише з однією виразною червоною лінією, яка свідчила про високий ранг у Кантоні інквізиції.

— Він тут не через нас, — сказав Келсьє. — Я нічого не спалюю, він гадає, що ми просто звичайні дворяни.

— Дівчина, — мовив Доксон.

Келсьє підтвердив кивком голови.

— За твоїми словами, Кеймон уже протягом якогось часу крутить цю оборудку з Міністерством. Мабуть, дівчину помітив котрийсь із зобов’язувачів. Вони навчені розпізнавати, коли алломант торкається їхніх емоцій.

Доксон замислено насупився. На протилежному боці вулиці інквізитор про щось розмовляв із зобов’язувачем, після чого обидва неквапливо рушили в тому напрямку, в якому зник Кеймон.

— Вони, мабуть, приставили до них «хвіст», — сказав Доксон.

— Це ж Міністерство, — відповів Келсьє. — Щонайменше два «хвости».

Доксон кивнув.

— Кеймон приведе їх просто до свого сховку. Десятки людей загинуть. Вони, звісно, не найприємніші особи, але...

— Але вони по-своєму борються з Останньою імперією, — докінчив Келсьє. — Крім того, я не можу дозволити ймовірній з-імли-народженій вислизнути від нас: я хочу поспілкуватися з дівчиною. Розберешся з тими «хвостами»?

— Я сказав, що знудився, Келе, а не що втратив форму, — відповів Доксон. — Я ще можу дати раду кільком міністерським лакизам.

— Добре, — мовив Келсьє, дістаючи з кишені плаща невеличкий флакон.

Усередині в спиртовому розчині плавали крихітні ошурки різних металів. Залізо, сталь, олово, п’ютер[2], мідь, бронза, цинк і латунь — вісім основних алломантичних металів. Келсьє відкоркував флакончик і одним швидким ковтком вихилив його вміст. Відтак сховав до кишені порожню пляшечку й витер губи.

— Я беру на себе інквізитора.

Доксон глянув на нього з тривогою.

— Ти збираєшся битися з ним?

Келсьє похитав головою.

— Це надто небезпечно. Я лише відверну його увагу. Нумо, до роботи. Не можна, щоб Міністерство знайшло сховок.

Доксон кивнув.

— Зустрінемося на п’ятнадцятому перехресті, — сказав він, після чого пірнув у провулок і зник за рогом.

Келсьє дав другові час, полічивши до десяти, а відтак сягнув усередину себе й підпалив усі метали. Його тіло виповнилося силою, ясністю й міццю.

Келсьє всміхнувся, а тоді, спалюючи цинк, потягнувся до інквізитора й різко смикнув його емоції. Нелюд завмер, а потім крутнувся на місці, обернувшись у бік Кантону.

«Що ж, побавимося в лови», — подумав Келсьє.

3

Ми прибули до Террісу на початку тижня, і маю зазначити, що краєвиди тут гарні. На півночі високі гори зі сніговими шапками на лисих маківках і схилами, вкритими плащами лісу, стоять, наче боги, які вартують цей зелений і родючий край. Мої землі на півдні переважно рівнинні; гадаю, вони мали б не такий похмурий вигляд, якби кілька гір їх урізноманітнили.

Тутешні люди — переважно скотарі, хоча дроворуби й хлібороби теж трапляються. Цей край — ниви й пасовища, і дивно, що в такій сільській місцевості народилися пророцтва й віровчення, на які тепер покладається весь світ.

Кеймон лічив золоті монети, одну за одною опускаючи їх до невеличкої скриньки, що стояла на його столі. Він досі видавався трохи приголомшеним. І не дивно: три тисячі скринців — казково велика сума, набагато більша, ніж Кеймон міг заробити за цілий рік, нехай навіть дуже вдалий. Найближчі поплічники сиділи разом із ним, ель лився рікою, раз по раз вибухав регіт.

Вен сиділа в кутку, намагаючись зрозуміти, що її непокоїть. Три тисячі скринців. Міністерство ніколи б не видало таку суму так легко. Прелан Ар’єв видавався надто розумним, щоб його можна було пошити в дурні.

Кеймон опустив ще одну монету до скриньки. Виставляти таке багатство напоказ було або дурістю, або хитрим задумом. Злодійські ватаги додержувалися суворого правила: кожен отримував частку здобичі відповідно до свого статусу. Звісно, іноді спокуса порішити ватажка й забрати його гроші собі була велика, але успішний лідер давав більше прибутку кожному ватажанину. Убити його передчасно означало позбутися майбутніх доходів та ще й накликати на себе гнів інших членів ватаги.

І все ж... три тисячі скринців... цього могло виявитися досить, щоб спокусити навіть найрозважливішого злодія. Усе це було неправильно.

«Треба вибиратися звідси, — вирішила Вен. — Утікати від Кеймона, утікати з цього лігва, бо щось може статися».

Однак... утікати? Самій? Вона ще ніколи не лишалася сама, поруч завжди був Рін. Це він водив її від міста до міста, приєднуючись до різних злодійських ватаг. Вен любила самотність. Але думка про те, щоб жити в місті самій, жахала її. Саме тому вона так і не втекла від Ріна, саме тому зосталася з Кеймоном.

Вона не могла піти. Але мусила. Вен обвела очима приміщення. Серед ватажан небагато було таких, до кого б вона почувала бодай якусь приязнь. І все ж кількох із них їй би було шкода, якби зобов’язувачі справді завдали удару по їхній ватазі. Кількох, хто не намагався її скривдити, а іноді — дуже-дуже рідко — навіть виявляв до неї якусь крихту доброти.

Нагорі цього списку стояв Улеф. Він не був їй другом, але ближчої за нього людини після того, як утік Рін, вона не мала. Якщо він піде з нею, їй принаймні не доведеться бути самій. Вен обережно підвелася й пройшла попід стіною до того місця, де Улеф пив разом із молодшими ватажанами.

Дівчина смикнула його за рукав. Хлопчина обернувся до неї, лише трохи підпилий.

— Вен?

— Улефе, — пошепки мовила вона. — Нам треба йти.

Він насупився.

— Йти? Куди йти?

— Куди-небудь, — прошепотіла Вен. — Аби лише звідси.

— Зараз?

Дівчина наполегливо закивала головою.

Улеф озирнувся на друзів, які, підсміхуючись, кидали значливі погляди на нього і Вен.

Хлопчина почервонів.

— Ти хочеш кудись піти? Тільки ти і я?

— Я не про це, — відказала Вен. — Просто... треба залишити це лігво. І я не хочу лишатися сама.

Улеф знову насупився. Він нахилився ближче, дихнувши на неї елем.

— У чому річ, Вен? — тихо запитав він.

Дівчина завагалася.

— Я... мені здається, щось може статися, Улефе, — прошепотіла вона. — Щось, пов’язане із зобов’язувачами. Я просто не хочу зараз бути тут.

Улеф якусь хвилю сидів мовчки.

— Гаразд, — урешті сказав він. — Як довго це триватиме?

— Я не знаю, — відповіла Вен. — До вечора, щонайменше. Але нам треба йти звідси. Негайно!

Він поволі кивнув.

— Зачекай тут хвильку, — прошепотіла Вен, обертаючись.

Вона метнула поглядом на Кеймона, що реготав з котрогось із власних дотепів, а тоді, намагаючись не привертати уваги, перетнула задимлене й брудне від попелу приміщення та пройшла до загальної спальні.

Це був довгий голий коридор із розкладеними на підлозі постелями. Тут було тісно й незручно, але все ж значно краще, ніж у холодних провулках, де Вен ночувала, коли волочилася по світу з Ріном.

«Можливо, доведеться знову звикати до провулків», — подумала вона. Колись Вен уже змогла вижити на вулиці. Виживе знову.

Вона підійшла до своєї підстилки, одним вухом дослухаючись до притлумленого реготу й п’яних вигуків, що долинали з сусідньої кімнати. Дівчина опустилася навколішки й оглянула свої убогі пожитки. Якщо з ватагою щось станеться, прийти знову до цього лігвища Вен більше не зможе. Ніколи. Але забрати постіль вона не могла — це виказало б її відразу. Тому лишалася тільки маленька скринька з особистими речами: по камінчику з кожного міста, в якому вона була; сережка, яку, за Ріновими словами, їй дала мати; і неправильної форми шматочок обсидіану завбільшки з велику монету, що його брат носив із собою як талісман. Це була єдина річ, яку він лишив, коли пів року тому втік із ватаги. Покинувши сестру.

«Точнісінько як завжди обіцяв, — суворо нагадала собі Вен. — Я ніколи не думала, що він справді піде, — і саме тому він мав так вчинити».

Вона стиснула уламок обсидіану в долоні, камінці поклала до кишені, а сережку вставила в ліве вухо. То була зовсім простенька річ, невеличка шпилька, не варта навіть того, щоб її красти. Саме тому Вен не боялася лишати сережку в загальній спальні, хоча надівала її рідко, побоюючись, що прикраса додасть їй жіночності.

Грошей у неї не було, але Рін навчив її збирати покидьки й жебрати. В Останній імперії — а надто в Лютаделі — важко було промишляти що тим, що тим, але Вен якось дасть собі раду, якщо доведеться.

Дівчина лишила скриньку й постіль, а тоді прослизнула назад до загальної кімнати. Можливо, вона даремно непокоїться; може, з ватагою нічого поганого не станеться. У іншому разі... що ж, якщо Рін і навчив її чогось, то це берегти власну шкуру. Узяти з собою Улефа було вдалою думкою. У нього є контакти в Лютаделі. Якщо з Кеймоновою ватагою станеться щось погане, Улефу, можливо, вдасться знайти роботу для себе і для неї...

Вен завмерла посеред кімнати: Улефа не було біля столу, де вона його лишила. Натомість хлопець стояв, принишкнувши, у передній частині приміщення. Біля шинквасу. Біля... Кеймона.

— Це що таке?! — Кеймон підвівся, обличчя його було червоне, як сонце. Відштовхнувши стілець з дороги, він, уже добряче п’яний, рушив до дівчини. — Утікаєш? Щоб закласти мене Міністерству?

Вен відчайдушно кинулася до сходів, обминаючи столи й проштовхуючись повз ватажан.

Дерев’яний стілець, що його жбурнув Кеймон, поцілив її просто в спину і збив із ніг. Між лопатками спалахнув біль. Кілька ватажан закричали, коли стілець, відскочивши від неї, із глухим стуком упав на дощану підлогу.

Вен лежала причмелена. А тоді щось усередині — щось, про що вона знала, але чого не розуміла, — додало їй сил. Голова перестала паморочитися, біль допоміг зосередитися. Вона незграбно звелася на ноги.

Кеймон уже був біля неї. Щойно Вен підвелася, він ударив її тильним боком долоні. Від ляпасу її голова смикнулась убік, аж заболіли в’язи. Біль був такий різкий, що Вен майже не відчула, як знову вдарилася об підлогу.

Кеймон нахилився над нею, схопивши за комір, підняв її та заніс кулак. Вен навіть не намагалася думати або щось говорити: вона могла зробити лише одне. Шаленим зусиллям вона зібрала всю свою «удачу» й кинула її в Кеймона, силкуючись угамувати його лють.

Ватажок завагався. На мить його очі пом’якшали. Він трохи опустив її.

А потім гнів повернувся. Важкий. Страшний.

— Клята дівка, — пробурмотів Кеймон, хапаючи Вен за плечі й струшуючи нею. — Твій зрадливий брат ніколи не поважав мене, і ти така сама. Я занадто добре ставився до вас обох. Треба було...

Вен спробувала випручатися, але Кеймон тримав її міцно. У розпачі вона роззирнулася, сподіваючись на допомогу, — хоча й знала, що побачить. Байдужість. Ватажани відвернулися, обличчя у декотрих були збентежені, але не співчутливі. Улеф досі стояв біля Кеймонового столу, винувато опустивши очі.

Вен здалося, що вона чує у своїй голові голос, який шепоче їй. Рінів голос. «Дурна! Безжалісність — найлогічніше з усіх почуттів. У тебе немає тут друзів. У тебе ніколи не буде друзів у підпільному світі!»

Вен знову заборсалася, але Кеймон ударив її ще раз. Вона впала, удар приголомшив її, вибивши повітря з легень.

«Треба витерпіти, треба витерпіти, — повторювала дівчина подумки, відчуваючи, як мозок затуманюється. — Він мене не вб’є. Я йому потрібна».

Але коли вона кволо обернулася, то на обличчі Кеймона, що нависав над нею в тьмяному світлі кімнати, побачила п’яну лють. Вен зрозуміла, що цього разу буде інакше. Цього разу простими стусанами не обійдеться. Ватажок гадав, що вона мала намір здати його Міністерству. Він не панував над собою.

Очі його палали жагою вбивства.

«Будь ласка!» — у розпачі подумала Вен і звернулася до своєї «удачі», силкуючись змусити її запрацювати. Відповіді не було. «Удача» її зрадила.

Кеймон нахилився, бурмочучи щось під ніс, і схопив її за плече. Відтак здійняв руку — його м’ясиста долоня стиснулася в кулак, м’язи напружилися, з розлюченого обличчя сповзла краплина поту й упала Вен на щоку.

За кілька кроків від них двері, що виводили до сходів, затремтіли, а тоді відчинилися. Кеймон завмер із піднесеною рукою і люто зиркнув у той бік: якого це нещасливого ватажанина лиха принесла в такий невдалий момент?

Вен навіть не глянула на новоприбулого. Користаючись нагодою, вона спробувала звільнитися від Кеймонової хватки, але сил забракло. Обличчя пашіло від удару, а на губах вона відчувала смак крові. Плече було неприродно викручене, а бік болів там, де вона вдарилася об підлогу. Вен вчепилася нігтями в Кеймонову руку, але раптом відчула, що слабне. Внутрішня сила полишила її, як до того полишила «удача». Біль ураз зробився сильнішим, приголомшливішим, вимогливішим.

Вен обернулася й відчайдушно глянула в бік дверей. Ті були так близько... до болю близько. Вона майже втекла. Ще б трішки...

І тоді вона побачила чоловіка, що мовчки стояв у дверному отворі. Вен не знала його. Високий, із яструбиним обличчям і світлим волоссям, він був одягнений у вільне дворянське вбрання, а з його плечей спадав просторий плащ. Незнайомцю було років тридцять п’ять. Він не мав ні капелюха, ні дуельного ціпка.

І вигляд у нього був дуже-дуже розлючений.

— Що це значить? — зажадав знати Кеймон. — Хто ти такий?

«Як він пробрався повз вартових? — подумала Вен, силкуючись повернути ясність мислення. Біль. Вона впорається з болем. — Зобов’язувачі... це вони послали його?»

Незнайомець поглянув на Вен, і вираз його обличчя дещо пом’якшав. А тоді він перевів погляд на ватажка банди, і його очі потемніли.

Гнівні запитання обірвалися, коли Кеймона немовби якоюсь потужною силою зненацька відкинуло назад. Його рука відпустила плече Вен, і він гепнув додолу, аж здригнулася дощана підлога.

У кімнаті запала тиша.

«Треба забиратися звідси», — подумала Вен, змушуючи себе звестися рачки. Кеймон стогнав від болю за кілька кроків від неї. Дівчина відповзла вбік і сховалася під порожній стіл. Лігвище мало таємний вихід, лаз біля дальньої стіни. Якби дістатися до нього...

Зненацька Вен огорнув безмежний спокій. Це почуття впало на неї, як несподіваний тягар, заглушивши всі інші емоції, немовби їх розчавила чиясь могутня рука. Страх згас, наче задмухнута свічка, і навіть біль здавався неважливим.

Вен сповільнилася, дивуючись зі свого переляку. Вона підвелася на рівні й, досі трохи причмелена, важко дихаючи, зупинилася перед лазом.

«Кеймон щойно намагався вбити мене! — нагадала їй логічна частина мозку. — Хтось напав на лігвище. Треба втікати звідси!» Але її емоції не збігалися з логікою. Вона почувалася... умиротворено. Безтурботно. А ще їй стало дуже цікаво.

Хтось інший застосовував «удачу» на неї.

Якимось чином вона здогадалася, хоча раніше ніколи не зазнавала її впливу на собі. Вен зупинилася, тримаючись рукою за стіл, і поволі обернулася. Незнайомець досі стояв у дверях. Пильним оком він вивчав її, а тоді заспокійливо всміхнувся.

«Що відбувається?»

Нарешті чоловік ступив до приміщення. Кеймонові ватажани й далі сиділи за столами. Вони видавалися враженими, але — на диво — не стурбованими.

«Він застосовує “удачу” на них усіх. Але... як йому вдається впливати на стількох людей одночасно?» Вен ніколи не могла накопичити «удачі» більше, ніж на одиничні короткі дотики.

Коли незнайомець пройшов до кімнати, Вен нарешті побачила, що за ним у сходовому прогоні стоїть ще один чоловік. Цей другий не мав такого показного вигляду. Він був нижчий на зріст, із невеличкою темною борідкою і коротко підстриженим прямим волоссям. На ньому теж був дворянський костюм, хоча й не такого бездоганного крою.

На іншому боці кімнати Кеймон застогнав і сів, тримаючись за голову. Відтак поглянув на двох чоловіків.

— Пане Доксоне! Е-е... м-м... яка несподівана зустріч!

— Авжеж, — погодився нижчий незнайомець, Доксон.

Вен насупилася. Щось у чоловіках їй видалося знайомим. Десь вона їх мала бачити.

«Кантон фінансів, — збагнула дівчина. — Вони сиділи в чекальні, коли ми з Кеймоном виходили».

Ватажок важко підвівся й пильно глянув на білявого гостя. Погляд його впав на руки чоловіка, посмуговані дивними шрамами.

— Пане Всевладарю... — прошепотів Кеймон. — Уцілілий в Гатсіні!

Вен знову насупилася. Ці слова нічого їй не сказали. Вона мала б знати цього чоловіка? Попри почуття спокою, забої і рани досі пульсували болем, а в голові паморочилося. Щоб не впасти, дівчина сперлася на стіл, але не сіла.

Хай хто був цей чоловік, Кеймон вочевидь вважав його важливою особою.

— Пане Келсьє! — забелькотів він. — Це велика честь!

Незнайомець — Келсьє — похитав головою.

— Знаєш, мені геть не цікаво тебе слухати.

Кеймон кавкнув від болю, коли його знову віджбурнуло навзнак. Келсьє під час цього й пальцем не поворухнув. А проте ватажок упав додолу, наче його штовхнула якась незрима сила.

Кеймон замовк, і Келсьє обвів поглядом кімнату.

— Решта знають, хто я?

Багато ватажан закивали головами.

— Добре. Я навідався до вашого лігва, бо ви, друзі мої, сильно мені заборгували.

У кімнаті запала тиша, яку порушували тільки Кеймонові стогони. Нарешті хтось несміливо промовив:

— Ми... заборгували, пане Келсьє?

— Саме так. Бачте, річ у тому, що ми з паном Доксоном щойно врятували ваші життя. Ваш некомпетентний ватажок близько години тому вийшов із Кантону фінансів і попрямував відразу до цього сховку, навіть не здогадуючись, що назирці за ним пішли два міністерські розвідники: один високопоставлений прелан і один... сталевий інквізитор.

Усі немов заніміли.

«Ох, Пане...» — подумала Вен. Вона мала рацію, але діяла занадто повільно. Якщо інквізитор...

— Я подбав про інквізитора, — сказав Келсьє.

Він замовк, і багатозначність фрази повисла в повітрі. Що ж то за чоловік, який із такою легкістю повідомляє, що він «подбав» про інквізитора? Подейкували, що ті істоти були безсмертні, що вони могли зазирнути людині в душу і що дорівнятися їм у бою не міг ніхто.

— І вимагаю оплати за надані вам послуги, — додав Келсьє.

Кеймон цього разу не підвівся: він добряче вдарився й тепер вочевидь погано тямив, що відбувається. Решта присутніх мовчали. Нарешті Мілев — темношкірий чоловік, що був Кеймоновим заступником, — схопив зі столу скарбничку з міністерськими скринцями й кинувся до Келсьє, простягаючи її.

— Це гроші, які Кеймон отримав від Міністерства, — пояснив він. — Три тисячі скринців.

«Мілев аж зі шкури пнеться, щоб догодити йому, — подумала Вен. — Це щось більше, ніж просто “удача”. Або ж це така “удача”, якої я ніколи б не змогла застосувати».

Келсьє повагався хвилю, а тоді взяв скриньку з грошима.

— А ти хто?

— Мілев, пане Келсьє.

— Що ж, ватажку Мілеве, я задовільнюся цією платою... якщо ти зробиш для мене ще дещо.

Мілев згідливо закивав.

— Чим я можу вам прислужитися?

Келсьє вказав порухом голови на напівпритомного Кеймона.

— Подбай про нього.

— Звісно, — відказав новий ватажок.

— Я хочу, щоб він жив, — Келсьє застережливо підняв палець. — Але не хочу, щоб він насолоджувався життям.

Мілев кивнув.

— Ми змусимо його жебрати. Пан Всевладар не полюбляє жебраків — Кеймонові нелегко буде вижити тут, у Лютаделі.

«А коли цей Келсьє відвернеться, Мілев усе одно позбудеться колишнього ватажка».

— Добре, — мовив Келсьє. Відтак відкрив скарбничку й узявся відраховувати золоті скринці. — А ти тямовитий чоловік, Мілеве. Спритний і не такий полохливий, як решта.

— Я вже мав справу з імлистими раніше, пане Келсьє, — відказав Мілев.

Келсьє кивнув.

— Доксе, — звернувся він до свого супутника, — де мала б відбутись сьогоднішня зустріч?

— Я гадав, у Кривоноговій столярні, — відповів той.

— Навряд чи її можна назвати нейтральною територією, — сказав Келсьє. — Особливо якщо Кривоніг вирішить не приєднуватися до нас.

— Це правда.

Келсьє глянув на Мілева.

— Я планую роботу в цьому районі, і мені не завадить допомога місцевих, — він простягнув жменю монет — на око, сотню скринців. — Нам потрібен ваш сховок на цей вечір. Це можна влаштувати?

— Звичайно, — відказав Мілев, охоче беручи гроші.

— Чудово, — мовив Келсьє. — А тепер — забирайтеся звідси.

— Забиратися? — невпевнено перепитав Мілев.

— Атож, — підтвердив Келсьє. — Бери своїх людей і геть звідси. І вашого колишнього ватажка прихопіть. Я хочу перебалакати з панною Вен наодинці.

У приміщенні знову залягла тиша, і Вен зрозуміла, що не лише вона здивувалася, звідки цьому Келсьє відоме її ім’я.

— Ви чули його! — гарикнув Мілев.

Він махнув кільком здоровилам, щоб ті підхопили Кеймона з підлоги, а тоді вигнав решту ватажан на сходи. Вен дивилася, як вони йдуть, почуваючи дедалі більший неспокій. Цей Келсьє був могутній чоловік, а інтуїція їй підказувала, що могутні чоловіки — небезпечні. Чи знає він про її «удачу»? Очевидно, що так. Інакше чому б тоді виокремлювати її з-поміж інших?

«Цікаво, як цей Келсьє збирається мене використати?» — подумала Вен, потираючи забите плече.

— До речі, Мілеве, — наче знічев’я промовив Келсьє. — Коли я кажу «наодинці», то маю на увазі, що не хочу, щоб за мною крізь підглядові вічка шпигували ті четверо, які ховаються за он тою стіною. Будь такий ласкавий забрати їх на вулицю також.

Мілев зблід.

— Так, пане Келсьє.

— Чудово. У провулку ти знайдеш трупи двох міністерських шпигунів. Позбудься їх, зроби ласку.

Мілев кивнув і обернувся, щоб іти.

— І ще одне, Мілеве, — озвав його Келсьє.

Новий ватажок знову обернувся.

— Гляди, щоб ніхто з твоїх людей нас не зрадив, — тихо сказав Келсьє, і Вен знову відчула тиск на свої емоції. — Твоя ватага вже впала в око Сталевому Міністерству, не робіть собі ворога ще й з мене.

Мілев рвучко кивнув, а тоді зник у сходовому прогоні, зачинивши за собою двері. За якусь мить почулися кроки людей, що виходили з підглядової кімнати, а тоді все стихло. Вен лишилася наодинці з чоловіком, що — невідь-яким чином — справляв таке надзвичайне враження, що міг залякати цілу кімнату горлорізів і злодіїв.

Вен зиркнула на двері. Келсьє спостерігав за нею. Як він діятиме, якщо вона кинеться втікати?

«Він стверджує, що вбив інквізитора, — подумала Вен. — І... він застосував “удачу”. Я мушу лишитися, бодай щоб дізнатися, що йому відомо».

Усмішка Келсьє стала ширшою, і він зрештою розсміявся.

— Але ж і весело було, Доксе.

Другий чоловік, той, кого Кеймон назвав Доксоном, пирхнув і рушив через кімнату. Вен напружилася, але він підійшов не до неї, а до шинквасу.

— Ти й раніше був достатньо нестерпним, Келе, — сказав Доксон. — Я навіть не знаю, що й думати про цю твою нову репутацію. Принаймні не знаю, що про неї думати, щоб не сміятися.

— Ти мені просто заздриш.

— Авжеж. Я страшенно заздрю твоїй здатності залякувати дрібних злодюжок. До речі, якщо хочеш знати мою думку, я вважаю, що ти занадто жорстоко повівся з Кеймоном.

Келсьє сів за один зі столиків. Його веселість дещо пригасла, коли він промовив:

— Ти ж бачив, що він робив із дівчиною.

— Власне, що не бачив, — сухо відказав Доксон, перебираючи пляшки. — Бо дехто заступив увесь дверний отвір.

Келсьє стенув плечима.

— Поглянь на неї, Доксе. Він побив бідолашку ледь не до втрати свідомості. У мене нема ані краплини співчуття до того негідника.

Вен лишалася на місці, пильно стежачи за двома чоловіками. Коли напруга спала, рани й забої знову запульсували болем. Спина між лопатками — там буде чималий синець — і обличчя горіли вогнем. У голові досі трохи паморочилося.

Келсьє пильно дивився на неї. Вен зціпила зуби. Біль. Вона впорається з болем.

— Тобі щось потрібно, дитино? — запитав Доксон. — Дати тобі мокру хустинку, щоб прикласти до обличчя?

Вен не відповіла, зосередивши увагу на Келсьє. «Ну ж бо. Кажи, чого ти хочеш від мене. Роби свій хід».

Доксон зрештою стенув плечима й пірнув за шинквас. За хвилю він випростався з двома пляшками.

— Щось добре? — поцікавився Келсьє, обертаючись до нього.

— А ти як гадаєш? — запитав Доксон. — Навіть серед злодіїв Кеймон не зажив слави того, хто має вишуканий смак. Мої шкарпетки варті більшого, ніж це вино.

Келсьє зітхнув.

— Налий мені келишок усе одно, — він знову глянув на Вен: — Хочеш чогось?

Та не відповіла.

Келсьє всміхнувся.

— Не бійся, ми далеко не такі страшні, як гадають твої друзі.

— Я не думаю, що вони її друзі, Келе, — сказав Доксон з-за шинквасу.

— Слушне зауваження, — погодився Келсьє. — У будь-якому разі, дитино, тобі нема чого нас боятися. Хіба що Доксового віддиху.

Доксон закотив очі.

— Або Келових жартів.

Вен мовчала. Вона могла вдати слабкість, як із Кеймоном, але щось їй підказувало, що з цими двома така тактика не спрацює. Тому вона й далі стояла на місці, оцінюючи ситуацію.

Спокій знову огорнув її. Він спонукав її розслабитись, довіритися і просто робити те, що кажуть ці чоловіки...

«Ні!» Вона лишилася стояти на місці.

Келсьє здійняв брови.

— Отакої!

— Що отакої? — поцікавився Доксон, наливаючи вино в келих.

— Нічого, — відказав Келсьє, пильно вивчаючи Вен.

— То як, налити тобі чогось, дівчино? — запитав Доксон.

Вен знову не відповіла. Усе своє життя, скільки себе пам’ятала, вона мала «удачу». Та робила її сильною, давала перевагу над іншими злодіями. Мабуть, саме завдяки «удачі» Вен досі була жива. Проте весь цей час вона насправді не знала, що це таке і чому вона може це застосовувати. Тепер логіка й інтуїція одностайно підказували їй: потрібно дізнатися, що відомо цьому чоловікові.

Хай як він збирався її використати, хай якими були його плани, треба було з цим змиритися. Вона мала з’ясувати, як він дістав таку силу.

— Елю, — урешті сказала Вен.

— Елю? — перепитав Келсьє. — Он як?

Дівчина кивнула, пильно стежачи за ним.

— Я люблю ель.

Келсьє потер підборіддя.

— Доведеться над цим попрацювати, — сказав він. — Та дарма, сідай.

Вен нерішуче підійшла й сіла навпроти Келсьє за невеличкий столик. Побої боліли, але не можна було показати слабкість. Слабкість убиває. Треба вдавати, ніби вона не помічає болю. Добре, хоч у голові перестало паморочитися, коли вона сіла.

За мить до них приєднався Доксон, що поставив перед Келсьє келих вина, а перед Вен — кухоль елю. Та, однак, пити не стала.

— Хто ви? — тихо запитала вона.

Келсьє знову звів брови.

— А ти в нас не любиш ходити околяса, еге ж?

Вен не відповіла.

Її бесідник зітхнув.

— Так не хочеться розвіювати ауру моєї таємничості.

Доксон тихо пирхнув.

— Мене звати Келсьє, — усміхнувся чоловік. — Я — щось на кшталт ватажка банди, тільки моя ватага відрізняється від усіх тих, які ти бачила. Таким, як Кеймон та його люди, подобається вважати себе хижаками, що харчуються дворянством і всілякими міністерськими установами.

Вен похитала головою.

— Вони не хижаки. Вони падлоїди.

Хтось міг би подумати, що в місті Пана Всевладаря злодійським ватагам протриматися неможливо. Однак Рін пояснив їй, що насправді все навпаки: впливові й заможні дворяни гуртувалися довкола свого володаря. А там, де були вплив і багатство, там була й корупція — особливо зважаючи на те, що Пан Всевладар попускав дворянам значно більше, ніж скаа. Мабуть, через ту прихильність, яку він мав до їхніх пращурів.

Хай там як, а злодійські ватаги, як-от Кеймонова, були щурами, які живилися міською корупцією. Як і щурів, їх неможливо було винищити повністю, а надто в такому великому й густонаселеному місті, як Лютадель.

— Падлоїди, — повторив Келсьє, усміхаючись. Йому явно подобалося всміхатися. — Це слушне визначення, Вен. Отже, ми з Доксом теж падлоїди... тільки вищого рівня. Можна сказати, вихованіші... або просто амбітніші.

Вен насупилася.

— Ви дворяни?

— Всевладарю борони, — відповів Доксон.

— Принаймні не чистокровні, — додав Келсьє.

— Мішанокровних не мало б існувати, — обережно сказала Вен. — Міністерство полює на них.

— Але ж ти саме така, — мовив Келсьє.

Дівчина ошелешено витріщилася на нього. «Звідки він?..»

— Сталеве Міністерство не безпомильне, Вен, — вів далі її бесідник. — Якщо вони проґавили тебе, то могли проґавити й інших.

Вен замислилася.

— Мілев назвав вас імлистими. Це якийсь різновид алломантів, правильно?

Чоловіки перезирнулися.

— А вона спостережлива, — зауважив Доксон, схвально киваючи головою.

— Атож, — погодився Келсьє. — Мілев справді назвав нас імлистими, Вен, але з цим він трохи поквапився, адже ні Докс, ні я — не імлисті. Одначе ми таки маємо з ними деякі справи.

Якусь хвилю Вен сиділа мовчки під пильними поглядами двох чоловіків. Алломантія. Містична сила, якою володіли дворяни, що її в нагороду за відданість дарував їм Пан Всевладар тисячу років тому. Це була засаднича догма міністерського вчення — навіть Вен знала її. Дворяни дістали алломантію і привілеї за заслуги своїх пращурів; скаа були покарані за гріхи своїх.

Однак що таке насправді алломантія, Вен не знала. Це якось стосувалося бойових навичок, принаймні їй так завжди здавалося. Подейкували, буцімто один «імлистий» — так називали цих людей — може знищити цілу злодійську ватагу. Проте скаа, яких вона знала, говорили про цю силу пошепки й непевним тоном. Досі Вен ніколи навіть не припускала, що алломантія і її «удача» — це одне й те саме.

— Скажи-но мені, Вен, — мовив Келсьє, зацікавлено подаючись уперед. — Ти знаєш, що зробила з тим зобов’язувачем у Кантоні фінансів?

— Я застосувала мою «удачу», — тихо відповіла Вен. — Я використовую її, щоб люди були не такі злі.

— Або не такі підозріливі, — додав Келсьє. — Щоб їх легше було обшахрувати.

Вен кивнула.

Келсьє здійняв палець.

— Тобі ще багато чого треба буде навчитись. Техніки, обмежень, вправ. Але один урок я мушу дати тобі негайно. Ніколи не застосовуй емоційну алломантію на зобов’язувача. Вони всі навчені розпізнавати, коли їхніми почуттями маніпулюють. Навіть вельможним дворянам заборонено «тягнути» чи «штовхати» емоції зобов’язувача. Саме через тебе той прелан послав по інквізитора.

— Молися, щоб цей нелюд більше ніколи не напав на твій слід, дівчино, — стиха промовив Доксон, посьорбуючи вино.

Вен зблідла.

— То ви не вбили інквізитора?

Келсьє похитав головою.

— Я лише відвернув його увагу. Що вже було достатньо небезпечним учинком, мушу зазначити. Не турбуйся, багато з того, що розповідають про інквізиторів, — неправда. Тепер, коли він утратив твій слід, то не зможе тебе знайти.

— Найпевніше, — додав Доксон.

Вен занепокоєно глянула на нього.

— Найпевніше, — погодився Келсьє. — Ми багато чого не знаємо про інквізиторів — вони, схоже, не підпорядковуються загальним правилам. Наприклад, ті штирі в очах мали б їх убити. Усі мої знання про алломантію не можуть пояснити, яким чином ці створіння лишаються живими. Якби твоїм слідом ішов звичайний імлистий шукач, ми не мали б причини хвилюватися. З інквізитором... Що ж, тобі треба матися на бачності. Схоже, ти це непогано вмієш.

Якусь хвилю Вен сиділа мовчки, почуваючись недобре. Нарешті Келсьє порухом голови вказав на її келих.

— Ти не п’єш свій ель.

— Ви могли туди щось підсипати, — буркнула вона.

— О, мені немає жодної потреби підсипати тобі щось у питво, — відказав Келсьє з усмішкою, дістаючи щось із кишені сюртука. — Зрештою, ти цілком із доброї волі вип’єш оцю таємничу рідину.

Він поставив на стіл маленький скляний флакон. Вен, насупившись, придивилася до нього. На самому дні був якийсь темний осад.

— Що це таке? — запитала вона.

— Якщо я тобі скажу, рідина перестане бути таємничою, — відповів Келсьє.

Доксон закотив очі.

— У флаконі спиртовий розчин із металевими ошурками, Вен, — повідомив він.

— Металевими ошурками? — суплячись, перепитала дівчина.

— Два з восьми основних алломантичних металів, — сказав Келсьє. — Нам треба дещо перевірити.

Вен глянула на флакон.

Келсьє стенув плечима.

— Тобі доведеться випити, якщо хочеш дізнатися більше про цю твою «удачу».

— Спершу випий ти половину, — зажадала Вен.

Келсьє звів брови.

— Як на мене, це вже трохи схоже на параною.

Вен нічого не відповіла.

Зрештою, зітхнувши, він узяв флакон і відкоркував його.

— Збовтай, — сказала Вен, — щоб тобі дісталося трохи осаду.

Келсьє здійняв очі до стелі, але послухався. Струсонувши пляшечку, він перекинув половину її вмісту собі до рота й зі стуком поставив її на стіл.

Вен насупилася, а тоді поглянула на Келсьє. Той усміхався. Він знав, що вона у нього в кишені. Він показав їй свою силу, спокусив нею. «Єдина причина підкоритися тим, хто має владу, — це навчитися того, що вони знають, щоб одного дня відібрати в них усе». Рінові слова.

Вен простягнула руку, взяла флакон і проковтнула його вміст. Відтак стала чекати на якесь магічне перетворення, або на приплив сили, або навіть на ознаки отруєння. Але не відчула нічого.

«Яке... розчарування». Вен нахмурила чоло й відкинулася на спинку стільця. Просто так, із цікавості, потягнулася до своєї «удачі».

Очі її вражено розширилися.

«Удача» була там, лежала немов купа золота. Запас сили був такий неймовірно великий, що Вен не могла осягнути його розумом. Раніше вона завжди мусила заощаджувати «удачу», лишати її на потім, витрачати по крихті. Тепер вона почувалася як вічно голодна біднячка, яку запросили на панський бенкет. Вен сиділа приголомшена тим величезним багатством, що крилося у неї всередині.

— Ну ж бо, — підохотив Келсьє. — Спробуй. «Угамуй» мене.

Вен потягнулася, обережно торкаючись новонабутого огрому «удачі». Узявши трохи, вона спрямувала її на Келсьє.

— Непогано, — мовив той і схвильовано подався вперед. — Але ми вже знаємо, що ти це вмієш. Тепер справжнє випробування, Вен. Можеш зробити навпаки? Не пригасити мої почуття, а розпалити їх?

Дівчина насупила чоло. Вона ніколи не використовувала «удачу» таким способом, ба навіть не знала, що так можна. І чому Келсьє так хвилюється?

Вен підозріливо сягнула до свого запасу «удачі» й зауважила дещо цікаве. Те, що спочатку здалося їй одним величезним джерелом сили, насправді виявилося двома різними джерелами. Двома різними видами «удачі».

«Вісім. Він сказав, що їх вісім. Для чого ж тоді інші?»

Її бесідник чекав. Вен потягнулася до другого, невідомого їй джерела, так, як це робила раніше, і скерувала її на Келсьє.

Усмішка того стала ще ширшою, він відкинувся назад і глянув на товариша.

— Так. Вона це зробила.

Доксон похитав головою.

— Щиро кажучи, Келе, я навіть не знаю, що думати. Мені й одного такого, як ти, було досить. Якщо вас буде двоє...

Вен, примруживши очі, недовірливо дивилася на чоловіків.

— Двоє кого?

— Навіть серед аристократії алломантія трапляється досить рідко, Вен, — відповів Келсьє. — Так, це спадковий хист, і більшість найсильніших алломантських родів належить до вельможного дворянства. Однак саме лише походження не гарантує цієї сили. Багато родовитих дворян мають доступ лише до одного з алломантичних умінь. Таких людей — тих, хто може застосовувати алломантію лише в одному з її восьми основних проявів, називають імлистими. Іноді ці здібності виявляються в скаа — але тільки тоді, коли він чи вона мають предка шляхетної крові. Зазвичай один імлистий трапляється на... приблизно десять тисяч мішанокровних скаа. Що ближчий і родовитіший предок-дворянин, то більша ймовірність, що скаа буде імлистим.

— Ким були твої батьки, Вен? — запитав Доксон. — Ти пам’ятаєш їх?

— Мене виростив зведений брат, Рін, — ніяковіючи, тихо відказала Вен. Це була не та тема, яку вона часто обговорювала з іншими.

— Він розповідав щось про твоїх батьків?

— Іноді, — зізналась вона. — Рін казав, що наша мати була повією. Не з власного вибору, але життя на дні... — дівчина урвала мову.

Коли вона була зовсім маленька, мати намагалася її вбити. Вен майже не пам’ятала, що тоді сталося. Її врятував Рін.

— А батько? — допитувався Доксон.

Вен звела очі на нього.

— Великий прелан Сталевого Міністерства.

Келсьє тихо присвиснув.

— Оце так іронія долі!

Вен опустила погляд на стіл. Зрештою вона взяла кухоль елю й добряче приклалася до нього.

Келсьє всміхнувся.

— Зобов’язувачі найвищої ланки Міністерства — родовиті дворяни. Батько передав тобі зі своєю кров’ю рідкісний дар.

— То... я одна з тих імлистих, про яких ти казав?

Келсьє похитав головою.

— Власне, що ні. Бачиш-но, саме тому ти нас так цікавиш, Вен. Імлисті мають доступ лише до однієї алломантичної здібності. Ти щойно продемонструвала, що маєш доступ до двох. А якщо ти володієш принаймні двома з восьми здібностей, то значить, володієш і рештою. Так воно влаштовано: якщо ти алломант, то маєш або одне вміння, або всі.

Келсьє подався вперед.

— Таких, як ти, Вен, називають з-імли-народженими. Навіть серед дворянства вони неймовірна рідкість. Серед скаа... досить сказати, що за все життя мені трапився ще тільки один з-імли-народжений скаа.

У кімнаті запала цілковита тиша. Усе неначе знерухоміло. Вен утупилась у свій кухоль неуважним, стурбованим поглядом. З-імли-народжені. Звісно, вона чула оповіді про них. Перекази.

Келсьє і Доксон сиділи мовчки, даючи їй змогу зібрати думки докупи. Нарешті дівчина запитала:

— То... що це все означає?

Келсьє всміхнувся.

— Це означає, що ти, Вен, особлива. У тебе є сила, якій позаздрить більшість вельможних дворян. Сила, яка зробила б тебе однією з найнебезпечніших і найвпливовіших осіб у Останній імперії, якби ти народилася аристократкою, — він знову нахилився ближче до неї. — Але ти не народилася аристократкою. Ти не дворянка, Вен. Тобі не треба грати за їхніми правилами... І це робить тебе ще могутнішою.

4

Очевидно, наступний етап моєї подорожі пройде Террісійським нагір’ям. Кажуть, що це холодне й безжальне місце — край, у якому самі гори створені з льоду.

Наші звичні слуги не витримають такого випробування. Мабуть, доведеться найняти террісійців-тягонош, щоб нести наше спорядження.

— Ти ж чув, що він сказав! Він планує роботу, — Улефові очі блищали від захвату. — Цікаво, на котрий із Великих домів він націлився?

— Гадаю, на один із наймогутніших, — відказав Дістен, Кеймонів старший розвідник. Він мав лише одну руку, але його очі й вуха були найгостріші у ватазі. — Він ніколи не витрачає часу на дріб’язкову роботу.

Вен сиділа мовчки, її кухоль з елем — той самий — стояв перед нею майже повний. За її столом зібралося багато люду: Келсьє дозволив злодіям повернутися до лігвища на той час, доки не почалася його зустріч. Хоча Вен воліла б лишитися на самоті. Життя з Ріном привчило її до самотності: якщо підпустиш когось заблизько, у нього з’явиться більше можливостей зрадити тебе.

Навіть після того, як брат зник, дівчина трималася сама. Вона не хотіла йти з ватаги, але й не почувала потреби заводити дружбу з іншими ватажанами. Ті своєю чергою цілком не проти були лишити її на самоті. Становище Вен було непевне, і ніхто не хотів зв’язуватися з нею, щоб не кинути тінь і на себе. Лише Улеф робив сякі-такі спроби заприятелювати з нею.

«Якщо підпустиш когось близько до себе, його зрада лише болітиме сильніше», — неначе шепотів у голові Рінів голос.

Чи був Улеф насправді її другом? Він виказав її, довго не думаючи. А інші ватажани навіть бровою не повели ні тоді, коли Кеймон бив її, ні тоді, коли прийшов несподіваний рятунок. А потім ані словом не згадали ні про свою зраду, ні про відмову допомогти. Вони діяли так, як і слід було від них очікувати.

— Останнім часом Уцілілий не витрачає часу на жодну роботу, — сказав Гармон, підстаркуватий грабіжник із кудлатою бородою. — Протягом останніх кількох років його бачили в Лютаделі лише кілька разів. Власне, він не брався за роботу відтоді...

— То це його перша? — із запалом перебив Улеф. — Перша відтоді, як він урятувався з Проваль? Тоді це мусить бути щось надзвичайне!

— Він щось казав про це, Вен? — запитав Дістен. — Вен?

Він махнув куксою в її бік, щоб привернути увагу.

— Що? — запитала дівчина, підводячи погляд.

Вона вже трохи привела себе до ладу після Кеймонових побоїв, узявши-таки в Доксона хустинку, щоб витерти кров з обличчя. Із синцями, утім, вона мало що могла вдіяти. Ті досі пульсували болем. Вен сподівалася, що нічого не зламано.

— Келсьє, — повторив Дістен. — Він щось казав про роботу, яку планує?

Вен похитала головою і глянула на закривавлену хустинку. Келсьє і Доксон пішли нещодавно, пообіцявши повернутися трохи пізніше, коли вона обміркує все те, що вони їй розповіли. У їхніх словах був натяк на пропозицію. Хай що вони там планували, Вен дістала запрошення взяти в цьому участь.

— А чому він вибрав посередницею саме тебе? — запитав Улеф. — Про це він щось казав?

То ось, що вони подумали: що Келсьє призначив її контактною особою між собою і ватагою Кеймона... себто вже Мілева.

Лютадельське злочинне підпілля мало два обличчя. Були регулярні ватаги, як-от Кеймонова. І були спеціальні, що складалися з винятково вмілих, відчайдушних і талановитих злодіїв. Алломантів.

Ці дві частини підпілля не перетиналися між собою: регулярні злодії тримались якомога далі від кращих за себе конкурентів. А втім, часом імлисті наймали звичайну ватагу для якихось простих завдань і вибирали посередника, що працював з обома командами. Тому-то Улеф і припустив, що Вен стала такою посередницею.

Ватажани нарешті помітили її нехіть відповідати на запитання й перейшли до іншої теми — імлистих. Вони обговорювали алломантію невпевненими, притишеними голосами, а Вен слухала, почуваючись збентежено. Хіба могла вона мати стосунок до чогось такого, про що вони згадували з таким шанобливим трепетом? Вона використовувала свою «удачу»... свою алломантію, щоб вижити, але це було щось невелике, щось зовсім незначне.

«Але така сила...» — подумала вона, зазираючи до свого запасу «удачі».

— Цікаво, що Келсьє робив протягом останніх кількох років? — запитав Улеф.

На початку розмови він наче трохи ніяковів біля неї, але це швидко минулося. Він зрадив її, але таким було підпілля. Жодних друзів.

«Але стосунки між Келсьє і Доксоном здаються іншими. Вони начебто довіряють один одному». Може, лише вдавали? Чи вони справді одна з тих рідкісних команд, де не турбуються про зраду?

Найбільше бентежила їхня відвертість. Келсьє і Доксон, схоже, схильні були довіритися Вен і навіть прийняти її до свого гурту після такого короткого знайомства. Це не могло бути щиро: поводячись так, ніхто б не вижив у підпіллі. І все ж їхня приязність спантеличувала.

— Два роки, — пробурмотів Груд, мовчазний громило з пласким обличчям. — Мабуть, увесь цей час він планував.

— Це має бути справді неабияка робота... — сказав Улеф.

— Розкажіть мені про нього, — тихо попросила Вен.

— Про Келсьє? — перепитав Дістен.

Вен кивнула.

— На півдні не розповідали про Келсьє?

Вона заперечно похитала головою.

— Він був найкращим ватажком у Лютаделі, — пояснив Улеф. — Справжня легенда, навіть серед імлистих. Він пограбував кілька найбагатших Великих домів.

— І? — запитала Вен.

— Хтось його зрадив, — тихо відповів Гармон.

«Ну звісно», — подумала дівчина.

— Пан Всевладар власноруч спіймав його, — сказав Улеф. — А потім заслав Келсьє та його дружину до Гатсінських проваль. Але він утік. Він утік із Проваль, Вен! Єдиний, кому це вдалося.

— А дружина? — запитала Вен.

Улеф перезирнувся з Гармоном, і останній похитав головою.

— А їй не вдалося.

«Отже, він теж втратив близьку людину. Як же він може так багато сміятися? Та ще й так щиро?»

— Це там він дістав собі шрами, — сказав Дістен. — Ті, що на руках. Він зранився, коли дерся по гострих скелях на прямовисну стіну, щоб урятуватися з Проваль.

Гармон пирхнув.

— Усе було не так. Келсьє убив інквізитора, коли втікав, — ось як у нього з’явилися ті шрами.

— А я чув, що він бився з одним із тих чудовиськ, що стережуть Провалля, — додав Улеф. — Келсьє запхав руку йому в пащеку й задушив потвору зсередини. А її зуби подерли йому шкіру.

Дістен недовірливо насупив чоло.

— Хіба можна задушити когось ізсередини?

Улеф стенув плечима.

— Таке я чув.

— Цей чоловік — незвичайний, — пробурмотів Груд. — У Проваллях із ним щось сталося, щось лихе. Він же не був алломантом раніше. Келсьє потрапив до Проваль звичайним скаа, а тепер... Тепер він імлистий, і бозна, чи взагалі ще людина. Він забагато блукав у імлі. Дехто стверджує, що справжній Келсьє помер, а ця істота, що носить його личину... це щось інше.

Гармон похитав головою.

— Це дурні вигадки, які розповідають скаа-плантаційники. Ми всі виходили в імлу.

— Але не за містом, — стояв на своєму Груд. — Там водяться імлисті почвари. Вони хапають людей і забирають їхні обличчя. Це точно, клянуся Паном Всевладарем.

Гармон закотив очі.

— Груд має рацію в одному, — сказав Дістен. — Келсьє — не людина. Хай не імлиста почвара, але й не скаа. Я чув, що він витворяє такі штуки, які можуть тільки вони. Ті, що виходять уночі. Ви на власні очі бачили, що він зробив із Кеймоном.

— 3-імли-народжений, — пробурмотів Гармон.

3-імли-народжений. Звісно, Вен чула цю назву ще до розмови з Келсьє. Хто ж бо не чув? Розповіді про інквізиторів та імлистих видавалися не такими вже й неймовірними, якщо порівнювати їх із чутками про з-імли-народжених. Подейкували, що з-імли-народжені — посланці самої імли, яких наділив могутньою силою Пан Всевладар. Ними могли стати тільки вельможні дворяни. Вони буцімто були таємною сектою вбивць, що служили своєму володареві й виходили тільки вночі. Рін завжди казав, що з-імли-народжені — це міф, і Вен вірила цьому.

«А тепер Келсьє стверджує, що я і він — одні з них». Як Вен могла бути кимось таким? Вона — донька повії. Вона — ніхто й ніщо.

«Ніколи не довіряй людині, яка говорить тобі щось хороше, — навчав її Рін. — Це найдавніший і найлегший спосіб обшахрувати будь-кого».

І все ж у Вен була її «удача». Її алломантія. Вона досі відчувала той запас, який виник завдяки флакону Келсьє, і вже випробувала свою силу на ватажанах. Не змушена більше обмежуватися крихтами, вона виявила, що може справляти на людей значно більший вплив.

Вен помалу доходила до висновку, що її попередня мета — просто лишатися живою — була не надто приваблива. Вона ж іще стільки всього могла здійснити! Вен була Ріновою невільницею, потім — Кеймоновою. Вона буде невільницею і цього Келсьє, нехай — якщо це зрештою приведе її до свободи.

Мілев за своїм столом подивився на кишеньковий годинник і підвівся.

— Ну гаразд, виходимо всі.

Кімната поступово спорожніла перед зустріччю. Вен лишилася на місці: Келсьє чітко дав зрозуміти іншим, що вона запрошена. Якусь хвилю дівчина сиділа в тиші, порожнє приміщення здавалося їй куди затишнішим, ніж раніше. Але незабаром почали надходити друзі Келсьє.

Першим сходами спустився чоловік, що мав статуру солдата. На ньому була вільна сорочка без рукавів, що виставляла напоказ руки з рельєфними м’язами. Чоловік був дуже мускулястий, але не огрядний. На голові трохи їжачилося коротко підстрижене волосся.

Разом із солдатом прийшов елегантно вбраний чоловік у дворянському одязі: сливового кольору жилеті з золотими ґудзиками й чорному пальті. Доповнювали картину капелюх із вузькими крисами й дуельний ціпок. Трохи повнуватий, цей гість був старший за свого супутника. Зайшовши, він зняв капелюха, під яким виявилося чорне волосся, укладене в бездоганну зачіску. Чоловіки приязно розмовляли, але замовкли, побачивши Вен у порожньому приміщенні.

— А-а, це, мабуть, наша посередниця, — сказав чепурун. — Келсьє ще не нагодився, моя люба?

Він говорив так просто й невимушено, ніби вони з Вен були давніми друзями. Несподівано дівчина мимоволі відчула, що її подобається цей добре вдягнений поштивий чоловік.

— Ні, — стиха відказала вона.

Хоча напівкомбінезон і робоча сорочка завжди її задовольняли, зненацька Вен пошкодувала, що не має кращої одежини. Сама лише манера триматися цього чоловіка немовби вимагала офіційнішого поводження.

— Слід було очікувати, що Кел запізниться на зустріч, яку сам і призначив, — промовив солдат, сідаючи за один зі столів посеред кімнати.

— Авжеж, — погодився чепурун. — Але коли вже так сталося, то, гадаю, з цього можна скористатися. Я б охоче чогось випив...

— Дозвольте, я вам принесу, — швидко запропонувала Вен, підхоплюючись на ноги.

— Це так люб’язно з твого боку, — відказав чепурун, вибираючи собі місце поруч із солдатом.

Сівши, він закинув ногу на ногу, а дуельний ціпок поставив біля себе й поклав долоню на його головку.

Вен підійшла до шинквасу й узялася перебирати пляшки.

— Бризе... — застережливо промовив солдат, коли дівчина вибрала найдорожче Кеймонове вино і взялася наливати його в келих.

— Га? — здійнявши брови, запитав той.

Солдат хитнув головою в бік Вен.

— Гаразд, гаразд, — зітхнувши, відповів чепурун.

Вен завмерла перед наполовину повним келихом і злегка насупилася. «Що це я роблю?»

— Чесне слово, Геме, — мовив чепурун. — Ти іноді буваєш страшенним занудою.

— Те, що ти можеш «підштовхнути» когось, не означає, що слід це робити, Бризе.

Вен стояла ошелешена. «Він... застосував «удачу» на мене». Коли на неї намагався вплинути Келсьє, вона відчула його доторк і змогла опиратися. Цього разу, однак, вона навіть не усвідомила, що робить.

Примружившись, дівчина звела погляд на чепуруна, Бриза.

— Ти з-імли-народжений?

Той усміхнувся.

— Ба ні. Єдиний з-імли-народжений скаа, якого ти, найпевніше, зустрінеш за все своє життя, — це Келсьє, моя люба. І нехай тобі ніколи не доведеться зустріти з-імли-народженого дворянина. Ні, я лише звичайний, скромний імлистий.

— Скромний? — перепитав Гем.

Бриз лише стенув плечима.

Вен поглянула на налитий до половини келих вина.

— Ти «потягнув» мої емоції. За допомогою... алломантії, я маю на увазі.

— Взагалі-то я «підштовхнув» їх, — поправив Бриз. — Коли емоції «тягнуть», людина стає рішучішою і менш довірливою, а коли «штовхають», або, іншим словом, «гамують» їх, — навпаки, більш довірливою.

— Байдуже, — мовила Вен. — Ти контролював мене. Ти змусив мене налити тобі вина.

— Ну, я не сказав би, що змусив тебе, — заперечив Бриз. — Я лише трохи підкоригував твої почуття й увів тебе в такий стан мислення, в якому ти була більш схильна зробити те, що я хочу.

Гем потер підборіддя.

— Не знаю, Бризе. Це цікаве питання. Впливаючи на її почуття, ти відібрав у неї здатність вибирати чи ні? Якби перебуваючи під твоїм контролем, вона, наприклад, убила б когось чи обікрала, злочин був би її чи твій?

Бриз закотив очі.

— Насправді нема тут ніякого питання. Тобі взагалі не слід думати про таке, Геммонде, — це зашкодить твоєму мозку. Я її трохи заохотив, просто зробив це незвичним способом.

— Але...

— Я не збираюся сперечатися з тобою, Геме.

Крем’язень із безпорадним виглядом зітхнув.

— То ти принесеш мені випити? — запитав Бриз, очікувально поглядаючи на Вен. — Бо ж ти однаково вже біля шинквасу і тобі доведеться вертатися сюди, щоб сісти...

Вен проаналізувала свої емоції. Чи не почуває вона незвичної схильності виконати те, про що просить цей чоловік? Чи не маніпулює він нею знову? Зрештою дівчина просто пішла, лишивши вино там, де воно стояло.

Бриз зітхнув. Однак не підвівся з місця, щоб узяти келих самому.

Вен нерішуче рушила в напрямку до столика, за яким сиділи чоловіки. Вона звикла критися в тіні й по закутках — достатньо близько, щоб підслухати, але й достатньо далеко, щоб за потреби втекти. Однак вона не могла сховатися від цих чоловіків у порожній кімнаті, тому вибрала місце за сусіднім столиком і насторожено сіла. Їй потрібна була інформація: доки вона не знає, що відбувається, доти буде у вкрай невигідному становищі в цьому новому для неї світі імлистих.

Бриз усміхнувся.

— Нервуєшся трохи, мала?

Вен пустила повз вуха його запитання.

— Ти, — мовила вона і вказала порухом голови на Гема. — Ти... теж імлистий?

Той кивнув.

— Я — громило.

Вен збентежено насупила чоло.

— Я спалюю п’ютер, — сказав Гем.

Дівчина й далі запитально дивилася на нього.

— Він може зробитися сильнішим, моя люба, — пояснив Бриз. — Прибрати з дороги щось... або когось, хто нам заважає.

— Не лише це, — сказав Гем. — Я відповідаю за безпеку й постачаю ватажкові людську силу і воїнів, коли виникає потреба.

— А коли такої потреби нема, він спробує знудити тебе до смерті своєю недолугою філософією, — додав Бриз.

Гем зітхнув.

— Бризе, чесне слово, іноді я не знаю, чому я...

Він замовк, бо двері відчинилися й до приміщення зайшов іще один чоловік.

Новоприбулий мав на собі темно-бежеве пальто, брунатні штани й просту білу сорочку. Обличчя його було куди прикметніше за одяг: вузлувале й ґулясте, воно скидалося на якийсь сучкуватий шматок дерева, а очі блимали тим несхвальним невдоволенням, на яке здатні тільки старі буркотуни. А втім, Вен не змогла визначити, скільки років мав чоловік: не так багато, щоб горбитися від віку, але й достатньо, щоб поруч із ним уже немолодий Бриз видавався мало не юнаком.

Чоловік окинув поглядом присутніх, презирливо чмихнув, а тоді, помітно припадаючи на ногу, пройшов до столика в іншому кінці кімнати, де й сів.

Бриз зітхнув.

— Я сумуватиму за Капканом.

— Ми всі сумуватимемо, — тихо відказав Гем. — Але Кривоніг теж знає своє діло. Я з ним уже працював раніше.

Бриз пильно оглянув новоприбулого.

— Цікаво, чи зміг би я змусити його принести мені вино.

Гем хихотнув.

— Я заплатив би тобі, щоб на це подивитися.

— Не сумніваюся, — відказав Бриз.

Вен глянула на чоловіка, що сидів, не звертаючи на них уваги, і, як видавалося, був цілком задоволений таким усамітненням.

— Хто він?

— Кривоніг? — перепитав Бриз. — Він, моя люба, димник. Той, хто ховає нас від інквізиторів.

Вен закусила губу, перетравлюючи нову інформацію і вивчаючи Кривонога. Той грізно зиркнув на неї, і вона відвела погляд. Обернувшись, вона помітила, що Гем дивиться на неї.

— А ти подобаєшся мені, дівчино, — сказав він. — Інші посередники, з якими я працював, були або надто налякані, щоб говорити з нами, або злостилися через те, що ми зайшли на їхню територію.

— Атож, — погодився Бриз. — Ти не схожа на решту крихотрусів. Звісно, ти сподобалася б мені значно більше, якби принесла той келих вина...

Ігноруючи його, Вен подивилася на Гема.

— Крихотрусів?

— Так деякі зарозумілі представники нашої спільноти називають дрібніших злодіїв, — пояснив Гем. — Вони кажуть на вас «крихотруси» через те, що ви схильні брати участь у... менш захопливих проєктах.

— Не візьми за образу, — додав Бриз.

— О, я ніколи б не образилася на... — Вен замовкла, почувши незвичне бажання догодити цьому чепуруну. Вона люто глянула на нього. — Припини це!

— Бачиш, — мовив Бриз, звертаючись до товариша. — У неї лишається здатність вибирати.

— Ти безнадійний.

«Вони гадають, що я посередниця, — подумала Вен. — Отже, Келсьє не сказав їм, хто я. Чому?» Не мав часу? Чи не схотів ділитися цінною таємницею? Наскільки можна довіряти цим людям? І чому вони такі приязні з нею, якщо вважають її звичайною «крихотрускою»?

— На кого ми ще чекаємо? — запитав Бриз, позираючи на двері. — Окрім Кела й Докса.

— На Єдена, — відказав Гем.

Бриз насупив чоло й скривився.

— Авжеж.

— Згоден із тобою, — мовив Гем. — Але б’юся об заклад, він почуває до нас те саме.

— Не розумію, чому його взагалі запрошено, — сказав Бриз.

Гем стенув плечима.

— Очевидно, він має якусь роль у Келовому плані.

— Ах, цей славнозвісний «план», — замислено протягнув Бриз. — Що ж це може бути за робота? Хотілося б мені знати...

Гем похитав головою.

— Такий уже Кел зі своєю клятою театральністю.

— Що є, то є.

За кілька хвилин двері відчинилися знову, і зайшов той, про кого вони говорили, — Єден. Він виявився непретензійним з вигляду чоловіком, і Вен не могла втямити, чому Бриз і Гем такі незадоволені, що його запросили на зустріч. Невисокий, із кучерявим каштановим волоссям, Єден мав на собі простий сірий одяг скаа й латану, закіптюжену коричневу куртку робітника. Він роззирнувся довкола з дещо несхвальним виразом на обличчі, але й близько не виявляв такої відвертої ворожості, як Кривоніг, що й далі сидів осторонь, кидаючи сердиті погляди на кожного, хто дивився в його бік.

«Не надто велика ватага, — подумала Вен. — Разом із Келсьє і Доксоном їх буде шестеро». Щоправда, Гем казав, що керує групою громил. Може, люди, що прийшли на цю зустріч, — тільки представники? Лідери менших, спеціалізованих команд? Деякі ватаги працювали саме таким способом.

Бриз устиг ще тричі подивитися на кишеньковий годинник, перш ніж Келсьє нарешті прибув. 3-імли-народжений ватажок увірвався до кімнати зі своїм звичним веселим ентузіазмом, за ним неквапливою ходою увійшов Доксон. Гем негайно встав і, широко всміхаючись, потиснув Келсьє руку. Бриз також підвівся, і хоча його вітання було трохи стриманішим, Вен мусила визнати, що ніколи не бачила ватажка, якого б його люди вітали так радісно.

— Ага, — мовив Келсьє, глянувши в бік дальніх столиків. — Кривоніг і Єден уже прийшли. Отже, всі тут. Чудово — страшенно ненавиджу, коли мене змушують чекати.

Бриз здійняв брови, опускаючись разом із Гемом на свої місця. Доксон теж сів за їхній столик.

— То ми почуємо якесь пояснення, чому ти спізнився?

— Ми з Доксоном навідалися до мого брата, — відказав Келсьє, підходячи до шинквасу. Відтак обернувся і, прихилившись до нього спиною, обвів поглядом кімнату. Зустрівшись очима з Вен, він підморгнув.

— Твого брата? — перепитав Гем. — То Марш прийде на нашу зустріч?

Келсьє і Доксон перезирнулися.

— Не сьогодні, — відповів ватажок. — Але зрештою він до нас приєднається.

Вен уважно глянула на інших. Ті мали скептичний вигляд. «Якась напруга у стосунках Келсьє з братом?»

Бриз підняв ціпок і вказав ним у бік ватажка.

— Гаразд, Келсьє, ось уже вісім місяців ти тримаєш у таємниці, що це за «робота». Ми знаємо, що це щось велике і що ти в захваті. І нас уже добряче дістала ця твоя таємничість. То чому б тобі просто не розповісти нам, про що йдеться?

Келсьє всміхнувся. Відійшовши від шинквасу, він вказав рукою на брудного, простакуватого на вигляд Єдена.

— Панове, прошу вітати нашого нового роботодавця.

Ці слова справили приголомшливий ефект.

— Він? — перепитав Гем.

— Він, — підтвердив Келсьє, киваючи головою.

— Що таке? — уперше заговорив Єден. — Не хочете працювати з тими, хто має моральні принципи?

— Річ не в цьому, мій любий друже, — відказав Бриз, кладучи ціпок собі на коліна. — Просто... бачиш-но... мені невідь-чому видавалося, що тобі не дуже до вподоби такі, як ми.

— Ні, не до вподоби, — навпрямець відказав Єден. — Ви егоїстичні й недисципліновані, і до того ж ви обернулися спиною до решти скаа. Ви вдягаєтеся охайно, але всередині ви брудні, як попіл.

Гем пирхнув.

— Ця робота вочевидь відзначатиметься прекрасним командним духом.

Вен, закусивши губу, мовчки спостерігала. Єден, схоже, був скаа-робітник, можливо, з кузні або з ткацької фабрики. Що його пов’язувало з підпіллям? І... як він збирається оплатити послуги злодійської ватаги, та ще й такої особливої, як ця?

Мабуть, Келсьє помітив її спантеличення, бо Вен зауважила, що ватажок дивиться на неї, тимчасом як інші говорили далі.

— Я досі трохи збентежений, — сказав Гем. — Єдене, нам усім відомо про твоє ставлення до злодіїв. То... навіщо наймати нас?

Єден зам’явся.

— Тому що всі знають, які ви ефективні, — урешті відказав він.

Бриз гмикнув.

— Зрозуміло. Несхвалення наших моральних принципів не заважає скористатися тобі нашими вміннями. То в чому ж полягає робота? Що скаа-повстанцям треба від нас?

«Скаа-повстанцям?» — повторила подумки Вен, і картина в її голові склалася, а розмова стала зрозумілішою. Підпілля поділялося на два табори. До більшого з них належали злодії-одинаки, злодійські ватаги, повії та жебраки, що намагалися вижити поза основною спільнотою пересічних скаа.

І були повстанці. Ті, хто боровся проти Останньої імперії. Рін завжди називав їх дурнями, і такої самої думки дотримувалася більшість людей, яких Вен зустрічала, — що злочинців, що звичайних скаа.

Очі всіх поступово звернулися до Келсьє, який знову сперся на шинквас.

— Повстанці в особі свого лідера Єдена найняли нас для дуже особливої роботи.

— Якої? — запитав Гем. — Пограбування? Убивство?

— І того, і того потроху, — відказав Келсьє, — але водночас ні те, ні те. Панове, це буде незвичайна робота. Жодна ватага ще ніколи не бралася за таке. Ми допоможемо Єдену розвалити Останню імперію.

Запала мовчанка.

— Перепрошую? — озвався Гем.

— Ти все добре почув, Геме, — відказав Келсьє. — Це і є та робота, яку я планував, — знищення Останньої імперії. Або принаймні її центральної влади. Єден найняв нас, щоб ми зібрали йому армію, а тоді забезпечили сприятливу нагоду захопити це місто.

Гем відкинувся назад, потім перезирнувся з Бризом. Обоє обернулися до Доксона, і той кивнув із серйозним виразом. Якусь хвилю в приміщенні панувала тиша, а тоді її порушив Єден, що сумовито розсміявся сам до себе.

— Мені не слід було ніколи погоджуватися на це, — мовив він, хитаючи головою. — Тепер, коли ти сказав це вголос, я розумію, як безглуздо все це звучить.

— Повір мені, Єдене, — відповів Келсьє. — Ці люди звикли здійснювати задуми, які на перший погляд видаються безглуздям.

— Може, це й правда, Келе, — утрутився Бриз. — Однак цього разу я схильний погодитися з нашим осудливим другом. Знищити Останню імперію... Скаа-повстанці не можуть цього домогтися ось уже тисячу років! Чому ти гадаєш, що нам вдасться те, що не вдалося усім тим людям?

Келсьє всміхнувся.

— Ми досягнемо успіху, бо в нас є стратегічне бачення, Бризе. Це те, чого завжди бракувало повстанцям.

— Перепрошую? — обурився Єден.

— На жаль, це правда, — відказав Келсьє. — Повстанці засуджують таких, як ми, через нашу жадібність, але, попри всі свої високі моральні якості (які я, до речі, дуже поважаю), вони ніколи нічого не досягали. Твої люди, Єдене, переховуються в лісах і горах та мріють, як одного дня вони повстануть на славетну війну проти Останньої імперії. Але ви й гадки не маєте, як розробити переможну стратегію і втілити її в життя.

Єденове обличчя потемніло.

— А ти й гадки не маєш, про що говориш.

— Невже? — безтурботно відповів Келсьє. — То розкажи мені, чого досягли повстанці протягом цієї тисячолітньої боротьби? Де ваші здобутки, де перемоги? Може, Туж’єська різанина триста років тому, в якій було винищено сім тисяч скаа? Чи, може, поодинокі напади на каналові судна чи викрадення якогось дрібного чиновничка?

Єден почервонів.

— Це все, на що можна сподіватися з тими людьми, яких ми маємо! У невдачах звинувачуй не нас — звинувачуй решту скаа. Ми не можемо домогтися від них допомоги. Тисячу років їх били й утискали, у них не лишилося духу. Важко змусити одного з тисячі хоча б дослухатися до нас, не кажучи вже про те, щоб повстати!

— Заспокойся, Єдене, — мовив Келсьє, здіймаючи руку. — Я не намагаюся зневажити вашу сміливість. Ми на одному боці, пам’ятаєш? Ти й звернувся до мене, власне, через те, що не міг набрати людей для війська.

— Я дедалі більше шкодую про те рішення, злодію, — відповів Єден.

— Ти нам уже заплатив, — сказав Келсьє. — Тому вже трохи запізно повертати назад. Але ми забезпечимо тебе військом, Єдене. Люди, що зібралися тут, — це найспритніші, найрозумніші й найуміліші алломанти в місті. Ось побачиш.

У кімнаті знову запала мовчанка. Вен сиділа за своїм столиком, насуплено спостерігаючи за суперечкою. «У що ти граєш, Келсьє?» Його слова про знищення Останньої імперії були, певна річ, тільки ширмою. Як їй видавалося, він мав намір обшахрувати повстанців. Але... якщо гроші заплачено, навіщо продовжувати гру?

Келсьє відвернувся від Єдена й поглянув на Бриза й Гема.

— Отож, панове, що ви гадаєте?

Ті перезирнулися. Нарешті Бриз мовив:

— Бачить Всевладар, я ніколи не відступав перед викликом. Але, Келе, цього разу я маю сумніви, чи добре ти все обміркував. Ти певен, що ми можемо це здійснити?

— Цілковито певен, — відказав Келсьє. — Попередні спроби скинути Пана Всевладаря зазнали невдачі, бо не були організовані й сплановані як слід. Ми — злодії, панове, і то неабиякі. Ми здатні пограбувати найобачніших і одурити найрозумніших. Ми знаємо, як упоратися з надвеликим завданням — треба лише поділити його на менші частини, а тоді розібратися з кожною з них. Ми знаємо, як досягнути того, чого прагнемо. Завдяки цим якостям ми чудово підходимо саме для цього завдання.

Бриз насупився.

— І скільки саме ми отримаємо за здійснення нездійсненного?

— Тридцять тисяч скринців, — відповів Єден. — Половину зараз, половину — коли зберете армію.

— Тридцять тисяч? — перепитав Гем. — За операцію такого масштабу? Та це ледве покриє видатки. Нам потрібен буде шпигун серед дворянства, щоб відстежувати чутки, потрібні будуть кілька сховків, не кажучи вже про якесь місце, достатньо велике, щоб укрити й вишколити цілу армію...

— Я не збираюся торгуватися, злодію, — різко обірвав його Єден. — Таким, як ви, тридцять тисяч може здатися замалою сумою, але ми збирали її десятиліттями. Ми не заплатимо вам більше просто тому, що більше не маємо.

— Це гідна робота, панове, — зауважив Доксон, уперше долучаючись до розмови.

— Так, авжеж, це все прекрасно, — відказав Бриз. — Я вважаю себе хорошим хлопцем, але ця справа... вона видається занадто альтруїстичною. А до того ще й нерозумною.

— Ну... — протягнув Келсьє, — для нас у ній може бути ще деяка вигода...

Вен зацікавлено глянула на нього, а Бриз усміхнувся.

— Скарбниця Пана Всевладаря, — сказав Келсьє. — Наразі план полягає в тому, що ми забезпечимо Єдена армією і можливістю захопити місто. Коли він захопить палац, то заволодіє скарбницею і використає гроші, щоб зміцнити владу. Але найцінніше, що є в тій скарбниці, — це...

— Атій Пана Всевладаря, — докінчив Бриз.

— Так, — підтвердив Келсьє. — За угодою з Єденом, ми отримаємо половину всіх запасів атію, які знайдемо в палаці. Байдуже, якими великими вони будуть.

Атій. Вен чула про цей метал, але ніколи його не бачила. Він був неймовірно рідкісний, і використовували його начебто тільки дворяни.

Гем усміхався.

— Ну що ж, — поволі промовив він, — ця здобич достатньо велика, щоб спокусити.

— Запаси атію мають бути величезні, — вів далі Келсьє. — Пан Всевладар продає атій дворянам крихітними порціями, правлячи за них шалені гроші. Він мусить тримати великий резерв, щоб забезпечити собі контроль над ринком і мати достатньо запасів на випадок якихось негараздів.

— Слушно... — пробурмотів Бриз. — Але чи ти впевнений, що хочеш спробувати щось таке невдовзі після того... після того, що сталося, коли ми намагалися пробратися в палац минулого разу?

— Цього разу ми зробимо все інакше, — відказав Келсьє. — Панове, я говоритиму з вами відверто. Це буде нелегке завдання, але план може спрацювати. Він нескладний. Ми знайдемо спосіб знешкодити лютадельський гарнізон — і таким чином лишимо місто без охоронців порядку, а тоді вкинемо його в хаос.

— Є кілька варіантів, як це зробити, — додав Доксон, — але їх ми можемо обговорити пізніше.

Келсьє кивнув.

— Коли в Лютаделі почнеться безлад, Єден вступить у місто зі своєю армією, захопить палац і візьме Пана Всевладаря в полон. Поки Єден контролюватиме місто, ми поцупимо атій, одну половину віддамо йому, а самі зникнемо з другою. Потім уже його справа, як утримати те, що він здобуде.

— Чи не занадто небезпечне завдання для тебе, Єдене? — запитав Гем, позираючи на повстанця.

Той стенув плечима.

— Може, й занадто. Але якщо ми якимось дивом таки захопимо палац, то принаймні зробимо те, чого ще ніколи не вдавалося повстанцям. Моїм людям важить не багатство, і навіть не те, щоб лишитися живими. Нам важить те, щоб здійснити щось велике, щось дивовижне, щось, що дало би скаа надію. Але я не очікую, щоб такі люди, як ви, це зрозуміли.

Келсьє метнув на нього заспокійливий погляд. Єден засопів і відкинувся на спинку стільця. «Цікаво, це вплив алломантії?» — подумала Вен. Вона вже спостерігала за взаєминами між роботодавцем і ватагою, і їй здалося, що радше Келсьє тримає цього Єдена в кишені, аніж навпаки.

Ватажок обернувся до Гема й Бриза.

— Тут ідеться про дещо більше, ніж простий вияв відваги. Якщо нам вдасться викрасти атій, це завдасть відчутного удару по фінансових підвалинах могутності Пана Всевладаря. Він залежить від грошей, які дає атій, — без них він, цілком імовірно, не матиме, чим заплатити своїй армії. Навіть якщо він уникне нашої пастки або якщо ми вирішимо захопити місто, коли його тут не буде, — щоб не мати з ним справи, — Пан Всевладар однаково зазнає фінансового краху. Він не зможе виставити військо, щоб відвоювати місто в Єдена. Якщо все спрацює, у Лютаделі в будь-якому разі пануватиме хаос, а дворянство буде заслабке, щоб дати відсіч повстанським силам. Пан Всевладар буде розгублений, нездатний зібрати значної армії.

— А колоси? — тихо запитав Гем.

Келсьє похитав головою.

— Якщо він напустить цих нелюдів на власну столицю, то руйнування, які вони влаштують, будуть іще небезпечніші за фінансову нестабільність. У такому безладі провінційні дворяни збунтуються й попроголошують себе королями, а війська, щоб упокорити їх, Пан Всевладар не матиме. Єденові повстанці зможуть утримати Лютадель, і ми, друзі мої, станемо дуже-дуже багатими. Кожен матиме все, чого забажає.

— Ти не згадав про Сталеве Міністерство, — різко кинув Кривоніг, що сидів осторонь і про якого вже майже забули. — Інквізитори не дозволять тобі вкинути їхню прекрасну теократію в хаос.

Келсьє обернувся до чоловіка з вузлуватим лицем.

— Нам треба буде знайти спосіб, як дати раду Міністерству, — у мене вже є кілька думок щодо цього. У будь-якому разі нашій ватазі доведеться зіштовхнутися з цією та іншими проблемами й розв’язати їх. Треба якось спекатися лютадельського гарнізону: доки вони патрулюватимуть вулиці, ми нічого не зможемо вдіяти. Треба знайти прийнятний спосіб, як влаштувати у місті хаос, і треба не допустити, щоб зобов’язувачі взяли наш слід. Але якщо спланувати все правильно, можливо, нам вдасться змусити Пана Всевладаря надіслати до міста палацову гвардію — може, навіть інквізиторів, — щоб ті відновили лад. Палац таким чином лишиться без захисту, і Єден дістане чудову нагоду завдати удару. Потім уже не матиме значення, що станеться з Міністерством чи гарнізоном, — у Пана Всевладаря не лишиться грошей, щоб утримувати контроль над своєю імперією.

— Не знаю, Келе, — мовив Бриз, хитаючи головою. Його легковажність зникла: схоже, він серйозно обмірковував план. — Пан Всевладар звідкілясь бере той атій. Що як він вирушить до шахти й просто добуде собі ще?

Гем кивнув.

— А де видобувають атій, нікому не відомо.

— Ну, я б не сказав, що нікому, — з усмішкою відповів Келсьє. Бриз і Гем перезирнулися.

— Тобі відомо? — запитав Гем.

— Певно, що так, — відказав Келсьє. — Я сам відпрацював там рік свого життя.

— Гатсінські провалля?! — здивовано вигукнув Гем.

Келсьє кивнув.

— Саме тому Пан Всевладар потурбувався, щоб ніхто не вийшов звідти живим — він не може дозволити, щоб його таємниця стала відомою. Ті провалля — це не лише каторга, не лише пекельне місце, куди засилають помирати скаа. Це шахта.

— Ну звісно... — промовив Бриз.

Келсьє відступив від шинквасу й рушив до столика, за яким сиділи Гем і Бриз.

— У нас є шанс, панове. Шанс здійснити щось велике, щось, чого ніколи не робила жодна злодійська ватага. Ми пограбуємо самого Пана Всевладаря! Але йдеться не лише про це. Провалля мало не вбили мене, і після втечі я побачив усе... трохи інакше. Я бачу скаа, що важко працюють без жодної надії на краще. Я бачу злодійські ватаги, що намагаються вижити, підбираючи рештки з панських столів, часто гинучи під час цього або спричиняючи смерть інших скаа. Я бачу повстанців, які щосили опираються Пану Всевладарю, але не можуть нічого вдіяти. Вони зазнають невдач, бо їхні численні загони розпорошені, а їхні дії неузгоджені. Коли в одному місці спалахує бунт, Сталеве Міністерство легко його придушує. Так Останню імперію не перемогти, панове. Але в невеличкої команди висококваліфікованих спеціалістів є надія на успіх. Ми можемо працювати вільно, адже ризик, що нас викриють, — невеликий. Ми знаємо, як уникати мацаків Сталевого Міністерства. Ми розуміємо, як мислять вельможні дворяни і як це використати для нашої справи. Ми можемо це зробити!

Він зупинився перед Гемом і Бризом.

— Не знаю, Келе, — мовив Гем. — Не те, щоб я не погоджувався з твоїми мотивами, але це... це все видається дещо нерозсудливим.

Келсьє всміхнувся.

— Авжеж, видається. Але ти все одно погодишся, чи не так? Гем завагався, а тоді кивнув.

— Ти знаєш, що я приєднаюся до тебе, хай що б ти не задумав. Ця робота видається шаленством, але твої плани всі такі. Лише... лише скажи мені: ти справді маєш намір скинути Пана Всевладаря?

Келсьє підтвердив кивком голови. Невідь-чому Вен була майже схильна йому повірити.

Гем рішуче кивнув.

— Гаразд тоді. Я з вами.

— Бризе? — запитав Келсьє.

Чепурун похитав головою.

— Не знаю, Келе. Це трохи занадто, навіть для тебе.

— Ти нам потрібен, Бризе, — мовив Кел. — Ніхто не може так «угамувати» юрбу, як ти. Якщо ми хочемо зібрати армію, нам потрібні будуть твої алломанти — і твій хист.

— Що ж, це правда, — відказав Бриз. — І все ж...

Келсьє всміхнувся, а тоді поставив щось на стіл. Це був келих вина, який Вен наливала Бризові. Дівчина й не помітила, як Келсьє взяв його з шинквасу.

— Подумай лишень, який це виклик, Бризе, — сказав ватажок.

Чепурун глянув на келих, а тоді звів очі на Келсьє. Урешті він розсміявся й простягнув руку до вина.

— Добре. Я з вами.

— Це неможливо, — долинув грубий голос з іншого кінця кімнати. Кривоніг похмуро дивився на них, склавши руки на грудях. — Що ти насправді задумав, Келсьє?

— Те, що й кажу, — відповів ватажок. — Я планую захопити атій Пана Всевладаря і знищити його імперію.

— Ти не можеш цього зробити, — заперечив Кривоніг. — Це ідіотизм. Інквізитори підвісять нас усіх на гаках за горло.

— Можливо, — погодився Келсьє. — Але подумай про винагороду, яка чекає на нас у разі успіху. Багатство, влада й країна, де скаа житимуть як люди, а не як раби.

Кривоніг гучно пирхнув і підвівся так рвучко, що його стілець перекинувся на підлогу.

— Жодної винагороди не досить. Колись Пан Всевладар уже намагався тебе вбити — я бачу, ти не заспокоїшся, доки йому це не вдасться.

Із цими словами старий обернувся, накульгуючи з гордовитим виглядом, залишив приміщення й пристукнув за собою двері.

У лігвищі запала тиша.

— Що ж, гадаю, нам потрібен інший димник, — сказав Доксон.

— Ви просто дозволите йому ось так піти? — запитав Єден. — Він же все знає!

Бриз хихотнув.

— Хіба не ти відповідаєш за моральні принципи в нашому маленькому товаристві?

— Моральні принципи тут ні до чого, — відказав Єден. — Це просто дурість — дозволяти комусь ось так іти. Він за кілька хвилин може привести сюди зобов’язувачів.

Вен кивнула, погоджуючись, але Келсьє похитав головою.

— Я так не працюю, Єдене. Я запросив Кривонога на зустріч, на якій розповів про небезпечний план — план, який хтось може назвати навіть безглуздим. Я не збираюся вбивати цього чоловіка через те, що йому мій задум видався занадто небезпечним. Якщо ти чиниш таке, то дуже швидко ніхто не приходитиме, щоб вислухати твої плани.

— Крім того, — докинув Доксон, — ми не запрошуємо на такі зустрічі людей, яким не довіряємо і які можуть нас зрадити.

«Це неможливо», — насупившись, подумала Вен. Мабуть, він бреше, щоб підтримати моральний дух ватаги: ніхто не міг бути аж таким довірливим. Урешті-решт, хіба та невдача Келсьє кілька років тому, яка закінчилася для нього Гатсінськими проваллями, сталася не через зраду? Либонь, цієї миті за Кривоногом стежать убивці, щоб пересвідчитися, чи той не піде до зобов’язувачів.

— Гаразд, Єдене, — мовив Келсьє, повертаючись до справи. — Бриз і Гем погодилися. План схвалено. Ти не передумав?

— Якщо я скажу, що передумав, ти віддаси повстанські гроші назад? — запитав Єден.

У відповідь лише тихо пирхнув Гем. Єденове обличчя спохмурніло, але він тільки похитав головою.

— Якби в мене був вибір...

— Годі тобі вже скаржитися, — мовив Келсьє. — Ти тепер офіційно належиш до злодійської ватаги, тож ходи сюди й сідай із нами.

Єден на мить завагався, а тоді зітхнув, підійшов і сів разом із Бризом, Гемом і Доксоном. Келсьє досі стояв біля них, а Вен сиділа за сусіднім столиком.

Ватажок обернувся до неї.

— Як щодо тебе, Вен?

Вона витріщилася на нього. «Чому він питає? Хіба не знає, що я у нього в руках. Яка б там їхня робота не була, головне — я хочу навчитися того, що вміє він».

Келсьє терпляче чекав на відповідь.

— Я з вами, — сказала Вен, припускаючи, що саме це він хотів почути.

Схоже, вона вгадала, бо ватажок усміхнувся й порухом голови вказав на останній порожній стілець за столом.

Вен зітхнула, але слухняно підвелася й пересіла до гурту.

— Що це за дитина? — запитав Єден.

— Посередниця, — відказав Бриз.

Келсьє скинув бровою.

— Взагалі-то, Вен — радше новобранка. Кілька місяців тому мій брат виявив, що вона намагається «гамувати» його почуття.

— Отже, гамівниця? — мовив Гем. — Гадаю, ще одна нам не завадить.

— Взагалі-то, — вів далі Келсьє, — схоже, що «збурювати» людські емоції вона теж може.

Бриз аж підскочив.

— Ти серйозно? — запитав Гем.

Келсьє ствердно кивнув.

— Ми з Доксом випробували її кілька годин тому.

Бриз гмикнув.

— А я переконував її, що вона, найпевніше, не побачить іншого з-імли-народженого, крім тебе.

— Другий з-імли-народжений у ватазі... — задоволено протягнув Гем. — Це дещо збільшує наші шанси.

— Що за нісенітниці ви верзете? — пирхнув Єден. — Скаа не можуть бути з-імли-народженими. Я не впевнений, чи вони взагалі існують! Принаймні я не зустрічав жодного.

Бриз здійняв брови, а тоді поклав руку Єденові на плече.

— Тобі не слід так багато говорити, друже, — порадив він. — Коли мовчиш, ти здаєшся не таким дурним.

Єден скинув із себе Бризову руку, а Гем розреготався. Вен сиділа мовчки, розмірковуючи про те, що казав Келсьє. Викрасти запаси атію видавалося принадною ідеєю, але захоплювати місто заради цього? Невже ці люди справді були такі нерозважливі?

Келсьє підсунув стілець для себе й усівся на нього задом наперед, поклавши лікті на спинку.

— Гаразд, — мовив він. — Команду зібрано. Деталі ми сплануємо на наступній зустрічі, але я хочу, щоб ви всі поміркували про цю роботу. У мене є деякі ідеї, але свіжі погляди на наше завдання не завадять. Ми обговоримо, як виманити гарнізон із Лютаделя і як улаштувати тут такий хаос, що Великі доми не зможуть мобілізувати свої сили, щоб зупинити Єденову армію, коли та нападе.

Усі, крім Єдена, кивнули.

— Однак перш ніж закінчити цю розмову, — провадив далі Келсьє, — я хочу вас попередити про ще одну частину мого плану.

— Ще одну? — зі смішком перепитав Бриз. — Тобі мало викрасти багатство Пана Всевладаря і знищити його імперію?

— Мало, — відказав ватажок. — Якщо мені вдасться, я збираюся ще й убити його.

— Келсьє, — поволі промовив Гем. — Пан Всевладар — це Окраєць Вічності. Часточка самого Бога. Його не можна вбити. Навіть узяти в полон, найпевніше, неможливо.

Келсьє не відповів. Але очі його були сповнені рішучості.

«От воно що, — подумала Вен. — Він божевільний».

— У мене з Паном Всевладарем лишилися порахунки, — мовив урешті Келсьє. — Він забрав у мене Мару й трохи-трохи не позбавив глузду. Я визнаю перед вами, що значною мірою моя участь у цій авантюрі зумовлена прагненням помститися йому. Ми заберемо в нього владу, дім, багатство. Щоб наш план спрацював, треба його спекатися. Може, ув’язнити у власній темниці або принаймні змусити покинути місто. Але, гадаю, є й кращий вихід. У тих проваллях, куди він заслав мене, я «луснув» і в мені прокинулася алломантична сила. Тепер я збираюся використати її, щоб убити Пана Всевладаря.

Келсьє дістав щось із кишені й поклав на стіл.

— На півночі розповідають легенду, — мовив він далі. — Вона стверджує, що Пан Всевладар — не безсмертний. Не цілком безсмертний. Кажуть, його можна вбити за допомогою потрібного металу. Одинадцятого металу. Ось цього.

Очі всіх звернулися до предмету на столі. Це була тонка пластинка металу, завдовжки й завширшки приблизно як мізинець Вен, із гладкими боками сріблясто-білого кольору.

— Одинадцятий метал? — невпевнено перепитав Бриз. — Я ніколи не чув такої легенди.

— Пан Всевладар її приховує, — відказав Келсьє. — Але знайти можна, якщо знаєш, де шукати. Теорія алломантії розповідає нам про десять металів: вісім основних і два вищих. Та є ще один метал, про який мало хто знає. Значно могутніший, ніж решта десять.

Бриз скептично скривився.

Але Єден, схоже, зацікавився.

— І цей метал може якимось чином убити Пана Всевладаря?

Келсьє кивнув.

— Це його вразливе місце. Сталеве Міністерство хоче, щоб ми вірили, буцімто він безсмертний, але він може померти — від рук алломанта, який спалить цей метал.

Гем узяв тонку пластинку в руки.

— Де ти це дістав?

— На півночі, — відказав Келсьє. — У землях неподалік Дальнього півострова, де люди досі пам’ятають, як називалося їхнє давнє королівство, що існувало за дознесенських часів.

— Як він працює? — запитав Бриз.

— Не знаю точно, — чесно відповів Келсьє. — Але маю намір дізнатися.

Гем розглядав білястий метал, обертаючи його в пальцях.

«Убити Пана Всевладаря?» — подумала Вен. Пан Всевладар був стихійною силою, як вітер чи імла. Такі речі не можна вбити. Вони насправді не живуть. Вони просто є.

— Хай там як, — мовив Келсьє, забираючи пластинку від Гема, — вам про це нічого турбуватися. Убити Пана Всевладаря — це моє завдання. Якщо воно виявиться неможливим, ми вдовольнимося тим, що виманимо його з міста, а потім обчистимо скарбницю. Я просто подумав, що вам слід знати мої плани.

«Я зв’язалася з божевільним», — подумала Вен. А втім, вона не нарікала, адже це не мало значення — аби лише він навчив її алломантії.

5

Я не знаю, що саме повинен зробити. Террісійські мислителі стверджують, що я зрозумію, коли надійде час, але це невелика втіха.

Безодню треба знищити, і схоже, я єдиний, кому це до снаги. Вона вже спустошує світ. Якщо я не зупиню її щонайшвидше, від цього краю не лишиться нічого, крім кісток і пилу.

— Осьдечки вона!

Задоволене обличчя Келсьє показалося з-за Кеймонового шинквасу. У руці ватажок переможно тримав укриту пилом пляшку вина, яку з глухим стуком поставив на прилавок.

Доксон поглянув на неї, приємно здивований.

— Де ти її знайшов?

— В одній із таємних шухляд, — відказав Келсьє, обтираючи пляшку від пилу.

— Я гадав, що обшукав їх усі.

— Так, але одна з них мала подвійне дно.

Доксон гмикнув.

— Розумно.

Келсьє кивнув, відкоркував пляшку й налив три келихи.

— Штука в тому, щоб ніколи не припиняти пошуки. Завжди є ще одна таємниця.

Він узяв усі три відразу й приніс їх до столика, за яким сиділи Вен і Доксон.

Дівчина нерішуче взяла запропонований їй келих. Зустріч щойно закінчилася, Бриз, Гем і Єден пішли обмірковувати те, що сказав їм Келсьє. Вен наче теж повинна була б піти, але не мала куди. Доксон і Келсьє, схоже, сприйняли те, що вона лишилася, як очевидну річ.

Келсьє зробив чималий ковток рубінового напою, а тоді всміхнувся.

— Це вже значно краще!

Доксон притакнув порухом голови, але Вен не скуштувала вина.

— Нам потрібен інший димник, — зауважив Доксон.

— Так. Але решта, схоже, сприйняла все добре.

— Бриз досі сумнівається.

— Він не дасть задньої. Бризові подобаються виклики, а більшого, ніж цей, годі знайти, — Келсьє усміхнувся. — До того ж він просто збожеволіє, якщо знатиме, що ми взялися за якусь роботу без нього.

— І все ж він має рацію, що виявляє побоювання, — сказав Доксон. — Я сам трохи непокоюся.

Келсьє кивнув, погоджуючись. Вен насупилася. «То вони справді планують це зробити? Чи й далі розігрують виставу заради мене?» Обидва чоловіки видавалися обізнаними й кмітливими. Але знищити Останню імперію? Їм радше вдасться змусити імлу не клубочитися чи сонце не сходити.

— Коли твої друзі прибудуть сюди? — запитав Доксон.

— За кілька днів, — відказав Келсьє. — До того часу нам потрібно знайти іншого димника. А ще мені треба роздобути трохи атію.

Доксон насупився.

— Уже?

Келсьє кивнув.

— Я витратив майже весь на контракт з ОрСеуром, а останню дещицю використав на плантації Трестінга.

Трестінг. Так звали поміщика, якого вбили у його маєтку тиждень тому. «Келсьє має до цього якийсь стосунок? І що це він казав про атій?» Він стверджував раніше, що завдяки монополії на цей метал Пан Всевладар контролює вельможне дворянство.

Доксон потер борідку.

— Атій нелегко дістати, Келе. Майже вісім місяців підготовки пішло на те, щоб викрасти для тебе оту останню дещицю.

— Це тому, що тобі доводилося діяти обережно, — відказав ватажок із лукавою посмішкою.

Товариш поглянув на нього дещо стурбовано. Келсьє лише всміхнувся ширше, і Доксон, закотивши очі, зітхнув. Відтак подивився на Вен.

— Ти навіть не спробувала вина?

Дівчина похитала головою.

Доксон, схоже, чекав на більш розлоге пояснення, тож зрештою Вен змушена була відповісти:

— Я волію не пити те, що не наливаю сама собі.

Келсьє гмикнув.

— Вона нагадує мені Ванта.

— Ванта? — пирхнув Доксон. — Дівчина трохи схильна до параної, авжеж, але все не аж так погано. Присягаюся, той хлопчина був такий нервовий, що міг перелякатися власного серцебиття.

Обоє розреготалися. Однак Вен їхня приязна поведінка лише змусила почуватися ще більш ніяково. «Чого вони очікують від мене? Я маю стати якоюсь його ученицею чи що?»

— Гаразд, — мовив Доксон, — то ти скажеш мені, як збираєшся роздобути атію?

Келсьє вже розтулив рота, щоб відповісти, але на сходах почулися гучні кроки: хтось спускався до лігвища. Чоловіки обернулися, а от Вен, звісна річ, ще заздалегідь сіла так, щоб бачити обидва входи до приміщення без потреби рухатися.

Вона гадала, що то котрийсь зі злодіїв, якого Мілев послав подивитися, чи Келсьє вже закінчив свої справи. Тому була неабияк здивована, коли двері розчахнулися й показалося набурмосене вузлувате обличчя чоловіка, якого називали Кривоногом.

Келсьє усміхнувся, очі його зблиснули.

«Він не здивований. Задоволений, але не здивований».

— Кривоніг, — промовив Келсьє.

Старий став у дверному отворі, обводячи всіх трьох украй невдоволеним поглядом. Нарешті пошкутильгав до них. За ним увійшов худенький, незграбний на вигляд підліток.

Хлопчина присунув стілець до їхнього столика. Кривоніг усівся, щось буркочучи сам до себе. Відтак, примружившись і наморщивши ніс, поглянув на Келсьє.

— Гамівник пішов?

— Бриз? — перепитав Келсьє. — Так, він пішов.

Кривоніг щось пробурчав, а тоді помітив пляшку вина.

— Пригощайся, — запропонував ватажок.

Старий махнув рукою хлопчині, а потім знову обернувся до Келсьє.

— Мені треба було переконатися, — сказав він. — Ніколи не можна довіряти собі, коли поруч гамівник, та ще й такий, як цей.

— Але ж ти димник, Кривоногу, — зауважив Келсьє. — Він ніяк не міг би на тебе вплинути, якщо тільки ти сам цього не захотів би.

Кривоніг стенув плечима.

— Не люблю гамівників. Тут річ не тільки в алломантії... такі люди... не можна бути впевненим, що тобою не маніпулюють, коли вони поруч. Палиш ти мідь чи не палиш.

— Я б не покладався на щось таке, щоб здобути твою вірність, — мовив Келсьє.

— Мені це казали, — відповів Кривоніг, тимчасом як хлопець налив йому вина. — Однак я мав пересвідчитися. Обдумати все без того Бриза.

Він спохмурнів, хоча Вен не зовсім зрозуміла чому, а тоді взяв келих і вихилив половину одним духом.

— Добре вино, — похвалив він, крекнувши. Відтак скинув поглядом на Келсьє. — То ти справді збожеволів у Проваллях, еге ж?

— Цілковито, — підтвердив Келсьє із кам’яним лицем.

Кривоніг всміхнувся, хоча на його обличчі усмішка вийшла перекошеною.

— То ти справді хочеш узятися за це? За цю твою так звану роботу?

Келсьє кивнув із серйозним виглядом.

Кривоніг допив вино.

— Тоді в тебе є димник. І річ не в грошах. Якщо ти справді збираєшся повалити цю владу, я з тобою.

Келсьє усміхнувся.

— І не смійся з мене, — гиркнув Кривоніг. — Я це ненавиджу.

— Я ніколи б не насмілився.

— Отже, — мовив Доксон, наливаючи собі ще вина, — питання димника розв’язане.

— Це мало чим допоможе, — буркнув Кривоніг. — Вам нічого не вдасться. Я все своє життя намагаюся сховати імлистих від Пана Всевладаря та його зобов’язувачів. Але зрештою він усе одно їх ловить.

— Навіщо тоді допомагати нам? — запитав Доксон.

Кривоніг підвівся.

— Тому що рано чи пізно Всевладар зловить і мене. Так я принаймні зможу плюнути йому в пику, перш ніж відійду. Знищити Останню імперію... — він усміхнувся. — У цьому є стиль. Ходімо, хлопче. Треба підготувати крамницю до приходу відвідувачів.

Кривоніг пошкандибав до виходу, і хлопчина зачинив за ними двері. Вен спостерігала, як вони виходять, а тоді обернулася до Келсьє.

— Ти знав, що він повернеться.

Той стенув плечима, підводячись і потягуючись.

— Я сподівався. Людей принаджують мрії. Та робота, яку я пропоную... це не така річ, від якої просто відмовитися. Принаймні не тоді, коли ти підстаркуватий буркотун, знуджений і переважно роздратований життям. Слухай-но, Вен, я правильно розумію, що твоїй ватазі належить уся ця будівля?

Дівчина кивнула.

— Крамниця нагорі — прикриття.

— Чудово, — Келсьє поглянув на свій кишеньковий годинник, а тоді передав його Доксону. — Скажи своїм друзям, що вони можуть повертатися до лігва — імла вже, мабуть, насуває.

— А ми? — запитав Доксон.

Келсьє всміхнувся.

— А ми підемо на дах. Я ж казав тобі, що збираюся роздобути трохи атію.

Удень Лютадель видавався чорним згарищем, яке вкрив попіл і випалило червоне сонце. Різкі обриси міста справляли гнітюче враження.

Уночі, однак, укрите імлою, все ставало розпливчастим і нечітким. Дворянські замки бовваніли примарними силуетами. Вулиці в тумані неначе зробилися вужчими, а широкі проспекти перетворилися на безлюдні й небезпечні провулки. Навіть дворяни й злодії полишали оселі вночі з острахом: потрібно було мати неабияку відвагу, щоб зануритися в те лиховісне імлисте безгоміння. Нічне місто було світом шаленців і відчайдухів, світом дивних істот і повитої маревом таємниці.

«Дивних істот, як-от я», — подумав Келсьє. Він стояв на карнизі, що біг довкола краю плаского даху злодійського лігва. Темні будинки здіймалися довкола, і в імлі здавалося, ніби все пересувається і ворушиться. Де-не-де у вікні блимав кволий вогник, але крихітні намистини світла скидалися на зіщулених, наляканих створінь.

Холодний вітерець повіяв над дахом, колихнув імлисту поволоку, легким подихом торкнувся вологих щік Келсьє. Раніше — ще до того, як усе пішло не так, як треба, — він завжди перед справою піднімався на дах, щоб поглянути на місто згори. Цієї ночі, не усвідомлюючи цього, Келсьє повернувся до давньої звички і зрозумів це лише тоді, коли поглянув убік, сподіваючись, що Мара, як завжди, стоятиме поруч.

Натомість він побачив лише порожнечу. Самотню. Мовчазну. Місце Мари зайняла імла. Але не замінила.

Келсьє зітхнув і обернувся. Вен і Доксон стояли позаду. Обом вочевидь не надто подобалося в імлі, але вони давали раду своєму страху. Тому, хто не терпить імли, нічого робити в підпільному світі.

Келсьє навчився значно більше, ніж просто терпіти. Протягом останніх кількох років йому траплялося бути в ній так часто, що вночі, прихований її обіймами, він почувався спокійніше, ніж удень.

— Келе, — озвав його Доксон, — тобі конче стояти там, на карнизі? Наші плани, може, трохи й божевільні, але мені не хотілося б, щоб вони разом із тобою розбилися об бруківку.

Келсьє всміхнувся. «Докс досі не сприймає мене як з-імли-народженого, — подумав він. — Їм усім потрібен час, щоб до цього звикнути».

Багато років тому він став найвидатнішим ватажком у Лютаделі й досягнув цього без алломантії. Мара була олов’яноокою, але вони з Доксоном... вони були звичайними людьми. Один — мішанокровний без жодного алломантичного хисту, другий — скаа-втікач із плантації. Разом вони ставили на коліна Великі доми, зухвало грабуючи наймогутніших людей Останньої імперії.

Тепер Келсьє був чимось більшим, значно більшим. Колись він мріяв про алломантію, жадав і собі такої сили, яку мала Мара. Але Мара померла до того, як у ньому прокинулася ця сила, і тепер не побачить, на що він здатен.

Раніше вельможне дворянство боялося Келсьє. Самому Панові Всевладарю довелося влаштовувати пастку на нього. А тепер уся Остання імперія здригнеться, перш ніж він покінчить із нею.

Келсьє, вдихаючи імлисте повітря, ще раз обвів місто поглядом, а тоді зіскочив з карниза й рушив до Вен і Доксона. Вони не мали ліхтарів: розсіяного сяйва зірок, що пробивалося крізь імлу, зазвичай було досить.

Келсьє зняв сюртук і жилет, передав їх Доксону, а потім висмикнув зі штанів поли сорочки, лишивши їх так. Тканина була темна й не мала бути помітною вночі.

— Гаразд, — мовив Келсьє. — То кого мені обікрасти?

Доксон насупився.

— Ти впевнений, що хочеш це зробити?

Келсьє лише всміхнувся.

Товариш зітхнув.

— Доми Урбенів і Теньєрів нещодавно пограбували, хоч і не заради атію.

— Який дім зараз найсильніший? — запитав Келсьє, присідаючи, щоб розв’язати речовий мішок, який лежав біля Доксонових ніг. — Напасти на який ніхто б не наважився?

Доксон замислився.

— Венчери, — урешті сказав він. — Останні кілька років вони на верхівці. Тримають кількасот людей надвірної варти, а серед дворян, що проживають у їхньому замку, — більше двох десятків імлистих.

Келсьє кивнув.

— Чудово, до них я й навідаюсь. Вони напевне мають атій.

Він дістав із торби темно-сірий плащ. Великий і зручний, той був пошитий не з суцільного шматка тканини, а з безлічі довгих стрічок. Вони були зшиті докупи на плечах і грудях, але переважно звисали вільно, схожі на довгі вимпели.

Келсьє загорнувся у марево-плащ, і смужки тканини захвилювалися, звиваючись, майже як пасма імли.

Доксон ледь чутно видихнув.

— Ніколи не стояв так близько до когось у цьому вбранні.

— А що це? — запитала Вен. У нічній імлі її тихий голос видавався примарним.

— Плащ з-імли-народженого, — пояснив Доксон. — Вони всі їх носять — це така собі... ознака належності до їхнього клубу.

— Він пофарбований і скроєний так, щоб ховати тебе в імлі, — додав Келсьє. — А ще він попереджає міську сторожу та інших з-імли-народжених, щоб ті не займали тебе, — він крутнувся, і плащ ефектно майнув у повітрі. — Гадаю, він мені пасує.

Доксон закотив очі.

— Отже, дім Венчерів, — мовив Келсьє, нахиляючись і дістаючи з торби матер’яний пояс. — Є щось, що мені треба знати?

— Лорд Венчер, імовірно, має сейф у своєму кабінеті, — сказав Доксон. — Мабуть, там він тримає свій запас атію. Кабінет на третьому поверсі, третя кімната від горішнього південного балкона. Будь обережний, на додачу до звичайної варти й імлистих Венчери тримають із десяток туманобійників.

Келсьє кивнув, підперезуючись паском — без пряжки, але з двома невеличкими піхвами. У них він засунув два скляні кинджали, які дістав із торби й перевірив, чи ті не надщерблені. Відтак скинув черевики й шкарпетки, лишившись стояти босоніж на холодному камінні. Разом із черевиками він позбувся останнього шматочка металу, якого мав на собі, зоставивши лише капшук із монетами й три флакони з металами в кишені на поясі. Келсьє вибрав найбільший, випив його вміст, а тоді простягнув, уже порожній, Доксонові.

— Ось і все, мабуть, — мовив він.

Товариш кивнув.

— Щасти тобі.

Вен, що стояла поруч, із неабиякою цікавістю спостерігала за приготуваннями. Ця крихітна тиха дівчина ховала в собі неабияку силу, яка вражала навіть його. Трохи схильна до параної, авжеж, але не боязка.

«У тебе ще буде нагода, дівчинко, — подумав Келсьє. — Але не сьогодні».

— Що ж, — мовив він, дістаючи з гамана монету й кидаючи її вниз. — Я пішов. Зустрінемося пізніше у Кривоноговій столярні.

Доксон кивнув.

Келсьє обернувся й знову ступив на карниз. А тоді стрибнув із даху.

Імла завирувала довкола нього. Він підпалив сталь, другий із основних алломантичних металів. Довкола Келсьє з’явилася сітка світляних блакитних променів, які міг бачити лише він. Кожна лінія виходила з його грудей і вела до металевих предметів поблизу. Тьмяні промені означали, що предмети були невеликі: дверні завіси, цвяхи та інші дрібниці. Вид металу значення не мав. Блакитні лінії, що з’являлися, коли алломант спалював залізо чи сталь, вказували на будь-які металеві предмети, якщо ті були достатньо близько й достатньо великі, щоб їх помітити.

Келсьє вибрав промінь, який тягнувся просто вниз, до кинутої монети. Спалюючи сталь, він «відштовхнувся» від монети.

Падіння миттю зупинилося, і його підкинуло вздовж променя вгору. Келсьє вибрав віконну клямку, повз яку пролітав, і обережно «відштовхнувся» від неї так, щоб скерувати свій рух убік і перенестися до будинку на другому боці вулиці, навпроти лігвища Вен.

Пружно опустившись на напівзігнуті ноги, Келсьє перебіг на протилежний бік гостроверхого даху. Там він спинився на мить, вдивляючись у темряву крізь вировиння імли. Підпаливши олово, він відчув, як воно спалахнуло й ожило в грудях, посилюючи його відчуття. Імла враз видалася не такою густою, як раніше. Це не означало, що довкруги стало світліше, просто тепер Келсьє міг краще бачити, чути й відчувати. Ген на півночі він роздивився ледь-ледь помітні обриси великої будівлі. Замок Венчерів.

Келсьє не погасив олово: воно згоряло повільно, і можна було не турбуватися, що його забракне. Доки він стояв, звої імли лагідно оповивали його тіло. Вони злегка оберталися, утворюючи біля нього повільну, ледь помітну круговерть. Імла знала його і вважала своїм. Імла відчувала алломантію.

«Відштовхнувшись» від металевого комина за спиною, Келсьє виконав довгий горизонтальний стрибок. На льоту він кинув монету, і маленький шматочок металу, блимнувши, полетів крізь темряву й туман. 3-імли-народжений «відштовхнувся» від монети, коли та ще була в повітрі, і своєю вагою надав їй різкого пришвидшення донизу. Щойно вона вдарилася об бруківку, «поштовх» Келсьє підкинув його вгору, і стрибок закінчився плавною дугою.

Він опустився на ще один гостроверхий дерев’яний дах. Сталевий «поштовх» і залізний «потяг» — це найперше, чого Жеммель навчив його. «Коли ти “штовхаєш” якийсь предмет, то наче кидаєш на нього свою вагу, — пояснював старий безумець. — Ти не можеш змінити те, скільки важиш, — ти ж бо алломант, а не якийсь північний містик. Тому не “притягуй” нічого легшого за себе, якщо тільки не хочеш, щоб воно полетіло до тебе, і не “відштовхуй” нічого важчого, якщо тільки не хочеш, щоб тебе відкинуло в протилежному напрямку».

Напівприсівши, Келсьє почухав шрами й щільніше загорнувся у марево-плащ. Дерев’яні дошки боляче впиналися в босі стопи. Він частенько шкодував, що спалювання олова загострює всі відчуття одразу. Він потребував покращеного зору, щоб бачити в темряві; кращий слух теж не був зайвим. Однак олово, згоряючи, загострювало й решту його відчуттів: ніч здавалася надчутливій шкірі ще холоднішою, а босі ноги помічали на доторк кожен камінець, кожну нерівність дерев’яної поверхні.

Перед ним виріс замок Венчерів. Фортеця палахкотіла вогнями на тлі темного міста. Вельможне дворянство жило за іншим розкладом, ніж простолюд. Маючи можливість купувати й навіть марнотратити олійні лампи й свічки, багатії не мусили схилятися перед примхами погоди чи сонця.

Навіть на перший погляд замок вражав своєю величчю. Хоча його й оточував захисний мур, однак він видавався радше витвором архітектурного мистецтва, ніж оборонною спорудою. Міцні аркові контрфорси підпирали замкові стіни з вигадливими вікнами й тендітними шпилями. Високі вітражі по боках прямокутної споруди світилися зсередини, заливаючи довколишню імлу різнобарвним сяйвом.

Келсьє підпалив залізо й розвогнив його, а тоді став шукати в темряві якийсь великий металевий предмет. Він був задалеко від замку, щоб скористатися дрібничками на кшталт монет чи завісів. Щоб подолати цю відстань, потрібен був більший «якір».

Блакитні лінії переважно були тьмяні. Він виокремив дві, дальні кінці яких повільно рухалися попереду вгорі — либонь, пара вартових на даху. Келсьє, очевидно, відчував їхній обладунок і зброю. Попри існування алломантії, дворяни переважно й далі озброювали свою варту металевими речами. Імлисті, що могли «штовхати» або «притягувати» метал, траплялися рідко, а повноцінні з-імли-народжені — ще рідше. Багато лордів вважали недоцільним лишати своїх солдатів і вартових практично безборонними через таку відносно незначну загрозу.

Більшість покладалася на інші способи захисту від алломантів. Келсьє всміхнувся. Доксон казав, що лорд Венчер тримає загін туманобійників. Якщо це так, Келсьє, імовірно, зустрінеться з ними ще до світанку. Він поки що облишив вартових і натомість зосередився на щільному блакитному промені, що линув до верхівки замку. Очевидно, дах був покритий бронзовими чи мідними листами. Келсьє розвогнив залізо, глибоко вдихнув і «потягнув» за промінь.

Різким ривком з-імли-народжений злетів у повітря.

Далі спалюючи залізо, він «тягнув» себе до фортеці на несамовитій швидкості. Гуляли чутки, буцімто з-імли-народжені можуть літати, але, хоч як не прикро, це було перебільшення. Зазвичай «притягування» до металу й «відштовхування» від нього скидалося радше не на політ, а на падіння, тільки в протилежному напрямку. Щоб набрати потрібного розгону, алломантові доводилося «тягнути» себе щосили, і через це його несло до «якоря» на запаморочливій швидкості.

Келсьє мчав до замку, а довкола нього вирувала імла. Він легко перемахнув через захисний мур, що оточував фортецю, але потроху його починало тягнути донизу. Клята вага — навіть найшвидша стріла зрештою нахиляється до землі й падає.

Через вагу власного тіла Келсьє, замість вилетіти просто на дах, став опускатися по дузі. Неспроможний скинути швидкість, він наближався до замкової стіни, але на кілька десятків футів[3] нижче, ніж треба.

Набравши в груди повітря, Келсьє підпалив п’ютер, що збільшував фізичну силу, подібно до того, як олово загострювало відчуття. Перевернувшись у повітрі, з-імли-народжений ударився в кам’яну стіну ногами. Навіть посиленим м’язам не сподобалося таке випробування, але обійшлося без зламаних кісток. Келсьє негайно відпустив промінь, що вів до верхівки, і, кинувши монету, «відштовхнувся» від неї, коли почав падати. Він глянув угору, шукаючи щось металеве, знайшов свинцеві перетинки вітражного вікна й «потягнув» за них.

Монета впала на землю і могла тепер тримати його вагу. Келсьє злинув угору, «відштовхуючись» від монети й одночасно «підтягуючись» за вікно. Потім, погасивши обидва метали, він пролетів останні кілька футів за інерцією. Плащ тихо лопотів на вітрі, коли Келсьє досяг краю верхнього сторожового ходу. Перемахнувши через кам’яний парапет, він м’яко опустився на виступ.

За три кроки від нього стояв отетерілий вартовий. Келсьє миттю кинувся на нього, підстрибнувши в повітрі й злегка «потягнувши» за металевий нагрудник. Солдат утратив рівновагу, а Келсьє тим часом вихопив один зі своїх скляних кинджалів. Дочекавшись, коли сила залізного «потягу» зіштовхне його з супротивником, він ударив того обома ногами в груди, згрупувався й перетяв горло посиленим алломантією змахом.

Вартовий упав, а Келсьє спритно опустився біля нього, дослухаючись, чи, бува, крик тривоги не розітне ніч. Але довкола панувала тиша.

Келсьє лишив вартового захлинатися кров’ю. Той, найпевніше, був дрібним дворянином. Ворогом. Якби натомість він був скаа-солдатом, що зрадив своїх за кілька монет... що ж, тоді Келсьє ще охочіше допоміг би йому вирушити у вічність.

Він «відштовхнувся» від нагрудника умирущого, щоб із кам’яного ходу вискочити на дах. Бронзова покрівля була холодна й слизька під ногами. Келсьє побіг по ній до південного боку будівлі, шукаючи балкон, про який казав Доксон. Він не надто переймався тим, що його можуть помітити. Цього вечора в нього було дві мети. Перша — викрасти атій, десятий і наймогутніший із загальновідомих алломантичних металів. Друга — здійняти колотнечу.

Він легко знайшов потрібний балкон. Широкий і довгий, той, либонь, правив за терасу, де могли приємно проводити час невеликі групки людей. Тепер, однак, там було тихо й порожньо, якщо не брати до уваги двох вартових. Келсьє завмер у нічній імлі над балконом; загорнута в сірий плащ, його постать була майже непомітна; пальці ніг торкалися самого краю металевого даху. Двоє вартових, нічого не підозрюючи, теревенили внизу.

«Час уже трохи пошуміти».

Келсьє зістрибнув із карниза просто між ними. Спалюючи п’ютер, щоб зміцнити тіло, він щосили «відштовхнувся» від обох чоловіків одночасно. Оскільки він був посередині, подвійний «поштовх» лише стиснув його, а вартових відкинув у протилежні боки. Ті вражено скрикнули, коли невідомою силою їх зненацька жбурнуло назад і перекинуло через перила просто в бездонну темряву.

Падаючи, вони кричали. Келсьє широко розчахнув балконові двері, запускаючи всередину звої імли, що поповзли вперед, захоплюючи темне приміщення.

«Третя кімната», — подумав Келсьє, скрадливим бігом просуваючись уперед. Друге приміщення виявилося чимось на кшталт тихої оранжереї. У низьких вазонах росли декоративні кущі й маленькі деревця, а одна стіна була суцільним величезним вікном від підлоги до стелі, щоб забезпечити достатньо сонячного світла. Хоч у кімнаті було темно, але Келсьє знав, що листя матиме інше забарвлення, ніж звичне брунатне: деяке буде біле, деяке — червонувате, а деяке, можливо, — блідо-жовте. Такі рослини були дивовижею, і вирощували їх тільки для дворян.

Келсьє швидко проминув оранжерею й зупинився перед наступними дверима, помітивши світло, що просякало крізь щілини. Він погасив олово, щоб надто чутливі очі не осліпли від яскравого освітлення, і розчахнув двері.

Мружачись проти світла й тримаючи в кожній руці по скляному кинджалу, він пірнув усередину. Але кімната виявилася порожньою. Це вочевидь був кабінет: поміж книжковими полицями на кожній стіні горіли ліхтарі, а в кутку стояв письмовий стіл.

Келсьє сховав кинджали і, спалюючи сталь, узявся шукати металеві речі. У кутку стояв великий сейф, але це було надто очевидно. І справді, з нутра східної стіни тягнувся яскравий промінь, що вказував на велике джерело металу. Келсьє підійшов, провів пальцями по тинькованій поверхні. Як і більшість стін у дворянських замках, ця була оздоблена малюнком у спокійних тонах: під червоним сонцем ніжилися дивоглядні створіння. Фальшива панель площею приблизно два квадратні фути розміщувалася так, що її краї були замасковані живописом.

«Завжди є ще одна таємниця», — подумав Келсьє. Він не став морочити собі голови, намагаючись збагнути, як відчинити тайник, а натомість, спалюючи залізо, «потягнув» за слабке джерело металу, що, як він гадав, мало бути замковим механізмом. Той спочатку опирався, і Келсьє притягнуло до стіни, але він підпалив п’ютер і смикнув сильніше. Замок клацнув, і панель відчинилася, даючи доступ до вбудованого в стіну невеличкого сейфа.

Келсьє всміхнувся. Сейф видавався достатньо малим, щоб підсилена п’ютером людина змогла його забрати, якщо, звісно, вдасться видерти його зі стіни.

«Потягнувши» за сейф, він підстрибнув і вперся ногами в стіну, ставши просто над відчиненим тайником. «Тягнучи» далі, щоб не впасти, Келсьє розпалив п’ютер сильніше. Ноги налилися міццю, і він розвогнив і залізо, не перестаючи «тягнути» за сейф.

Він напружував сили, аж крекчучи з надсади. Цікаво було дізнатися, що не витримає першим — сейф чи його ноги.

Сейф ворухнувся у своєму гнізді. Келсьє «потягнув» ще сильніше, напинаючи м’язи до краю. Протягом нестерпно довгої хвилини нічого не відбувалося. А тоді сейф здригнувся й вирвався зі стіни. Келсьє полетів навзнак на підлогу, але, підпаливши сталь, встиг «відштовхнутися» від сейфа, щоб той на нього не впав. Обливаючись потом, він незграбно приземлився, а сейф гримнув об дерев’яну підлогу, здіймаючи вгору скалки.

До кабінету вбігли двоє переляканих вартових.

— Саме вчасно, — зауважив Келсьє, підносячи руку й «тягнучи» меч одного з солдатів.

Зброя вилетіла з піхов і, обернувшись у повітрі, помчала до Келсьє вістрям уперед. Він погасив залізо, відступив убік і схопив меч за руків’я, коли той за інерцією пролітав повз нього.

— 3-імли-народжений! — зарепетував вартовий.

Келсьє всміхнувся і стрибнув уперед.

Вартовий вихопив кинджал. Келсьє «поштовхом» видер його з противникової руки, а тоді змахнув мечем і відтяв вартовому голову. Другий солдат, лаючись, похапцем розстібав ремені, силкуючись звільнитися від нагрудника.

Завершивши змах, Келсьє «штовхнув» власний меч. Той вихопився з його пальців і зі свистом полетів до наступної жертви. Одночасно з тим, як додолу впав труп першого вартового, другий скинув обладунок, щоб з-імли-народжений не зміг його «штовхнути». За мить меч увігнався в незахищені груди солдата. Чоловік мовчки поточився, а тоді впав.

Шелеснувши плащем, Келсьє відвернувся від трупів. Лють його була не така шалена, як тої ночі, коли він убив лорда Трестінга. І все одно він почував її, звільнитися від неї не дозволяли шрами, що свербіли, і крики коханої жінки, що досі лунали в його вухах. На думку Келсьє, кожен, хто підтримував і захищав Останню імперію, втрачав право на життя.

Він розвогнив п’ютер, збільшуючи фізичну силу, а тоді присів і підняв сейф. Спершу похитнувся під його вагою, але за мить відновив рівновагу й поволі рушив до балкона. Може, у сейфі був атій, а може, й ні. Хай там як, перевіряти не було часу.

Келсьє минув половину оранжереї, коли позаду почулися кроки. Він обернувся й побачив, що кабінет наповнився людськими постатями. Їх було восьмеро, кожен у просторому сірому вбранні, кожен замість меча мав дуельний ціпок і щит. Туманобійники.

Келсьє кинув сейф на підлогу. Туманобійники не володіли алломантією, але їх зумисно тренували битися з імлистими та з-імли-народженими. Ці противники вже не матимуть на собі ані граму металу й будуть готові до його штучок.

Келсьє відступив назад і, усміхаючись, розім’яв плечі. Вісімка розтяглася віялом, рухаючись безгучно й чітко.

«Це має бути цікаво».

Туманобійники кинулися в атаку, забігаючи до оранжереї по двоє. Келсьє дістав кинджали, пірнув, уникаючи першого удару, і спробував різонути нападника по грудях. Той, однак, відстрибнув і, махнувши ціпком, змусив з-імли-народженого відступити.

Келсьє розвогнив п’ютер, і підсилені ноги дали змогу відстрибнути далеко назад. На льоту вихопивши з капшука жменю монет, він «штовхнув» їх на противників. Металеві кружальця шугнули, зі свистом розтинаючи повітря, але туманобійники виявилися до цього готові: вони здійняли щити, і монети відскочили від дерева. Тріски полетіли навсібіч, але нападники лишилися неушкодженими.

Келсьє скинув поглядом на решту туманобійників, які заповнювали оранжерею і наступали на нього. Вони не сподівалися перемогти в тривалому бою — їхня тактика полягатиме в тому, щоб накинутися на нього всім одразу й швидко закінчити сутичку або принаймні затримати його, доки не прокинуться й не вступлять у бій алломанти. Келсьє поглянув на сейф.

Він не міг покинути його тут. Треба було закінчувати бій якнайшвидше. Розпаливши п’ютер сильніше, він стрибнув уперед і вдарив кинджалом, намагаючись намацати слабке місце, однак пробитися крізь захист противника не вдалося. Келсьє ледве встиг ухилитися від удару ціпком по голові.

Троє туманобійників зайшли ззаду й відрізали дорогу до відступу на балкон. «Прекрасно», — подумав Келсьє, силкуючись не спускати з ока усіх вісьмох. Ті наступали обережно, діючи вивірено й злагоджено, як єдина команда.

Зціпивши зуби, Келсьє знову розвогнив п’ютер і помітив, що той закінчується. П’ютер вигоряв найшвидше з усіх восьми основних металів.

«Нема часу хвилюватися про це». Туманобійники позаду атакували, і Келсьє відстрибнув убік, «підтягнувшись» до сейфа так, щоб опинитися посередині приміщення. Щойно торкнувшись підлоги, він «відштовхнувся» й вистрибнув у повітря наскоси. Підібгавши ноги, Келсьє перелетів через голови двох нападників і опустився біля вазону з доглянутим декоративним деревцем. Він обернувся, посиливши горіння п’ютеру, і здійняв руку, щоб захиститися від удару, який мав неминуче прийти.

Ціпок зацідив по руці. Передпліччя пройняло болем, але посилена п’ютером кістка витримала. Келсьє викинув уперед другу руку й увігнав кинджал противникові в груди.

Той здивовано поточився назад, вирвавши цим рухом у Келсьє зброю. Другий туманобійник атакував, але з-імли-народжений ухилився й вільною рукою зірвав із пояса капшук із монетами. Нападник приготувався заблокувати другий кинджал, але Келсьє натомість притиснув до його щита капшук.

А тоді «штовхнув» монети.

Туманобійник скрикнув, коли потужний «поштовх» віджбурнув його. Розвогнивши сталь, Келсьє «штовхав» так сильно, що його самого відкинуло назад — саме вчасно, щоб уникнути атаки ще двох нападників. З-імли-народжений та його противник відлетіли один від одного в протилежні боки. Келсьє спиною вдарився об стіну, але «штовхав» далі, спрямовуючи туманобійника — разом зі щитом, капшуком і монетами — до величезного вікна оранжереї.

Скло розлетілося на друзки, у яких замерехтіло світло ліхтарів із кабінету. Розпачливе обличчя туманобійника зникло в довколишній темряві, а імла — безшумна і зловісна — почала заповзати в оранжерею крізь розбиту шибку.

Однак решта шестеро невблаганно наступали, і Келсьє змусив себе забути про біль у руці, ухиляючись від двох замашних ударів. Він крутнувся й відступив за невеличке деревце, але тут на нього наскочив третій туманобійник і вгатив ціпком по боці.

Удар відкинув Келсьє на вазон. Він перечепився й, випустивши кинджал, упав біля дверей до освітленого кабінету. Хапаючи ротом повітря, він перекотився на коліна й схопився за бік. Комусь іншому такий удар переламав би ребра. Навіть у нього буде чималий синець.

Шестеро туманобійників наближалися, розходячись так, щоб оточити його. Хитаючись, Келсьє звівся на ноги, перед очима все пливло від болю й виснаження. Зціпивши зуби, він дістав один з двох запасних флаконів і одним духом проковтнув його вміст, поновлюючи запас п’ютеру. Відтак підпалив олово. Світло мало не засліпило його, біль у боку й руці враз став ще гострішим, але завдяки посиленим відчуттям у голові проясніло.

Шістка туманобійників перейшла до раптової скоординованої атаки.

Келсьє викинув руку в бік, спалюючи залізо й шукаючи якийсь металевий предмет. Найближчим виявилося масивне срібне преспап’є, що лежало на столі в кабінеті. «Притягнувши» його, він обернувся до нападників, виставивши руку в їхній бік і прибравши атакувальної постави.

— Ну гаразд, — прогарчав він.

Потужним спалахом Келсьє підпалив сталь. Прямокутний брусок вихопився з його руки і розітнув повітря. Передній туманобійник здійняв щит, але запізно. Преспап’є вдарило його в плече, аж хруснула кістка, і чоловік з криком упав.

Келсьє крутнувся вбік, ухиляючись від удару ціпком так, щоб нападник опинився між ним і поваленим туманобійником. Спалюючи залізо, він «потягнув» срібний брусок назад до себе. Той знову просвистів у повітрі й угатив другого туманобійника в скроню. Той упав, а преспап’є, відбившись, підскочило вгору.

Один із тих, що лишилися, лайнувся й кинувся в атаку. Келсьє «відштовхнув» преспап’є, яке ще не встигло впасти, спрямовуючи його від себе... і від нападника, що здійняв щит. 3-імли-народжений почув, як брусок упав за його спиною, а тоді — спалюючи п’ютер — виставив руку й перехопив у повітрі занесений для удару ціпок.

Туманобійник загарчав, силкуючись вирвати зброю з підсиленої п’ютером руки противника. Але Келсьє не потрібен був ціпок, натомість він різко «потягнув» преспап’є, яке з убивчою швидкістю понеслося на нього самого. Останньої миті він розвернувся разом із туманобійником, підставляючи того під удар.

Чоловік упав додолу.

Келсьє розпалив п’ютер сильніше, зміцнюючи тіло перед імовірним нападом. Як і слід було очікувати, ціпок ударив по плечах. Дерев’яна палиця тріснула, а сам з-імли-народжений упав на коліна, однак лишився притомний завдяки олову, що горіло. Мозок пройняло спалахом болю і ясності. Келсьє «потягнув» преспап’є, висмикнувши його зі спини смертельно пораненого туманобійника, і відступив убік, щоб імпровізована зброя пролетіла повз нього.

Два туманобійники перед ним обачливо затулилися щитами. Брусок вдарився в один із них, але Келсьє не «штовхав» далі, щоб не втратити рівноваги. Натомість він підпалив залізо й смикнув преспап’є назад до себе. Пригнувшись, він погасив залізо. Брусок просвистів над ним і з хрускотом вдарив нападника, що підкрадався ззаду.

Келсьє розвернувся й, підпаливши спершу залізо, а потім сталь, надіслав убивче преспап’є до останніх двох. Чоловіки відступили вбік, але він відпустив брусок, і той упав на підлогу просто перед ними. Ті з острахом уп’ялись очима в шматок срібла й випустили з уваги Келсьє. Він побіг, стрибнув, «відштовхнувшись» від преспап’є, і перелетів через голови туманобійників. Ті обернулися з лайкою, а Келсьє, опустившись, «потягнув» брусок знову, ударяючи одного з чоловіків у потилицю.

Туманобійник мовчки впав. Брусок перевернувся кілька разів у повітрі, і Келсьє схопив його на льоту. Холодна поверхня була липка від крові. Імла, що просякала крізь розбиту шибку, розтікалася біля нього, обвивалася довкола ніг. Він витягнув руку з преспап’є в напрямку єдиного вцілілого туманобійника.

Котрийсь із поранених застогнав.

Останній туманобійник відступив, а тоді випустив зброю і кинувся навтьоки. Келсьє всміхнувся, опускаючи руку.

Зненацька преспап’є вирвало «поштовхом» з його пальців. Срібний брусок перелетів через кімнату й розбив іще одну шибку. Келсьє вилаявся і, обернувшись, побачив, як до кабінету вбігає ще один, уже більший, гурт людей у дворянському вбранні. Алломанти.

Кілька здійняли руки, і в бік Келсьє градом полетіли монети. Він запалив сталь і «відштовхнув» їх. Монети порозліталися по всьому приміщенні — шибки розбилися на друзки, а від дерев’яних предметів посипалися скалки. Келсьє відчув посмик за пояс — із кишеньки вирвався останній флакон із металами, «притягнутий» у напрямку кабінету. Кілька кремезних чоловіків вибігли наперед, пригинаючись, щоб уникнути летючих монет. Це були громили — імлисті, що, як Гем, спалювали п’ютер.

«Пора вшиватися звідси», — подумав Келсьє, відбиваючи чергову хвилю монет і зціплюючи зуби від болю в боку й руці. Він озирнувся: у нього була невеличка перевага над нападниками, але до балкона йому ніколи не дістатися. Імлистих прибувало, тож Келсьє набрав у груди повітря й кинувся до розбитого величезного вікна. Він вистрибнув у імлу, перевернувся в повітрі й міцно «потягнув» за покинутий сейф.

Його смикнуло в повітрі й занесло до стіни, немовби він висів на мотузці, прив’язаній до сейфа. Він відчув, як під тягарем його ваги сейф потроху посувається, скрегочучи об підлогу оранжереї. Келсьє вдарився об стіну замку, але, упершись у надвіконня, «тягнув» далі. Стоячи догори ногами у віконному отворі, він напружував усі сили.

Сейф показався над краєм горішнього поверху. Він хитнувся, а тоді випав з вікна й полетів просто на Келсьє. Той усміхнувся, погасив залізо й, відіпхнувшись від будівлі ногами, пірнув у імлу, наче якийсь божевільний плавець. Він падав крізь темряву спиною вперед, мигцем побачивши чиєсь розлючене обличчя, що визирало з розбитого вікна.

Келсьє став обережно «підтягуватися» до сейфа, переміщуючи себе в повітрі. Імла клубочилася довкола нього, заважала бачити, і здавалося, наче він не падає, а висить посеред нічогості.

Досягнувши сейфа, він перевернувся в повітрі й «відштовхнувся» вгору.

Сейф упав на бруківку просто під ним. Злегка «відштовхуючись», Келсьє сповільнив падіння і зрештою зупинився в повітрі в кількох футах над землею. Якусь хвилю він висів у імлі, стрічки плаща маяли й лопотіли на вітрі, а тоді опустився додолу біля сейфа.

Той від удару розбився. Келсьє відтулив його погнуті дверцята, дослухаючись оловослухом до криків тривоги, що лунали в замку. У сейфі він знайшов невеличкий капшук із самоцвітами й кілька акредитивів на десять тисяч скринців кожен. Усе це Келсьє порозпихав по кишенях. Він понишпорив ще, зненацька стривожений тим, що вся нічна праця може виявитися марною. А тоді в глибині сейфа його пальці намацали невеличкий мішечок.

Він розшморгнув зав’язки й побачив жменю темних намистин металу. Атій. Шрами запекли на згадку про Гатсінські провалля.

Келсьє міцно зав’язав мішечок і підвівся. З приємним подивом зауважив понівечене тіло, що лежало на бруківці неподалік — то були останки того туманобійника, якого він викинув з вікна. Келсьє підійшов і залізним «потягом» забрав свій капшук із монетами.

«Ні, ця ніч не була згаяна марно». Навіть якби він не знайшов атію, будь-яка ніч, на його думку, була успішною, якщо вона закінчилася смертю кількох дворян.

Він далі спалював п’ютер — без сили, яку той давав його тілу, Келсьє вже, мабуть, зомлів би від болю. Стискаючи свій капшук в одній руці, а мішечок з атієм — у другій, він шугнув у ніч, прямуючи до Кривоногової столярні.

6

Я ніколи цього не хотів, слово честі. Але хтось повинен зупинити Безодню. І скидається на те, що Терріс — єдине місце, де можна це здійснити.

Мені не потрібні підтвердження мислителів. Тепер я бачу нашу мету, відчуваю її, хоча інші цього не можуть. Вона... немов пульсує в моїй голові, вказуючи кудись далеко в гори.

Вен прокинулася в тихій кімнаті. Крізь щілини у віконницях пробивалося червонясте ранкове світло. Якусь хвилю вона лежала в ліжку, занепокоєна. Щось було не так. І річ не в тому, що вона прокинулася в невідомому місці — мандри з Ріном призвичаїли її до кочового життя. Лише за якусь хвилю Вен збагнула, що саме її непокоїть.

Кімната була порожня.

Ба більше, вона була простора. Незалюднена. Та ще й... зі зручностями. Вен спала з простирадлами й плисовим покривалом, на справжньому матраці, що лежав на підвищенні. Біля стіни стояла міцна дерев’яна шафка, а на підлозі навіть був постелений круглий килимок. Можливо, комусь іншому кімната здалася б затісною і вбого опорядженою, але для Вен це була справжня розкіш.

Суплячись, дівчина сіла. Мати окрему кімнату видавалося їй неправильним. Вона завжди спала в тісних, напхом напханих ватажанами комірках. Навіть під час мандрів вона ночувала в провулках із жебраками або в печерах із повстанцями, а ще з нею повсякчас був Рін. Їй завжди доводилося докладати зусиль, щоб вибороти змогу побути на самоті. Отримана так легко, ця можливість, здавалося, знецінювала всі ті роки, коли Вен насолоджувалася короткими хвилинами усамітнення.

Дівчина встала з ліжка, не переймаючись тим, щоб відчинити віконниці. Сонячне світло було слабке, а отже, розвиднілося недавно. З коридору, однак, вже долинали чиїсь кроки. Вен підкралася до дверей, прочинила їх із легким скрипом і визирнула назовні.

Учора вночі, після того як вони розлучилися з Келсьє, Доксон відвів її до Кривоногової столярської крамниці. Година була пізня, і тому Кривоніг одразу ж відпровадив їх до окремих спалень. Однак Вен не лягла відразу до ліжка. Вона зачекала, доки всі позасинають, а тоді вислизнула з кімнати, щоб розглянутися довкола.

Будинок більше скидався на заїзний двір, ніж на столярню чи крамницю. Унизу була торгова зала, а за нею — велика майстерня. А ось на другому поверсі виявилося кілька довгих коридорів із кімнатами для гостей. Був ще й третій поверх, двері там розміщувалися далі одні від одних, що вказувало на більші кімнати. Щоб не розбудити нікого стуком, Вен не стала шукати прихованих лазів чи фальшивих стін, але досвід підказував їй, що хороше лігвище повинне мати принаймні потайний підвал і кілька надійних схованок.

Загалом вона була вражена. Столярське приладдя й напівзакінчені вироби означали, що майстерня-прикриття працює і має добру репутацію. Лігвище було надійне, забезпечене всім потрібним і мало належний догляд. Визираючи крізь прочинені двері, Вен побачила шістьох заспаних юнаків у простому вбранні, що вийшли з коридору навпроти і спускалися сходами до майстерні.

«Підмайстри-столярчуки, — подумала Вен. — Це прикриття Кривонога, він ремісник». Більшість скаа гарували все своє життя на плантаціях, і навіть ті, які жили в місті, здебільшого працювали чорноробами. Деяким найздібнішим, однак, дозволяли продавати свої вироби. Вони й далі були скаа, отримували мізер і залежали від забаганок дворян. Проте вони мали бодай дещицю свободи, якій більшість скаа могла позаздрити.

Кривоніг, очевидно, був майстер-столяр. Що ж могло спонукати таку людину — яка за мірками скаа мала чудове життя — піти на ризик і зв’язатися з підпіллям?

«Він імлистий, — пригадала Вен. — Келсьє і Доксон називали його димником». Мабуть, їй доведеться самій розбиратися, що це значить: досвід підказував, що людина з такою силою, як Келсьє, приховуватиме інформацію від неї якнайдовше й лише вряди-годи підкидуватиме якісь крихти. Він прив’язав її до себе знанням, і з його боку було б нерозумно відкрити їй усе відразу.

У коридорі знову почулися кроки, і дівчина припала до щілини.

— Тобі, мабуть, треба причепуритися, Вен, — сказав Доксон, проходячи повз її двері. На ньому була дворянська сорочка й штани вільного крою. Він уже встиг опорядитися і мав бадьорий вигляд. — У кімнаті наприкінці коридору для тебе приготовано ванну, і я попросив Кривонога роздобути тобі кілька змін одягу. Мало би підійти, доки не знайдемо тобі чогось відповіднішого. Можеш не поспішати: Кел запланував нараду по обіді, але ми не почнемо, доки не прибудуть Бриз і Гем.

Доксон усміхнувся, скинувши на неї поглядом крізь прочинені двері, і пішов далі. Вен почервоніла, присоромлена, що її спіймали на підгляданні. «Ці люди — спостережливі. Треба це пам’ятати».

Кроки стихли. Вен вислизнула в коридор, скрадливо пробралася до вказаної кімнати і майже здивувалася, коли справді виявила там купіль із гарячою водою. Дівчина насупилася, розглядаючи металеву ванну й викладені кахлями стіни та підлогу. Вода була пахуча — так милися тільки вельможні дами.

«Ці люди більше скидаються на дворян, ніж на скаа», — подумала Вен. Вона не була певна, як до цього ставитися. Але від неї вочевидь очікували, щоб вона поводилася так само, тож дівчина зачинила двері й замкнула їх на засувку, роздяглася й залізла у ванну.

Від неї незвично пахло.

Хоч аромат був слабкий, але час від часу Вен уловлювала його. Так пахли дворянки, які проходили повз неї, так пахло з напарфумленої шухляди, яку зламували спритні братові пальці. Запах ставав що далі, то менш помітним, але все одно турбував її. Він відрізнятиме її від інших скаа. Якщо від неї вимагатимуть митися регулярно, нехай не додають у воду парфумів.

Сніданок дещо більше відповідав її очікуванням. Кілька жінок-скаа різного віку готували на кухні обвиванці — тонкі хлібні коржики, скручені й начинені ячмінною кашею та овочами. Дівчина постояла якийсь час у дверях кухні, спостерігаючи, як жінки працюють. Жодна не пахла, як Вен, однак усі вони мали значно чистіший і охайніший вигляд, ніж пересічні скаа.

Узагалі в усьому будинку панувала дивовижна чистота. Учора вночі через темряву Вен цього не зауважила, але тепер бачила, що підлога тут вимита до блиску. І куховарки, і підмайстри мали чисті руки й обличчя. Це здавалося їй дивним. Вона звикла до того, що її пальці були чорними від попелу, а під час мандрів із Ріном, якщо колись і вмивала обличчя, то відразу ж зумисне бруднила його. Чисте лице вирізняється на вулиці.

«По кутках нема попелу, — подумала Вен, оглядаючи підлогу. — У кімнаті постійно підмітають». Вона ще ніколи не мешкала в такому будинку. Це було майже як оселитися в дворянському палаці.

Дівчина знову глянула на куховарок. Ті були вбрані у прості біло-сірі сукні, голови мали пов’язані хустками, а на плечі їм спадали довгі коси. Вен торкнулася власного волосся. Вона завжди обтинала його коротко, по-хлопчачому, а її теперішня кострубата стрижка була справою рук одного з ватажан. Вен не була схожа на цих жінок, ніколи. На Рінову вимогу вона поводилася так, щоб решта дивилися на неї насамперед як на злодійку, і лише потім — як на дівчину.

«Але хто я тепер?» Напахчена після купання, але одягнена, як підмайстер, у світло-коричневі штани й сорочку на ґудзиках, вона виразно почувалася не на своєму місці. І це було погано: коли Вен почувалася ніяково, вона, поза сумнівом, і вигляд мала ніяковий. А це робило її ще помітнішою.

Дівчина обернулася, розглядаючи майстерню. Столярчуки вже взялися за ранкове завдання, майструючи різноманітні предмети меблів. Вони працювали в затильному приміщенні, тимчасом як у головній залі Кривоніг додавав виробам останні штрихи.

Зненацька задні двері кухні розчахнулися. Вен інстинктивно шаснула вбік і втиснулася спиною в стіну. Відтак обережно зазирнула до кухні.

У дверях стояв Гем, облямований червонястим сяйвом. На ньому була вільна сорочка без рукавів і жилет, а в руках він тримав кілька великих клунків. На ньому не було ані плямки кіптяви, як і на решті її нових знайомих, наскільки Вен могла бачити на підставі своїх нетривалих спостережень.

Гем минув кухню й пройшов до майстерні.

— Хто-небудь знає, яка кімната — моя? — запитав він, кидаючи клунки.

— Я дізнаюся в майстра Кладента, — зголосився один зі столярчуків і поквапився до головної зали.

Гем усміхнувся, потягуючись, а тоді обернувся до дівчини.

— Доброго ранку, Вен. Знаєш, тобі не треба ховатися від мене. Ми з тобою в одній команді.

Вен розслабилася, але лишилася стояти там, де стояла, біля низки майже закінчених стільців.

— Ти теж будеш тут жити?

— Завжди вигідно бути поруч із димником, — відказав Гем, обертаючись і зникаючи на кухні. За хвилину він повернувся з чотирма великими обвиванцями. — Хто-небудь знає, де Кел?

— Спить, — відповіла Вен. — Учора вночі він повернувся пізно і ще не прокинувся.

Гем пробурчав щось, відкусуючи шматок обвиванця.

— А Докс?

— У своїй кімнаті на третьому поверсі, — відказала Вен. — Він устав рано, спустився сюди щось перехопити і знову піднявся до себе нагору.

Вона не додала, що бачила в замкову шпарину, як Докс сидить за столом і щось пише.

Гем здійняв брови.

— Ти завжди стежиш за тим, хто що робить?

— Так.

Він замовк, а тоді гмикнув.

— Ти дивне дівча, Вен.

Гем узяв свої клунки, коли підмайстер повернувся, і обоє пішли сходами нагору. Вен стояла нерухомо, дослухаючись до їхніх кроків. Вони зупинилися приблизно посередині першого коридору — либонь, за кілька кімнат від її власної.

Запах гарячої ячмінної каші надив дівчину. Вен зазирнула до кухні. Гем зайшов і просто взяв собі їсти. А їй можна так само?

Намагаючись зберігати впевнений вигляд, вона ступила до кухні. На дерев’яній таці лежав стосик обвиванців, приготованих, мабуть, для підмайстрів. Вен узяла собі два. Жодна з кухарок не заперечила, ба більше: декотрі глянули на неї з повагою і кивнули.

«Я тепер велике цабе», — подумала дівчина дещо занепокоєно. Чи відомо їм, що вона... з-імли-народжена? Чи, може, до неї ставляться з повагою як до гості?

Урешті-решт Вен ухопила ще одного обвиванця й утекла до себе в кімнату. Вона взяла більше, ніж могла з’їсти за раз, але збиралася вибрати начинку, а хлібні коржики, що могли зберігатися довго, лишити про всяк випадок.

У двері постукали. Вен підійшла й обережно прочинила їх. У коридорі стояв парубійко — той самий, що вчора ввечері супроводжував Кривонога, коли той удруге прийшов до Кеймонового лігвища.

Худорлявий, високий і незграбний на вигляд, хлопчина був одягнутий у сіре вбрання. Йому було років чотирнадцять, хоча через свій зріст він міг видаватися старшим, ніж був насправді. Невідь-чому він нервувався.

— Що таке? — запитала Вен.

-Е-е...

Дівчина насупилася.

-Що?

— Хочуть тебе, — сказав він із сильним східним акцентом. — Роблячий, де є вгорі. З паном Стрибом — до третього поверху. Теє... іти треба.

Хлопчина зашарівся, а тоді обернувся й поквапився сходами догори.

Вен стояла у дверях, спантеличена. «Що б це мало значити?» — замислилась вона, визираючи в коридор.

Хлопець, схоже, чекав на неї. Зрештою Вен таки вирішила піти за ним і з осторогою піднялася сходами.

З відчинених дверей в кінці коридору долинали голоси. Не заходячи всередину, Вен крадькома зазирнула у дверний отвір і побачила вишукано опоряджену кімнату з гарним килимом і зручними фотелями. Збоку в каміні горіло вогнище, а фотелі були розставлені півколом — перед великою грифельною дошкою на дерев’яній підставці.

Келсьє стояв біля каміна, спершись ліктем на його цегляне муровання й тримаючи в руці келих із вином. Висунувшись трохи далі, дівчина побачила, що він говорить із Бризом. Гамівник прибув пізно по обіді й залучив половину підмайстрів, щоб ті переносили його пожитки. Вен із вікна спостерігала, як столярчуки тягають багаж — замаскований під ящики з обрізками деревини — до кімнати Бриза. Сам він і не подумав допомогти.

Тут був також Гем, був і Доксон, а Кривоніг саме влаштовувався у великому м’якому кріслі, якомога далі від Бриза. Хлопчина, який привів Вен, сів на табурет біля Кривонога, щосили намагаючись не дивитися в її бік. В останньому із зайнятих фотелів сидів Єден, одягнутий, як і раніше, у звичне робоче вбрання. Він не відкинувся на спинку, немовби не схвалював такої розкоші, як м’яке крісло. Обличчя його — очікувано для скаа-робітника — було брудним від кіптяви.

Порожніми лишалися два фотелі. Келсьє помітив Вен, що стояла біля дверей, і привітав її заохочувальною усмішкою.

— А, от і вона. Заходь, Вен.

Дівчина обвела поглядом кімнату. Та мала вікно, але віконниці були зачинені, адже насувалися сутінки. Інших крісел, окрім тих, що стояли півколом навпроти Келсьє, не було. Змирившись, Вен пройшла до кімнати й сіла поруч із Доксоном. Фотель був для неї завеликий, тож дівчина вмостилася, підібгавши ноги під себе.

— Отже, усі зібралися, — мовив Келсьє.

— А для кого ще одне крісло? — поцікавився Гем.

Ватажок усміхнувся з прижмурцем, але запитання лишив без відповіді.

— Ну гаразд, нумо до розмови. Перед нами неабияке завдання, і що швидше ми все сплануємо, то краще.

— Я гадав, у тебе вже є план, — невдоволено зауважив Єден.

— Тільки в загальних рисах, — відказав Келсьє. — Я знаю, що треба зробити, і маю кілька ідей, як це зробити. Таку команду, як наша, не збирають лише для того, щоб сказати її членам, як діяти. Нам треба обміркувати це разом, починаючи зі списку проблем, які треба розв’язати, щоб план спрацював.

— У такому разі, — мовив Гем, — насамперед я хотів би уточнити ці загальні риси. Ми збираємо Єденові армію, сіємо хаос у Лютаделі, беремо під контроль палац, крадемо в Пана Всевладаря атій, а тоді чекаємо, поки система влади сама розвалиться, так?

— Загалом — так, — відказав Келсьє.

— Тоді, — вів далі Гем, — наша головна проблема — це гарнізон. Якщо ми хочемо хаос у Лютаделі, то нам тут ні до чого двадцять тисяч солдатів, які будуть підтримувати порядок. Не кажучи вже про те, що Єденові війська ніколи не здобудуть місто, поки його мури будуть обороняти бодай якісь збройні сили.

Келсьє кивнув. Узявши шматок крейди, він написав на дошці «Лютадельський гарнізон».

— Що ще?

— Нам потрібно знайти спосіб, як улаштувати в місті згаданий хаос, — мовив Бриз, змахуючи келихом. — Твоє чуття підказує тобі правильно, любий друже. У Лютаделі розміщується Міністерство, тут Великі доми керують своїми торговельними імперіями. Якщо ми хочемо позбавити Пана Всевладаря можливості управляти державою, нам треба, щоб Лютадель упав.

— До речі, про дворян. Це ще одна наша проблема, — додав Доксон. — Великі доми мають у місті власні збройні загони, я мовчу вже про їхніх алломантів. Якщо ми маємо намір вручити місто Єденові, нам треба буде якось дати їм раду.

Келсьє кивнув і написав на дошці біля «Лютадельського гарнізону»: «Хаос» і «Великі доми».

— Міністерство, — докинув Кривоніг, відкинувшись на м’яку спинку і вглибнувши у неї так, що Вен ледве бачила його вічно невдоволене обличчя. — Ніяких змін у владі не відбудеться, доки сталеві інквізитори матимуть що заперечити.

Келсьє додав надпис «Міністерство».

— Що ще?

— Атій, — сказав Гем. — Можеш і його дописати. Щойно розпочнеться загальний рейвах, нам негайно треба буде взяти палац під контроль і подбати, щоб ніхто інший не скористався можливістю пробратися в скарбницю.

Келсьє кивнув і написав на дошці «Атій: убезпечити скарбницю».

— Треба подумати, як зібрати Єденові армію, — додав Бриз. — Ми мусимо діяти тихо, але швидко, і вишколити їх десь, де Пан Всевладар їх не знайде.

— Крім цього, непогано було б переконатися, чи повстанці справді готові взяти владу над Лютаделем, — докинув Доксон. — Захопити замок і засісти в ньому — це, звісно, чудова історія, але було б добре, якби Єден та його люди змогли управляти містом, коли це все закінчиться.

На таблиці з’явилися написи «Армія» і «Повстанці».

— І ще я збираюся додати «Пан Всевладар», — сказав Келсьє. — Нам щонайменше потрібен план, як змусити його покинути місто, якщо нічого іншого не вдасться.

Дописавши до списку «Пан Всевладар», він обернувся до гурту.

— Я нічого не забув?

— Ну, коли ти вже взявся перелічувати всі наші проблеми, — сухо промовив Єден, — то слід написати там, що ми всі несповна розуму — хоча сумніваюся, що цьому якось можна зарадити.

Усі розсміялися, а Келсьє написав на дошці «Єденова важка вдача». Відступивши, він поглянув на список.

— Коли ось так розбити на частини, то все видається не таким уже й страшним, еге ж?

Вен насупилася, намагаючись збагнути, жартує Келсьє чи ні. Список не просто лякав — він приголомшував. Двадцять тисяч імперського війська? Сукупні сили дворянства? Міністерство? Подейкували, один-єдиний сталевий інквізитор вартий тисячі солдатів.

Однак ще більше приголомшувало те, як буденно вони розглядали ці питання. Як вони взагалі могли думати про те, щоб кинути виклик Панові Всевладарю? Адже він... він — Бог. Він править усім світом. Він — творець, захисник і каратель людства. Він урятував їх від Безодні, а тоді наслав на людей попіл та імлу як кару за брак віри. Вен була не надто релігійна — кмітливі злодії знали, що Сталевого Міністерства краще уникати, — проте легенди були відомі навіть їй.

І попри все, ці люди розглядали свій «список проблем» зі спокійною рішучістю. На їхніх обличчях була якась наче похмура веселість — немовби вони розуміли, що в них більше шансів змусити сонце зійти вночі, ніж знищити Останню імперію. І попри це, вони мали намір спробувати.

— Пане Всевладарю! — прошепотіла дівчина. — Ви не жартуєте. Ви справді збираєтеся це зробити.

— Не використовуй його ім’я як божбу, Вен, — сказав Келсьє. — Адже навіть богохульство чинить йому шану. Коли ти божишся іменем цього створіння, то визнаєш його своїм богом.

Злегка ошелешена, Вен замовкла й зіщулилася в кріслі.

— Хай там як, — мовив Келсьє, безтурботно всміхаючись. — Чи є в когось ідеї, як нам подолати ці проблеми? Звісно, крім Єденової вдачі. Усім відомо, що то безнадійний випадок.

Кімната поринула в замислену тишу.

— Маєте якісь думки? — підохотив Келсьє. — Точки зору? Враження?

Бриз хитнув головою.

— Тепер, коли я бачу це все на дошці, то мимоволі замислююсь, чи наша дівчинка не має рації. Це приголомшливе завдання.

— Але його можна виконати, — заперечив Келсьє. — Почнімо з того, як нам збити колотнечу в Лютаделі. Що нам утнути такого, щоб серед дворянства зчинився хаос, а палацова гвардія виступила в місто й підставилася під наш удар? Яка загроза відвернула б увагу і Міністерства, і самого Пана Всевладаря, тимчасом як наше військо піде в атаку?

— Ну, на думку спадає загальне повстання, — сказав Гем.

— Не спрацює, — твердо заявив Єден.

— Чому ні? — запитав Гем. — Тобі ж відомо, як влада поводиться зі скаа. Вони живуть у жалюгідних халупах, цілісінький день важко працюють на фабриках і в кузнях, і половина з них усе одно не має, що їсти.

Єден похитав головою.

— Хіба ти не розумієш? Повстанці вже тисячу років намагаються підняти лютадельських скаа на бунт. І нам ще жодного разу це не вдалося. Люди надто затуркані — вони не мають ні волі, ні надії на опір. Саме тому я прийшов до вас по армію.

У кімнаті запала тиша. Вен поволі кивнула. Вона бачила це, вона відчувала це. Ніхто не міг боротися з Паном Всевладарем. Це знала навіть вона, злодійка, що жила на краю суспільства. Ніякого повстання не буде.

— Боюся, він має рацію, — сказав Келсьє. — Простолюд не повстане, принаймні не тепер. Якщо ми збираємося скинути цю владу, то мусимо це зробити без допомоги народних мас. Сподіваюся, нам вдасться набрати з них солдатів для нашої армії, але сподіватися на все населення міста не варто.

— Може, влаштувати якесь велике лихо? — запропонував Гем. — Пожежу, наприклад.

Келсьє похитав головою.

— Це на якийсь час підірве торгівлю, але сумніваюся, що матиме потрібні нам наслідки. До того ж це коштуватиме життя надто багатьом скаа. Адже горітимуть їхні халупи, а не кам’яниці дворян.

Бриз зітхнув.

— То що ж, на твою думку, ми можемо зробити?

Келсьє всміхнувся, а в очах його зблиснув вогник.

— Що коли ми нацькуємо Великі доми один на одного?

Бриз схвально кивнув.

— Війна домів... — він замислено відсьорбнув вина. — Давно її не було в Лютаделі.

— А отже, минуло достатньо часу, щоб накопичилася напруга, — сказав Келсьє. — Вельможне дворянство стає дедалі могутнішою силою, сам Пан Всевладар уже ледве втримує його під контролем, і тому в нас є шанс послабити його хватку. Лютадельські Великі доми — це ключ до нашого плану. Вони контролюють майже всю торгівлю в імперії, не кажучи вже про те, що абсолютна більшість скаа належить саме їм.

Келсьє тицьнув пальцем у дошку, вказавши спершу на надпис «Хаос», а тоді — на «Великі доми».

— Якщо ми нацькуємо лютадельські доми один на одного, місто порине в безлад. З-імли-народжені візьмуться вбивати голів дворянських родів. Доми почнуть банкрутувати один за одним. Мине небагато часу, перш ніж на вулицях почнуться збройні сутички. Наша угода з Єденом передбачає, що ми створимо йому можливість захопити місто. Хіба може бути краща можливість, ніж ця?

Бриз із усмішкою кивнув.

— У цьому щось є... Крім того, мені подобається ідея змусити дворян вбивати одне одного.

— Тобі завжди подобається, коли хтось інший виконує роботу замість тебе, Бризе, — зауважив Гем.

— Мій любий друже, — відказав Бриз, — увесь сенс життя полягає в тому, щоб знайти спосіб змусити когось іншого виконувати твою роботу. Хіба ти нічого не знаєш про основи економіки?

Гем здійняв обидві брови.

— Взагалі-то я...

— Це було риторичне запитання, Геме, — урвав його Бриз, закочуючи очі.

— Такі мені найбільше до вподоби! — відказав той.

— Пофілософствуєш пізніше, Геме, — мовив Келсьє. — Зосередься на завданні. Що ти думаєш про мою пропозицію?

— Може спрацювати, — відповів Гем, відкидаючись назад. — Але мені здається, Пан Всевладар не допустить, щоб усе зайшло так далеко.

— А це вже наша справа — подбати, щоб у нього не лишилося вибору, — сказав Келсьє. — Як відомо, він дозволяє дворянам гризтися поміж себе — імовірно, щоб ослабити їх. Ми роздмухаємо чвари, а тоді якимось чином змусимо гарнізон покинути місто. Коли доми почнуть між собою справжню війну, Пан Всевладар уже не зможе нічого вдіяти, щоб стримати їх — хіба що послати на вулиці палацову гвардію. А нам цього тільки й треба.

— Він може викликати армію колосів, — нагадав Гем.

— Це правда, — погодився Келсьє. — Але вона розташована досить далеко звідси. І нам треба скористатися цим прорахунком. Колоси — чудові вояки, але їх треба тримати на віддалі від цивілізованих міст. Осердя Останньої імперії майже беззахисне, але Пан Всевладар упевнений у своїй силі. Та й чого б йому непокоїтися? Він не стикався з жодною серйозною загрозою протягом багатьох століть. Більшості міст досить невеликих загонів для підтримання порядку.

— Двадцять тисяч важко назвати невеликим загоном, — відзначив Бриз.

— У масштабі всієї імперії це небагато, — відказав Келсьє, здіймаючи палець. — Пан Всевладар тримає більшість свого війська у віддалених провінціях, де загроза повстання найбільша. Саме тому ми вдаримо тут, у Лютаделі. І саме тому ми здобудемо успіх.

— За умови, що ми таки дамо раду міському гарнізону, — зауважив Доксон.

Келсьє кивнув, обертаючись, щоб дописати «Війна домів» під «Великими домами» й «Хаосом».

— Гаразд. Поговорімо тоді про гарнізон. Що нам робити з ним?

— Взагалі-то, — почав розмірковувати Гем, — історія підказує, що найкращий спосіб упоратися з великою силою ворожих солдатів — це мати велику силу власних. Ми зберемо Єденові армію — то чому б їй не атакувати гарнізон. Хіба не для цього потрібні армії?

— Це не спрацює, Геммонде, — відказав Бриз.

Він поглянув на свій порожній келих, а тоді простягнув його в бік хлопчини, що сидів біля Кривонога. Юнак миттю схопився, щоб налити гамівникові вина.

— Якщо ми хочемо перемогти гарнізон, — провадив далі Бриз, — нам потрібні принаймні не менші сили. А може, й більші, адже наші солдати будуть новобранцями. Нам, можливо, вдасться зібрати Єденові армію. Можливо, навіть достатньо велику, щоб утримувати місто протягом якогось часу. Але зібрати стільки людей, щоб захопити Лютадель, коли його мури оборонятимуть гарнізонні війська?! Якщо це наш план, то далі не варто й витрачати зусиль.

Усі притихли. Вен ворухнулася в кріслі, оглядаючи всіх присутніх по черзі. Бризові слова справили глибоке враження. Гем розтулив був рота, щоб щось сказати, а тоді стулив його і відкинувся назад на спинку крісла, щоб поміркувати.

— Гаразд, — урешті промовив Келсьє. — Повернемося до гарнізону пізніше. Поміркуймо про власну армію. Як нам зібрати достатню кількість людей і сховати їх від Пана Всевладаря?

— Знову ж таки, це буде складно, — відказав Бриз. — Пан Всевладар не без причини почувається безпечно в Центральній домінії. Дороги й каналошляхи постійно патрулюються, а села чи плантації лежать на віддалі одного дня подорожі. У такій місцевості важко зібрати армію, не привернувши уваги.

— Повстанці мають печери на півночі, — сказав Доксон. — Можна сховати новобранців там.

Єден зблід.

— Ти знаєш про печери Арґуа?

Келсьє закотив очі.

— Навіть Пан Всевладар знає про них, Єдене. Просто повстанці, які там переховуються, ще не такі небезпечні, щоб він ними переймався.

— Скільки в тебе людей, Єдене? — запитав Гем. — У Лютаделі й околицях, разом із печерами. Що ми маємо на початок?

Єден стенув плечима.

— Чоловік триста. Це разом із жінками й дітьми.

— А скільки, на твою думку, там можна сховати? — запитав Гем.

Єден замість відповіді лише знову знизав плечима.

— Печери, звісна річ, можуть прихистити значно більше людей, — відказав Келсьє. — Тисяч десять, гадаю. Я був там — повстанці вже багато років переховують у них утікачів, а Пан Всевладар навіть не пробує їх знищити.

— І я розумію чому, — мовив Гем. — Битися в печерах — паскудна справа, а надто для тих, хто атакує. Пан Всевладар уникає битв, яких може не виграти, адже він — сама пиха. Отже, десять тисяч. Це пристойна кількість. Таке військо легко втримає палац, а може, навіть і місто з мурами.

Доксон обернувся до Єдена:

— Коли ти просив зібрати армію, яку кількість ти мав на думці?

— Десять тисяч звучить непогано, — відповів Єден. — Це навіть трохи більше, ніж я сподівався.

Бриз злегка нахилив келих і покрутив у ньому вино.

— Мені страшенно не хотілося б суперечити знову — зазвичай це Геммондова справа, — але я мушу повернутися до попередньої проблеми. Десять тисяч чоловік навіть не налякають гарнізону. Адже ми говоримо про двадцять тисяч добре озброєних і добре вишколених солдатів.

— Він має рацію, Келе, — докинув Доксон. Він дістав звідкись невеличкий блокнот і занотовував у нього перебіг наради.

Келсьє спохмурнів.

Гем кивнув.

— Хоч із якого боку не подивись, Келе, цей гарнізон буде міцним горішком. Можливо, нам варто зосередитися лише на дворянстві. Може, нам вдасться улаштувати такий безлад, що навіть гарнізон нічого не вдіє?

Келсьє похитав головою.

— Сумніваюся. Найперший обов’язок гарнізонних військ — це підтримувати порядок у місті. Якщо ми не знешкодимо їх, то ніколи не здійснимо те, що задумали, — відказав він, а тоді глянув на Вен. — А ти що думаєш, Вен? Маєш якісь пропозиції?

Дівчина заціпеніла. Кеймон ніколи не цікавився її думкою. Що Келсьє хоче від неї? Вона втиснулася в крісло, усвідомивши, що всі решта обернулися й дивляться на неї.

— Я... — невпевнено почала Вен.

— Не бентеж бідолашку, Келсьє, — сказав Бриз, змахуючи рукою.

Дівчина кивнула, але ватажок не відступився.

— Ба ні, справді. Скажи мені, що ти думаєш, Вен. Тобі загрожує значно сильніший ворог. Що ти робитимеш?

— Ну, — протягнула вона, — битися з ним не варто, це точно. Навіть якщо якимось дивом вдасться перемогти, ти будеш таким пораненим і знесиленим, що більше нікому не зможеш чинити опір.

— Слушно, — погодився Доксон. — Але, можливо, у нас не буде іншого вибору. Нам треба спекатися цих військ.

— А якби вони просто покинули місто? — запитала Вен. — Це допомогло б? Якби мені довелося мати справу із сильним противником, я спробувала б відвернути його увагу, щоб він лишив мене в спокої.

Гем гмикнув.

— І як же змусити гарнізон виступити з Лютаделя? Пан Всевладар іноді висилає невеликі загони патрулювати околиці, але щоб увесь гарнізон покинув місто... Таке, наскільки мені відомо, сталося лише раз — коли пів століття тому в Куртеліні вибухнуло повстання скаа.

Доксон похитав головою.

— Мені здається, ідея Вен надто хороша, щоб відкидати її так легко. Ми справді не можемо битися з гарнізоном, принаймні поки він по цей бік мурів. Тому треба якось виманити їх із міста.

— Атож, — погодився Бриз, — але потрібна якась надзвичайна подія, щоб гарнізон утрутився. Якщо загроза буде не дуже серйозна, Пан Всевладар не вишле всього війська, а якщо занадто небезпечна, то він зачиниться в місті й пошле по колосів.

— Повстання в одному з сусідніх міст? — запропонував Гем.

— Тоді перед нами постане та сама проблема, що й раніше, — заперечно похитав головою Келсьє. — Якщо ми не можемо підняти скаа на повстання тут, то в іншому місті не зможемо й поготів.

— А як щодо оманливого маневру? — запропонував Гем. — Якщо нам вдасться зібрати достатню кількість солдатів, нехай би вони вдали, буцімто збираються напасти на якесь місто поблизу. Може, тоді Пан Всевладар вишле на підмогу свій гарнізон.

— Сумніваюся, що він відішле їх обороняти інше місто, — заперечив Бриз, — адже так він залишить без захисту Лютадель.

Усі замовкли, знову поринувши в роздуми. Вен роззирнулася й помітила, що Келсьє пильно дивиться на неї.

— Що? — запитав він.

Дівчина ніяково зіщулилася й опустила очі.

— Як далеко звідси до Гатсінських проваль? — запитала вона.

Запитання повисло в повітрі.

Урешті Бриз розреготався.

— А це хитро придумано! Дворянство не знає, що в Гатсіні видобувають атій, тож Панові Всевладарю треба залагодити цю справу тихцем — інакше стане зрозуміло, що в тих Проваллях щось важливе. А отже, ніяких колосів.

— Та вони й не встигли б, — додав Гем. — Провалля — лише за кілька днів звідси. Якщо вони опиняться під загрозою, Панові Всевладарю доведеться швидко реагувати. І єдиною досяжною військовою потугою лишиться гарнізон.

Келсьє усміхнувся, очі його блищали.

— І для того, щоб зімітувати напад на Провалля, багато людей не потрібно. Тисячі цілком вистачить. Ми відправимо їх туди, а коли гарнізон виступить із міста, вирушимо з нашою другою, більшою, частиною армії на Лютадель і захопимо його. Коли гарнізонні війська збагнуть, що їх одурили, буде запізно й вони не встигнуть повернутися, щоб перешкодити нам узяти міські мури.

— Але чи зможемо ми стримати їх потім? — із побоюванням запитав Єден.

Гем енергійно закивав.

— Із десятьма тисячами скаа я зможу втримувати місто проти гарнізону. Панові Всевладарю доведеться викликати колосів.

— Але ми до того часу вже матимемо атій, — додав Келсьє. — І Великі доми — ослаблені внутрішніми чварами — будуть неспроможні нас зупинити.

Доксон щось швидко записав у нотатнику.

— Тоді нам справді потрібні Єденові печери. Вони розміщені неподалік обох наших цілей, а до Лютаделя від них ближче, ніж від Проваль. Якщо наша армія виступить звідти, то дістанеться міста швидше, ніж гарнізон повернеться з Гатсіну.

Келсьє кивнув.

Доксон знову щось занотував.

— Я почну накопичувати запаси в тих печерах. Можливо, навідаюся туди, подивлюся, які там умови.

— А як ми будемо доправляти туди новобранців? — запитав Єден. — Це тиждень дороги від Лютаделя, а скаа заборонено подорожувати самим.

— У мене є приятель, який нам допоможе, — відказав Келсьє, записуючи на дошці під «Лютадельським гарнізоном»: «Напад на Гатсінські провалля». — Він забезпечить нам прикриття, щоб перевозити людей човнами на північ.

— Припустімо, ти виконаєш свою першу й головну обіцянку, — не вгавав Єден. — Я заплатив, щоб ти зібрав мені армію. Десять тисяч — це величезна кількість, але я досі не почув зрозумілого пояснення, як саме ти маєш намір залучити стількох людей. Я вже казав тобі, як складно вербувати скаа в Лютаделі.

— Але ж нам і не треба, щоб нас підтримало все населення, — відповів Келсьє. — Досить лише невеликого відсотка, адже в Лютаделі та його околицях трохи не мільйон робітників. Далебі, ця частина плану має бути найлегшою, бо ж серед нас один із найкращих у світі гамівників. Бризе, я сподіваюся, що ти й твої алломанти змусите вступити до нашої армії багатьох хороших рекрутів.

Бриз сьорбнув вина.

— Келсьє, мій любий друже, я волів би, щоб ти не використовував слова на кшталт «змусити», коли йдеться про мій хист. Я нікого не «змушую», я лише заохочую людей.

— То ти зможеш заохотити нам армію? — поцікавився Доксон.

— Скільки в мене часу? — запитав Бриз.

— Рік, — відповів Келсьє. — Ми плануємо розпочати повстання наступної осені. Якщо Пан Всевладар таки збере свої сили й атакує Єдена після того, як ми захопимо місто, то нехай йому доведеться робити це взимку.

— Десять тисяч людей, — усміхаючись, промовив Бриз, — яких треба набрати менш ніж за рік із населення, несхильного до повстання. Це справді неабиякий виклик.

Келсьє хихотнув.

— Такі слова від тебе — це однаково, що відповідь «так». Почни з Лютаделя, а тоді перейди до сусідніх міст. Треба, щоб новобранців можна було легко доправити до печер.

Бриз кивнув.

— Крім того, нам потрібні зброя й припаси, — додав Гем. — А ще треба навчити цих людей битися.

— У мене вже є план, як роздобути зброю, — відказав Келсьє. — Ти зможеш знайти інструкторів?

Гем замислився.

— Можливо. Я знаю кількох скаа-солдатів, що воювали на боці Пана Всевладаря в одній із його кампаній «упокорення».

Єден пополотнів.

— Вони зрадники!

Гем стенув плечима.

— Більшість із них не пишаються тим, що вчинили, — відказав він. — Але їм теж треба щось їсти. Це складний світ, Єдене.

— Мої люди ніколи не будуть працювати з ними, — мовив Єден.

— Їм доведеться, — суворо сказав Келсьє. — Багато повстань зазнало поразки через те, що скаа не вміли як слід битися. Ми збираємося передати тобі армію добре споряджених і нагодованих солдатів, і хай я буду проклятий, якщо дозволю тобі повести їх на винищення через те, що їх не навчили тримати меча.

Келсьє перевів погляд на Гема.

— Утім, я раджу підібрати таких інструкторів, які плекають злість на Останню імперію за те, що вона їх змусила робити. Я не довіряю людям, вірність яких залежить від кількості скринців у їхніх кишенях.

Гем кивнув, а Єден притих. Келсьє обернувся й написав на дошці під «Армією»: «Гем — підготовка новобранців» і «Бриз — рекрутування».

— Мене цікавить твій план щодо зброї, — сказав Бриз. — Як саме ти збираєшся озброїти десять тисяч солдатів і не викликати підозри в Пана Всевладаря? Він дуже уважно стежить за обігом зброї.

— Ми можемо виготовити власну зброю, — мовив Кривоніг. — У мене достатньо зайвої деревини, щоб майструвати щодня одну-дві бойові палиці. Гадаю, стрілами я теж зміг би вас забезпечити.

— Дякую за пропозицію, Кривоногу, — сказав Келсьє. — Як на мене, це дуже хороша ідея. Але самих палиць буде недостатньо. Нам потрібні мечі, щити й обладунки — і то якнайшвидше, щоб почати тренування.

— То як ти збираєшся це все роздобути? — повторив запитання Бриз.

— Великі доми мають змогу безперешкодно купувати зброю для надвірної варти, — відказав Келсьє.

— Ти хочеш обікрасти їх?

Ватажок похитав головою.

— Ні, чи не вперше ми підемо законним шляхом — ми купимо зброю. А точніше, нам її купить дворянин, який співчуває нашій справі.

Кривоніг грубо розреготався.

— Дворянин, який співчуває скаа? Цього ніколи не станеться!

— Це «ніколи» сталося зовсім нещодавно, — весело відказав Келсьє. — Бо я вже знайшов лорда, який нам допоможе.

У кімнаті запала тиша, яку порушувало хіба лише потріскування вогню в каміні. Вен ворухнулася в кріслі, позираючи на решту. Всі видавалися ошелешеними.

— Хто це? — запитав Гем.

— Його звати лорд Рену, — відповів Келсьє. — Він прибув сюди кілька днів тому й зупинився у Феллісі, бо не має достатнього впливу, щоб улаштуватися в Лютаделі. Крім того, гадаю, з його боку розважливіше буде провадити свої справи дещо віддалік від Пана Всевладаря.

Вен схилила голову набік. Фелліс був невеличким містом-супутником, за годину дороги від Лютаделя. Вони з Ріном працювали там, перш ніж перебратися до столиці. І як це Келсьє вдалося залучити на свій бік цього лорда Рену? Мабуть, підкупив його? Чи якось обшахрував?

— Я чув про лорда Рену, — поволі мовив Бриз. — Він із заходу й має чималий вплив у Крайній домінії.

Келсьє кивнув.

— Лорд Рену нещодавно вирішив домогтися для своєї родини вищого статусу. За легендою, він приїхав на південь, щоб розширити свою торговельну мережу. Він сподівається, що завдяки постачанню на Північ якісної південної зброї йому вдасться збити достатній статок — і зав’язати достатньо знайомств, — щоб за десять років побудувати собі замок у Лютаделі.

Усі знову замовкли на якусь хвилю.

— Але, — протягнув Гем, — ця зброя натомість опиниться в нас.

Келсьє ствердно кивнув.

— Доведеться про всяк випадок сфальшувати накладні.

— Це... це доволі сміливе прикриття, Келе, — сказав Гем. — Дворянська родина, що працює на нашому боці.

— Але, Келсьє, — спантеличено промовив Бриз, — ти ж ненавидиш дворянство.

— Цей його представник не такий, як усі, — із лукавою посмішкою відказав той.

Ватага пильно дивилася на свого ватажка. Їм не подобалося працювати з дворянином — Вен це було очевидно. Не надто допомагало й те, що цей Рену був такий впливовий.

Зненацька Бриз розреготався. Допивши вино, він відхилився на спинку крісла.

— А бодай тобі всячина! Ти вбив його, чи не так? Рену — ти вбив його й замінив підставною особою.

Усмішка Келсьє стала ширшою.

Єден лайнувся, але на Гемовому обличчі теж з’явився усміх.

— А-а. Тепер усе зрозуміло. Тільки Келсьє-Шаленець міг таке втнути.

— Рену оселиться у Феллісі, — сказав ватажок. — Він буде нашим прикриттям, коли потрібно буде зробити щось офіційно. Я, наприклад, використовуватиму його, щоб купувати зброю і припаси.

Бриз замислено кивнув.

— Спритно.

— Спритно?! — вигукнув Єден. — Він убив лорда! І то впливового!

— Ти збираєшся зруйнувати цілу імперію, Єдене, — зауважив Келсьє. — У цій нашій невеличкій затії Рену — не остання жертва серед дворян.

— Так, але заміняти його підставником? — запитав Єден. — Мені це видається надто ризикованим.

— Ти найняв нас, бо прагнув досягнути надзвичайних результатів, мій любий друже, — мовив Бриз, здіймаючи келих. — У такій роботі, як наша, надзвичайні результати зазвичай означають і надзвичайні ризики.

— Ми намагаємося мінімізувати їх, наскільки це взагалі можливо, Єдене, — сказав Келсьє. — Мій актор дуже хороший. Однак ти маєш розуміти, що нам і далі доведеться робити речі на кшталт цієї.

— А якщо я накажу вам їх не робити? — запитав Єден.

— Ти можеш будь-якої миті закінчити все, — відповів йому Доксон, не здіймаючи очей від записника. — Але доки ми в справі, останнє слово має Келсьє — коли йдеться про планування, визначення цілей і способів їх досягнення. Ми завжди так працюємо, і ти знав це, коли наймав нас.

Єден скрушно похитав головою.

— То як? — запитав Келсьє. — Працюємо далі чи ні? Тобі вирішувати, Єдене.

— Не бійся скасувати все, друже, — заохотив його Бриз приязним тоном. — Ми не образимося. Я, приміром, не маю нічого проти грошей, отриманих задурно.

Вен побачила, як Єден трохи зблід. Як на неї, то повстанцю неабияк пощастило, що Келсьє просто не забрав гроші й не штрикнув його ножем у груди. Однак дівчина дедалі більше переконувалася, що в цьому товаристві справи вирішують інакше.

— Це божевілля, — сказав Єден.

— Спроба скинути Пана Всевладаря? — запитав Бриз. — Авжеж, це божевілля.

— Гаразд, — зітхнув Єден. — Працюємо далі.

— Чудово, — мовив ватажок і дописав під «Армією»: «Келсьє — озброєння». — Псевдо-Рену також дасть нам змогу пробратися до найвищих кіл лютадельського суспільства. Це вкрай важлива перевага: нам конче треба уважно стежити за настроями у Великих домах, якщо ми хочемо влаштувати між ними війну.

— Розпалити її може бути не так легко, як ти собі гадаєш, Келсьє, — застеріг його Бриз. — Це теперішнє дворянство — обережне й доволі проникливе.

Ватажок усміхнувся.

— У такому разі — чудово, що ти з нами, Бризе, і можеш допомогти. Адже ти прекрасно знаєш, як спонукати людей робити те, що ти хочеш. Разом із тобою ми придумаємо план, як пересварити вельмож між собою. Великі війни між домами трапляються раз на кілька століть або щось близько того. Те, що теперішні дворяни кмітливі, робить їх лише небезпечнішими, а тому накрутити їх одне проти одного не мало би бути надто складно. Власне кажучи, я вже почав це робити.

Бриз здійняв брови, а тоді глянув на Гема. Той щось буркнув, дістав золоту десятискринцеву монету й кинув її вдоволеному собою гамівникові.

— Що то було? — поцікавився Доксон.

— Ми побилися об заклад, — відповів Бриз, — чи має Келсьє стосунок до нічних подій.

— Яких подій? — занепокоївся Єден.

— Хтось напав на дім Венчерів, — відказав Гем. — Подейкують, начебто хтось послав аж трьох з-імли-народжених, щоб порішити самого Страффа Венчера.

Келсьє пирхнув.

— Трьох з-імли-народжених? Страфф має надто високу думку про себе. Я навіть не наблизився до його світлості. А навідався туди по атій... і подбав, щоб мій візит не лишився непоміченим.

— Венчер не знає напевне, кого звинувачувати, — мовив Бриз. — Та оскільки в нападі брав участь з-імли-народжений, усі вважають, що це справа рук котрогось із Великих домів.

— Такий і був задум, — вдоволено відказав Келсьє. — Дворянство ставиться дуже серйозно до атак з-імли-народжених — між вельможами існує неписана угода не використовувати їх для вбивства одне одного. Ще кілька таких нападів — і вони гарчатимуть одне на одного, як перелякані звірі.

Він обернувся й дописав на дошці під «Великими домами»: «Бриз — планування» і «Келсьє — загальна колотнеча».

— У будь-якому разі, — вів далі ватажок, — нам треба стежити за їхньою поведінкою, щоб знати, які доми укладають між собою союзи. А отже, нам потрібен шпигун у їхньому середовищі.

— Це обов’язково? — збентежено запитав Єден.

Гем кивнув.

— По правді сказати, жодна робота в Лютаделі не обходиться без цього. Якщо існує важлива інформація, то вона так чи інак опиниться на вустах у когось із впливових дворян. Завжди корисно мати пару чуйних вух, що оберталися б у їхніх колах.

— Ну, це не мало би бути складно, — мовив Бриз. — Досить лише відправити твого буцімто лорда на їхні звані вечори.

Келсьє похитав головою.

— На жаль, лорд Рену не може прибути до Лютаделя.

Єден насупився.

— Чому? Твій актор не витримає перевірки зблизька?

— О, він достатньо схожий на лорда Рену, — відказав Келсьє. — Власне кажучи, він кап-у-кап схожий на нього. Просто йому не можна опинятися біля інквізитора.

— А-а-а, — мовив Бриз, перезирнувшись із Гемом. — Один із тих. Що ж, зрозуміло.

— Що? — запитав Єден. — Що це значить?

— Тобі краще не знати, — відказав Бриз.

— Краще не знати?

Бриз похитав головою.

— Сам бачиш, як ти занепокоївся, коли Келсьє сказав, що замінив лорда Рену підставною особою. Ну, а це в десять разів гірше. Повір мені: що менше ти знатимеш, то спокійніше почуватимешся.

Єден глянув на Келсьє, той широко всміхався.

Повстанець ізблід, а тоді зіщулився в кріслі.

— Мабуть, ти маєш рацію.

Вен насупилася, оглядаючи присутніх. Схоже, усі розуміли, про що йдеться. Треба буде дізнатися більше про цього «лорда Рену».

— Хай там як, — мовив Келсьє, — а нам треба, щоб хтось відвідував світські заходи. А тому роль племінника і спадкоємця Рену, родича, який нещодавно здобув лордову ласку, гратиме Докс.

— Зажди-но, Келе, — озвався Доксон. — Ти мені про це не казав.

Ватажок стенув плечима.

— Нам потрібен хтось, щоб водити дворян за ніс. Я подумав, що ти підходиш на цю роль.

— Ні, не підходжу, — відказав Доксон. — Я засвітився кілька місяців тому під час роботи з Ейзером.

Келсьє спохмурнів.

— Що? — запитав Єден. — А цього разу мені варто знати, про що вони говорять чи ні?

— Докс каже, що Міністерство шукає його, — пояснив Бриз. — Він удавав із себе дворянина, і його викрили.

Доксон кивнув.

— Сам Пан Всевладар якось бачив мене, а в нього бездоганна пам’ять. Навіть якби мені вдалось уникнути зустрічі з ним, урешті-решт хтось неодмінно мене впізнає.

— Отже... — почав Єден.

— Отже, нам потрібен хтось інший, щоб зіграти роль наступника лорда Рену, — сказав Келсьє.

— На мене не дивись, — перелякався Єден.

— Повір мені, ніхто навіть думки такої не мав, — сухо відповів Келсьє. — Кривоніг теж відпадає, він занадто знаний у місті ремісник.

— Я теж не підходжу, — мовив Бриз. — Я вже відомий серед дворян під кількома вигаданими іменами. Мабуть, я міг би використати котресь із них, але тоді не зможу ходити на більшість балів і вечірок — не надто приємно буде зустрітися з кимось, хто знає мене під іншим іменем.

Келсьє замислено насупив чоло.

— Я міг би, — сказав Гем. — Але ти знаєш, актор із мене кепський.

— А як щодо мого племінника? — запропонував Кривоніг, порухом голови вказуючи на парубійка, що сидів поруч.

Келсьє пильно оглянув хлопчину.

— Як тебе звати, синку?

— Лишветрод.

Ватажок здивовано звів брови.

— А коротшого прізвиська в тебе нема?

— Не маючий досі ще ні.

— Над цим доведеться попрацювати, — мовив Келсьє. — А ти завжди розмовляєш східною вуличною говіркою?

Юнак стенув плечима, явно нервуючись через те, що опинився в центрі уваги.

— Бувший змалечку.

Келсьє скинув поглядом на Доксона, і той похитав головою.

— Я не думаю, що це вдала ідея, Келе.

— Згоден, — ватажок обернувся до Вен і всміхнувся. — Схоже, лишаєшся тільки ти. Зможеш удати дворянку?

Вен злегка зблідла.

— Брат трохи вчив мене. Але я ніколи по-справжньому не пробувала.

— У тебе все вийде, — підбадьорив її Келсьє і написав під «Великими домами»: «Вен — шпигування». — Чудово. Єдене, тобі, мабуть, слід починати думати, як зберегти контроль над імперією, коли влада буде у твоїх руках.

Повстанець кивнув. Вен трохи співчувала цьому чоловікові: вона бачила, як усі ті плани приголомшують його своїм неймовірним зухвальством. Шкодувати його, однак, стало важче після того, як Келсьє призначив і їй роль у цьому всьому.

«Зіграти дворянку? — подумала вона. — Не сумніваюся, хтось інший упорався б із цим значно краще».

Бриз не спускав ока з Єдена, який мав нещасний вигляд.

— Не турбуйся так, любий друже, — мовив до нього гамівник. — Навряд чи тобі доведеться правити Лютаделем. Найпевніше, нас усіх спіймають і стратять задовго до цього.

Єден кволо всміхнувся.

— А якщо ні? Що завадить вам зарізати мене й забрати імперію собі?

Бриз здійняв очі до стелі.

— Мій любий друже, ми злодії, а не політики. Держава — це надто громіздкий товар, щоб витрачати на нього наш час. Ми будемо цілком щасливі, щойно матимемо свій атій.

— Щасливі й багаті, — додав Гем.

— Ці два слова — синоніми, Геммонде, — мовив Бриз.

— До того ж, — звернувся Келсьє до Єдена, — ми не передамо тобі цілої імперії. Я сподіваюся, після падіння Лютаделя вона розвалиться. Тобі лишиться столиця й, можливо, добрий шмат Центральної домінії — якщо ти підкупиш місцеві війська, щоб ті тебе підтримали.

— А... Пан Всевладар? — запитав Єден.

Келсьє всміхнувся.

— Я досі маю намір подбати про нього особисто. Мені лише треба з’ясувати, як працює Одинадцятий метал.

— А якщо тобі це не вдасться?

— Що ж, — відказав Келсьє, пишучи на дошці під «Повстанцями»: «Єден — підготовка й управління», — тоді ми спробуємо якось виманити його з міста. Можливо, він вирушить разом зі своєю армією до Проваль, щоб навести там порядок.

— А потім? — запитав повстанець.

— А потім ти знайдеш спосіб з ним упоратися, — відказав Келсьє. — Ти найняв нас не для вбивства Пана Всевладаря, Єдене, — це лише бонус, який я надам тобі, якщо зможу.

— Я б на твоєму місці не хвилювався аж занадто, Єдене, — додав Гем. — Що він зможе вдіяти без грошей і без армії? Пан Всевладар — сильний алломант, але аж ніяк не всемогутній.

Бриз усміхнувся.

— Хоча, якщо подумати, розлючений, скинутий з трону псевдобог — мабуть, не найкращий сусід. Тобі доведеться якось дати йому раду.

Не схоже, що Єден був утішений такою перспективою, але сперечатися більше не став.

Келсьє обернувся.

— Тоді, мабуть, усе.

— А Міністерство? — озвався Гем. — Чи не варто нам хоча б поміркувати, як тримати інквізиторів на оці?

Ватажок усміхнувся.

— Про них подбає мій брат.

— Навіть не сподівайся, — пролунав голос позаду.

Вен скочила з крісла й миттю обернулася до затінених дверей. На порозі стояв чоловік. Високий і плечистий, він скидався на витесану з каменю статую. Одяг його був скромний: прості сорочка й штани, вільна куртка, звична для скаа. Руки чоловік невдоволено склав на грудях, а суворе квадратове обличчя здавалося знайомим.

Вен озирнулася на Келсьє. Подібність була очевидна.

— Марше?! — вигукнув Єден, підводячись. — Марше, це справді ти! Він обіцяв, що ти приєднаєшся, до нас, але я... я... радий, що ти повернувся!

Маршеве обличчя лишилося незворушним.

— Я ще не впевнений, чи повернувся, Єдене. Якщо ви не заперечуєте, я хотів би поговорити з братом наодинці.

Келсьє, схоже, не знітився від різкого Маршевого тону. Він кивнув товариству.

— На сьогодні все, друзі.

Чоловіки піднімалися поволі й старанно оминали Марша, виходячи. Вен пішла за ними, зачинила двері й спустилася сходами, удаючи, ніби повертається до своєї кімнати.

Менш ніж за три хвилини, вона знову стояла під дверима, дослухаючись до розмови всередині.

7

Рашек — високий на зріст, як і більшість террісійців. Він доволі молодий, але інші тягоноші ставляться до нього з повагою. Рашек харизматичний, і придворним дамам, мабуть, видався би вродливим, хоча й на грубий лад.

Утім, мене вражає, що всі так шанобливо дослухаються до людини, яка говорить із такою ненавистю. Він ніколи не бачив Хленніума, однак проклинає це місто. Він не знає мене, проте я бачу в його очах злобу й ворожість.

Три роки, здавалося, не надто змінили Марша зовні. Він лишився таким самим суворим і владним, яким Келсьє знав його змалечку. Його очі дивилися так само розчаровано, а голос звучав так само несхвально.

Однак, якщо вірити Доксонові, від того дня — три роки тому — всередині Марш змінився сильно. Келсьє досі не міг повірити, що брат покинув керівництво повстанням. Він завжди з таким запалом ставився до своєї роботи.

Очевидно, цей запал згас. Марш підійшов ближче, критичним оком позираючи на дошку з надписами. Його одяг був трохи брудний від попелу, однак обличчя, як на скаа, було порівняно чистим. Якусь хвилю він стояв мовчки, вивчаючи записані на дошці пункти плану, а тоді обернувся й кинув на крісло аркуш паперу.

— Що це? — запитав Келсьє, беручи аркуш.

— Імена тих одинадцятьох, яких ти вбив минулої ночі, — відказав Марш. — Я подумав, що ти принаймні захочеш їх знати.

Келсьє кинув папірець у камін, де весело потріскував вогонь. — Вони служили Останній імперії.

— Вони були люди, Келсьє! — гарикнув Марш. — Вони мали життя, родини. Кілька з них були скаа.

— Зрадники.

— Люди, — повторив Марш. — Які намагалися якось зарадити тому, що дало їм життя.

— Що ж, я роблю те саме, — відказав Келсьє. — І, на щастя, мені життя дало змогу скидати з дахів таких, як вони. Якщо вони стоять на боці дворян, то нехай і помирають як дворяни.

Маршеве обличчя потемніло.

— Як ти можеш скалозубити з такого?

— Бо гумор — це все, що мені лишилося, Марше, — відказав Келсьє. — Гумор і цілеспрямованість.

Марш неголосно пирхнув.

— Ти мав би бути задоволеним, — мовив Келсьє. — Не один десяток років я слухав твої нотації і нарешті вирішив використати свої таланти на щось путнє. Я впевнений, що з твоєю допомогою...

— Я тут не для того, щоб тобі допомагати, — урвав його Марш.

— А навіщо ж тоді ти прийшов?

— Запитати тебе.

Він підступив ближче й зупинився просто перед Келсьє. Вони були приблизно однакового зросту, але через свій суворий вигляд Марш завжди здавався вищим.

— Як ти смієш це робити? — тихо запитав він. — Я присвятив усе своє життя боротьбі з Останньою імперією. Поки ти й твої злодійкуваті приятелі бенкетували, я переховував утікачів. Поки ти планував дріб’язкові грабунки, я організовував збройні наскоки на дворян. Поки ти жив у розкошах, на моїх очах відважні люди помирали від голоду.

Брат пхнув пальцем Келсьє в груди.

— Як ти смієш? Як ти смієш перетворювати повстання на свою чергову «роботу»? Як ти смієш використовувати мрію багатьох для власного збагачення?

Келсьє відвів братів палець убік.

— Тут ідеться не про збагачення.

— Та невже? — Марш тицьнув пальцем у слово «Атій» на дошці. — Що це за гра, Келсьє? Навіщо ти втягнув у це Єдена, вдаючи, буцімто він твій роботодавець? Чому ти поводишся так, ніби доля скаа тебе обходить? Ми обидва знаємо, що тебе цікавить насправді.

Келсьє зціпив зуби, настрій його зіпсувався. «Йому завжди вдається нагнати на мене смуток».

— Я вже не той, що був колись, Марше, — тихо промовив він. — Я роблю це не заради грошей. Колись їх у мене було більше, ніж можна витратити. Тут ідеться про зовсім інше.

Брат став упритул до нього й зазирнув у вічі, немовби шукаючи там правди.

— Ти завжди добре вмів брехати, — урешті сказав він.

Келсьє закотив очі під лоба.

— Гаразд, думай собі що хочеш. Але не треба читати мені проповідей. Колись ти, може, й мріяв знищити імперію, але тепер ти — звичайний слухняний скаа, що працює у крамниці й підлещується до дворян, коли ті заходять щось купити.

— Я подивився правді у вічі, — відказав Марш. — Це те, чого тобі ніколи не вдавалося. Навіть якщо ти цілком серйозно снуєш плани знищити Останню імперію, ти зазнаєш поразки. Усе, що робили повстанці, — наскоки, крадіжки, смерті — не дало нічого. Наші відчайдушні спроби жодного разу не викликали бодай легкого роздратування в Пана Всевладаря.

— Може, й так, — мовив Келсьє, — але якраз дратувати мені вдається добре. Далебі, «легким роздратуванням» тут не обійдеться — люди стверджують, що я можу довести до сказу кого завгодно. Чому б не скористатися й цим хистом для доброї справи, еге ж?

Марш зітхнув і відвернувся.

— Ідеться ж не про «добру справу», Келсьє. Ідеться про помсту. Про твої амбіції. Усе як завжди. Я ще можу повірити, що ти робиш це не заради грошей, можу навіть повірити, що ти справді збираєшся забезпечити Єдена армією, за яку він тобі, очевидно, платить, — але я ніколи не повірю, що тобі не байдуже.

— І тут ти помиляєшся, Марше, — відказав Келсьє. — Тут ти завжди помилявся щодо мене.

Марш насупив чоло.

— Можливо. Але як це все почалося? Єден прийшов до тебе? Чи ти до нього?

— Хіба це має значення? — запитав Келсьє. — Слухай-но, Марше. Мені потрібен хтось у Міністерстві. Цей план не спрацює, якщо ми не знайдемо способу пильнувати за інквізиторами.

Марш обернувся до брата.

— Ти справді сподіваєшся, що я допоможу тобі?

Келсьє кивнув.

— Так, адже, попри твої слова, саме тому ти й прийшов. Колись ти сказав, що я міг би здійснити щось велике, якби вибрав собі гідну мету. Що ж, я вибрав, і ти допоможеш мені її досягти.

— Тепер це не так просто, Келе, — похитавши головою, відказав Марш. — Дехто змінився. А декого... уже нема.

Келсьє довго не відповідав, і в кімнаті запала тиша. Навіть вогонь у каміні став пригасати.

— Мені її теж бракує.

— Я впевнений, що так і є, але... буду відвертий із тобою, Келе. Попри те, що вона вчинила... іноді я шкодую, що в Проваллях вижив ти, а не вона.

— Я шкодую про це щодня.

Брат обернувся, вивчаючи його холодними, гострими очима. Очима шукача. Те, що він побачив усередині Келсьє, схоже, таки дістало його схвалення.

— Я йду, — сказав Марш. — Але цього разу ти невідь-чому справді видаєшся щирим. Я повернуся й вислухаю, що за божевільний план ти вигадав. А тоді... тоді побачимо.

Келсьє всміхнувся. Попри зовнішню суворість, брат був хорошою людиною — кращою, ніж будь-коли — сам Келсьє. Тієї миті, коли Марш обернувся до виходу, під дверима майнула якась тінь. Келсьє негайно підпалив залізо, і з його тіла вихопилися світляні блакитні промені, поєднуючи його з близькими металевими предметами. Марш, певна річ, не мав із собою нічого, навіть монет. Тому, хто видавався бодай трохи заможнішим на вигляд, небезпечно було ходити кварталами скаа.

Однак дехто інший ще не дізнався, що не слід носити на собі нічого металевого. Блакитні лінії були тонкі й тьмяні — вони погано пробивалися крізь дерево, — але їх вистачило, щоб визначити джерело — пряжку на поясі особи, яка швидко й безгучно віддалялася від дверей.

Келсьє усміхнувся сам до себе. Дівчина була здібна, але життя на вулиці лишило їй чималі шрами. Він допоможе їй розвинути здібності й водночас загоїти шрами — принаймні він сподівався, що йому це вдасться.

— Я прийду завтра, — сказав Марш, переступаючи поріг.

— Тільки не дуже рано, — відповів Келсьє і підморгнув. — У мене сьогодні ввечері ще багато справ.

Вен чекала в темній кімнаті, дослухаючись до кроків, що тупотіли сходами. Напівприсівши, вона зачаїлася перед дверима, намагаючись визначити, чи на перший поверх спустилися обидва чоловіки, чи лише один. У коридорі запала тиша, і дівчина врешті ледь чутно відітхнула з полегкістю.

Просто над її головою пролунав стук у двері.

Від несподіванки вона аж підскочила. «А він не в тім’я битий», — подумала дівчина.

Вен похапцем скуйовдила волосся й потерла очі, щоб здавалося, нібито вона спала. Висмикнула сорочку зі штанів, почекала, доки стук повторився, а тоді відчинила двері.

Келсьє стояв, спершись на одвірок, на спину йому падало світло єдиного в коридорі ліхтаря. Ватажок здійняв брови, побачивши її розкошланий вигляд.

— Що таке? — запитала Вен, намагаючись удати сонний голос.

— То як тобі Марш?

— Не знаю, — відказала Вен. — Я не так багато його бачила, перш ніж він витурив нас.

Келсьє всміхнувся.

— Ти не визнаєш, що я тебе спіймав, еге ж?

Вен мало не всміхнулась у відповідь. На допомогу прийшла Рінова наука. «Чоловік, який хоче, щоб ти йому довіряла, це той, якого треба боятися найбільше». Братів голос, здавалося, шепотів просто в її голові. Відколи вона зустріла Келсьє, голос цей посилився, немовби її інстинкти загострилися до краю.

Якусь хвилю ватажок уважно дивився на неї, а тоді відступив від порога.

— Заправ сорочку й ходи за мною.

Вен насупилася.

— Куди?

— Час починати твоє навчання.

— Зараз? — здивувалася вона, скидаючи поглядом на темні віконниці.

— Авжеж, — відказав Келсьє. — Сьогодні пречудова ніч для прогулянки.

Вен привела до ладу свій одяг і приєдналася до Келсьє. Якщо він справді збирається її вчити, вона не має наміру скаржитися, хоч яка година була б. Вони спустилися сходами на перший поверх. У майстерні було темно, різні незавершені меблі лежали в півмороці. У кухні, проте, світилося яскраве світло.

— Зачекай хвильку, — сказав Келсьє і подався туди.

Вен залишилася у темній майстерні, однак могла бачити, що відбувається всередині освітленої кухні. Довкола широкого столу Доксон, Бриз і Гем сиділи разом із Кривоногом та його підмайстрами. На столі стояло вино та ель, утім, небагато. Чоловіки їли нехитру вечерю з пишних ячників і овочів, обсмажених у тісті.

До майстерні просочувався їхній сміх. Не грубий регіт, що часто розлягався над Кеймоновим столом. Цей сміх був м’якший, він свідчив про щирі веселощі й добрий гумор.

Вен не знала напевне, чому не заходить туди. Немовби світло й хороший настрій становили для неї нездоланну перешкоду, не дозволяючи вийти з тихої і темної майстерні. Дівчина спостерігала за своїми новими знайомими з півтемряви й не могла притлумити бажання опинитися разом із ними.

За хвилю повернувся Келсьє зі своїм речовим мішком і невеличким вузликом. Вен зацікавлено поглянула на вузлик, і ватажок, усміхаючись, простягнув його дівчині.

— Це тобі подарунок.

Матеріал був ковзький та м’який на дотик, і Вен швидко збагнула, що це таке. Сіра тканина розгорнулася в її пальцях і стала плащем з-імли-народженого. Як і той, що його Келсьє вдягав минулої ночі, цей був зшитий з окремих довгих стрічок матерії.

— Ти наче здивована, — зауважив Келсьє.

— Я... я гадала, що його треба якимось чином заробити.

— Що ж тут заробляти? — відказав Келсьє, дістаючи власну накидку. — Це те, чим ти є, Вен.

Дівчина нерішуче накинула плащ на плечі й зав’язала. Він здавався... різним. Грубим і важким на плечах, однак легеньким і вільним довкола рук і ніг. У верхній частині стрічки були пришиті одна до одної, і Вен, якби захотіла, могла щільно загорнутися в нього. Вона почувалася... оповитою. Захищеною.

— Ну як він тобі? — поцікавився Келсьє.

— Добре, — просто відказала Вен.

Келсьє кивнув, дістаючи кілька скляних флаконів. Два простягнув їй.

— Випий один, а другий тримай про всяк випадок. Пізніше я покажу тобі, як готувати розчин.

Вен мовчки кивнула й проковтнула вміст пляшечки, а другу запхала до кишеньки на поясі.

— Я замовив тобі нове вбрання, — сказав Келсьє. — Тобі слід звикнути до речей, які не мають у собі нічого металевого: пояси без пряжок, черевики без шнурівок, штани без застібок. Може, пізніше, якщо наберешся сміливості, ми роздобудемо тобі якесь плаття.

Вен злегка зашарілася.

Келсьє розсміявся.

— Я жартую. А втім, ти вступаєш до нового світу, де можеш опинитися в ситуації, коли вигідніше мати вигляд юної панянки, а не міської злодійки.

Вен знову кивнула й пішла за Келсьє, коли той попрямував до виходу. Штовхнувши двері, він розчинив їх навстіж, і попереду постала стіна темної ворушкої імли. Ватажок ступив просто в неї. Вен набрала в груди повітря й теж вийшла.

Келсьє зачинив за ними двері. Звуки кроків брукованою вулицею лунали якось приглушено, а від імли, що клубочилася поволі, усе було трохи вологе. Вен не бачила далі, ніж кілька кроків у будь-якому напрямку: вулиця, здавалося, прямувала в нікуди, наче стежка у вічність. Неба над ними не було — лише сірі пасма, що вирували на сірому тлі.

— Ну що ж, починаймо, — сказав Келсьє.

Голос його видався незвично лунким серед тихої і порожньої вулиці. У ньому звучала впевненість, якої дівчина, оточена звідусіль імлою, анітрохи не почувала.

— Твій перший урок, — вів далі Келсьє, простуючи вулицею попереду Вен, — стосуватиметься не алломантії, а способу мислення.

Він обвів рукою простір поперед себе.

— Ось це, Вен. Це все наше. Ніч, імла — вони належать нам. Скаа уникають імли, наче то сама смерть. Солдати та злодії виходять ночами, але все одно бояться її. Дворяни вдають, ніби їм байдуже, але насправді імла непокоїть і їх теж.

Він обернувся й поглянув на дівчину.

— Імла — це твій друг, Вен. Вона ховає тебе, захищає... і дає силу. Міністерське віровчення — ті його положення, що їх рідко доносять до скаа, — стверджує, що з-імли-народжені — це нащадки тих небагатьох, хто зберігав вірність Панові Всевладарю ще до його Вознесіння. Інші ж перекази пошепки оповідають, що ми — це щось, що лежить поза межами його влади, щось, що виникло того дня, коли на цю землю вперше впала імла.

Вен злегка кивнула. Її здивувало, що Келсьє говорить про це так відверто. Обабіч вулиці здіймалися будинки, у яких спали скаа, але темні віконниці й німотна тиша справляли враження, ніби дівчина та її супутник тут самі. Самі в найбільш густонаселеному місті Останньої імперії.

Келсьє простував далі пружною ходою з упевненістю, що не надто пасувала до навколишнього мороку.

— А хіба нам не слід непокоїтися через солдатів? — тихо запитала Вен. Її колишні ватаги завжди остерігалися нічних патрулів.

Келсьє похитав головою.

— Навіть якщо ми будемо такі необережні, що дозволимо себе помітити, жоден імперський патруль не наважиться зачепити з-імли-народжених. Вони побачать наші плащі й удадуть, ніби нас тут нема. Пам’ятай: майже всі з-імли-народжені належать до Великих домів, а решта — до дрібніших лютадельських родів. У будь-якому разі це дуже впливові особи.

Вен насупилася.

— То вартові просто не звертатимуть уваги на з-імли-народженого?

Келсьє стенув плечима.

— Коли ти бачиш, як дахами скрадається якась постать, правила хорошого тону вимагають заплющити очі на те, що це насправді шанований і добропристойний пан... або навіть пані. З-імли-народжені трапляються так рідко, що дворянські доми не можуть собі дозволити ставитися упереджено до жінок. Хай там як, а більшість з-імли-народжених ведуть подвійне життя: світського аристократа й крадькуватого, потайного алломанта. Особи з-імли-народжених — це найбільші таємниці домів, які вони бережуть за сімома замками. Домисли, хто є з-імли-народженим, а хто — ні, завжди становлять чи не головну тему пліток у вищому світі.

Келсьє повернув за ріг, і Вен, усе ще трохи нервуючись, пішла за ним. Вона досі не була певна, куди він її веде: загубитись уночі було дуже легко. Може, він і не прямував до якогось конкретного місця, а просто призвичаював її до імли.

— Гаразд, — мовив Келсьє, — час навчити тебе користуватися основними металами. Відчуваєш їхні запаси?

Дівчина зосередилася й виявила в собі вісім джерел сили — кожне значно потужніше, ніж ті два, які вона відчула того дня, коли Келсьє її випробовував. Відтоді Вен намагалася не застосовувати «удачу», адже усвідомила, що користувалася зброєю, якої ніколи до пуття не розуміла, зброєю, яка випадково привернула до неї увагу сталевого інквізитора.

— Підпалюй їх по одному, — сказав Келсьє.

— Підпалювати?

— Так ми кажемо, коли запускаємо в дію котрусь із алломантичних здібностей, — пояснив Келсьє. — Ти «спалюєш» той метал, який пов’язаний із цією здібністю. Ти побачиш, що я маю на увазі. Почни з металів, які тобі ще не відомі, а над «гамуванням» і «роздмухуванням» емоцій ми попрацюємо колись іншим разом.

Вен кивнула й зупинилася посеред вулиці. Обережно потяглася до нових джерел сили. Одне з них видалося трохи знайомим. Може, вона використовувала його раніше, навіть не усвідомлюючи цього? І що ж ця сила дає?

«Дізнатися про це можна тільки одним способом». Не знаючи напевне, що саме вона має робити, Вен ухопилася за це джерело й спробувала його використати.

Тої ж миті вона відчула в грудях спалах тепла. Відчуття не було неприємним, але чітким і виразним. Разом із теплом прийшло ще щось — вона почувалася сповненою сили й здоров’я. Почувалася... немовби міцнішою.

— Що сталося? — поцікавився Келсьє.

— Я почуваю себе якось інакше, — відказала Вен. Вона здійняла руку, і та аж злетіла вгору. М’язи прагнули руху. — Тіло якесь дивне. Я не відчуваю жодної втоми, навпаки — сповнена енергії.

— Ясно, — мовив Келсьє. — Це п’ютер. Він посилює твої фізичні можливості, робить тебе дужчою, витривалішою і менш сприйнятливою до болю. Коли ти спалюватимеш його, твоя реакція буде швидшою, а тіло загартованішим.

Вен трохи порухалася, щоб перевірити. Її м’язи не зробилися більшими, однак вона відчувала в них силу. І не тільки в них. Сила була в кістках, у тілі, у шкірі — у всій її істоті. Вен потяглася до джерела й виявила, що воно майже вичерпане.

— Закінчується, — сказала вона.

Келсьє кивнув.

— П’ютер згоряє порівняно швидко. У тому флаконі, який я дав тобі, був запас, розрахований приблизно на десять хвилин постійного горіння. Він витрачатиметься швидше, якщо ти розвогнюватимеш його, і повільніше — якщо заощаджуватимеш.

— Як це «розвогнюватиму»?

— Ти можеш змусити метали горіти трохи сильніше, — пояснив Келсьє. — Тоді вони спалюються швидше. Таке горіння важко підтримувати, але це може дати тобі додаткову перевагу.

Дівчина насупила чоло і спробувала зробити те, про що він казав. Доклавши зусиль, вона змогла роздмухати полум’я у своїх грудях, і п’ютер спалахнув.

Це було наче глибокий вдих перед відчайдушним стрибком. Раптовий приплив сили й енергії. Її тіло забриніло він напруги, і на коротку мить Вен почула себе непереможною. Потім усе минуло, і м’язи помалу розслабилися.

«Цікаво», — подумала вона, зауваживши, як швидко згорів п’ютер під час цього короткого спалаху.

— Тепер тобі слід дещо дізнатися про алломантичні метали, — сказав Келсьє, коли вони знову рушили крізь імлу. — Що вони чистіші, то кращий буде ефект. У розчинах, які ми готуємо, містяться цілковито чисті метали — їх виготовляють і продають саме для алломантів. Зі сплавами, як-от п’ютер, складніше, бо відсоткове відношення складників має бути абсолютно точне, щоб дістати якнайбільшу силу. Якщо ти неуважно купуватимеш метали, тобі можуть продати зовсім неправильний сплав.

Вен нахмурилася.

— Хочеш сказати, що мене можуть обшахрувати?

— Не навмисно, — відповів Келсьє. — Річ у тому, що такі терміни, як «латунь», «п’ютер» і «бронза», — насправді, якщо розібратися, доволі розмиті поняття. П’ютером, наприклад, зазвичай називають сплав олова зі свинцем, можливо, з додатком міді чи срібла, залежно від обставин і застосування. Алломантичний п’ютер натомість має рівно дев’яносто один відсоток олова й дев’ять відсотків свинцю. Щоб дістати з металу максимальну силу, треба використовувати сплав саме з такою пропорцією.

— А якщо пропорція буде неправильна? — запитала Вен.

— Якщо похибка незначна, ти все одно матимеш трохи сили, — відповів Келсьє. — Але якщо розбіжність велика, спалювання такого сплаву може тобі зашкодити.

Вен замислилася.

— Я... мені здається, я вже спалювала цей метал раніше. Дуже рідко, у малих кількостях.

— Мікроелементи, — пояснив Келсьє. — Ти, очевидно, пила воду з надлишком металів або їла з п’ютерного посуду.

Дівчина кивнула: у Кеймоновому лігвищі було кілька кухлів із п’ютеру.

— Гаразд, — мовив її наставник. — Погаси п’ютер і переходьмо до наступного металу.

Вен послухалася й без алломантичної сили почула себе слабкою, втомленою і беззахисною.

— Можливо, ти вже помітила, — сказав Келсьє, — що метали попаровані між собою.

— Як ті два, що впливають на емоції? — запитала Вен.

— Саме так. Знайди метал, який пов’язаний із п’ютером.

— Я бачу його, — відказала дівчина.

— Для кожного різновиду сили є два метали, — пояснював далі Келсьє. — Один «тягне», а другий «штовхає», і другий зазвичай є сплавом першого. Вплив на емоції — це зовнішні ментальні сили: «тягнеш» цинком, а «штовхаєш» латунню. Щойно ти скористалася п’ютером, щоб «підштовхнути» своє тіло. Це одна з внутрішніх фізичних сил.

— Гем спалює п’ютер, — сказала Вен.

Келсьє кивнув.

— Імлистих, які спалюють п’ютер, називають громилами. Не надто приємне прізвисько, мабуть, але здебільшого вони й самі не надто приємні люди. Наш любий Гем — це радше виняток із правила.

— То як діє друга внутрішня фізична сила?

— Спробуй і дізнаєшся.

Вен охоче так і зробила, і світ довкола неї зненацька прояснів. Хоча ні... не зовсім так. Вона стала бачити краще й далі, однак імла нікуди не поділася. Вона лише зробилася... не такою густою. Довколишнє світло неначе пояскравішало.

Були й інші зміни. Вен відчула свій одяг. Вона усвідомила, що завжди його відчувала, лише не звертала уваги. Тепер це відчуття стало гострішим. Вона сприймала на дотик структуру тканини, особливо виразно там, де вбрання щільно прилягало до тіла.

Вона була голодна. Досі Вен також не звертала на це уваги, але тепер голод докучав сильніше. Шкіра видавалася вологою, а в прохолодному повітрі пахло брудом, кіптявою і покидьками.

— Олово загострює відчуття, — пояснив Келсьє, і його голос зненацька пролунав надто гучно. — Воно з тих металів, які горять дуже повільно, — олова, що було в тому флаконі, вистачить тобі на кілька годин. Більшість з-імли-народжених спалюють олово постійно, коли виходять в імлу. Я своє запалив, щойно ми полишили столярню.

Вен лише кивнула. Багатство відчуттів приголомшувало її. Шарудіння та скрип, які було чути в темряві, справляли враження, ніби позаду хтось скрадається, і вона ледве стримувалася, щоб не сіпатися нервово щохвилини.

«Щоб до цього звикнути, треба час».

— Нехай горить помалу, — сказав Келсьє й помахом руки запропонував їй рухатися далі. — Тобі треба призвичаїтися до підсилених відчуттів. Тільки не розвогнюй його постійно. По-перше, воно швидко скінчиться, а по-друге, тривале спалювання металів на повній потужності робить із людьми... дивні речі.

— Які це, дивні? — запитала Вен.

— Метали — особливо олово та п’ютер — розтягують межі можливостей твого тіла. Розвогнювання розтягує їх ще сильніше. А коли надто сильно й надто довго щось розтягувати, воно зрештою рветься.

Вен кивнула, почуваючи неспокій. Вони пішли далі. Келсьє мовчав, давши змогу їй досліджувати нові відчуття і той деталізований світ, що його відкрило їй олово. Раніше її поле зору було обмежене невеличкою кишенькою в темряві. Тепер вона побачила ціле місто, огорнуте поволокою імли, пасма якої рухалися й вирували. Удалині Вен розгледіла замки, схожі на невеличкі темні гори, а цятки світла з їхніх вікон миготіли, неначе хто шпилькою попроколював дірочки в нічному покривалі. А вгорі... у небі вона побачила сяйливі вогники.

Вен зупинилася, зачудовано задерши голову. Вогники були тьмяні й розмиті навіть для її посиленого оловом зору, проте вона їх бачила — ледь-ледь, але бачила. Сотні. Тисячі. Малесенькі, наче жаринка на кінці ґнотика щойно задмухнутої свічки.

— Зірки, — пояснив Келсьє, простуючи поруч. — Їх нечасто побачиш, навіть із оловом. Сьогодні, мабуть, ніч випала особливо ясна. Колись люди здіймали погляд угору й бачили їх щоночі — ще до того, як прийшла імла, до того, як попіл-гори стали викидати в небо кіптяву.

Вен зиркнула на нього.

— Звідки ти знаєш?

Келсьє всміхнувся.

— Пан Всевладар добре постарався, щоб стерти спогади про ті дні, але деякі все ж лишилися.

Він обернувся, не відповівши до пуття на її запитання, і пішов далі. Дівчина приєдналася до нього. Завдяки олову довколишня імла перестала здаватися такою лиховісною. Вен починала розуміти, як Келсьє вдається так упевнено рухатися в нічній темряві.

— Гаразд, — урешті мовив він. — Спробуймо ще якийсь метал.

Лишивши олово горіти, Вен вибрала інший метал і підпалила його. Щойно вона це зробила, як сталося щось дуже дивне — з її грудей вихопився жмуток блідо-блакитних променів, що зникали в рухливій імлі. Дівчина завмерла, тихо ахнувши й утупившись у свої груди. Більшість променів були тонкі, наче прозорі нитки, але було й кілька товстих, як мотузка.

Келсьє гмикнув.

— Облиш поки що цей метал і його пару. Вони трохи складніші за решту.

— Але що?.. — Вен простежила очима за блакитними лініями. Вони вели до всяких предметів: дверей, вікон — а кілька навіть вказували на Келсьє.

— Ми до цього повернемось, — пообіцяв він. — Погаси цей метал і запали котрийсь із двох позосталих.

Вен погасила дивний метал і, знехтувавши його парою, вибрала один із решти. І відразу ж відчула якусь вібрацію. Пульсування було безгучне й, немов хвилі, накочувалося на неї. Ішло воно начебто від Келсьє. Дівчина, насупившись, глянула на нього.

— Це, очевидно, бронза, — пояснив той. — «Штовхальна» внутрішня ментальна сила. Вона дає тобі змогу відчувати, коли хтось поруч використовує алломантію. Її застосовують шукачі, як-от мій брат. Зазвичай від неї небагато користі — якщо, звісно, ти не сталевий інквізитор, який вистежує імлистих скаа.

Вен зблідла.

— Інквізитори володіють алломантією?

— Так, вони всі шукачі. Хоча не знаю, чи то лише шукачів беруть у інквізитори, чи то процес перетворення на інквізитора дає цю силу. У будь-якому разі для них це корисне вміння, адже їхній головний обов’язок — це пошук мішанокровних дітей, а також дворян, які неналежно використовують алломантію. На жаль, «корисний» для них означає «вкрай неприємний» для нас.

Вен збиралася кивнути, але враз завмерла. Пульсація припинилася.

— Що сталося? — запитала вона.

— Я запалив мідь, — відповів Келсьє, — метал, що спарований з бронзою. Коли спалюєш мідь, вона приховує тебе від інших алломантів. Можеш спробувати, якщо хочеш, але нічого особливого ти не відчуєш.

Вен запалила мідь. Єдиною зміною було відчуття легкої вібрації всередині.

— Навчитися користуватися міддю — життєво важливо, — мовив Келсьє. — Вона приховає тебе від інквізиторів. Сьогодні, гадаю, нам не варто хвилюватися через них — інквізитори, найпевніше, вирішать, що ми звичайні з-імли-народжені дворяни, які вийшли потренуватися. Проте якщо ти будеш одягнена як скаа і тобі треба буде скористатися алломантією, не забудь спершу запалити мідь.

Вен кивнула, вдячна за пораду.

— Власне кажучи, — вів далі Келсьє, — багато з-імли-нарожених спалюють мідь постійно. Вона горить повільно й робить тебе невидимою для інших алломантів — приховує від бронзи, а крім того, перешкоджає іншим впливати на твої почуття.

Вен пожвавилася.

— Я так і знав, що це тебе зацікавить, — усміхнувся Келсьє. — Той, хто палить мідь, — невразливий до емоційної алломантії. Ба більше: мідь утворює довкола тебе неначе бульбашку. Ми називаємо це міднохмарою — вона ховає від шукачів усіх, хто всередині неї, однак не дає їм захисту від емоційної алломантії.

— Кривоніг, — пробурмотіла Вен. — То ось, що робить димник.

— Саме так, — підтвердив Келсьє. — Якщо когось із наших помітять шукачі, він може втекти до лігвища й зникнути. Наші люди також можуть спокійно тренуватися, розвиваючи свої здібності, і не боятися, що їх викриють. Алломантичні імпульси, що йшли б від столярні у кварталі скаа, швидко виявили б нас якомусь перехожому інквізитору.

— Але ж ти можеш спалювати мідь, — сказала Вен. — Чому ти так конче прагнув знайти димника?

— Так, я можу палити мідь, — відповів Келсьє. — Як і ти. Ми можемо користуватися всіма алломантичними силами, але ми не можемо бути всюди. Хороший ватажок повинен уміти розподілити завдання, особливо коли йдеться про таку велику справу, як наша. Звичайна практика — постійно підтримувати міднохмару над лігвищем. Кривоніг не робить це самотужки: кілька з його підмайстрів — теж димники. Коли наймаєш таку людину, як Кривоніг, то вона зазвичай забезпечує тебе операційною базою та командою димників, достатньо вмілих, щоб укривати тебе весь час.

Вен кивнула. Її більше зацікавила здатність міді захищати її емоції від чужого впливу. Треба буде запастися нею, щоб палити її безперервно.

Вони знову рушили, і цього разу Келсьє дав їй більше часу звикнути до олова. Але думки Вен блукали деінде. Щось видавалося їй... неправильним. Чому Келсьє розповідає їй про це все? Він відкривав їй усі свої таємниці занадто легко.

«Усі, крім одної, — підозріливо подумала дівчина. — Метал із блакитними лініями. Він до нього так і не повернувся». Може, саме це він збирається приховати, притримати ці знання в запасі, щоб зберегти контроль над нею?

«Мабуть, це могутній метал. Наймогутніший з усіх восьми».

Вони далі йшли тихими вулицями, і Вен нерішуче потягнулася до джерела сили. Вона глянула на Келсьє, а тоді обережно підпалила невідомий метал. І знову довкола неї з’явилися блакитні промені, що розбігалися начебто у випадкових напрямках.

Промені рухалися разом із Вен. Один кінець кожного виходив із її грудей, а другий лишався прикріпленим до якогось певного місця вздовж вулиці. Коли вона йшла, з’являлися нові промені, тимчасом як інші тьмяніли й зникали за її спиною. Вони були різні за товщиною і за яскравістю.

Зацікавлена, Вен подумки оглядала промені, прагнучи розгадати їхню таємницю. Вона вибрала один, тонкий і невинний на вигляд, і виявила, що, зосередившись, може відчувати його окремо від інших. Їй навіть здалося, наче вона може його торкнутися, і дівчина подумки легенько смикнула за нього.

Блакитна нитка здригнулася, і враз щось вистрілило з темряви в бік Вен. Дівчина зойкнула і спробувала відстрибнути вбік, але предмет — іржавий цвях — летів просто на неї.

Раптом щось перехопило його й віджбурнуло геть у темряву.

Вен, що була зіщулилася в напружений клубок, підвела голову. Стрічки марево-плаща лопотіли довкола неї. Вона роззирнулася довкола, а тоді глянула на Келсьє, що стиха підсміювався.

— Мені слід було здогадатися, що ти це спробуєш, — сказав ватажок.

Вен почервоніла, зніяковівши.

— Ходімо, — він махнув їй рукою. — Нічого страшного не сталося.

— Той цвях напав на мене!

Невже цей метал може оживляти предмети? Ото справді була б неймовірна сила!

— Взагалі-то, ти напала сама на себе, — сказав Келсьє.

Вен підвелася з осторогою і пішла за ватажком, коли той знову рушив вулицею.

— Я поясню тобі все за мить, — пообіцяв він. — Але спершу ти маєш зрозуміти дещо про алломантію.

— Ще одне правило?

— Радше філософська ідея, — відповів він. — Щодо наслідків.

Дівчина насупила чоло.

— Що ти маєш на увазі?

— Кожна наша дія тягне за собою наслідки, Вен, — сказав Келсьє. — Це стосується як алломантії, так і життя. Найбільшого успіху досягає той, кому вдається найкраще оцінити наслідки своїх дій. Візьмімо, наприклад, спалювання п’ютеру. Які його наслідки?

Вен стенула плечима.

— Стаєш сильнішим.

— А що станеться, коли ти несеш щось важке і запас п’ютеру вичерпається?

— Мабуть... ти впустиш цю річ.

— А якщо вона занадто важка, то ти ще й можеш завдати собі немалої шкоди. Чимало громил не зважали на жахливі рани під час бою і помирали від них, щойно п’ютер закінчувався.

— Зрозуміло, — сказала Вен.

— БУ!!!

Уражена, дівчина аж підскочила й затулила руками надчутливі вуха.

— Ай! — жалібно зойкнула вона, зиркаючи спідлоба на Келсьє.

Той усміхнувся.

— Спалювання олова теж має наслідки. Якщо хтось несподівано використає яскраве світло чи гучний крик, то може засліпити тебе або приголомшити.

— Але як це стосується останніх двох металів?

— Залізо і сталь дають змогу орудувати металами довкола тебе, — пояснив Келсьє. — Залізом ти можеш «притягнути» металевий предмет до себе, а сталлю — «відштовхнути». Ага, ось ми й на місці.

Келсьє спинився й поглянув угору.

Крізь імлу Вен побачила масивний міський мур, що здіймався над ними.

— Навіщо ми прийшли сюди?

— Щоб потренувати залізний «потяг» і сталевий «поштовх», — відказав Келсьє. — Але спершу кілька азів.

Він дістав щось із кишені на поясі — то була щіпка, найдрібніша монета, — а тоді простягнув руку до Вен і став убік.

— Підпали сталь, протилежний метал до того, який ти палила кілька хвилин тому.

Вен послухалася. І знову блакитні промені вихопилися з її грудей. Один із них вказував на монетку в руці Келсьє.

— Добре, — мовив той. — А тепер «штовхни» її.

Вен потяглася до потрібної лінії і легенько штовхнула її. Шматочок металу вискочив із пальців Келсьє і полетів у протилежний від Вен бік. Дівчина зосереджено далі «штовхала», доки монета не вперлась у стіну будинку.

Зненацька Вен різко відкинуло назад. Келсьє підхопив її і не дав упасти.

Дівчина заточилася, відтак відновила рівновагу. Потойбіч вулиці монета, яку вона вже не контролювала, упавши, дзенькнула об бруківку.

— Що сталося? — запитав Келсьє.

Вона похитала головою.

— Не знаю. Я «штовхнула» монету, і та полетіла геть. А потім вона вдарилась об стіну, і мене відкинуло назад.

— Чому?

Вен замислилася.

— Мабуть... мабуть, тому, що монеті не було, куди далі летіти, і рухатися мусила я.

Келсьє схвально кивнув.

— Наслідки, Вен. Коли ти щось «штовхаєш» за допомогою сталі, то використовуєш власну вагу. Якщо ти набагато важча, ніж твій «якір», він полетить геть від тебе, як та монета. Однак якщо предмет важчий за тебе — або якщо він упреться у щось важче, — тебе саму «відштовхне» назад. Так само працює і залізний «потяг» — або тебе «тягне» до предмета, або предмет — до тебе. Якщо ваша вага приблизно однакова, ви будете рухатися обоє. У цьому й полягає велике мистецтво алломантії, Вен. Знаючи, як ти рухатимешся, коли палитимеш залізо чи сталь, ти матимеш велику перевагу над супротивниками. Ти невдовзі побачиш, що ці два вміння — найуніверсальніші та найкорисніші з восьми.

Вен кивнула.

— А тепер запам’ятай, — провадив далі Келсьє. — В обох випадках сила твого «поштовху» чи «потягу» скерована або прямо на тебе, або прямо від тебе. Ти не можеш думкою змусити предмети літати довкола в будь-якому напрямку. Алломантія так не працює, бо так не працює фізичний світ. Коли ти щось «штовхаєш» — чи то алломантією, чи то руками, — предмет рухається чітко в протилежному напрямку. Дія, відповідь на дію і наслідок. Розумієш?

Вен знову кивнула.

— Чудово, — задоволено сказав ватажок. — А тепер перестрибнімо через цей мур.

-Що?

Вен отетеріло лишилася стояти посеред вулиці, дивлячись, як Келсьє підходить до муру. Відтак підбігла до нього.

— Ти збожеволів, — тихо промовила вона.

Келсьє всміхнувся.

— Здається, сьогодні ти вже вдруге кажеш мені це. Тобі слід бути уважнішою: якби ти слухала, що говорять про мене всі довкола, то знала б, що я вже давно розпрощався зі здоровим глуздом.

— Келсьє, — мовила Вен, дивлячись угору на мур. — Я не можу... тобто... до сьогодні я ніколи ще по-справжньому не застосовувала алломантії!

— Так, але ти швидко вчишся, — відказав ватажок, дістаючи з-під плаща пояс. — Ось, підпережися. Він має пришиті металеві пластини. Якщо щось піде негаразд, я, імовірно, зможу тебе спіймати.

— Імовірно? — нервово перепитала Вен, оперезуючись поясом.

Келсьє усміхнувся, а тоді кинув собі під ноги чималенький металевий брусок.

— Стань над цим бруском і пам’ятай, що треба «відштовхуватися» сталлю, а не «тягнути» залізом. Не переставай «відштовхуватися», доки не досягнеш верхівки муру.

Він трохи присів і підстрибнув, а тоді шугнув угору, і за мить його темна постать щезла у звоях імли. Вен зачекала якусь хвилю, але Келсьє не впав і не розбився об бруківку.

Довкола було тихо, і навіть її підсилений слух не міг уловити ані шереху. Імла грайливо звивалася довкола Вен. Дражнила її. Під’юджувала.

Дівчина глянула на металевий брусок і підпалила сталь. Блакитна лінія засвітилася тьмяним, примарним сяйвом. Вен стала просто над шматком металу, звела погляд угору на імлу, а тоді востаннє глянула вниз.

Відтак набрала в груди повітря і щосили «відштовхнулася» від бруска.

8

«Він захищатиме їхній шлях, але порушуватиме його. Він урятує їх, але його назвуть єретиком. Імення йому буде Розлад, але його полюблять за це».

Вен стрімко злинула в повітря. Вона ледве стримала крик, попри страх, не забуваючи «відштовхуватися». Зовсім поруч на шаленій швидкості, зливаючись у невиразну пляму, пролітав кам’яний мур. Земля внизу щезла, а блакитний промінь, що вказував на металевий брусок, дедалі тьмянішав.

«Що станеться, коли він зовсім зникне?»

Вен почала сповільнюватися. Що слабшим робився промінь, то повільніше вона летіла. За якусь мить вона зупинилася й повисла в повітрі на кінці ледь помітної тепер блакитної лінії.

— Мені завжди подобався краєвид звідси.

Дівчина обернулася на голос. Неподалік стояв Келсьє: Вен так зосередилася на польоті, що й не помітила, як опинилася біля самої верхівки муру.

— Допоможи! — гукнула вона, далі відчайдушно «відштовхуючись», щоб не впасти.

Імла під нею рухалася й вирувала, неначе якийсь темний океан проклятих душ.

— Тобі нема чого боятися, — відказав Келсьє. — У повітрі легше триматися, якщо маєш три «якорі», але й з одним цілком можна дати собі раду. Твоє тіло саме знає, як підтримувати рівновагу. Ти вчилася цього відтоді, як почала ходити, і частина цих умінь переноситься на алломантію. Доки лишаєшся нерухомою, на межі своєї здатності «відштовхуватися», ти не впадеш — твої розум і тіло виправлять будь-які незначні відхилення від центральної осі твого «якоря» і не дадуть тобі впасти. Але якщо ти «відштовхнешся» від чогось іще або занадто змістишся вбік... що ж, ти втратиш свій «якір» унизу й не зможеш від нього «відштовхуватися». Тоді ти опинишся в скрутному становищі — наче свинцевий тягарець, що не може втриматися на вершечку довжелезної жердини.

— Келсьє... — благально озвалася до нього дівчина.

— Сподіваюся, ти не боїшся висоти, Вен, — відказав той. — Це було б вельми недоречно для з-імли-народженої.

— Я... не... боюся... висоти, — процідила Вен крізь зціплені зуби. — Але я ще не звикла теліпатися в повітрі на бозна-якій висоті над клятою вулицею!

Ватажок хихотнув, а Вен відчула сильний посмик за пояс, що підтягнув її до муру. Келсьє підхопив її, перекинув через кам’яний парапет і поставив поруч із собою. Потім простягнув руку над краєм муру, і за секунду з імли вилетів металевий брусок; він шурнув по камінню і вскочив у наставлену руку.

— Добра робота, — сказав Келсьє. — А тепер нам треба спуститися.

Він пожбурив брусок через плече, у темну імлу потойбіч муру.

— Ми збираємося покинути місто? — здивувалася Вен. — Вийти за міські мури? Уночі?

Келсьє всміхнувся своєю дратівливою усмішкою, а тоді перейшов на протилежний бік і виліз на зубчатий парапет.

— Міняти силу, з якою ти «тягнеш» або «штовхаєш» важко, хоча й можливо. Легше просто падати, потім «відштовхнутися», щоб сповільнити себе, потім ще трохи впасти й «відштовхнутися» знову. Якщо спіймаєш правильний ритм, то дістанешся землі цілком безпечно.

— Келсьє, — заблагала дівчина, підходячи до краю. — Я не...

— Ти нагорі міського муру, Вен, — перебив він її, ступаючи в повітря. Відтак завис, утримуючи рівновагу, як щойно пояснював їй. — Є лише два способи спуститися звідси. Або ти зістрибнеш, або спробуєш пояснити он тим вартовим, які надходять, навіщо з-імли-народженій потрібні сходи.

Вен стривожено озирнулася й побачила в темній імлі гойдливе світло ліхтаря.

Вона знову обернулася до Келсьє, але той уже зник. Лайнувшись, дівчина перехилилася через парапет і поглянула вниз, у густу імлу. Позаду чути було тихі голоси вартових, що перемовлялися між собою, патрулюючи мури.

Келсьє мав рацію: у неї не було вибору. Розлючена, Вен вилізла на парапетний виступ. Взагалі вона не боялася висоти, але хто не буде нервуватися, стоячи на краю височенного муру й зазираючи у смертельну прірву? Серце Вен затріпотіло, а шлунок скрутився у вузол.

«Сподіваюсь, я не наштовхнуся на Келсьє», — подумала вона, пробуючи блакитний промінь і переконуючись, що металевий брусок під нею. А тоді зійшла з муру.

І відразу ж каменем шугнула вниз. Вона інстинктивно «відштовхнулася» сталлю, але траєкторія була неправильна: Вен падала трохи вбік від бруска, а не прямо на нього. Як наслідок, «поштовх» посунув її ще далі, і дівчина незграбно полетіла вниз.

Перелякавшись, вона «відштовхнулася» знову, цього разу сильніше, розвогнивши сталь. Від різкого «поштовху» її підкинуло вгору, і вона описала в повітрі дугу, злетівши над муром. Вартові здивовано обернулися, але вже за мить їхні обличчя зникли з очей Вен, що знову падала вниз.

Розум заслало жахом, і вона несамохіть «потягнула» брусок, прагнучи скерувати себе до нього. Той слухняно метнувся їй на зустріч.

«Мені кінець».

Аж тут пояс різко смикнуло вгору. Падіння сповільнилося, і за хвилю Вен тихо линула в повітрі. З імли вигулькнув Келсьє, що стояв унизу і — звісна річ — усміхався.

Він спіймав її і поставив на м’яку землю. Якусь хвилю Вен не рухалася, лише тремтіла й уривчасто, налякано дихала.

— Весело було, еге ж? — безтурботно промовив її наставник.

Дівчина не відповіла.

Келсьє всівся на камінь, вочевидь даючи їй змогу опанувати себе. Урешті вона підпалила п’ютер, і відчуття міцності допомогло їй угамувати нерви.

— Ти добре дала собі раду, — похвалив її Келсьє.

— Я мало не загинула.

— Так з усіма буває першого разу, — відказав він. — Залізний «потяг» і сталевий «поштовх» — небезпечні вміння. Можна прохромити себе металевим прутом, який ти сама «притягнеш», можна стрибнути й лишити «якір» далеко позаду, можна припуститися ще з десяток інших помилок. Мій досвід, нехай і обмежений, підказує, що краще опинитися в таких крайніх ситуаціях якнайраніше, коли хтось може за тобою наглянути. У будь-якому разі, гадаю, тепер ти розумієш, чому алломантові важливо мати на собі якнайменше металевих речей.

Вен кивнула, а тоді сягнула рукою до лівого вуха.

— Моя сережка, — сказала вона. — Мені треба її зняти?

— Це кліпса? — запитав Келсьє.

Вен похитала головою.

— Ні, це маленька шпилька із загнутою донизу голівкою.

— Тоді нехай буде, — дозволив Келсьє. — Якщо бодай частина металевої речі перебуває в твоєму тілі, її не можна «штовхнути» чи «притягнути». Інакше котрийсь інший алломант міг би вирвати метали з твого шлунка, коли ти їх спалюватимеш.

«Корисне знання», — подумала Вен.

— Саме тому й інквізитори так безпечно походжають собі зі сталевими штирями в очах. Метал протинає їхнє тіло, і тому на нього не може вплинути інший алломант. Носи цю сережку — вона маленька, багато з нею не зробиш, але в крайньому разі нею можна скористатися як зброєю.

— Добре.

— Готова рухатися далі?

Вен глянула вгору на мур, готуючись до нового стрибка, і кивнула.

— Ні, ми не повертаємося, — сказав ватажок. — Ходімо.

Вен здивовано насупилася, коли Келсьє рушив у імлу. «Отже, він таки прямує до конкретного місця. Чи, може, просто вирішив ще трохи прогулятися?» Як не дивно, але його привітна й безтурботна поведінка заважала збагнути, що в нього на думці.

Вен поквапилася за ним, не бажаючи лишатися в імлі. Місцевість довкола Лютаделя була пустельна, тут росли тільки невеликі чагарі й трава. Колючки й сухе листя — присипані шаром попелу після останнього попелопаду — терлися об ноги. Вологий від імли хмизняк тихо потріскував під їхніми кроками.

Час від часу вони минали кучугури попелу, вивезеного з Лютаделя. Зазвичай попіл скидали до річки Ченнерел, що протікала через місто. Вода зрештою розмивала його — принаймні Вен так гадала, адже в іншому разі увесь континент уже давним-давно поховало б під попелом.

Вен намагалася триматися ближче до Келсьє. Хоча їй і раніше доводилося мандрувати між містами, вона завжди рухалася разом із бурлаками — скаа, які тягали човни й баржі численними каналошляхами Останньої імперії. Щоб тягнути судна вздовж берега, більшість дворян замість коней використовувала скаа. Це була важка робота, однак вона давала змогу подорожувати, тимчасом як більшість скаа, навіть злодії, ніколи не покидали свого міста чи плантації.

Безупинний рух був братовою ідеєю, Рін страшенно боявся лишитися без можливості подорожувати. Зазвичай він знаходив їм місця на човнах злодійських ватаг і ніколи не затримувався в одному місці довше, ніж на рік. Він постійно рухався, постійно перебирався з міста до міста. Немовби втікав від чогось.

Вен і Келсьє простували далі. Уночі голі пагорби й поросла рідкими чагарями рівнина видавалися лиховісним місцем. Вен мовчала й узагалі намагалася шуміти якнайменше. Вона чула оповіді про істот, що никають поза містом уночі, і під покривалом імли — нехай і не таким щільним завдяки олову — виникало враження, наче за нею і Келсьє хтось стежить.

Відчуття це дедалі більше турбувало її. А невдовзі Вен почула в темряві якісь звуки. Вони були приглушені й слабкі — тріск зламаних стеблин, шурхотіння в довколишній імлі.

«У тебе просто параноя!» — сказала вона собі, здригнувшись від чергового — чи то уявного, чи то ні — звуку. Урешті-решт Вен не витримала.

— Келсьє! — озвала вона ватажка настійливим шепотом, що, як видалося її загостреному слуху, пролунав небезпечно голосно. — Мені здається, там щось є.

— Га? — перепитав Келсьє, що, схоже, занурився у думки.

— Мені здається, щось іде за нами!

— А-а, — відказав той. — Так, ти маєш рацію. Це імлиста почвара.

Вен стала як укопана, тим часом її супутник спокійнісінько йшов собі далі.

— Келсьє! — гукнула вона, змусивши його обернутися. — Ти хочеш сказати, що вони справді існують?

— Звісно, існують, — відказав той. — Звідки, по-твоєму, взялися всі ті історії?

Вен лише остовпіло дивилася на нього.

— Хочеш поглянути на неї? — запитав Келсьє.

— На імлисту почвару? — перепитала Вен. — Ти збо... — вона замовкла.

Келсьє хихотнув, підходячи до неї.

— Імлисті почвари не надто приємні на вигляд, але відносно нешкідливі. Вони переважно падлоїди. Ходімо.

Він рушив у той бік, звідки вони прийшли, і махнув Вен. Нерішуче, однак почуваючи якусь хворобливу цікавість, та пішла за ним. Рухаючись жвавою ходою, Келсьє привів її на верхівку практично голого пагорка. Відтак припав до землі й жестом показав Вен зробити те саме.

— Слух у них не надто добрий, — сказав він, коли дівчина опустилася навколішки біля нього на жорстку, присипану попелом землю. — А ось нюх — чи то смак — неабияк розвинений. Почвара, мабуть, іде нашим слідом, сподіваючись, що ми залишимо за собою щось їстівне.

Вен примружила очі, вдивляючись у темряву.

— Я не бачу її, — сказала вона, шукаючи очима в імлі темну постать.

— Он там, — вказав Келсьє на невисокий горбик.

Дівчина насупилася, уявляючи собі істоту на верхівці пагорка, яка стежить за Вен, поки та намагається її розгледіти.

А тоді пагорб ворухнувся.

Вен аж підстрибнула. Темна гора — футів десять заввишки й удвічі більше завдовжки — посунула чудернацькою ковзькою ходою. Дівчина подалася вперед, намагаючись краще розгледіти.

— Розвогни олово, — порадив Келсьє.

Вен кивнула й викликала спалах, що додав їй алломантичної сили. Довкола відразу проясніло, а імла вже майже не заважала.

Те, що вона побачила, змусило її здригнутися — видовище було одночасно захопливе, відразливе й більш ніж бентежливе. Істота мала димчасту прозору шкіру, крізь яку було видно кістки, і десятки кінцівок, кожна з яких немовби походила від інакшої тварини. Серед них були людські руки, бичачі ратиці, собачі лапи та інші, яких Вен не змогла розпізнати.

Завдяки всім цим різномастим частинам тіла створіння сяк-так пересувалося, повільно повзучи, наче незграбна стонога. Власне, багато кінцівок почвара, схоже, взагалі не використовувала — вони стирчали з істоти покрученими неприродними відростками.

Не можна сказати, що тіло було безформною масою. Цибулясте й видовжене, воно мало якусь логіку у своїй будові. Видно було виразний скелет, а напруживши посилений оловом зір, Вен роздивилася прозорі м’язи й сухожилля, що огортали кістки. Коли істота рухалася, химерні клубки м’язів скорочувалися, і дівчина побачила, що почвара має з десяток різних грудних кліток. Уздовж тулуба під бентежливими кутами звисали руки-ноги.

Голів... Вен нарахувала шість. Хоча всі мали прозору шкіру, але можна було розрізнити кобилячу голову поруч із оленячою. Ще одна голова обернулася в бік Вен, і дівчина побачила, що це людський череп, який стримить на довгому хребті, прикріпленому до тулуба якоїсь тварини, що своєю чергою кріпився до чудернацької мішанини кісток.

Вен мало не знудило.

— Що?.. Як?..

— Імлисті почвари мають змінні тіла, — пояснив Келсьє. — Вони можуть обтягувати шкірою будь-який кістяк і здатні наростити м’язи та органи, якщо мають модель для відтворення.

— Ти маєш на увазі?..

Келсьє кивнув.

— Коли вони знаходять труп, то облягають його й повільно перетравлюють м’язи та органи. Потім використовують з’їдене як взірець, щоб створити точну копію мертвої істоти. Вони можуть поміняти деякі частини місцями, кістки, які їм не подобаються, можуть викинути, які подобаються — додати, і виходить ось такий покруч, якого ти бачиш.

Вен спостерігала, як істота чалапає полем по їхніх слідах. З її підчерев’я звисав клапоть вкритої слизом шкіри й волочився по землі. «Винюхує запахи там, де ми пройшли, і йде по цих слідах», — подумала Вен. Вона трохи пригасила олово, і млиста почвара знову перетворилася на темний пагорб. Але тепер, коли дівчина бачила тільки її обриси, істота здавалася їй ще більш неприродною.

— То вони розумні? — запитала Вен. — Якщо можуть... ділити тіло на частини й складати, як їм хочеться?

— Розумні? — перепитав Келсьє. — Ні, не в такому молодому віці. Ними керують радше інстинкти, ніж розум.

Вен пройняв дрож.

— Люди знають про них? Тобто, щось, крім легенд?

— Кого ти маєш на увазі, коли кажеш «люди»? — запитав Келсьє. — Багато алломантів знає, і Міністерство, я певен, знає. Що ж до простолюду... вони просто не виходять з дому вночі. Більшість скаа боїться й проклинає імлистих почвар, за все своє життя так і не побачивши жодної.

— На щастя для себе, — пробурмотіла Вен. — Чому ніхто нічого не робить з цими потворами?

Келсьє стенув плечима.

— Вони не настільки небезпечні.

— Ця мала людську голову!

— Найпевніше, вона знайшла труп, — відказав Келсьє. — Я ніколи не чув, щоб імлиста почвара напала на дорослу здорову людину. Мабуть, саме тому їх ніхто не чіпає. А дворяни знайшли для цих істот своє застосування.

Вен запитально глянула на Келсьє, але той, не сказавши більше нічого, підвівся й зійшов із пагорка. Дівчина кинула ще один погляд на протиприродне створіння й поквапилася за супутником.

— Ти привів мене сюди, щоб показати це? — запитала вона.

Келсьє гмикнув.

— Імлисті почвари моторошні на вигляд, але навряд чи варто заради них вирушати в таку довгу прогулянку. Ні, ми прямуємо он туди.

Вен простежила за його жестом і помітила, що краєвид попереду змінюється.

— Імператорський шлях? Ми обігнули місто й вийшли до головної брами?

Келсьє кивнув. Невдовзі вони полишили чагарі — за цей час Вен щонайменше тричі оберталася назад пересвідчитися, чи імлиста почвара їх не наздогнала, — і ступили на рівний і вторований імператорський шлях. Келсьє зупинився, щоб ретельно оглянути дорогу в обох напрямках. Вен, насупивши чоло, гадала, що ж він задумав.

А тоді побачила карету, що стояла на узбіччі. Біля карети чекав чоловік.

— Агов, Сейзеде! — гукнув Келсьє, підходячи до чоловіка.

Той уклонився.

— Пане Келсьє, — промовив він м’яким голосом, що лунко рознісся в нічному повітрі. У голосі чулися високі нотки, а говорив чоловік із приємним, майже мелодійним акцентом. — Я вже гадав, що ви не прийдете.

— Ти ж знаєш мене, Сейзе, — відказав Келсьє, весело поплескуючи чоловіка по плечі. — Я — саме втілення пунктуальності, — він обернувся і вказав рукою на дівчину. — А цю полохливу малу звати Вен.

— Вітаю, — сказав Сейзед.

Він говорив із дивним акцентом, старанно вимовляючи кожне слово. Вен обережно підійшла ближче, пильно роздивляючись незнайомця. Той мав довгасте пласке обличчя й гінку статуру. Він був вищий навіть від Келсьє — такий високий, що це здавалося трохи ненормальним, — а руки мав незвично довгі.

— Ви террісієць, — сказала Вен.

Мочки його вух були видовжені, а самі вуха — оздоблені по всьому краю маленькими цвяшками. Одягнений він був у пишний барвистий стрій террісійського мажордома — вбрання було пошите з гаптованих, накладених одна на одну клинуватих смужок тканини в трьох кольорах дому його господаря.

— Так, юна дівчино, — мовив Сейзед, кланяючись. — Ви знали когось із моїх одноплеменців?

— Ні, нікого, — відповіла Вен. — Але я знаю, що дворяни воліють брати за слуг і мажордомів саме террісійців.

— Ваша правда, дівчино, — відказав Сейзед і обернувся до Келсьє. — Нам слід рушати, пане Келсьє. Уже пізно, а до Фелліса ще година дороги.

«Фелліс, — подумала Вен. — Отже, ми їдемо побачити підставного лорда Рену».

Террісієць відчинив дверцята карети, а коли Вен із Келсьє сіли, зачинив їх. Дівчина вмостилася на м’якому сидінні, Сейзед тим часом виліз на козли, і коні рушили.

Келсьє їхав мовчки. Шторки на вікнах були опущені, щоб не пустити імлу всередину, а в кутку карети висів невеличкий, частково затулений ліхтар. Вен сиділа навпроти, підібгавши ноги під себе й загорнувшись у марево-плащ так, що не видно було ні рук, ні ніг.

«Вона завжди так поводиться, — подумав Келсьє. — Де б не була, намагається зробитися якомога меншою, якомога непомітнішою. Вона така напружена». Вен не сиділа — вона щулилася. Не ходила, а скрадалася. Навіть на відкритому просторі вона наче прагнула сховатися.

«А все ж вона смілива». Сам Келсьє під час свого навчання не надто бажав стрибати з міського муру, і старому Жеммелю довелося його скинути.

Вен спостерігала за ним своїми спокійними темними очима. Помітивши його увагу до себе, вона відвела погляд і ще щільніше закуталась у плащ. Однак, цілком несподівано, заговорила.

— Твій брат, — сказала дівчина своїм тихим голосом, мало не пошепки. — Ви з ним не надто ладнаєте.

Келсьє здивовано звів брови.

— Не надто. Ми ніколи з ним не ладнали. Шкода. Ми мали б, але... нам не вдавалося.

— Він старший за тебе?

Келсьє кивнув.

— Він часто тебе бив? — запитала Вен.

— Бив мене? — Келсьє насупився. — Ні, він мене ніколи не бив.

— Ти не давав йому? — запитала Вен. — Може, тому він тебе й не любить. А як ти захищався? Утікав? Чи просто був сильнішим?

— Вен, Марш ніколи не намагався мене вдарити. Ми сперечалися, авжеж, але ніколи не прагнули по-справжньому скривдити один одного.

Вен не стала заперечувати, але Келсьє бачив по очах, що вона йому не повірила.

«Що за життя», — подумав він і теж нічого не сказав. Скільки дітей, таких, як Вен, животіють на дні! А втім, більшість помирає, не доживаючи до її віку. Келсьє був тим, кому пощастило: його мати була коханкою вельможного дворянина, спритною і кмітливою жінкою, якій вдалося приховати від свого пана те, що вона скаа. Келсьє і Марш вважалися нехай і позашлюбними дітьми, та все ж благородної крові, і росли в привілейованих умовах, аж доки їхній батько нарешті не дізнався правду.

— Чому ти розповідаєш мені це все? — перервавши його роздуми, запитала Вен. — Я маю на увазі алломантію.

Келсьє насупив чоло.

— Бо я пообіцяв тобі, що розповім.

— Але тепер я знаю твої таємниці. Що мені заважає втекти від тебе?

— Нічого, — відказав він.

І знову дівчина зиркнула на нього з недовірою в очах.

— Ти розповів мені не про всі метали. На тій першій зустрічі ти казав, що їх десять.

Келсьє кивнув, подаючись уперед.

— Так, десять. Але я не розповів тобі про останні два не тому, що хочу щось приховати від тебе. Їх просто... складно опанувати. Легше буде, якщо ти спершу потренуєшся з основними вісьмома. Але якщо хочеш дізнатися про останні два, я розкажу тобі, щойно дістанемося до Фелліса.

Дівчина недовірливо примружилася.

Келсьє закотив очі.

— Я не намагаюся обдурити тебе, Вен. Люди працюють зі мною, бо самі цього хочуть, а я досягаю успіхів тому, що вони можуть покластися одне на одного. Жодної недовіри, жодних зрад.

— Крім однієї, — прошепотіла Вен. — Тої, через яку тебе заслали до Проваль.

Келсьє заціпенів.

— Де ти про це чула?

Дівчина лише стенула плечима.

Він зітхнув і потер долонею чоло. Насправді він не це хотів зробити — він хотів дряпати свої шрами, ті, що бігли від кінчиків пальців і здіймалися аж до плечей. Однак стримався.

— Це не важливо. Не варто й говорити про це, — сказав він.

— Але ж тебе хтось зрадив, — правила своєї Вен.

— Ми не знаємо цього напевне, — навіть для нього самого це прозвучало непереконливо. — Хай там як, а робота моєї ватаги спирається на довіру. А це означає — жодного примусу. Якщо хочеш покинути нас, ми зараз же повернемося до Лютаделя. Я покажу тобі останні два метали, і ти підеш своєю дорогою.

— У мене немає достатньо грошей, щоб прожити самій, — пробурмотіла Вен.

Келсьє сягнув рукою під плащ, дістав з-за пазухи капшук із монетами й кинув його на сидіння поруч із дівчиною.

— Три тисячі скринців, які я забрав у Кеймона.

Вен скинула на капшук недовірливим поглядом.

— Бери їх, — мовив Келсьє. — Ці гроші заробила ти: з того, що мені відомо, це твоя алломантія стояла за більшістю останніх Кеймонових успіхів і це ти ризикувала, «підштовхуючи» емоції зобов’язувача.

Вен не ворухнулася.

«Що ж, нехай так», — подумав Келсьє і, піднявши руку, постукав кучеру. Карета зупинилася, і за мить у вікні показалося Сейзедове обличчя.

— Розверни, будь ласка, карету, Сейзе, — сказав він. — Відвези нас назад до Лютаделя.

— Слухаюся, пане Келсьє.

За якусь хвилю екіпаж уже котив у напрямку, з якого приїхав. Вен мовчала, але видавалася менш упевненою в собі. Вона знову скинула очима на капшук із монетами.

— Я не жартую, Вен, — сказав Келсьє. — Мені не потрібна у ватазі людина, яка не хоче працювати зі мною. Те, що я відпускаю тебе, — це не покарання, просто інакше не можна.

Вен нічого не відповіла. Дозволити їй піти було великим ризиком, але змушувати лишитися було ризиком ще більшим. Келсьє сидів, намагаючись прочитати думки дівчини, намагаючись збагнути її. Чи зрадить вона їх Останній імперії, якщо все ж піде? Навряд чи. Вен не була поганою людиною.

Просто вона думала, що всі довкола — погані.

— Я гадаю, що твій план — божевілля, — стиха промовила вона.

— Так само вважає половина ватаги.

— Не можна перемогти Останню імперію.

— А цього й не треба, — відказав Келсьє. — Досить лише зібрати Єденові армію і захопити палац.

— Пан Всевладар зупинить тебе, — заперечила Вен. — Ти не зможеш його здолати — він безсмертний.

— У нас є Одинадцятий метал. Ми знайдемо спосіб, як його вбити.

— Міністерство надто могутнє. Воно виявить вашу армію і знищить її.

Він подався вперед і глянув дівчині просто в очі.

— Ти довірилася мені достатньо, щоб стрибнути з муру, і я спіймав тебе. Цього разу тобі доведеться довіритися мені знову.

Слово «довіритися» вочевидь їй не надто подобалося. Вен мовчки вивчала Келсьє в тьмяному світлі ліхтаря, аж доки мовчанка не зробилася ніяковою.

Урешті-решт дівчина схопила капшук і швидко сховала його під плащ.

— Я залишуся, — сказала вона. — Але не тому, що довіряю тобі.

Він запитально здійняв брови.

— Чому ж тоді?

Дівчина стенула плечима і, як видалося Келсьє, цілком щиро відповіла:

— Бо мені цікаво, чим це все закінчиться.

Замок у Лютаделі забезпечував дворянському дому високий статус. Однак володіти замком зовсім не означало мешкати в ньому, тим паче постійно. Багато родин мали також резиденції в котромусь із міст-супутників Лютаделя.

Менш залюднений, чистіший і не такий суворий щодо дотримання імперських законів, Фелліс був заможним містечком. Замість показних могутніх фортець, він був забудований розкішними маєтками й віллами. Деякі вулиці були навіть обсаджені деревами, переважно осиками, жовтувато-сіра кора яких дивним чином не чорніла від попелу.

Вен з вікна карети спостерігала за оповитим імлою містечком. Келсьє на її прохання погасив ліхтар усередині. Спалюючи олово, дівчина мала змогу добре роздивитися ретельно сплановані й доглянуті вулиці. Цих кварталів їй майже не випадало бачити, а бідняцькі райони, попри багатство міста, мали точнісінько такий самий вигляд, як і будь-де.

Келсьє теж дивився на Фелліс й невдоволено хмурився.

— Ти не схвалюєш такого марнотратства? — спробувала вгадати Вен. Вона говорила тихо, мало не пошепки, знаючи, що Келсьє почує її оловослухом. — Ти бачиш багатство цього міста й думаєш про те, скільки праці скаа стоїть за цим.

— Частково, — теж ледь чутним голосом відповів ватажок. — Але не тільки. Зважаючи на те, скільки грошей витрачено на нього, це місто мало би бути гарним.

Вен здивовано схилила голову набік.

— Воно гарне.

Келсьє похитав головою.

— Будинки й далі в чорних плямах. Мертва земля й далі нічого не родить. Листя на деревах і далі коричневе.

— Звісно, що коричневе. Яке ж іще воно має бути?

— Зелене, — відказав Келсьє. — Усе довкола має бути зелене.

«Зелене? — подумки здивувалася Вен. — Що за дивна вигадка?» Вона спробувала уявити дерева з зеленим листям, але картина вийшла безглуздою. Келсьє, без сумніву, мав химери в голові, але, з іншого боку, той, хто провів стільки часу в Гатсінських проваллях, не міг не бути дивакуватим.

Він обернувся до неї.

— Поки я не забув: є ще кілька речей, які ти маєш знати про алломантію.

Вен кивнула.

— Насамперед, — мовив Келсьє, — не забувай спалювати до решти всі невикористані метали всередині тебе, перш ніж лягати спати. Деякі з них шкідливі, і краще не засинати з ними в шлунку.

— Гаразд, — сказала Вен.

— Крім того, ніколи не намагайся палити метал, який не належить до алломантичної десятки. Я вже застерігав тебе, що не цілком чисті метали і сплави можуть тобі зашкодити. Якщо ж ти спробуєш підпалити метал, який не має жодного стосунку до алломантії, це може виявитися смертельним.

Вен кивнула з серйозним виглядом. «Корисне знання», — подумала вона.

— Ага! — вигукнув Келсьє, знову обертаючись до вікна. — Ось ми й прибули — онде нещодавно придбаний маєток Рену. Тобі, мабуть, краще скинути плащ. Тутешні люди нам віддані, але обережність ніколи не зашкодить.

Із цим Вен була цілковито згодна. Вона зняла плащ, і Келсьє сховав його до речового мішка. Відтак визирнула у вікно, крізь імлу споглядаючи на маєток, до якого вони під’їжджали. Той був оточений низьким кам’яним муром із залізною брамою, яку розчинили двійко вартових, коли Сейзед їм назвався.

За брамою обабіч дороги теж росли осики, а на узвишші попереду Вен побачила великий будинок-палац, із вікон якого лилося примарне світло.

Сейзед зупинив карету перед палацом, передав віжки слузі та зліз із козлів.

— Ласкаво просимо до маєтку Рену, панно Вен, — промовив він, відчиняючи дверцята й подаючи їй руку, щоб допомогти.

Вен поглянула на руку, однак не взяла її, а вилізла з карети самотужки. Террісійця, схоже, не образила її відмова.

Білі мармурові сходи, що вели до входу, були освітлені по обидва боки ліхтарями на стовпах. Коли Келсьє зістрибнув із приступки на землю, Вен побачила, що нагорі збираються якісь люди. Ватажок пружним кроком вибіг по сходах, дівчина піднялася за ним, зауваживши, які ті чисті. Мабуть, їх регулярно миють і чистять, щоб попіл не лишав на них плям. Чи знали скаа, які доглядали за будинком, що їхній господар — підмінений? Як «благодійний» план Келсьє знищити Останню імперію мав допомогти простим людям, що чистили ці сходи?

«Лорд Рену», худорлявий і в поважних літах, був одягнутий у багате вбрання і носив аристократичні окуляри на носі, під яким сріблилися сивиною ріденькі вуса. Ціпком, попри вік, він не користувався. Рену з повагою кивнув Келсьє, водночас зберігаючи величну поставу, і Вен ураз приголомшено усвідомила: «Цей чоловік — справжній майстер свого діла».

Кеймон добре вмів перевтілюватися у дворянина, але його пиха завжди видавалася Вен дещо дитинною. Хоча були й такі вельможі, але значно більше враження справляли ті, що скидалися на лорда Рену, — спокійні й упевнені в собі. Люди, чиє шляхетне походження виявлялося радше в тому, як вони трималися, а не в тому, з яким презирством ставилися до інших. Вен ледве потамувала порив зіщулитися, коли очі псевдолорда спинилися на ній. Він видавався справжнім аристократом, а вона навчена була інстинктивно уникати уваги таких людей.

— Маєток має значно кращий вигляд, — мовив Келсьє, потискаючи руку Рену.

— Так, я сам вражений успіхами прибиральних команд, — відказав той. — Дай нам трохи часу, і палац стане таким розкішним, що я без вагань зможу запросити до себе на вечерю самого Пана Всевладаря.

Келсьє хихотнув.

— Ото була б вечеря!

Він відступив і вказав рукою на Вен.

— А це та юна панна, про яку я тобі казав.

Рену пильно глянув на неї, і дівчина відвела очі. Їй не подобалося, коли її так роздивлялися, немовби розмірковуючи, як її краще використати.

— Нам треба обговорити це, Келсьє, — сказав Рену, порухом голови вказуючи на вхідні двері. — Година пізня, але...

Ватажок пройшов досередини.

— Пізня? Та ще ж навіть півночі нема! Чи не могли б твої люди приготувати нам щось поїсти? Панна Вен і я пропустили вечерю.

Вен не первина було лишитися без вечері, однак Рену негайно махнув слугам, і ті заметушилися. Лорд зайшов до будинку, і дівчина рушила за ним, але у дверях завмерла. Сейзед терпляче чекав за її спиною.

Помітивши, що вона відстала, Келсьє обернувся.

— Вен?

— Тут так... чисто, — відказала вона, неспроможна якось інакше описати побачене.

Іноді під час крадіжок їй траплялося бувати у дворянських оселях, але — серед ночі, у цілковитій темряві, тому вона виявилася не готовою до того видовища, яке розгорнулося перед нею при повному освітленні.

Біла мармурова підлога палацу виблискувала, відбиваючи сяйво десятка світильників. Усе було... незаймано чисте. Білі стіни були розмальовані традиційним живописом на тваринну тематику. Над подвійними сходами яскріла блискуча люстра, а інші оздоби — кришталеві скульптури, вази з букетами осикового гілля — сяяли чистотою, не порушеною ані плямкою кіптяви, ані відбитком пальця.

Келсьє усміхнувся.

— Така реакція — найкраща похвала твоїм старанням, — мовив він до лорда Рену.

Вен дозволила завести себе всередину. Вони повернули праворуч і зайшли до кімнати, білість якої була дещо притемнена брунатно-червоною барвою меблів і портьєр.

— Можливо, панна Вен відпочила б тут трохи й перекусила? — звернувся Рену до Келсьє. — А я тим часом хотів би обговорити з тобою деякі... делікатні питання.

Ватажок стенув плечима.

— Як скажеш, — відповів він, рушаючи за Рену до сусідньої кімнати. — Сейзе, складеш Вен компанію, поки ми з лордом Рену перебалакаємо?

— Звісно, пане Келсьє.

Ватажок усміхнувся, скинувши очима на неї, і Вен збагнула: Сейзед лишився, щоб вона не підслуховувала.

Дівчина метнула вслід чоловікам роздратований погляд. «Що ти там казав про «довіру», Келсьє?» Але навіть більше її дратувала власна реакція. Чому вона переймається тим, що Келсьє вирішив щось від неї приховати? Усе життя на неї не зважали й не брали до уваги. І ніколи раніше Вен не турбувало, що інші ватажки не звірялися їй своїми задумами.

Дівчина сіла в обтягнутий цупкою матерією брунатно-червоний фотель і підібгала ноги під себе. Вона збагнула, у чому річ. Келсьє виявляв їй забагато поваги, і через це їй здавалося, що вона важлива. Вен почала думати, ніби заслуговує на те, щоб її втаємничували у всі плани. Десь у закутку її мозку пролунав Рінів сміх, глузуючи над такими думками, і дівчина сиділа тепер, сердячись на себе й на Келсьє і почуваючи сором, хоч і не знала до пуття чому.

Слуги принесли тацю з випічкою і фруктами. Вони присунули до її фотеля невеличкий столик і навіть подали кришталевий келих, наповнений лискучою червоною рідиною. Вен не знала, вино то чи сік, але не мала наміру з’ясовувати. Проте все-таки трохи поїла: інстинкти не дозволяли знехтувати дармову їжу, навіть ту, яку приготували чужі руки.

Сейзед підійшов і став за її фотелем праворуч. Він мовчки стояв, виструнчившись, склавши опущені руки перед собою і втупивши погляд уперед. Ця його поза, очевидно, мала виявляти повагу, але настрій у Вен анітрохи не покращився від того, що террісієць ось так височів над нею.

Дівчина спробувала зосередитися на убранні кімнати, але це лише нагадало їй, яке тут панувало багатство. Вен почувалася невпевнено серед такої пишноти: їй здавалося, що вона тут кидається у вічі, немов чорна пляма на чистому килимку. Вона не куштувала випічки, щоб, бува, не насмітити крихтами на підлогу, і боялася зіпсувати оббивку крісла брудними від попелу ногами.

«Уся ця чистота здобута працею скаа, — подумала Вен. — То чому я взагалі переймаюся тим, що можу її порушити?» Однак вона не почувала гніву, адже знала, що це лише про людське око. «Лорд Рену» змушений був підтримувати певний рівень розкоші, щоб не викликати підозр.

Пишнота не обурювала її ще з тої причини, що слуги видавалися щасливими. Вони виконували свої обов’язки діловито й зі знанням справи, а в їхніх діях не відчувалося нехоті до роботи. За дверима в коридорі навіть чувся сміх. До тутешніх скаа ставилися добре, і не мало значення, знають вони про плани Келсьє чи ні.

Тож Вен, змусивши себе з’їсти ще кілька фруктів, сиділа й раз по раз позіхала. Ніч, схоже, буде довга. Слуги зрештою полишили кімнату, проте Сейзед і далі стовбичив над нею.

«Я не можу так їсти», — роздратовано подумала Вен і сказала:

— Ти не міг би не стояти за моєю спиною?

Сейзед кивнув і, ступивши два кроки вперед, опинився не за фотелем, а поруч. Він прибрав тої самої виструнченої пози, нависаючи над Вен точнісінько так само, як і раніше.

Дівчина сердито насупилася, аж тут помітила усмішку на Сейзедових губах. Задоволений жартом, він глянув на неї з іскорками в очах, а тоді відійшов і сів у фотель навпроти.

— Ніколи не бачила террісійця з почуттям гумору, — сухо зауважила Вен.

Сейзед здійняв брови.

— А я гадав, що ви досі взагалі не бачили террісійців, панно Вен.

— Ну, принаймні я не чула про жодного, хто мав би почуття гумору. Судячи з того, що про вас кажуть, ви мали б завжди поводитися суворо й офіційно.

— Ми просто спритно маскуємося, — відказав Сейзед.

Хоч він і сидів струнко, а проте видавався... розслабленим. Немовби сидіти з прямою спиною йому було так само зручно, як комусь іншому — розкинутися в кріслі.

«Такими вони й мали бути. Бездоганні слуги, цілковито віддані Останній імперії».

— Вас щось непокоїть, панно Вен? — запитав Сейзед, помітивши її пильний погляд.

«Як багато йому відомо? Може, він навіть не знає, що Рену — несправжній».

— Мені просто цікаво, як ти... потрапив сюди, — урешті сказала вона.

— Ви маєте на увазі, як мажордом-террісієць опинився серед повстанців, що наміряються знищити Останню імперію? — запитав Сейзед своїм м’яким голосом.

Дівчина почервоніла. Він, вочевидь, був добре поінформований.

— Це справді цікаве запитання, — сказав террісієць. — Авжеж, мій випадок незвичайний. Як мені видається, я опинився тут через віру.

— Віру?

— Так, — підтвердив Сейзед. — Скажіть-но мені, панно, у що ви вірите?

Вен насупилася.

— Що це за запитання таке?

— Найважливіше, як мені видається.

Вен мовчала, але террісієць явно чекав на відповідь, тож зрештою вона стенула плечима.

— Не знаю.

— Люди часто так кажуть, — мовив Сейзед, — однак я виявив, що це рідко буває правдою. Ви вірите в Останню імперію?

— Я вірю в те, що вона могутня, — відказала дівчина.

— І незнищенна?

Вен знову стенула плечима.

— Досі була.

— А Пан Всевладар? Він справді знісся і став Утіленням Бога? Ви вірите, що він — Окраєць Вічності, як учить Міністерство?

— Я... я ніколи не думала про це.

— Можливо, вам слід подумати, — сказав Сейзед. — Якщо після роздумів ви дійдете висновку, що міністерське віровчення вам не підходить, я радо запропонував би вам альтернативу.

— Яку альтернативу?

— По-різному. Як мені видається, правильна віра — наче добрий плащ. Якщо вона підходить — тобі тепло й зручно, а якщо ні — вона стискатиме тобі горло.

Вен злегка насупила чоло, почувши таке, але Сейзед лише всміхнувся. Зрештою дівчина знову взялася до фруктів. По короткому часі Келсьє і Рену повернулися.

— А тепер, — сказав Рену, коли вони сіли і кілька служників принесли для Келсьє ще одну тацю з їжею, — поговорімо про цю дівчинку. Ти кажеш, чоловік, що мав грати роль мого спадкоємця, не зможе цього зробити?

— На жаль, — відповів ватажок, швиденько наминаючи наїдки.

— Це неабияк усе ускладнює, — мовив Рену.

Келсьє безтурботно стенув плечима.

— Вен зіграє твою спадкоємицю, та й усе.

Псевдолорд похитав головою.

— Дівчина її віку могла би бути спадкоємицею, але видаватиметься підозрілим, що я вибрав саме її. У мене достатньо законних спадкоємців чоловічої статі, кузенів, які були б значно доречнішим вибором. Чоловіка середнього віку — і того сприйняли б із недовірою. Що ж до юної дівчини... ні, надто багатьом захочеться дізнатися більше про її походження. Не надто ретельну перевірку наші фальшовані родоводи пройдуть, але якщо хтось пошле гінців до начебто її маєтку...

Келсьє спохмурнів.

— Крім того, — додав Рену, — є ще одна проблема. Якщо я назву своєю спадкоємицею юну незаміжню дівчину, вона відразу ж стане однією з найбажаніших партій у Лютаделі. Їй важко буде шпигувати, якщо вона буде оточена такою увагою.

Вен зашарілася. Як не дивно, від слів старого псевдолорда серце її впало. «Це було єдине завдання, яке Келсьє призначив мені у своєму плані. Якщо я не можу його виконати, то яка з мене взагалі користь?»

— То що ти пропонуєш? — запитав Келсьє.

— Ну, їй не конче бути моєю спадкоємицею, — відказав Рену. — Що, коли вона вдаватиме просто юну покревницю, яку я привіз із собою до Лютаделя? Припустімо, я пообіцяв її батькам — далеким родичам, до яких виявляю прихильність, — що впроваджу їхню доньку до вищого світу. Усі гадатимуть, що мій прихований намір — видати її за когось із вельможних домів і таким чином породичатися з тими, хто має владу. Проте занадто багато уваги вона не приверне через свій невисокий статус, не кажучи вже про деяку провінційність.

— Яка пояснить, чому її манери не такі витончені, як у столичного дворянства, — докинув Келсьє. — Не візьми за образу, Вен.

Дівчина, що саме ховала в кишеню сорочки загорнуту в серветку булочку, звела на нього очі.

— Чого б то я мала ображатися?

Келсьє всміхнувся.

— Не зважай.

Рену замислено кивнув.

— Атож, так буде значно краще. Усі гадають, що рано чи пізно дім Рену приєднається до вельможного дворянства, тож із увічливості приймуть Вен до свого кола. Але сама вона буде достатньо незначною, щоб більшість не звертала на неї уваги. Це ідеальна ситуація для її завдання.

— Мені це подобається, — сказав Келсьє. — Мало хто очікує, що людина твого віку і з твоїми торговельними справами перейматиметься балами й званими вечорами. Однак якщо, замість просто відмовлятися, ти будеш посилати на світські заходи молоду родичку, це піде на користь твоїй репутації.

— Саме так, — погодився Рену. — 3 дівчиною, щоправда, треба попрацювати... і не тільки з її зовнішністю.

Вен трохи зіщулилася під їхніми пильними поглядами. Схоже, її завдання лишалося, і раптом вона усвідомила, що це означає. Вен почувалася ніяково навіть поруч із Рену, а той був несправжнім аристократом. Як вона відреагує, коли опиниться в кімнаті, де буде повно справжніх?

— Боюся, мені доведеться на якийсь час позичити в тебе Сейзеда, — сказав Келсьє.

— Звісно, — відповів Рену. — Зрештою, він же насправді твій слуга, а не мій.

— Взагалі-то, — мовив Келсьє, — я не думаю, що він чийсь слуга, еге ж, Сейзе?

Сейзед схилив голову набік.

— Террісієць без господаря — що солдат без зброї, пане Келсьє. Я із задоволенням служив лордові Рену і з задоволенням повернуся на службу до вас.

— О ні, ти повернешся на службу не до мене, — заперечив ватажок.

Сейзед запитально звів брови.

Келсьє кивнув головою на Вен.

— Рену має рацію. Вен треба трохи підучити, а в тебе, Сейзе, манери витонченіші, ніж у багатьох відомих мені вельмож. Як гадаєш, зможеш допомогти дівчинці підготуватися?

— Я переконаний, що зможу надати юній панні деяку допомогу, — відказав Сейзед.

— От і добре, — мовив Келсьє, запихаючи до рота останнє тістечко й підводячись. — Я радий, що ми це владнали, бо вже почуваюся втомленим, а бідолашна Вен має такий вигляд, ніби ось-ось засне обличчям у тарілці.

— Я не хочу спати, — негайно заперечила Вен, але вийшло не надто переконливо через притлумлений позіх.

— Сейзеде, — мовив Рену, — проведеш їх до гостьових покоїв?

— Звісно, пане Рену, — відказав той, плавним рухом підводячись із місця.

Вен і Келсьє подалися за високим террісійцем з кімнати, тимчасом як слуги прибирали недоїдене. «Я лишила їжу на тарілці», — сонно подумала дівчина. Вона не була певна, як до цього ставитися.

Коли вони піднялися сходами й повернули в коридор, Келсьє порівнявся з Вен.

— Пробач, що розмовляв із Рену без тебе.

Вона знизала плечима.

— Мені немає потреби знати всі твої плани.

— Не кажи дурниць, — заперечив Келсьє. — Сьогодні ти ухвалила рішення, і тепер ти частина команди. Однак моя розмова з Рену стосувалася цілком особистого питання. Він чудовий актор, але не бажає, щоб сторонні знали, як саме він зайняв місце лорда Рену. Присягаюся тобі: те, про що ми говорили, аніяк не стосується твого завдання.

— Я... вірю тобі, — відказала Вен, не зупиняючись.

— От і добре, — усміхнувся Келсьє і поплескав її по плечу. — Сейзе, я знаю, де гостьові покої для чоловіків — зрештою, це ж я придбав цей будинок. Я сам знайду свою спальню.

— Як скажете, пане Келсьє, — відповів террісієць із шанобливим уклоном.

Ватажок блимнув усмішкою до Вен, обернувся й рушив коридором характерною для себе жвавою ходою.

Дівчина провела його очима, а тоді пішла за Сейзедом іншим бічним коридором, розмірковуючи про уроки алломантії, розмову з Келсьє в кареті, а також про його обіцянку кілька хвилин тому. Три тисячі скринців — ціле багатство в монетах — незвично обтяжували пояс.

Нарешті Сейзед відчинив двері призначеного для неї покою і зайшов першим, щоб запалити світильники.

— Постільна білизна свіжа, а вранці я пришлю покоївок, щоб приготували вам купіль, — він обернувся й простягнув їй свічку. — Потребуєте ще чогось?

Вен похитала головою. Сейзед усміхнувся, побажав їй на добраніч і вийшов у коридор. Якусь хвилю дівчина стояла у дверях, роздивляючись кімнату, а тоді обернулася й визирнула в коридор.

— Сейзеде! — гукнула вона.

Мажордом обернувся.

— Слухаю, панно Вен.

— Келсьє, — тихо промовила дівчина. — Він хороша людина, чи не так?

Сейзед усміхнувся.

— Дуже хороша, панно. Чи не найкраща з усіх, які мені траплялися.

Вен ледь помітно кивнула.

— Хороша людина... — повторила вона. — А мені таких, здається, ще не траплялося.

Сейзед знову всміхнувся, шанобливо схилив голову й подався геть.

Вен зайшла до кімнати й зачинила за собою двері.

9

Я боюся, що врешті-решт моє марнославство знищить нас усіх.

Вен «відштовхнулася» від монети й пірнула в імлу. Розтинаючи темні пасма імли, вона злинула в небо, над землею і камінням, а вітер тріпотів її плащем.

«Ось вона — свобода», — подумала дівчина, глибоко вдихаючи холодне вогке повітря. Вона заплющила очі, насолоджуючись відчуттям зустрічного вітру на шкірі. «Цього мені завжди бракувало, хоч я ніколи й не знала, що це таке».

Вен почала спускатися й розтулила очі. Зачекала до останнього, а тоді кинула на бруківку монету. Потім злегка «відштовхнулася» від неї і сповільнила падіння. Спалахом розпаливши п’ютер, вона приземлилася вже біжучи й помчала тихими вуличками Фелліса. У повітрі стояла пізньоосіння прохолода, але зазвичай зими в Центральній домінії були м’які. Траплялися роки, коли снігу не випадало зовсім.

Вен кинула монету позад себе і скористалася нею, щоб легенько «відштовхнутися» вгору й праворуч. Майже не збившись із кроку, вона вистрибнула на невисокий кам’яний мур і спритно побігла по ньому. П’ютер не лише зміцнював м’язи, він посилював усі фізичні здібності. Спалювання п’ютеру на малому вогні давало Вен таке відчуття рівноваги, якому позаздрив би будь-який нічний злодій.

Мур повертав на північ, і дівчина затрималася на розі. Вона присіла, відчуваючи холодне каміння під босими стопами, і вхопилася за нього чутливими пальцями рук. Приховуючи свою алломантію запаленою міддю, Вен розвогнила олово, щоб загострити відчуття до краю.

Довкола панувала тиша. Примарні шереги осик в імлі здавалися змарнілими скаа, що вишикувалися перед роботою. Удалині розкинулися маєтки — кожен оточений муром, кожен доглянутий і добре вартований. Цяток світла у цьому містечку було значно менше, ніж у Лютаделі. Багато будинків правили за сезонні оселі, і їхні господарі тепер перебували в якомусь іншому куточку Останньої імперії.

Зненацька перед Вен спалахнули блакитні промені, один кінець кожного виходив з її грудей, а інший зникав у імлі. Вона миттю відстрибнула вбік і ухилилася, тимчасом як дві монети, лишаючи слід у імлі, розітнули нічне повітря. Дівчина розвогнила п’ютер і зістрибнула з муру на бруковану вулицю. Оловослух уловив якийсь шкряботливий звук, а тоді в небо стрімко злинув темний силует. Кілька блакитних ліній потяглися до його капшука.

Вен кинула монету й злетіла в повітря за алломантом. Якийсь час вони ширяли над маєтком якогось дворянина, що, либонь, спав, нічого не підозрюючи. Ураз противник різко змінив напрямок руху й полетів до будинку. Вен полишила монету й, розпаливши залізо та «потягнувши» за віконну засувку, кинулася за ним.

Її противник дістався будинку першим, і вона почула глухий стук, коли він зіштовхнувся зі стіною. Наступної миті він уже знову був у повітрі.

Загорілося світло, і з вікна визирнула чиясь здивована голова. Вен перевернулася в повітрі і влетіла в стіну ногами вперед. Відскочивши від вертикальної поверхні трохи вбік, вона «відштовхнулася» від тої самої віконної засувки. Шибка тріснула, а Вен шугнула в ніч, перш ніж сила тяжіння встигла потягнути її додолу.

Вона летіла крізь імлу, намагаючись не втратити з очей алломанта, якого переслідувала. Він шпурнув у неї кількома монетами, але Вен недбало «відштовхнула» їх. Блідо-блакитний промінь вказав униз — це противник кинув монету, щоб знову повернути вбік.

Вен упустила монету й собі, а тоді «відштовхнулася». Але зненацька «якір» посунувся назад: ворожий алломант «штовхнув» його. Цей несподіваний рух змінив напрям її лету, і дівчину кинуло вбік. Лайнувшись, вона впустила ще одну монету, щоб, «відіпхнувшись» від неї, повернутися на потрібну траєкторію. Але противник уже зник з очей.

«Що ж, нехай», — подумала Вен, опускаючись на м’яку землю з внутрішнього боку муру. Висипавши кілька монет у долоню, вона жбурнула майже повний капшук угору й сильно «штовхнула» його туди, де востаннє бачила противника. Гаман щез у імлі, тягнучи за собою тьмяно-блакитну алломантичну лінію.

З кущів попереду раптом вилетів рій монет і понісся в напрямку до її капшука. Вен усміхнулася. Противник подумав, що то летить вона сама. Він був задалеко, щоб побачити монети в її руці, як і вона не могла побачити ті, які він мав при собі.

З кущів вистрибнула темна постать і заскочила на кам’яний мур. Дівчина завмерла, чекаючи, поки алломант пробіжить по муру і злізе з іншого боку.

Вен злинула в повітря і кинула монети, які тримала в руці, у чоловіка, що саме проходив під нею. Той негайно «відштовхнув» їх, і монети полетіли геть від нього. Але цим фінтом Вен лише хотіла відвернути увагу, а сама натомість приземлилася перед противником і вихопила з піхов два однакові скляні ножі. Вона зробила випад, однак алломант відскочив назад.

«Щось негаразд». Вен пригнулась і кинулася вбік, коли жменя блискучих монет — її монет, які противник щойно був «відштовхнув», — промчала повз неї просто йому в долоню. Чоловік обернувся й жбурнув їх усі в її бік.

Вен тихо зойкнула, випустила кинджали й витягнула руки вперед, щоб «відштовхнути» монети. Її відразу ж кинуло назад, адже її «поштовх» урівноважився «поштовхом» противника.

Одна монета зупинилася в повітрі й зависла між ними. Інші під дією протиборчих сил розлетілися навсібіч і щезли в імлі.

Вен на льоту розвогнила сталь, і почула, як противник застогнав, коли його теж «відштовхнуло» назад і вдарило об стіну. Вен врізалася в осику, але спалах п’ютеру дав змогу не зважати на біль. Вона вперлася спиною в дерево і «штовхала» далі.

Монета дрижала в повітрі, потрапивши між двох дедалі потужніших алломатичних сил. Тиск посилювався. Вен зціпила зуби, відчуваючи, як тонка осичка згинається за спиною.

Противник не відступав.

«Я... не дам... себе... перемогти!» — подумала Вен, розвогнюючи одночасно сталь та п’ютер і з тихим гарчанням кидаючи на монету всі свої сили.

Протягом якоїсь хвилі було тихо. А тоді в нічному повітрі пролунав гучний тріск, і Вен поточилася назад, ламаючи деревце, на яке спиралася.

Дівчина безвладно впала на землю, довкола неї навсібіч полетіли тріски. Навіть олово й п’ютер не допомогли їй зберегти ясність мислення, коли вона покотилася по бруківці й лишилася приголомшено лежати на ній. До Вен підійшла темна постать, довкола якої маяв стрічками марево-плащ. Дівчина, хитаючись, звелася на ноги і потягнулася до кинджалів, забувши, що впустила їх.

Келсьє скинув каптур і подав їй кинджали. Один виявився розбитим.

— Я розумію, що це мимовільний рух, Вен, але не треба простягати перед собою руки, коли ти щось «штовхаєш», і тим паче не треба випускати з них те, що тримаєш.

Вен скривилася в темряві, потираючи плече, і кивнула. Відтак забрала кинджали.

— Непоганий трюк із капшуком, — похвалив Келсьє. — На якусь хвилю тобі вдалося мене ошукати.

— Не дуже це допомогло, — пробурчала дівчина.

— Ти тренуєшся лише кілька місяців, Вен, — з легкістю в голосі відказав ватажок. — Зважаючи на всі обставини, ти досягла просто фантастичних успіхів. А втім, я порекомендував би тобі уникати ось таких «штовхальних» поєдинків із тими, хто важить більше за тебе, — він оглянув її тоненький і невисокий стан. — А це, очевидно, значить практично з усіма.

Вен зітхнула і злегка потягнулася. Вона матиме ще кілька синців. «Цих принаймні не буде видно». Тепер, коли з її обличчя нарешті зійшли сліди Кеймонових побоїв, Сейзед просив її бути якомога обережнішою. Пудра не могла приховати всього, а якщо вона збиралася проникнути у вищі кола, то мусила мати вигляд добропристойної юної дворянки.

— Тримай, — Келсьє простягнув їй щось. — На згадку.

Це виявилася монета, яку вони «штовхали» між собою, погнута і сплющена від тиску.

— Побачимося в маєтку, — сказав Келсьє.

Вен кивнула, і той щез у темряві. «Він має рацію, — подумала вона. — Я менша, легша, і в мене менший розмах руки, ніж у будь-кого, з ким мені доведеться битися. Якщо я нападу на когось відкрито, то зазнаю поразки».

Інша тактика була та, якою вона досі завжди користувалася, — боротися нишком, лишаючись непомітною. Потрібно було навчитися використовувати алломантію таким самим способом. Келсьє постійно повторював, що її алломантичні здібності розвиваються напрочуд швидко. Мабуть, він гадав, що це завдяки тренуванням із ним, але Вен відчувала, що тут криється щось інше. Імла... нічні скрадливі прогулянки... усе це видавалося їй природним. Вона не боялася, що не встигне опанувати алломантію вчасно, щоб допомогти Келсьє битися з ворожими з-імли-народженими.

Вен турбувало інше її завдання.

Зітхнувши, дівчина перескочила через мур, щоб відшукати свій капшук. У будинку — не лорда Рену, а якогось іншого дворянина — горіло світло. Довкола метушилися люди, але ніхто не наважувався потикатися надто далеко в ніч. Скаа боялися імлистих почвар, а дворяни здогадувалися, що колотнечу здійняли з-імли-народжені. Жодна людина зі здоровим глуздом не мала бажання зустрічатися ні з тими, ні з тими.

Запаливши сталь, Вен завдяки блакитному променю зрештою знайшла свій капшук — той висів на верхівці дерева. Дівчина легенько «потягнула» його до себе й схопила рукою, а тоді повернулася на вулицю. Келсьє, либонь, лишив би гаман: два з чимось десятки щіпок не були варті його часу. Однак Вен більшу частину свого життя жебрала, промишляла крадіжками й недоїдала, а тому просто не могла змусити себе до марнотратства. Навіть залишати монети для стрибка було шкода.

Тому дорогою назад до будинку Рену, Вен заощаджувала монети, натомість використовуючи для «поштовхів» і «потягів» будинки та покинуті шматки металу. Спосіб переміщення з-імли-народжених — почасти стрибками, почасти бігом — став для неї цілком природним, і вона рухалася, не замислюючись над тим, що для цього треба робити.

А ось чи вдасться їй зіграти благородну леді? Дівчина не могла приховати своїх побоювань — принаймні не від самої себе. Кеймон добре вдавав дворян завдяки своїй самовпевненості, а саме цієї якості Вен бракувало. Успіхи в алломантії лише підтверджували, що їй треба триматися закутків і тіні, а не дефілювати в розкішній сукні на світському балі.

Келсьє, однак, не дозволив їй відмовитися. Вен приземлилася на напівзігнуті ноги просто перед огорожею маєтку Рену. Трохи засапана, вона із деяким острахом глянула на світло у вікнах.

«Ти мусиш цього навчитися, Вен, — раз по раз повторював Келсьє. — Ти — талановита алломантка, але щоб перемогти дворян, тобі потрібно щось більше, ніж сталевий «поштовх». Доки ти не навчишся поводитися в їхньому колі так само вільно, як ти поводишся в імлі, ти будеш у програшному становищі».

Тихо зітхнувши, Вен випросталася, скинула марево-плащ і сховала його до наступної прогулянки. Відтак піднялася сходами й зайшла до будинку. Коли вона запитала, де Сейзед, слуги скерували її на кухню, тож дівчина попрямувала до відмежованого, прихованого крила, де були господарчі приміщення.

Навіть цю частину будинку тримали в бездоганній чистоті. Вен починала розуміти, чому підставний Рену грав так переконливо: він не дозволяв недосконалості ні в чому. Якщо він підтримуватиме свій образ так само ретельно, як підтримував порядок у маєтку, — його ніхто ніколи не викриє. Принаймні так здавалося Вен.

«А втім, — думала вона, — у нього мають бути якісь вразливі місця. На тій нараді два місяці тому Келсьє сказав, що Рену не витримає перевірки, якщо доведеться зустрітися з інквізитором. Може, ці істоти здатні відчувати його емоції, щось, що може його виказати?»

Це була дрібниця, але Вен не забула про неї. Попри слова Келсьє про чесність і довіру, у нього досі були таємниці. У всіх вони є.

Вона справді знайшла Сейзеда на кухні. Він розмовляв там зі служницею середнього віку. Та була достатньо висока, як на скаа, але поруч із террісійцем видавалася крихітною. Жінка була з прислуги, і звали її Косана. Вен намагалася запам’ятати імена всіх слуг, бодай для того, щоб пильнувати їх усіх.

Сейзед обернувся до неї.

— А, панно Вен. Ви нагодилися саме вчасно, — мовив він і вказав на свою бесідницю. — Це Косана.

Та скинула на дівчину фаховим поглядом. Вен закортіло повернутися в імлу, де ніхто не міг на неї так дивитися.

— Уже достатньо довге, як мені видається, — мовив Сейзед.

— Можливо, — відказала Косана. — Але не чекайте від мене дива, пане вате.

Сейзед кивнув. Очевидно, «ват» — це було належне звертання до террісійського мажордома. Не цілком скаа, але й, вочевидь, не дворяни, террісійці займали дивне становище в імперському суспільстві.

Вен підозріливо витріщилася на них.

— Ваше волосся, панно, — спокійно пояснив Сейзед. — Косана трохи підстриже вас.

— Он як.

Вен сягнула рукою до волосся, що відросло вже задовге, як на її смак. Проте вона сумнівалася, що Сейзед дозволить обтяти його по-хлопчачому коротко.

Косана вказала жестом на стілець, і Вен неохоче підкорилася. Їй не надто подобалося сидіти сумирно, коли хтось клацає ножицями так близько від голови, однак іншої ради не було.

Протягом якоїсь хвилі Косана розчісувала її пальцями й прицмокувала язиком, а тоді почала стригти.

— Таке розкішне волосся, — промовила вона, немовби сама до себе, — густе, гарного глибокого й насиченого чорного кольору. Це просто ганьба, що про нього так погано піклувалися, пане вате. Багато придворних дам віддали би все на світі за таке волосся — досить хвилясте, щоб видаватися пишним, але й не настільки, щоб із ним було важко працювати.

Сейзед усміхнувся.

— Нам доведеться подбати, щоб відтепер за ним доглядали краще, — сказав він.

Кивнувши сама до себе, Косана працювала далі. Сейзед зрештою обійшов Вен і сів на стілець навпроти.

— Келсьє, мабуть, ще не повернувся? — запитала дівчина.

Террісієць похитав головою, і Вен зітхнула. Ватажок гадав, що вона ще не готова супроводжувати його в нічних наскоках, на які він часто вирушав одразу після тренування з Вен. Протягом останніх двох місяців Келсьє навідався до маєтностей десятка дворянських родів, як у Лютаделі, так і в Феллісі. Він змінював зовнішність і позірні мотиви, прагнучи зчинити сум’яття серед Великих домів.

— Що? — запитала Вен Сейзеда, який розглядав її із зацікавленим виразом на обличчі.

Террісієць шанобливо ледь схилив голову.

— Я лише гадав, чи не схотіли б ви вислухати ще одну пропозицію.

Вен зітхнула, закотивши очі.

— Кажи.

«Однаково нема чого робити, поки сиджу тут».

— Мені видається, я підібрав для вас чудову релігію, — сказав Сейзед, і його зазвичай безпристрасне обличчя трохи пожвавилося. — Вона називається трелаїзм, від імені бога Трела. Йому поклонялися нелазани, невеличкий народ, що жив далеко на півночі. У тих краях зміна дня і ночі відбувається доволі дивно. Узимку протягом кількох місяців майже весь день темно. Улітку — навпаки: темніє лише на кілька годин. Нелазани вірили, що в темряві є краса, натомість денне світло — нечисте. Вони вважали, що зорі — це тисячі очей Трела, який пильнував людей, а сонце — то єдине око його заздрісного брата Налта. Що Налт мав лише одне око, то змушував його яскраво горіти, щоб затьмарити брата. Однак на нелазан це не справляло враження, і вони воліли шанувати спокійного Трела, який пильнував їх навіть тоді, коли Налт засвітлював усе небо.

Сейзед замовк. Вен не знала, що сказати, і тому теж промовчала.

— Це справді хороша релігія, панно Вен, — мовив террісієць. — Добра, але водночас сильна. Хоч і не надто розвинуті, нелазани були дуже цілеспрямовані. Вони накреслили мапу всього нічного неба, полічили всі помітні зорі й розмістили на ній. Їхні звичаї пасують вам, особливо те, що вони надавали перевагу ночі. Якщо бажаєте, я можу розповісти більше.

Вен заперечно похитала головою.

— Цього досить, Сейзеде.

— Отже, все ж не підходить? — трохи спохмурнів террісієць. — Що ж, доведеться мені подумати ще над релігією для вас. Дякую вам, панно, за терплячість.

— Подумати ще? — здивувалася Вен. — Але ж це вже п’ята релігія, до якої ти намагаєшся мене навернути, Сейзе? Скільки ж іще їх може бути?

— П’ятсот шістдесят дві, — відказав Сейзед. — Принаймні стільки систем вірувань я знаю. Найпевніше, існували й інші, які, на превеликий жаль, зникли без сліду й лишилися невідомими моєму народу.

Вен здивовано витріщилася на нього.

— Ти пам’ятаєш усі ці релігії?

— Наскільки це можливо, — відказав Сейзед. — Я знаю їхні молитви, їхніх богів, їхні міфи. Багато з них подібні між собою — це відгалуження або секти.

— Нехай так, але все одно — як ти можеш тримати це все в пам’яті?

— У мене є... спосіб, — відказав Сейзед.

— Але навіщо тобі це?

Террісієць насупив чоло.

— Як мені видається, відповідь очевидна, панно Вен. Люди — цінні, а отже, цінне й те, у що вони вірять. За тисячу років із часів Вознесіння так багато вірувань зникло. Сталеве Міністерство забороняє поклонятися іншим богам, окрім Пана Всевладаря, а інквізитори сумлінно знищили сотні релігій. Якщо хтось не збереже їх у пам’яті, вони просто щезнуть.

— Ти хочеш сказати, — недовірливо почала Вен, — що намагаєшся навернути мене до віри, яка померла тисячу років тому?

Террісієць кивнув.

«Невже кожен, хто має справу з Келсьє, несповна розуму?»

— Остання імперія не існуватиме вічно, — тихо промовив Сейзед. — Я не знаю, чи пан Келсьє покладе їй кінець, чи хтось інший, але цей кінець неодмінно настане. А коли це відбудеться, коли Сталеве Міністерство втратить владу, люди схочуть повернутися до віри своїх прабатьків. Того дня вони звернуться до хранителів, і того дня ми повернемо людству забуті істини.

— Хранителів? — перепитала Вен, тимчасом як Косана обійшла її і почала стригти гривку. — То таких, як ти, багато?

— Не дуже, — відказав Сейзед. — Але досить, щоб передати знання наступному поколінню.

Вен сиділа, замислившись і ледве стримуючись, щоб не крутитися. Косана явно нікуди не поспішала. Коли її підстригав Рін, то йому вистачало кілька разів чикнути ножицями, та й годі.

— Чи не повторити нам нашу науку, поки ми чекаємо, панно Вен? — запитав Сейзед.

Дівчина пильно глянула на террісійця, і той ледь усміхнувся. Він знав, що їй нікуди подітися: вона не могла сховатися, не могла навіть пересісти до вікна й дивитися на імлу. Їй нічого не лишалося, окрім як сидіти на місці й слухати.

— Гаразд.

— Можете перелічити всі десять лютадельських Великих домів від наймогутнішого до найслабшого?

— Венчери, Гастінги, Еларіелі, Текіелі, Лекалі, Ерікеллери, Ерікелли, Пихоти, Урбени й Бувідаси.

— Добре, — сказав Сейзед. — А ви сама?..

— Я — леді Валетта Рену, п’ятиюрідна сестра лорда Тевена Рену, власника цього маєтку. Мої батьки — лорд Гадрен і леді Феллетта Рену — живуть у місті Чакаті, в Західній домінії. Головний товар на продаж — вовна. Крім того, моя родина торгує барвниками, насамперед багрянцевою червінню, яку виготовляють із поширених у тих краях слимаків, і заплавною жовтю, яку видобувають із кори дерев. Батьки відправили мене сюди за домовленістю зі своїм далеким родичем, щоб я змогла провести якийсь час при дворі.

Сейзед кивнув.

— І як вам така нагода?

— Я вражена й дещо приголомшена, — відказала Вен. — Люди виявлятимуть мені увагу, прагнучи здобути прихильність лорда Рену. Я необізнана з придворними звичаями, і тому така увага мені леститиме. Я намагатимусь влитися в придворне товариство, однак поводитимуся тихо й триматимусь якнайдалі від проблем.

— У вас чудова пам’ять, панно, — похвалив її Сейзед. — Ваш покірний слуга може лише дивуватися, яких успіхів ви досягли б, якби присвятили себе навчанню, а не шукали способу, як його уникнути.

Вен зміряла його поглядом.

— А всі террісійські «покірні слуги» так вичитують своїм господарям?

— Тільки ті, яким пощастило.

Дівчина ще якусь хвилю дивилася на нього, а тоді зітхнула.

— Пробач, Сейзе. Я не уникаю твоїх уроків. Просто... імла... інколи відвертає мою увагу.

— Що ж, на щастя, — і я це кажу цілком щиро — ви дуже швидко все схоплюєте. Придворні вельможі, однак, усе своє життя вчаться етикету. Хай навіть ви вдаєте провінційну дворянку, але певні речі все одно мають бути вам відомі.

— Я знаю, — відказала Вен. — Я не хочу вирізнятися.

— На жаль, цього не уникнути, панно. Новенька, що прибула з віддаленої частини імперії? Авжеж, вони звернуть на вас увагу. Треба лише, щоб у них не виникло ніяких підозр. Нехай вони помітять вас, а тоді забудуть. Але якщо ви раз по раз припускатиметеся дурних помилок, це саме собою буде підозрілим.

«Чудово».

Сейзед ледь схилив голову набік, а тоді скинув очима на двері. За якусь мить Вен почула кроки в коридорі. До кухні неквапною ходою зайшов Келсьє із задоволеною усмішкою на обличчі. Він скинув марево-плащ, а тоді раптом спинився, побачивши Вен.

— Що? — запитала вона, намагаючись ще більше втиснутись у стілець.

— Нічогенька зачіска, — відказав ватажок. — Ти добре попрацювала, Косано.

— Пусте, пане Келсьє, — з голосу жінки було чути, що вона зашарілася. — Я роблю що можу.

— Дайте дзеркало, — зажадала Вен, простягнувши руку.

Косана подала їй люстерко. Вен піднесла його до обличчя, і від побаченого їй забило дух. Вона мала вигляд... дівчини.

Перукарка попрацювала на славу. Вона підрівняла волосся й позбулася всіх неслухняних космиків. Вен знала, що коли пасма відростали, то починали стовбурчитися врізнобіч. Косана й цьому якось зарадила. Нехай волосся досі було коротке — воно ледве прикривало вуха, — але тепер воно хоча б лежало рівно.

«Вони не повинні думати про тебе як про дівчину», — застережливо прозвучав у голові Рінів голос. Однак чи не вперше в житті Вен збагнула, що не хоче звертати на нього уваги.

— Може, нам і справді вдасться перетворити тебе на леді! — зі сміхом вигукнув Келсьє і заробив у відповідь сердитий погляд від Вен.

— Спершу нам треба переконати її не зиркати так часто спідлоба, пане Келсьє, — зауважив Сейзед.

— Це буде нелегко, — мовив ватажок. — Їй дуже подобається корчити невдоволені міни. Хай там як, чудова робота, Косано.

— Мені ще треба трохи підрівняти, пане Келсьє, — відказала перукарка.

— Авжеж, авжеж, працюй, скільки тобі треба. Але я вкраду у вас Сейзеда на хвильку.

Келсьє підморгнув Вен, усміхнувся Косані, а тоді вони з террісійцем вийшли в коридор — і знову Вен не мала змоги підслухати їхню розмову.

У дверях Келсьє обернувся і ще раз глянув на дівчину, що похмуро сиділа на стільці. Зачіска вийшла справді гарна. А втім, його похвала мала й іншу, приховану, мету — він підозрював, що Вен надто часто у своєму житті чула, що вона нічого не варта. Можливо, якщо вона стане трохи впевненішою в собі, то перестане ховатися від усіх.

Келсьє зачинив двері й обернувся до Сейзеда. Той чекав, як завжди, спокійно й терпляче.

— Як іде наука? — запитав він террісійця.

— Дуже добре, пане Келсьє, — відказав той. — Вона дещо вже знала — брат трохи вчив її. А крім того, панна Вен — винятково розумна дівчина, вона схоплює все на льоту й швидко запам’ятовує. Я навіть не сподівався виявити такі здібності в когось, хто виріс у таких умовах, як вона.

— Чимало дітей, що ростуть на вулиці, — кмітливі, — відказав Келсьє. — Інші довго не живуть.

Сейзед кивнув із серйозним виразом.

— Панна Вен украй замкнута і, мені здається, не бачить усієї цінності моєї науки. Вона слухняна, але не забариться скористатися будь-якою помилкою чи непорозумінням. Якщо я не скажу їй точно, де й коли ми маємо зустрітися, то часто доводиться шукати її по всьому маєтку.

Келсьє притакнув порухом голови.

— Гадаю, це її спосіб зберегти контроль над своїм життям. Хай там як, мене цікавить, чи вона готова.

— Я не певен, пане Келсьє, — відказав Сейзед. — Саме лише знання не дорівнює вмінню. У мене немає певності, чи... чи вистачить панні Вен самовладання, щоб удати дворянку, нехай навіть молоду й недосвідчену. Ми влаштовували пробні вечері, пройшлися кілька разів по правилах світської бесіди, завчили купу пліток. У контрольованій ситуації панні Вен, схоже, непогано все вдається. Вона добре трималася на чаюванні, яке влаштував Рену, запросивши на нього вельможних гостей. Проте ми не можемо сказати напевне, чи вдасться їй так само добре триматися, коли вона опиниться на вечірці сама серед юрби аристократів.

— Мені хотілося б дати їй більше часу на підготовку, — скрушно похитав головою Келсьє. — Але ймовірність того, що Міністерство виявить нашу армію, яка зароджується в печерах, зростає щотижня.

— Отже, питання в тому, щоб знайти баланс, — сказав Сейзед. — Ми маємо чекати достатньо довго, щоб зібрати потрібну кількість людей, і водночас встигнути виступити, перш ніж нас викриють.

Келсьє кивнув.

— Ми не можемо зволікати через одну людину. Якщо Вен неготова, доведеться комусь іншому стати нашим «кротом». Бідолашна дівчина... Як шкода, що я не встигаю навчити її більше алломантії. Ми ледве пройшли чотири перші метали. У мене просто немає часу!

— Чи можу я дещо порадити?

— Звісно, Сейзе.

— Відішліть дівчину вчитися з вашими імлистими, — сказав террісієць. — Я чув, той чоловік, Бриз, — вельми вправний гамівник. Решта, я певен, не поступаються йому рівнем своїх умінь. Нехай вони покажуть панні Вен, як користуватися її здібностями.

Келсьє замислився.

— Це непогана ідея, Сейзе.

— Але?

Він озирнувся на двері, за якими Вен досі неохоче зносила обстрижини.

— Я не певен. Сьогодні, тренуючись, ми зійшлись у поєдинку на «перештовхування». Це дівча важить удвічі менше за мене, однак дало мені добрячого прочухана.

— Різні люди мають різну алломантичну силу, — зауважив Сейзед.

— Авжеж, але зазвичай різниця не така велика, — відказав Келсьє. — Крім того, у мене пішло багато місяців на те, щоб навчитися «штовхати» й «тягнути». Це не так легко, як здається: навіть для якогось простенького «поштовху», як-от стрибок на дах, потрібне розуміння ваги, рівноваги й траєкторії. Але Вен... вона немовби знає це все підсвідомо. Так, її уміння обмежуються чотирма першими металами, але її успіхи дивовижні.

— Вона особлива.

— Так, — погодився Келсьє. — І заслуговує більше часу на те, щоб познайомитися зі своєю силою. Я почуваюся трохи винним через те, що втягнув її у наш задум. Найпевніше, вона закінчить разом із нами всіма на міністерській церемонії страти.

— Але це почуття провини не стримає вас від того, щоб використати її як шпигунку серед аристократії?

Келсьє похитав головою.

— Ні, — тихо відказав він. — Не стримає. Нам потрібна кожна перевага, яку ми можемо здобути. Ти тільки... пильнуй її, Сейзе. Відтепер ти будеш її слугою та охоронцем, хай куди вона піде. Ніхто не здивується, якщо вона матиме біля себе террісійського мажордома.

— Аж ніяк, — погодився Сейзед. — Ба більше: було б дивно, якби дівчину її віку відіслали на світські заходи без супроводу.

Келсьє кивнув.

— Захищай її, Сейзе. Може, ця дівчинка й могутня алломантка, але вона недосвідчена. Я почуватимуся значно менш винним через те, що посилаю її в те лігвище аристократів, якщо знатиму, що ти будеш із нею.

— Я захищатиму її ціною власного життя. Обіцяю.

Келсьє вдячно усміхнувся й поклав руку Сейзедові на плече.

— Мені вже шкода того, хто стане на твоєму шляху.

Террісієць скромно схилив голову. На перший погляд могло здатися, що він і мухи не скривдить, але Келсьє знав, яка в ньому ховається сила. Мало хто — навіть серед алломантів — здатен був протистояти в бою розгніваному хранителю. Мабуть, саме тому Міністерство практично винищило їхню спільноту.

— Ну гаразд, — мовив Келсьє. — Вертайся й навчай її далі. Наприкінці тижня лорд Венчер дає бал, і — готова чи ні — Вен мусить бути там.

10

Мене вражає, як багато народів об’єдналися заради нашої мети. Звісно, лишилися й незгодні, а деякі королівства, на превеликий жаль, поринули у війни, яких я не зміг зупинити.

Попри це, дивлячись на нашу єдність, я відчуваю неймовірну втіху і навіть смирення. Шкода лише, що людству потрібна така жахлива загроза, щоб усвідомити цінність миру та співпраці.

Вен, накинувши каптур, простувала Тріщинами — одним із численних бідняцьких кварталів Лютаделя. З певних причин вона віддавала перевагу задушливій теплоті каптура перед гнітючим світлом червоногарячого сонця.

Згорбившись і опустивши очі, дівчина йшла, тримаючись краю вулиці. Скаа, яких вона минала, мали такий самий пригноблений вигляд. Тут не було нікого з гордо піднесеною головою, випростаними плечима чи щасливою усмішкою на обличчі — у лютадельських нетрищах це видавалося б підозрілим.

Вен майже забула, яким безрадісним може бути це місто. За тижні, проведені у Феллісі, вона звикла до дерев і чистоти. Тут не було нічого світлого: ні скрадливих осик, ні чисто-білого граніту. Усе було чорне.

Будівлі стояли поплямовані від незчисленних постійних попелопадів. Повітря виповнювали клуби диму з горезвісних лютадельських кузень і безлічі панських куховарень. Бруківку, двері й стіни будинків укривав шар кіптяви: у бідняцьких кварталах підмітали рідко.

«Немовби... вночі тут усе яскравіше, ніж удень», — подумала Вен, запинаючись щільніше латаним плащем скаа й повертаючи за ріг. Вона минала жебраків, які щулилися під стінами, простягаючи руки з надією на милостиню. Однак благання їхні не досягали вух перехожих, які й самі жили надголодь. Вона минала робітників з похиленими головами, зі згорбленими плечима, з насунутими кашкетами або каптурами, покликаними захистити очі від попелу. Час від часу вона минала патрулі міської варти, що намагалися прибрати якомога застрашливішого вигляду, розгулюючи в повному обладунку: нагрудних панцирах, шоломах і чорних плащах.

Вони никали лютадельськими нетрищами, виконуючи роль каральної десниці Пана Всевладаря там, куди більшість зобов’язувачів заходити гидували. Солдати копали жебраків, щоб пересвідчитися, чи ті справді каліки, прискіпувалися до перехожих робітників, допитуючись, чому ті тиняються вулицями замість того, щоб працювати, — словом, докучали всім як могли. Вен пригнулася й натягла каптур аж на обличчя, коли патруль проходив повз неї. У її віці вона вже мала б виношувати дітей або працювати на фабриці, але завдяки низенькій і худенькій статурі видавалася на перший погляд молодшою за свої роки.

Або обман спрацював, або цей загін не цікавили пошуки робочої сили, але вартові заледве глянули на Вен. Дівчина пірнула за ріг, пройшла всипаним попелом провулком і опинилася перед дверима безплатної їдальні наприкінці невеличкої вулички.

Як і більшість таких їдалень, ця була брудна й неохайна. За моделі господарювання, коли робітники рідко одержували платню (якщо взагалі одержували), утримувати їдальні доводилося дворянам. Господарі тутешніх фабрик і кузень платили власникам їдалень, щоб ті забезпечували харчем місцевих скаа. Робітникам видавали за їхню працю жетони на їжу й дозволяли коротку обідню перерву опівдні. Невеличким підприємствам було вигідніше відправляти працівників годуватися до таких загальних їдалень, ніж дбати про їжу на місцях.

Звісна річ: оскільки власникові їдальні платили безпосередньо, він мав змогу забирати до своєї кишені все, що вдавалося заощадити на продуктах. Зі свого досвіду Вен знала, що їжа в таких їдальнях на смак не краща за воду з попелом.

На щастя, вона прийшла сюди не їсти. Дівчина стала в чергу перед дверима, мовчки чекаючи, поки робітники показували свої жетони. Коли черга дійшла до неї, Вен дістала маленьке дерев’яне кружальце й передала його скаа, що стояв при вході. Чоловік плавним рухом узяв жетон і ледь помітним порухом голови вказав праворуч від себе.

Вен рушила у вказаному напрямку, минула брудну їдальну залу, підлога якої була присипана занесеним іззовні попелом, і підійшла до дальньої стіни. У кутку вона побачила грубо обтесані дерев’яні двері. Чоловік, що сидів біля дверей, зустрівся з нею поглядом, злегка кивнув і відчинив двері. Дівчина швидко пройшла до невеличкого приміщення за ними.

— Вен, моя люба! — вигукнув Бриз, що зручно розсівся за столом посеред кімнатки. — Вітаю! Як тобі Фелліс?

Вен лише стенула плечима й сіла за стіл.

— А я вже й забув, яка ти чудова бесідниця, — зітхнув Бриз. — Вина?

Вен заперечно похитала головою.

— А ось я залюбки випив би.

Бриз був одягнутий в один зі своїх екстравагантних костюмів, на колінах у нього лежав дуельний ціпок. Кімнатку освітлювала єдина лампа, але тут було значно чистіше, ніж у їдальній залі. Серед присутніх тут іще чотирьох чоловіків Вен упізнала лише одного — підмайстра з Кривоногової столярні. Двоє, що стояли біля дверей, очевидно, були охоронці. Останній скаа, у почорнілій куртці та з брудним від попелу обличчям, видавався звичайним робітником. Однак упевненість, з якою він тримався, свідчила про те, що цей чоловік належав до підпілля. Либонь, один з Єденових повстанців.

Бриз простягнув свій келих і постукав по ньому нігтем. Повстанець похмуро глянув на нього.

— Просто зараз, — мовив Бриз, — ти, мабуть, гадаєш, чи застосовую я на тебе алломантію. Може, й застосовую, а може, й ні. Але хіба це має значення? Я тут, тому що мене запросив твій керівник, а він наказав тобі, щоб я почувався комфортно. І я запевняю тебе, що келих вина в руці конче потрібен для мого комфорту.

Скаа якусь хвилю повагався, а тоді вихопив келих і вийшов, бурмочучи собі під ніс щось про даремно витрачені кошти.

Бриз здійняв брови, а тоді обернувся до Вен. Він видавався неабияк задоволеним собою.

— То ти «підштовхнув» його чи ні? — запитала дівчина.

Гамівник похитав головою.

— То була б марна витрата латуні. Келсьє пояснив тобі, чому він попросив тебе прийти сьогодні сюди?

— Він сказав, щоб я спостерігала за тобою, — відповіла Вен, трохи невдоволена, що її передали Бризові. — Мовляв, у нього немає часу, щоб навчити мене всіх металів.

— Що ж, у такому разі почнімо навчання, — мовив Бриз. — Насамперед ти маєш усвідомити, що «гамування» — це дещо більше, ніж просто алломантія. Це тонке й благородне мистецтво маніпуляції.

— Ще б пак благородне, — кинула Вен.

— Ти говориш, як одна з них, — зітхнув Бриз.

— Із кого, з них?

— З них усіх, — відказав гамівник. — Ти бачила, як той добродій-скаа зиркав на мене? Людям ми не до вподоби, моя люба. На саму думку про те, що хтось може бавитися з їхніми емоціями, може містичним чином змусити їх щось зробити, вони почуваються непевно. Та вони дечого не усвідомлюють, дечого, що мусиш усвідомити ти, — усі люди маніпулюють одне одним. Насправді маніпуляція — це суть наших соціальних взаємодій.

Він відкинувся на спинку крісла, узяв свій ціпок і, злегка жестикулюючи ним, став пояснювати:

— Ось поміркуй про таке. Що робить чоловік, коли упадає за юною панною? Звісна річ, він намагається маніпулювати нею, щоб здобути її прихильність. А що відбувається, коли два давніх друга сидять за кухлем елю? Вони розповідають історії, щоб вразити один одного. Життя людини — це суцільне намагання справити враження і вплинути на інших. У цьому немає нічого поганого. Власне кажучи, ми залежимо від цих взаємодій, адже завдяки ним вчимося відповідати на поведінку інших.

Бриз тицьнув ціпком у бік Вен.

— Різниця між гамівниками й звичайними людьми полягає в тому, що ми свідомі того, що робимо. А ще в нас є... невеличка перевага. Але чи справді вона набагато краща за харизматичну особистість чи білосніжну усмішку? Гадаю, що ні.

Вен замислено насупилася.

— Крім того, — додав Бриз, — як я вже казав, добрий гамівник має вміти набагато більше, ніж лише застосовувати алломантію. Алломантія не дає тобі змоги читати думки чи почуття — у певному сенсі ти така сама сліпа, як і будь-хто інший. Ти посилаєш імпульси емоцій, спрямовуючи їх на одну особу або й на цілий натовп, і почуття об’єктів твого впливу змінюються — можливо, саме так, як ти цього прагнула. Одначе видатні гамівники — це ті, хто за допомогою власних очей та інтуїції знають, що почуває людина ще до того, як будуть її «гамувати».

— Яке це має значення, що вона почуває? — запитала Вен, намагаючись приховати роздратування. — Ти ж усе одно збираєшся її «гамувати». Урешті-решт вона почуватиметься так, як ти цього хочеш.

Бриз зітхнув і похитав головою.

— Що б ти сказала, якби дізналася, що протягом нашої розмови я тричі «гамував» тебе?

Вен сердито зиркнула на нього.

— Коли? — зажадала вона знати.

— Хіба це важливо? — відказав Бриз. — Це той урок, який ти маєш засвоїти, моя люба. Якщо ти не знаєш, що почуває людина цієї миті, тобі ніколи не вдасться непомітно торкнутися її емоційною алломантією. «Підштовхни» занадто сильно — і навіть найтупіший скаа збагне, що ним якось маніпулюють. Торкнися занадто легко — і не досягнеш жодного помітного ефекту: інші, сильніші, почуття керуватимуть об’єктом твого впливу.

Бриз знову похитав головою.

— Тут ідеться про розуміння людей, — провадив він далі. — Ти маєш прочитати, що почуває людина, змінити це почуття, підштовхнувши його в правильний бік, а тоді спрямувати новий емоційний стан на свою користь. Це, моя люба, той виклик, із яким ми маємо справу у своїй роботі! Це важко, але ті, хто вміє це робити...

Двері відчинилися, і зайшов похмурий скаа з цілою пляшкою вина. Він поставив її разом із келихом на стіл перед Бризом, а тоді подався в інший кінець кімнати і став біля підглядових вічок, крізь які можна було спостерігати за їдальною залою.

— Ті, хто вміє це робити, отримують чималу винагороду, — доказав Бриз зі спокійною усмішкою. Він підморгнув їй і налив собі вина.

Вен не знала, що й думати. Бризові слова видавалися не надто приємними. Однак вона добре пам’ятала Рінову науку. Якщо вона не оволодіє силою емоційної алломантії, то інші завдяки цій силі матимуть владу над нею. Вен запалила мідь, як її учив Келсьє, щоб захиститися від дальшого впливу на свої емоції з боку Бриза.

Двері знову відчинилися, і до кімнатки ввалилася знайома постать у жилеті.

— Привіт, Вен, — приязно махнув рукою Гем. Відтак підійшов до столу й несхвально поглянув на пляшку. — Бризе, тобі ж чудово відомо, що повстанці не мають грошей на таке.

— Келсьє відшкодує їм витрати, — відмахнувся Бриз. — Я просто не здатен працювати, коли в горлі пересохло. Зовні все спокійно?

— Так, — відповів Гем. — Про всяк випадок я порозставляв олов’янооких довкола будинку. Запасний вихід — он той лаз у кутку.

Бриз кивнув, а Гем обернувся й поглянув на підмайстра.

— «Димуєш», Коббле?

Хлопчина підтвердив кивком голови.

— Молодець, — похвалив Гем. — Тоді наразі все. Тепер нам лишається тільки чекати на Келову промову.

Бриз глянув на кишеньковий годинник.

— Він не прийде раніше, ніж за кілька хвилин. Попросити когось принести тобі келих?

— Ні, дякую, — відказав Гем.

Бриз стенув плечима й надпив вина.

Якусь хвилю всі мовчали. Нарешті заговорив Гем.

— Отож...

— Ні, — урвав його Бриз.

— Але ж...

— Байдуже, про що йдеться, ми не хочемо про це чути.

Гем скинув на гамівника безпристрасним поглядом і сказав: — Тобі не вдасться заспокоїти мене алломантією, Бризе.

Той закотив очі й відсьорбнув іще вина.

— У чому річ? — запитала Вен. — Що ти збирався сказати?

— Не заохочуй його, моя люба, — мовив гамівник.

Вен насупилася й глянула на Гема, що всміхнувся.

Бриз зітхнув.

— Тільки не вплутуйте мене до цього. Я не маю настрою на чергові Гемові пустопорожні дебати.

— Не зважай на нього, — промовив Гем, і очі його загорілися, коли він підсунув стілець ближче до Вен. — Я ось собі міркую: намагаючись розвалити Останню імперію, ми чинимо добро чи зло?

Вен на хвилю замислилася.

— А це має значення?

Гема, схоже, це збило з пантелику, а от Бриз вдоволено хихотнув.

— Добра відповідь, — похвалив гамівник.

Гем сердито зиркнув на нього, а тоді знову обернувся до Вен.

— Звісно, що має.

— Тоді, — мовила Вен, — я гадаю, що ми чинимо добро. Остання імперія багато століть пригноблює скаа.

— Авжеж, — відказав Гем. — Але є одна проблема. Пан Всевладар — Бог, чи не так?

Вен стенула плечима.

— А це має значення?

Гем невдоволено глянув на неї.

Дівчина закотила очі.

— Гаразд, гаразд. Міністерство стверджує, що він Бог.

— Якщо бути точним, — зауважив Бриз, — то Пан Всевладар — лише частинка Бога. Він — Окраєць Вічності, не всезнавчий і не всеприсутній, а лише незалежний елемент свідомості, сущої у світі.

Гем зітхнув.

— А я гадав, що ти не хочеш уплутуватися в розмову.

— Я лише уточнюю факти, — безтурботно відказав Бриз.

— Хай там як, — мовив Гем, — Бог — це творець усього, що є, адже ж так? Він — це та сила, яка визначає закони Всесвіту, а отже, є найвищим джерелом етичних норм. Він — це абсолютна моральність.

Вен здивовано закліпала.

— Бачиш дилему? — запитав Гем.

— Я бачу ідіота, — пробурмотів Бриз.

— Я трохи заплуталася, — визнала Вен. — У чому проблема?

— Ми стверджуємо, що чинимо добро, — став пояснювати Гем. — Але що таке добро, визначає Пан Всевладар, адже він Бог. А значить, виступаючи проти нього, ми насправді чинимо зло. Але оскільки він коїть лихі речі, то чи не слід у такому разі наше зло вважати добром?

Вен спантеличено насупила чоло.

— То як ти гадаєш? — поцікавився Гем.

— Я гадаю, що від твоїх запитань у мене розболілася голова, — поскаржилася Вен.

— А я тебе попереджав, — кинув Бриз.

Гем зітхнув.

— Але хіба тобі не здається, що про це варто поміркувати?

— Я не певна.

— А я певен, що не варто, — сказав Бриз.

Гем скрушно похитав головою.

— Схоже, ніхто тут не має охоти до путньої, розумної бесіди. Повстанець, що пильнував у кутку, раптом пожвавився.

— Келсьє прийшов!

Гем здійняв брови, а тоді підвівся.

— Піду перевірю, чи зовні все безпечно. А ти, Вен, подумай над моїм запитанням.

— Я подумаю, — пообіцяла дівчина, і він пішов.

— Ходи сюди, Вен, — покликав її Бриз, підводячись. — Тут у стіні є підглядові щілини для нас. Будь така ласкава, принеси мені стілець, гаразд?

Гамівник не обернувся, щоб перевірити, чи виконала вона його прохання. Вен завагалася. Вона спалювала мідь, а отже він не міг її «гамувати», і все ж... Урешті-решт дівчина зітхнула й потягла обидва стільці до стіни. Бриз відтулив довгу вузьку щілину, крізь яку видно було їдальну залу.

За столами сиділи купки брудних скаа, одягнених у коричневі робочі куртки чи подерті плащі. Це були похмурі чоловіки із закіптюженими обличчями і згорбленими плечима. Проте вони прийшли сюди, і це свідчило, що вони готові слухати. Єден сидів за столом попереду, вбраний у свою звичну латану робочу куртку. Його кучеряве волосся тепер було коротко підстрижене.

Вен очікувала, що Келсьє влаштує якийсь бучний вихід, однак натомість ватажок виступив із кухні без шуму й галасу. Він зупинився біля Єдена, усміхнувся, стиха перекинувся з ним кількома словами, а тоді став перед робітниками.

Вен уперше бачила Келсьє в такому простому вбранні. Як і більшість присутніх, він мав на собі коричневу куртку скаа й бежеві штани. Утім, одяг його був чистий, без жодної плями попелу. Хоча пошитий із тої самої грубої тканини, яку зазвичай використовували скаа, він не мав ані латок, ані розпірок. Якби Келсьє прийшов у костюмі, це вже було б занадто, вирішила Вен, — відмінність і без того явно впадала у вічі.

Він заклав руки за спину, і помалу присутні замовкли. Дівчина спостерігала в підглядову щілину й дивувалася його здатності заспокоїти юрбу голодних чоловіків, лише стоячи перед ними. Може, він застосовував алломантію? Однак Вен спалювала мідь, але все одно відчувала... силу його особистості.

Щойно в залі запала тиша, Келсьє заговорив:

— Мабуть, ви всі вже чули про мене, — почав він. — І вас не було б тут, якби ви бодай трохи не підтримували того, за що я борюся.

Бриз, який сидів біля Вен, посьорбував вино.

— «Гамування» і «збурення» не схожі на інші різновиди алломантії, — тихо мовив він. — Зазвичай «штовхання» і «притягування» дають протилежні наслідки. З емоціями інакше: ти часто можеш дістати той самий результат, байдуже «гамувати» будеш чи «збурювати». Це, однак, не працює з крайніми емоційними станами — цілковитою апатією або надмірним запалом. Але здебільшого не має значення, яку силу застосовувати. Люди — не брили з суцільного металу, будь-якої миті у їхній голові вирує десяток різних почуттів. Досвідчений гамівник уміє притлумити всі емоції, окрім тої, яку хоче лишити панівною.

Бриз упівоберта звернувся до одного з охоронців:

— Рудде, перекажи, будь ласка, щоб виходила служниця в блакитному.

Охоронець кивнув, прочинив двері й прошепотів щось чоловікові зовні. За хвилю Вен побачила дівчину в блякло-блакитній сукні, що ходила поміж столиків, розносячи напої.

— Серед юрби є мої гамівники, — пояснив Бриз дещо неуважним голосом. — Служниці — це знак, який повідомляє їм, які почуття треба «гамувати». Вони докладуть свої зусилля до моїх...

Він замовк, зосереджуючись на присутніх у їдальні.

— Утома... — прошепотів він. — Це почуття нам зараз не треба. Голод... тільки відвертатиме увагу. Підозріливість... вочевидь, не допоможе. Ось так... і поки працюють гамівники, підбурювачі розпалюють емоції, які нам потрібні. Цікавість... ось це буде до речі. Так, слухайте Келсьє. Ви чули розповіді про нього, перекази. Побачте тепер його на власні очі, і нехай побачене й почуте вразить вас.

— Я знаю, чому ви прийшли сьогодні, — тим часом казав Келсьє. Він говорив тихим голосом, без характерної для нього ефектності, просто й спокійно. — Дванадцять годин на день ви працюєте на фабриці, в копальні чи кузні. Вас б’ють, недоплачують, погано годують. І заради чого? Щоб повернувшись до свого вбогого житла ввечері, ви зіштовхнулися з черговим лихом? Товариш, якого побив до смерті жорстокий наглядач. Донька, яку забрав побавитися дворянин. Брат, якого вбив випадковий вельможа, що був не в гуморі.

— Так, — шепотів Бриз. — Добре. Червону, Рудде. Нехай виходить дівчина в світло-червоному.

До їдальні зайшла ще одна служниця.

— Гнів, — ледь чутно пробурмотів Бриз. — Але не сильно. Трішки... щоб нагадати.

Зацікавлена Вен погасила мідь, а натомість запалила бронзу, щоб відчути Бризову алломантію. Однак нічого не вловила.

«Звісно, — подумала вона. — Я забула про підмайстра — він заважає мені відчути алломантичні імпульси». Вен знову запалила мідь.

— Друзі мої, — промовляв далі Келсьє, — Не лише ви так страждаєте. Таких, як ви, мільйони. І ви їм потрібні. Я прийшов сюди не благати — у нашому житті й без того достатньо благань. Я лише прошу вас подумати. На що ви воліли б витратити свої сили? На те, щоб кувати Панові Всевладарю зброю? Чи на щось корисніше?

«Келсьє нічого не каже про наші війська, — подумала Вен. — Ні про те, що мають робити люди, які приєднаються до нас. Він не хоче, щоб робітники знали подробиці. Мабуть, слушно — тих, хто зголоситься, відправлять до армії, а решта не зможе виказати нічого важливого».

— Ви знаєте, чому я тут, — провадив далі Келсьє. — Ви знаєте мого друга Єдена і знаєте, кого він представляє. Кожен скаа в цьому місті знає про повстанців. Можливо, ви навіть розмірковували, чи не долучитися до них. Більшість із вас цього не зробить, більшість повернеться до брудних від кіптяви фабрик, до розжарених кузень, до напівзруйнованих халуп. Ви повернетесь, бо таке життя хоч і жахливе, але знайоме вам. Але деякі... деякі з вас підуть разом зі мною. І це будуть ті, кого пам’ятатимуть у прийдешніх роках. Пам’ятатимуть за їхній великий вчинок.

Багато робітників перезирнулися, хоча декотрі втупилися очима в напівпорожні супниці. Урешті озвався хтось із задніх столиків.

— Ти дурень. Пан Всевладар уб’є тебе. Не можна повстати проти Бога в його місті.

У їдальні запала напружена тиша. Вен підвелася, а Бриз прошепотів щось сам до себе.

Келсьє стояв якусь хвилю мовчки, а тоді закасав рукави куртки й показав мереживо шрамів на руках.

— Пан Всевладар — не бог, — тихо промовив він. — І він не здатен мене вбити. Він пробував, але йому не вдалося. Бо я — те, чого він ніколи не зможе вбити.

Сказавши це, Келсьє обернувся й вийшов із зали тими самими дверима, якими прийшов.

— Гм, — промовив Бриз, — це було дещо театрально. Рудде, забирай червону й висилай коричневу.

До їдальної зали зайшла служниця в коричневому.

— Зачудовання, — сказав Бриз. — І гордість, так. А гнів поки що «вгамувати»...

Присутні якийсь час сиділи мовчки. Ніхто не рухався, аж стало моторошно. Нарешті підвівся Єден і заговорив, заохочуючи зголошуватися й пояснюючи, що робити тим, хто бажає дізнатися більше. Робітники тим часом повернулися до їжі.

— Зелену, Рудде, — наказав Бриз. — Гм... так. Тепер треба, щоб ви всі замислилися над почутим. А ще ми трохи посилимо вашу відданість. Адже нам не потрібно, щоб хтось із вас побіг до зобов’язувачів. Кел уміло замітає сліди, але що менше знатиме Міністерство, то краще, еге ж? О, а що це з тобою, Єдене? Щось ти занадто нервуєшся. Треба «угамувати» це, прибрати хвилювання. Лишимо тільки твій запал — сподіваюся його вистачить, щоб приховати цю дурнувату інтонацію у твоєму голосі.

Вен спостерігала далі. Тепер, коли Келсьє пішов, їй було легше зосередитися на тому, як поводиться юрба і як працює Бриз. Реакція робітників, схоже, повністю відповідала інструкціям, які він бурмотів. Єден теж виявляв ознаки емоційного впливу: він став поводитися вільніше, а голос його набрав упевненості.

Вен знову погасила мідь. Їй стало цікаво дізнатися, чи зможе вона відчути Бризів доторк до її емоцій. Гамівник не мав часу вибирати окремих осіб, хіба що крім Єдена, і тому вона мала потрапити разом із усіма під його алломантичний вплив. Щось уловити було дуже-дуже складно. Однак, слухаючи бурмотіння Бриза, дівчина відчула, що почуває саме ті емоції, про які він говорив.

Вен мимоволі була вражена. Коли Келсьє кілька разів застосовував на неї емоційну алломантію, його доторк можна було порівняти з раптовим ударом в обличчя. У нього була сила, але бракувало вправності.

Бризів доторк був неймовірно делікатний. Він «гамував» певні почуття, притлумлюючи їх, а інші лишав без зміни. Вен здалося, що вона відчула, як його люди «збурюють» її емоції, але їхні дотики й близько не були такими вмілими, як Бризів. Не запалюючи міді, вона спостерігала за впливом на свої почуття, тимчасом як Єден далі виголошував промову. Він пояснив, що ті, хто приєднається до повстання, змушені будуть залишити родину й друзів аж на рік, але протягом того часу їх добре годуватимуть.

Вен відчувала до Бриза дедалі більшу повагу. Тепер вона вже не сердилася, що Келсьє передав її гамівникові. Той умів лише одне, але, очевидно, досягнув у цьому неабиякої майстерності. Келсьє був з-імли-народжений і мав опанувати всі алломантичні сили. Нічого дивного, що він не міг зосередитися на такому досконалому вивченні котроїсь однієї.

«Треба подбати, щоб він відіслав мене вчитися до всіх інших імлистих, — подумала Вен. — Мабуть, кожен із них — майстер у своїй царині».

Дівчина знову звернула свою увагу на їдальну залу, де Єден уже завершував промову.

— Ви чули Келсьє, Уцілілого в Гатсіні, — казав він. — Поголос, що йде про нього, — правдивий. Келсьє справді покинув злодійське ремесло й присвятив себе праці на благо повстання! Друзі, ми готуємо дещо надзвичайне. Дещо, що може закінчити нашу боротьбу з Останньою імперією. Долучайтеся до нас. Долучайтеся до ваших братів. Долучайтеся до Вцілілого!

У їдальні запала тиша.

— Яскраво-червону, — сказав Бриз. — Я хочу, щоб ці люди запалилися тим, що почули.

— Але ж емоції вщухнуть, хіба ні? — запитала Вен, коли серед юрби з’явилася служниця в червоній сукні.

— Авжеж, — відповів Бриз, відкидаючись на спинку стільця й затуляючи підглядову щілину. — Але залишаться спогади. Люди краще пам’ятають якусь подію, якщо вона пов’язана для них із сильною емоцією.

За кілька хвилин крізь задні двері зайшов Гем.

— Непогано пройшло. Люди виходять підбадьорені, багато хто лишається. Ми зможемо відправити до печер чималенький гурт добровольців.

Бриз похитав головою.

— Цього недостатньо. Доксові потрібно кілька днів, щоб організувати кожну таку зустріч, і щоразу ми отримуємо чоловік по двадцять. Таким темпом ми ніколи не зберемо десять тисяч до потрібного терміну.

— Гадаєш, нам треба більше зустрічей? — запитав Гем. — Це буде складно, адже треба діяти дуже обережно — ми мусимо запрошувати тільки тих, кому більш-менш можна довіряти.

Якусь хвилю Бриз мовчки сидів, а тоді одним ковтком допив вино.

— Не знаю... але треба щось придумати. Наразі ж повертаймося до столярні. Гадаю, сьогодні ввечері Келсьє захоче зустрітися й обговорити, як ідуть наші справи.

Келсьє дивився на захід. Надвечірнє сонце ядуче-червоного кольору гнівно палало на небі, запнутому димовою завісою. Просто під сонцем видніли обриси темної вершини. Це був Тиріан, найближча попіл-гора.

Він стояв на пласкому даху столярні, дослухаючись до гомону робітників, що верталися додому. З такої покрівлі час від часу треба було змітати попіл, і саме тому більшість будинків скаа були гостроверхі. Однак, на думку Келсьє, можливість мати краєвид часто була варта дещиці клопотів.

Унизу вервечками волочилися зморені й пригнічені скаа-робітники, збиваючи хмарки попільної куряви. Келсьє відвернувся й поглянув на північний небокрай — у бік Гатсінських проваль.

«Куди ж він іде? — думав ватажок. — Атій дістається міста, а тоді щезає. Міністерство до цього непричетне — ми стежили за ними, — і жоден скаа не торкається металу. Ми гадаємо, що він іде до скарбниці. Принаймні сподіваємося на це».

Спалюючи атій, з-імли-народжений був практично непереможний, і почасти саме тому цей метал був такий цінний. Але Келсьє мав на думці не багатство. Йому було відомо, скільки атію добувають у Проваллях, а Доксон довідався, яку кількість Пан Всевладар продає — за непомірною ціною — дворянам. У їхніх руках опинялася заледве десята частина з копалень.

Дев’яносто відсотків добутого атію десь зберігалося, нагромаджуючись щороку протягом цілого тисячоліття. З такою кількістю цього металу ватага Келсьє могла б нагнати страху навіть на наймогутніші дворянські доми. Єденів план утримати палац багатьом, вочевидь, видавався безперспективним — і справді, сам собою він був приречений на невдачу. Однак інші плани Келсьє...

Він глянув на невеличку пластинку білястого металу, що її тримав у руці. Одинадцятий метал. Келсьє знав чутки, які ходять про цю річ, — він сам їх пустив. Тепер лишалося тільки справдити їх.

Він зітхнув і обернув погляд на схід, у бік Кредік-Шо, палацу Пана Всевладаря. Террісійською назва означала «Пагорб Тисячі Шпилів» і цілком пасувала імператорському палацу, адже той скидався на жмуток велетенських чорних списів, устромлених ратищем у землю. Деякі шпилі були покручені, деякі — прямі. Одні — грубі й масивні вежі, інші — тонкі й голкуваті. Неоднакові за висотою, однак усі височезні. І кожна вивершувалася шпичаком.

Кредік-Шо. Саме там три роки тому все скінчилося. А тепер він мусив туди повернутися.

Ляда піднялася, і на дах виліз ще хтось. Келсьє, здійнявши брови, обернувся. Сейзед обтріпав свій балахон і підійшов із притаманною йому шанобливістю. Вишкіл брав гору навіть над бунтівним террісійцем.

— Пане Келсьє, — вклонився Сейзед.

Ватажок кивнув, і мажордом став поруч, дивлячись на імператорський палац.

— А-а, — сказав він сам до себе, немовби збагнув думки Келсьє.

Той усміхнувся. Сейзед виявився справді цінною знахідкою. Хранителі змушені були переховуватися, адже Пан Всевладар винищував їх мало не від Дня Вознесіння. Деякі перекази стверджували, що цілковите підкорення террісійців, зокрема розплідна програма й перетворення їх на слуг, — це лише наслідок ненависті Всевладаря до хранителів.

— Цікаво, що б він подумав, якби знав, що в Лютаделі перебуває хранитель, — сказав Келсьє. — Та ще й недалеко від його палацу.

— Сподіваймося, що нам ніколи не доведеться про це дізнатися, — відповів Сейзед.

— Я ціную ту готовність, із якою ти прибув сюди, до міста, Сейзе. Я знаю, що ти ризикуєш.

— Ця справа варта ризику, — відказав террісієць. — До того ж план небезпечний для всіх, залучених у нього. Правду кажучи, мені й просто жити небезпечно. Не надто корисно для здоров’я належати до спільноти, якої боїться сам Пан Всевладар.

— Боїться? — перепитав Келсьє, обертаючись до Сейзеда й підводячи голову, щоб подивитися на нього. Попри свій високий зріст, він усе одно був на добру голову нижчий за террісійця. — Я не певен, чи він узагалі чогось боїться, Сейзе.

— Він боїться хранителів, — відказав той. — Поза всяким сумнівом, боїться. Хоч це й важко пояснити. Можливо, через нашу силу. Ми не алломанти, а... щось інше. Щось невідоме йому.

Келсьє кивнув, обертаючись знов до міста. Він мав стільки планів, стільки справ — і в центрі цього всього були скаа. Бідолашні, упосліджені й упокорені скаа.

— Розкажи мені про ще одну, Сейзе, — попросив Келсьє. — Таку, яка мала б силу.

— Силу? — перепитав террісієць. — Як мені видається, це доволі відносне поняття, якщо застосовувати його до релігії. Можливо, вам цікаво буде почути про джаїзм. Його послідовники були дуже набожні й віддані своїй вірі.

— Розкажи мені про них.

— Джаїзм був заснований одним чоловіком, — став розповідати Сейзед. — Його справжнє ім’я забулося, але послідовники називали його просто Джа. Його стратив місцевий король за те, що Джа привселюдно виголошував з ним незгоду — схоже, йому це добре вдавалося. Однак після страти число його прихильників лише побільшало. Джаїсти вважали, що щастя можна заслужити неприхованою набожністю, і були відомі частими й палкими демонстраціями своєї віри. Як видається, розмова з джаїстом могла неабияк дратувати, адже вони мало не кожне речення закінчували фразою «Хвала Джа».

— Це цікаво, Сейзе, — мовив Келсьє. — Але ж сила — це не лише слова.

— Авжеж, — погодився Сейзед. — Джаїсти були міцні у своїй вірі. Перекази стверджують, що Міністерству довелося винищити їх геть усіх, адже жоден джаїст не схотів визнавати Пана Всевладаря за Бога. Вони недовго протрималися після Вознесіння, адже виявляли себе так відверто, що їх було легко переловити і стратити.

Келсьє кивнув, а тоді всміхнувся, дивлячись на Сейзеда.

— Ти не запитав, чи не хотів би я перейти до цієї віри.

— Прошу вибачення, пане Келсьє, — відказав террісієць, — але мені видається, що ця релігія вам не підходить. Вона має певне зухвальство, яке могло б припасти вам до душі, однак її теологічна система занадто проста для вас.

— Ти добре мене вивчив, — мовив Келсьє, далі дивлячись на місто. — Урешті-решт, коли впали королівства і згинули армії, релігії не припиняли боротьби, чи не так?

— Саме так, — відповів Сейзед. — Деякі найзатятіші протрималися аж до п’ятого століття.

— Що дало їм таку силу? — запитав Келсьє. — Як їм це вдалося, Сейзе? Звідки в цих віровчень така влада над людьми?

— Гадаю, тут нема якоїсь одної причини. Деякі були сильними завдяки щирій вірі, деякі — завдяки надії, яку обіцяли. А деякі застосовували примус.

— Але всі їхні прихильники вірили пристрасно.

— Так, пане Келсьє, — погодився Сейзед. — Це цілком правдиве твердження.

— Саме цього нам бракує, — сказав Келсьє, дивлячись згори на місто, населене сотнями тисяч людей, із яких лише жменька наважувалася на опір. — Вони не вірять у Пана Всевладаря, вони просто бояться його. У них не лишилося нічого, у що вони могли б вірити.

— А у що вірите ви, пане Келсьє, якщо дозволите запитати?

Ватажок похитав головою.

— Я ще не знаю напевне, — визнав він. — Але падіння Останньої імперії видається мені непоганим початком. Чи нема у твоєму списку релігії, яка б розглядала вбивство дворян як священний обов’язок?

Сейзед несхвально насупив чоло.

— Гадаю, що ні, пане Келсьє.

— То, може, я засную таку, — відказав ватажок із лінивим усміхом. — Та пусте. Бриз і Вен уже повернулися?

— Якраз перед тим, як я піднявся до вас.

— Добре, — кивнувши, мовив Келсьє. — Скажи їм, що я спущуся за мить.

Підібгавши ноги під себе, Вен сиділа у м’якому кріслі в кімнаті для нарад і краєм ока вивчала Марша.

Він видавався дуже схожим на Келсьє. Але був... суворий. Не злий, і не вічно невдоволений, як Кривоніг. Марш просто не був щасливий. Він сидів у фотелі з кам’яним виразом на обличчі.

Усі інші, окрім Келсьє, теж були присутні й упівголоса балакали поміж себе. Вен піймала на собі погляд Лишветрода й помахом руки підкликала юнака. Той підійшов і присів навпочіпки біля її фотеля.

— Марш — це прізвисько? — запитала вона пошепки, щоб її не було чути крізь загальний гомін.

— Кликавши так від батьків.

Вен замислилася, намагаючись розшифрувати східну говірку хлопця.

— Тобто не прізвисько?

Лишветрод похитав головою.

— Мавши колись одне.

— І яке?

— Залізноокий. Інші не називаючи так більше. Близько дуже до заліза в справжніх очах, ага? Як у інквізитора.

Вен знову глянула на Марша. Вираз його обличчя був жорсткий, а очі дивилися незмигно, немовби й справді були з заліза. Не дивно, що його перестали кликати тим прізвиськом: на саму згадку про сталевого інквізитора її проймав дрож.

— Дякую.

Лишветрод усміхнувся. Він був щирий парубійко. Дивний, напружений, нервовий — але щирий.

Аж тут нарешті з’явився ватажок, і хлопчина повернувся на свій табурет.

— Отож, ватаго, — мовив Келсьє. — Що ми маємо?

— Окрім поганих новин? — запитав Бриз.

— Яких саме?

— Минуло майже три місяці, а ми зібрали менш ніж дві тисячі, — сказав Гем. — Навіть із тими людьми, яких уже мають повстанці, ми не дотягнемо до потрібної кількості.

— Доксе, ми можемо влаштовувати зустрічі зі скаа частіше? — запитав Келсьє.

— Можливо, — відказав Доксон, що сидів за столом, заваленим нотатниками.

— Ти певен, що хочеш так ризикнути, Келсьє? — запитав Єден.

За останні тижні його поведінка змінилася в кращий бік — а особливо тоді, коли почали прибувати добровольці. Як казав Рін, «успіх швидко знаходить друзів».

— Ми вже в небезпеці, — провадив далі повстанець. — По всьому підпіллю йде поголос. Якщо ми наробимо ще більше руху, Міністерство збагне, що відбувається щось значне.

— Імовірно, він має рацію, Келе, — сказав Доксон. — Крім того, не так багато скаа готові тебе слухати. Лютадель великий, авжеж, але наші можливості тут мають межу.

— Гаразд, — мовив Келсьє. — Тоді почнемо працювати в околиці. Бризе, зможеш розділити своїх гамівників на дві працездатні групи?

— Мабуть, зможу, — не надто впевнено відповів Бриз.

— Одна команда працюватиме в Лютаделі, а друга — у довколишніх містечках. Думаю, що зможу відвідати всі зустрічі, якщо тільки організуємо їх так, щоб вони не відбувалися одночасно.

— Що більше зустрічей, то більший ризик виявити себе, — зауважив Єден.

— І через це, до речі, перед нами постає ще одна проблема, — докинув Гем. — Здається, ми мали би працювати над тим, щоб пробратися в міністерські ряди, чи не так?

Келсьє запитально глянув на брата.

Марш похитав головою.

— Туди важко просочитися. Мені треба більше часу.

— Нічого не вийде, — пробурчав Кривоніг. — Повстанці вже пробували.

Єден кивнув.

— Ми разів десять намагалися впровадити шпигуна всередину Міністерства. Це неможливо.

У кімнаті запала мовчанка.

— У мене є ідея, — тихо озвалася Вен.

Келсьє здійняв брови.

— Перш ніж ти забрав мене, Кеймон працював над дечим, — пояснила вона. — Власне, це була та сама робота, через яку зобов’язувачі звернули на нас увагу. Організовував усе ватажок іншої банди, Терон. Він підготував фальшивий конвой, який мав би супроводжувати міністерські кошти, які переправляють каналошляхами до Лютаделя.

— І що нам із того? — запитав Бриз.

— Тими самими човнами до Лютаделя доправляють нових послушників, щоб тут закінчити їхній вишкіл. Терон мав свою людину серед тих, хто організовує перевезення, — дрібного зобов’язувача, що ласий до хабарів. Може, нам вдалося б переконати його додати до групи з його місцевого осередку ще одного «послушника».

Келсьє замислено кивнув.

— Цю можливість варто дослідити.

Доксон записав щось перовою ручкою на аркуші паперу.

— Я зв’яжуся з Тероном і дізнаюся, чи цей контакт досі діє.

— Що там у нас із ресурсами? — запитав Келсьє.

Доксон стенув плечима.

— Гем знайшов двох інструкторів, колишніх солдатів. Щодо зброї... ми з Рену налагоджуємо зв’язки й ведемо переговори, але ми не можемо діяти надто швидко. Добре те, що коли все буде готово, зброя прийде великими партіями.

Келсьє кивнув.

— Це все на сьогодні, чи не так?

Бриз прокашлявся.

— У місті... ходить багато чуток, Келсьє, — мовив він. — Люди говорять про цей твій Одинадцятий метал.

— Це добре, — відказав ватажок.

— Ти не боїшся, що ці чутки можуть дійти до Пана Всевладаря? Якщо він знатиме твої наміри, буде значно важче... протистояти йому.

«Він не сказав «убити», — подумки зауважила Вен. — Вони не вірять, що Келсьє зможе це зробити».

Ватажок лише всміхнувся.

— Не турбуйтеся про Пана Всевладаря — у мене все під контролем. Ба більше, найближчими днями я збираюся його навідати.

— Навідати? — нажахано перепитав Єден. — Ти збираєшся навідати Пана Всевладаря? Ти збо... — повстанець замовк, а тоді оглянув присутніх. — Справді. Я й забув.

— А він помалу схоплює, — зауважив Доксон.

У коридорі почулися важкі кроки. За мить до кімнати ступив один із охоронців. Він підійшов до Гемового фотеля й коротко прошепотів щось своєму начальникові на вухо.

Гем спохмурнів.

— Що сталося? — поцікавився Келсьє.

— Нещастя, — відказав Гем.

— Нещастя? Яке нещастя? — запитав Доксон.

— Пам’ятаєте лігвище, де ми зустрічалися кілька місяців тому? — мовив Гем. — Коли Кел уперше розповів нам про свій план.

«Кеймонове лігвище», — занепокоєно подумала Вен.

— Так от, — докінчив Гем. — Схоже, Міністерство їх накрило.

11

Як видається, Рашек — представник дедалі більшого табору, що виступає проти террісійських культурних норм. Багато молодих людей вважають, що їхні незвичайні здібності слід використовувати для чогось більшого, ніж для роботи в полі, розведення свійських тварин чи різьбярства. Ці молодики — задерикуваті, навіть схильні до жорстокості, чим так сильно відрізняються від тихих, мудрих террісійських мислителів і праведників, яких я знав.

За цими террісійцями треба добре пильнувати. Вони можуть стати вкрай небезпечними, якщо дати їм можливість і мотивацію.

Келсьє спинився у дверному отворі, затуляючи вид. Вен пригнулася, намагаючись прозирнути всередину, але побачила лише, що розтрощені двері висять навскіс, а верхню завісу вирвано.

Келсьє довгий час стояв нерухомо. Нарешті він обернувся й глянув повз Доксона на неї.

— Гем має рацію, Вен. Тобі, мабуть, краще на це не дивитися.

Дівчина не рушила з місця, уп’явшись у нього рішучим поглядом. Ватажок зітхнув і ступив до лігвища. Доксон пройшов за ним, і Вен нарешті побачила те, що вони затуляли.

Підлога була встелена трупами. З тіні, що її не міг розігнати єдиний Доксонів ліхтар, моторошно визирали покручені кінцівки. Тіла ще не почали розкладатися, адже напад стався вранці, проте в приміщенні все одно стояв запах смерті. Запах крові, що поволі засихає, запах страждання й жаху.

Вен завмерла у дверях. Вона й раніше бачила смерть, і то часто. Людей, зарізаних у провулках. Побитих до смерті у лігвищах. Дітей, що померли від голоду. А одного разу бачила, як роздратований дворянин ударом руки переламав шию старій жінці. Труп лежав на вулиці три дні, доки скаа-гробарі нарешті його не прибрали.

Однак ніколи ще їй не траплялося видовища такої показної бійні, яка була вчинена в Кеймоновому лігвищі. Цих людей не просто вбили, їх роздерли на шматки. Руки-ноги валялися відірвані від тулубів. У грудях стирчали уламки стільців і столів. На підлозі зосталося лише кілька чистих клаптиків, що не були вкриті темною липкою кров’ю.

Келсьє глянув на неї, явно очікуючи якоїсь реакції. Однак Вен лише стояла, дивлячись на смерть перед собою, і почувала якесь отупіння. Як вона має відреагувати? Це були люди, які погано з нею обходилися, обкрадали її і били. Але з іншого боку, ці люди прихистили її, взяли до свого товариства й годували, тимчасом як хтось інший просто віддав би її до борделю.

Рін, мабуть, насварив би сестру за те зрадницьке почуття жалю, що його викликало в неї це видовище. Він завжди сердився, коли, переїжджаючи до іншого міста, маленька Вен плакала через те, що не хотіла покидати людей, до яких звикла, нехай навіть вони й ставилися до неї жорстоко або байдужо. Либонь, вона так і не позбулася цієї слабкості. Вен ступила в кімнату, не оплакуючи цих людей, але водночас шкодуючи, що вони зустріли такий жахливий кінець.

Місиво з плоті й крові було огидне. Дівчина силкувала зберігати перед іншими непорушне обличчя, але раз по раз відчувала, як нудота підступає до горла, і відвертала погляд від понівечених трупів. Ті, хто вчинили цей напад, попрацювали... на совість.

«Це занадто навіть для Міністерства, — подумала вона. — Що ж за людина могла скоїти таке звірство?»

— Інквізитор, — тихо промовив Доксон, опускаючись навколішки біля чийогось трупа.

Келсьє кивнув. Слідом за Вен, ступаючи обережно, щоб не забруднити кров’ю своє просторе вбрання, до кімнати ввійшов Сейзед. Дівчина обернулася до террісійця, щоб відвернути свою увагу від особливо спотвореного трупа. Келсьє був з-імли-народжений, а Доксон, очевидно, — умілий воїн. Гем та його люди охороняли підступи до лігвища. Проте всі решта — Бриз, Єден і Кривоніг — лишилися в столярні. Тут було надто небезпечно. Келсьє навіть не відразу погодився, щоб Вен пішла разом з ними.

Однак Сейзеда він узяв із собою без помітних вагань. Цей факт, нехай і дрібний, змусив Вен подивитися на террісійця з новою цікавістю. Чому місце, куди не ризикували потикатися імлисті, було цілком безпечне для террісійського мажордома? Може, Сейзед уміє битися? Як у такому разі він цього навчився? Террісійців пильні вихователі мали б від самого народження готувати на слуг.

Плавна хода і спокійне обличчя Сейзеда наштовхували на деякі думки. Він не видавався враженим кривавою бійнею.

«Цікаво», — подумала дівчина, пробираючись поміж розтрощеними меблями й оминаючи калюжі крові. Вона прямувала до Келсьє, що присів навпочіпки біля двох трупів. Один із них, приголомшено зрозуміла Вен, належав Улефові. Обличчя було спотворене болем, а огруддя перетворилося на мішанину поламаних ребер і шматків плоті — немовби чиїсь могутні руки роздерли хлопцеві грудну клітку. Вен затремтіла й відвела погляд.

— Це погано, — тихо промовив Келсьє. — Сталеві інквізитори не переймаються пересічними злодійськими ватагами. Зазвичай приходять зобов’язувачі із загоном солдатів і арештовують усіх, щоб потім улаштувати показну страту. Інквізитор утрутився б лише тоді, якби хтось із цієї ватаги його особливо зацікавив.

— Ти гадаєш... — сказала Вен. — Ти гадаєш, це той самий?

Келсьє кивнув.

— Загалом в Останній імперії близько двох десятків сталевих інквізиторів, і половина з них повсякчас не в Лютаделі. Ти привернула увагу одного, урятувалася, а потім на твоє колишнє лігво напали — як на мене, навряд чи це може бути збігом.

Якусь хвилю Вен стояла мовчки, а тоді змусила себе подивитися на Улефове тіло й зустрітися лицем до лиця зі своєю скорботою. Наприкінці він зрадив її, але якийсь час був майже другом.

— Отже, — стиха мовила вона, — інквізитор досі йде моїм слідом?

Келсьє кивнув, підводячись.

— Це я винна, — сказала Вен. — Улеф та інші...

— Винен Кеймон, — твердо урвав її Келсьє. — Це він намагався обшахрувати зобов’язувача.

Ватажок глянув на неї.

— З тобою все буде гаразд?

Вен підвела погляд від понівеченого Улефового трупа і стенула плечима, намагаючись не показувати слабкості.

— Жоден із них не був мені другом.

— Це звучить доволі безсердечно, Вен.

— Я знаю, — відказала та, злегка кивнувши.

Келсьє якусь хвилю дивився на неї, а тоді перетнув кімнату, щоб поговорити з Доксоном.

Вен знову поглянула на Улефові рани. Здавалося, їх заподіяла якась скажена тварина, а не один-єдиний чоловік.

«Інквізиторові хтось мусив допомагати, — подумки сказала собі дівчина. — Неможливо, щоб одна людина, хай навіть інквізитор, змогла вчинити це все». Біля запасного виходу купою громадилися тіла, але Вен на око прикинула, що більшість ватаги — якщо не вся — була тут. Один чоловік не міг перебити їх усіх так швидко, щоб ніхто не втік... Чи міг?

«Ми багато чого не знаємо про інквізиторів, — сказав їй колись Келсьє. — Вони, схоже, не підпорядковуються загальним правилам».

Дівчину знову пройняв дрож.

На сходах почулися кроки, і Вен напружилася й зібгалась, готуючись рятуватися втечею.

Але у дверях з’явилася знайома Гемова постать.

— Довкола все спокійно, — повідомив він, тримаючи ще один ліхтар. — Ні зобов’язувачів, ні міської варти не видно.

— Це в їхньому стилі, — промовив Келсьє. — Вони хотіли, щоб ми знайшли цю бійню. Вони лишили трупи як знак.

У кімнаті запала тиша, яку порушувало тільки тихе бурмотіння Сейзеда, що стояв ліворуч біля дальньої стіни. Вен обережно пробралася до нього, дослуховуючись до ритмічного звучання його голосу. Урешті террісієць замовк, схилив голову й заплющив очі.

— Що то було? — запитала Вен, коли він знову підвів погляд.

— Молитва, — відказав Сейзед. — Поспів’я смерті народу казі. Воно має на меті пробудити душі померлих і звільнити їх від тіл, щоб вони змогли повернутися на Гору духів, — він глянув на неї. — Якщо бажаєте, панно, я можу навчити вас цієї релігії. Казі були цікавими людьми, вельми обізнаними зі смертю.

Вен похитала головою.

— Не тепер. Ти промовляв їхню молитву — отже, це та релігія, у яку ти віриш?

— Я вірю в усі релігії.

Вен здивовано насупилася.

— І вони не суперечать одна одній?

Сейзед усміхнувся.

— Ще б пак суперечать, і то часто. Але я поважаю ті істини, які стоять за кожною з них... і вірю в те, що потрібно пам’ятати їх усі.

— А як тоді ти вирішив, молитву якої релігії слід прочитати? — запитала Вен.

— Ця просто видалася мені відповідною, — тихо відказав Сейзед, споглядаючи на оповиту півмороком картину смерті.

— Келе, — гукнув Доксон із глибини кімнати. — Підійди-но і глянь на це.

Келсьє рушив до нього, Вен також. Доксон стояв перед входом до видовженого, схожого на коридор приміщення, що правило ватазі за спальню. Вен зазирнула всередину, очікуючи побачити те саме видовище, що й у головній кімнаті. Однак у спальні виявився лише один труп, прив’язаний до стільця. У тьмяному світлі їй вдалося роздивитися, що очі в трупа вичавлені з очниць.

Келсьє якусь хвилю стояв мовчки, а тоді промовив:

— Це той, кого я призначив ватажком.

— Мілев, — підтвердила Вен. — А що негаразд?

— Його вбивали повільно, — відказав Келсьє. — Поглянь, скільки крові на підлозі, як викручені його руки й ноги. Перш ніж померти, він кричав і пручався.

— Його катували, — кивнув Доксон.

Вен всипало морозом. Вона глянула на Келсьє.

— Будемо міняти базу? — запитав Гем.

Келсьє поволі похитав головою.

— Коли Кривоніг приходив до цього лігвища на зустріч, він маскувався і приховував кульгавість. Він димник, і це його робота — замести сліди. На нього не вийдеш, просто розпитавши на вулиці. Ніхто з цієї ватаги не міг нас виказати — ми маємо бути й далі в безпеці.

Жоден не згадав про очевидне — цього лігва інквізитор теж не мав би знайти, однак знайшов.

Келсьє повернувся до головної кімнати, відвів Доксона вбік і впівголоса заговорив із ним про щось. Вен спробувала підібратися ближче, щоб почути, про що вони розмовляють, але Сейзед стримав її, поклавши руку на плече.

— Панно Вен, — промовив він несхвальним тоном, — якби пан Келсьє хотів, щоб ми почули їхню розмову, то, мабуть, говорив би голосніше, чи не так?

Вен метнула на террісійця сердитий погляд, а тоді сягнула всередину себе й підпалила олово.

І мало не зомліла від раптово посиленого запаху крові. Вона чула Сейзедове дихання. У кімнаті більше не було темно — від яскравого світла двох ліхтарів у неї засльозилися очі. Повітря враз виявилося важким і задушливим.

Проте Вен цілком виразно почула Доксонів голос.

— ...перевіряв кілька разів, як ти просив. Ти знайдеш його за три вулиці на захід від перехрестя Чотирьох Криниць.

Келсьє кивнув.

— Геме! — голосно гукнув він, і Вен аж підскочила.

Сейзед осудливо глянув на неї.

«Він знає щось про алломантію, — збагнула Вен, побачивши вираз його обличчя. — І здогадався, що я робила».

— Так, Келе, — озвався Гем, визираючи з задньої кімнати.

— Забери всіх і відведи назад до столярні, — наказав Келсьє. — І будь обережний.

— Звісно, — пообіцяв Гем.

Вен пильно глянула на Келсьє, а тоді разом із Сейзедом і Доксоном знехотя покинула лігвище.

«Треба було поїхати в екіпажі, — подумав Келсьє, роздратований тим, що рухатися доводиться так повільно. — Інші могли б і пішки дійти з Кеймонового лігва до столярні».

Його так і поривало підпалити сталь і помчати до своєї цілі велетенськими стрибками. На нещастя, важко було лишитися непоміченим, гасаючи так по місту серед білого дня.

Келсьє поправив капелюха й рушив далі. Аристократ, що прогулюється пішки, не був чимось надзвичайним, а надто — в діловому районі, де на вулицях перемішалися успішні скаа й неуспішні дворяни — щоправда, обидві групи щосили намагалися не помічати одна одну.

«Наберися терпіння. Швидкість не має значення. Якщо вони знають про нього, він уже мертвий».

Келсьє вийшов до великого майдану на перехресті двох вулиць. По кутах розміщувалися чотири криниці, а в центрі височів масивний мідний фонтан у вигляді фігури, що позеленіла від часу й почорніла від бруду й попелу. Статуя зображала Пана Всевладаря в театральній позі, вбраного в обладунок і плащ. Під його ногами у воді лежало безформне втілення переможеної Безодні.

Келсьє минув фонтан, у водоймі плавали пластівці попелу після нещодавніх опадів. Жебраки, що сиділи край дороги, гукали до нього жалісними голосами, намагаючись привернути до себе увагу й водночас не перейти тонкої межі, за якою їхні благання починали вже дратувати. Пан Всевладар заледве їх терпів: жебрати дозволяли тільки тим, хто мав тяжкі каліцтва. Їхньому нужденному животінню не позаздрили б навіть ті скаа, що гарували на плантаціях.

Келсьє кинув їм кілька щіпок, не зважаючи на те, що цим привернув до себе увагу, і попрямував далі. Минувши три вулиці, він опинився на значно меншому перехресті. Довкола цього майдану теж сиділи жебраки, але в центрі не хлюпотів гарний фонтан, а по кутах не було криниць, які привабили б сюди перехожих.

Тутешні жебраки мали ще жалюгідніший вигляд — це були ті бідолахи, яким бракувало сил, щоб відвоювати собі місце на більшому майдані. Виголоднілі діти й зморщені від віку старці боязко гукали до нього; чоловіки, яким бракувало двох або й більше кінцівок, щулилися, брудні від попелу й ледве помітні в темних закутках.

Келсьє мимоволі потягнувся до капшука з монетами. «Не перебирай міри, — застеріг він себе. — Тобі не врятувати їх усіх, принаймні не грошима. Їхній час настане, коли впаде Остання імперія».

Пустивши повз вуха їхні жалісні благання — які стали голоснішими, коли жебраки зрозуміли, що він звернув на них увагу, — Келсьє пильно придивлявся до кожного обличчя. Він бачив Кеймона лише раз, і то недовго, але гадав, що впізнає його. Проте жодне лице не видавалося схожим, і жоден жебрак не мав Кеймонової опасистості, яка, попри кілька тижнів голодування, мала б бути досі помітною.

«Його тут нема», — розчаровано подумав Келсьє. Новий ватажок, Мілев, виконав його наказ і змусив Кеймона жебрати. Доксон перевіряв, щоб упевнитися.

Кеймонова відсутність на цьому майдані могла просто означати те, що він знайшов собі краще місце. А могла означати й те, що Міністерство знайшло його. Якусь хвилю Келсьє стояв нерухомо, слухаючи набридливе квиління жебраків. З неба почали падати пластівці попелу.

Щось негаразд. На північному розі перехрестя жебраків не було. Келсьє запалив олово й відчув запах крові в повітрі.

Він скинув черевики й висмикнув пояс. Далі на бруківку впала коштовна застібка від плаща. Після цього на його тілі не зосталося нічого металевого, крім монет у капшуці. Келсьє висипав кілька на долоню й обережно рушив уперед, лишивши покинуті речі жебракам.

Запах смерті посилювався, але він не чув нічого, крім гризні жебраків позаду. Він повернув на північну вулицю й одразу помітив ліворуч вузький провулок. Набравши в груди повітря, Келсьє запалив п’ютер і пірнув у прохід.

Тісна темна вуличка була завалена попелом і сміттям. Ніхто не чекав на нього, принаймні ніхто живий.

На високо прив’язаній мотузці висів Кеймон, колишній ватажок злодійської банди, а згодом жебрак. Його труп ліниво обертався на вітрі, а довкола кружляли пластівці попелу. Його не просто повісили. До кінця мотузки причепили гак, яким пробили Кеймонові горло. Закривавлений гостряк стирчав з-під підборіддя, голова була відкинута назад, а мотузка виходила з роззявленого рота. Руки були зв’язані, а на досі гладкому тілі видніли слід тортур.

«Це погано».

За його спиною чиясь нога шурнула по бруківці. Келсьє рвучко обернувся й, підпаливши сталь, жбурнув жменю монет.

Зойкнувши по-дівочому, невеличка постать припала до землі, а «відштовхнуті» сталлю монети полетіли навсібіч.

— Вен?!

Келсьє лайнувся й затягнув дівчину в провулок. Відтак визирнув за ріг і побачив, що жебраки пожвавилися, почувши, як монети дзенькнули об бруківку.

— Що ти тут робиш? — зажадав він знати, обертаючись до Вен.

Дівчина мала на собі ті самі коричневий напівкомбінезон і сіру сорочку, що й раніше, але принаймні їй вистачило глузду накинути непримітний плащ із каптуром.

— Я хотіла побачити, що ти робиш, — відказала вона, зіщулившись перед його гнівом.

— Це могло бути небезпечно! Що ти собі думала?

Вен зібгалася ще більше.

Келсьє змусив себе заспокоїтися. «Не можна звинувачувати її за цікавість, — подумав він, тимчасом як кілька найсміливіших жебраків підбігли до провулку, щоб зібрати монети. — Вона просто...»

Келсьє завмер. Дотик був такий легенький, що він його мало не проґавив. Вен «гамувала» його гнів.

Він глянув на неї. Дівчина, вочевидь, намагалася забитися в кут і злитися зі стіною. Вен видавалася такою боязкою, однак у її очах палахкотів прихований вогник рішучості. Вона навчилася майстерно вдавати з себе безневинне дівча.

«Такий вправний дотик! — подумав Келсьє. — І як їй вдалося так швидко й так добре опанувати це?»

— Не треба застосовувати на мене алломантію, Вен, — м’яко сказав він. — Я тебе не скривджу. Ти знаєш це.

Дівчина зашарілася.

— Я не навмисне... це звичка. Ще досі...

— Усе гаразд, — сказав Келсьє, поклавши долоню їй на плече. — Але запам’ятай: хай що там каже Бриз, торкатися емоцій твоїх друзів — це поганий тон. Крім того, серед дворян вважається образою застосовувати алломантію під час звичайного спілкування. Такі звички можуть довести до біди, якщо ти не навчишся їх контролювати.

Вен кивнула й випросталася, розглядаючи Кеймона. Келсьє очікував, що вона відвернеться з відразою, але дівчина лише мовчки, із виразом похмурого вдоволення, дивилася на труп.

«Ні, вона не слабка, — подумав Келсьє. — Хай що б там не видавалося».

— Вони катували його тут? — запитала Вен. — На вулиці?

Келсьє підтвердив кивком голови, уявивши собі, як крики ширяться луною, лякаючи жебраків. Міністерству подобалося влаштовувати показні покарання.

— А чому його підвісили на гак?

— Це особлива страта, яку застосовують для найбільших грішників — тих, хто зловживає алломантією.

Вен здивовано насупилася.

— Хіба Кеймон був алломант?

Келсьє похитав головою.

— Ні, але на тортурах він, мабуть, зізнався в якомусь тяжкому злочині, — ватажок глянув на дівчину. — Схоже, Кеймон знав, хто ти, Вен, і використовував тебе свідомо.

Вона дещо зблідла.

— Тоді... і Міністерству відомо, що я з-імли-народжена?

— Можливо. Залежить від того, знав про це Кеймон чи ні. Можливо, він гадав, що ти лише імлиста.

Якусь хвилю Вен стояла мовчки, а тоді запитала:

— Що це означає для мого завдання?

— Ми діємо, як і планували, — відказав Келсьє. — У Кантоні тебе бачили лише кілька зобов’язувачів. Мало хто здатен збагнути, що скаа-служниця й ошатно вбрана дворянка — це та сама особа.

— А інквізитор? — тихо запитала Вен.

На це Келсьє не мав відповіді.

— Ходімо, — урешті промовив він. — Ми й так уже привернули до себе забагато уваги.

12

Що було б, якби всі народи — від острів’ян на півдні до террісійських горян на півночі — об’єдналися під владою одного правителя? Якого поступу можна було б досягти, які дива створити, якби людство раз і назавжди відкинуло свої суперечки і згуртувалося?

Мабуть, на це не варто й сподіватися. Єдина, об’єднана імперія людей? Цього ніколи не станеться.

Вен ледве стримувалася, щоб не обсмикувати раз по раз вечірню сукню. Хоча, за Сейзедовою порадою, дівчина носила її протягом кількох днів, проте ніяк не могла звикнути до такого громіздкого вбрання. Сукня обтискала груди й талію і спадала додолу кількома шарами зборок, заважаючи ходити. Вен постійно боялася, що от-от зашпортається, а ще, попри об’ємну спідницю, вона почувалася немовби оголеною через те, як щільно тканина облягала їй груди, не кажучи вже про глибоке декольте. Хоч у звичайній сорочці на ґудзиках вона майже так само світила тілом, але це видавалося зовсім іншим.

А втім, Вен мусила визнати, що плаття сильно змінило її. Дівчина, яка стояла перед нею в дзеркалі, була чужою, незнайомою людиною. До блакитної сукні з білими рюшами й мереживом чудово пасували сапфірові шпильки у волоссі. Сейзед стверджував, що не буде задоволеним, доки її пасма не відростуть хоча б до плечей, але все одно порадив придбати кілька шпильок-брошок й заколоти їх над вухами.

— Аристократи часто не приховують своїх вад, — пояснив він, — а навпаки підкреслюють їх. Приверніть увагу до свого короткого волосся, і вони, замість вважати вас немодною, будуть вражені вашим викликом.

Вен також наділа сапфірове намисто — скромне за дворянськими мірками, але й так варте понад двох сотень скринців. Його доповнював рубіновий браслет — схоже, тогочасна мода вимагала додавати до вбрання один елемент іншого кольору, щоб таким чином створити контраст.

Це все належало їй, і за все було заплачено з фондів ватаги. Якби вона втекла, забравши з собою коштовності і свої три тисячі скринців, то змогла б жити на ці кошти не один десяток років. Думка про втечу спокушала її більше, ніж Вен хотілося це визнавати. Перед її очима раз по раз поставали образи Кеймонових людей — мертві й понівечені тіла, розкидані по безгомінному лігвищу. Найпевніше, те саме чекало й на неї, якщо вона залишиться.

Чому ж тоді вона не втікає?

Дівчина відвернулася від дзеркала й накинула на плечі блакитну шовкову шаль — аристократичний відповідник плаща для жінок. Чому вона не кидала їх? Можливо, через свою обіцянку Келсьє. Він познайомив її з даром алломантії і тепер покладався на неї. Можливо, через свій обов’язок перед іншими. Щоб ватага вижила, кожен її член мусив виконати своє завдання.

Рінова наука казала їй, що ці люди — просто дурні, але те, що пропонували Келсьє та інші, спокушало її і вабило. І, зрештою, від утечі Вен стримували не обіцянки майбутнього багатства і не захват від роботи, а примарна надія — малоймовірна і безпідставна, але однаково принадна, — що ці люди справді довіряють одне одному. Вона мусила лишитися. Мусила дізнатися, чи це справді так, чи — як нашіптував дедалі настирливіший Рінів голос — усе це брехня.

Дівчина обернулася, вийшла з кімнати й попрямувала до парадного виходу. Перед будинком на неї біля карети чекав Сейзед. Вен вирішила залишитися, а отже, мала виконати свою частину роботи.

Настав час уперше зіграти роль дворянки.

Екіпаж зненацька здригнувся, і Вен аж підстрибнула від несподіванки. Утім, карета спокійно поїхала далі, а Сейзед лишився на місці кучера.

Згори почувся якийсь шум. Вен запалила метали й напружилася в очікуванні. З даху карети на приступку для лакея зістрибнула якась постать. У віконце, усміхаючись, зазирнув Келсьє.

Вен полегшено відітхнула, відкидаючись на спинку сидіння.

— Ти міг би просто попросити підібрати тебе.

— У цьому не було потреби, — відказав Келсьє, відчиняючи дверцята й забираючись досередини. Надворі вже стемніло, тож він мав на собі марево-плащ. — Я попередив Сейзеда, що заскочу до вас десь посеред дороги.

— А мені не треба було сказати?

Затраснувши дверцята, Келсьє підморгнув.

— Я просто згадав, як минулого тижня ти заскочила мене зненацька в тому провулку, і вирішив відплатити тою самою монетою.

— Дуже по-дорослому з твого боку, — сухо зауважила Вен.

— А я завжди вперто відмовлявся дорослішати. То як, ти готова до сьогоднішнього вечора?

Вен стенула плечима, намагаючись приховати хвилювання, й опустила очі донизу.

— Як... е-е-м... я виглядаю?

— Просто розкішно, — запевнив її Келсьє. — Достоту шляхетна юна леді. Не хвилюйся, Вен, маскування чудове.

Ці слова не заспокоїли її, немовби вона прагнула почути іншу відповідь.

— Келсьє?

— Га?

— Я вже давно хотіла тебе спитати, — мовила дівчина, дивлячись у вікно, хоча бачила там тільки імлу. — Я розумію, що ти вважаєш це важливим — мати шпигуна серед дворян. Але... ну, невже конче робити це в такий спосіб? Хіба не можна піти до вуличних інформаторів і довідатися від них усе, що нам треба знати про справи дворянських родів?

— Може, й можна, — відказав Келсьє. — Але цих людей не дарма називають інформаторами, Вен. Кожне запитання дає їм вказівку на твої справжні наміри. Навіть зустріч із ними — це крихта інформації, яку вони можуть продати комусь іншому. Краще мати з ними якнайменше справ.

Вен зітхнула.

— Я не наражав би тебе на небезпеку без потреби, Вен, — мовив Келсьє, подаючись до неї. — Нам справді конче потрібен шпигун серед дворян. Інформатори зазвичай дізнаються чутки від слуг, але аристократи здебільшого теж не дурні. Важливі зустрічі відбуваються там, де жоден слуга не може їх підслухати.

— І ти сподіваєшся, що мені вдасться потрапити на такі зустрічі?

— Можливо, — відказав Келсьє. — Можливо, й ні. У будь-якому разі, я знаю, що мати свою людину серед дворян завжди корисно. Ви з Сейзедом можете почути якісь важливі новини, що їх вуличні інформатори не вважатимуть вартими уваги. Навіть якщо ви нічого не почуєте, сама ваша присутність на цих званих вечорах забезпечить нас певною інформацією.

— Це як? — насупивши чоло, запитала Вен.

— Запам’ятовуй тих, хто виявлятиме до тебе інтерес, — сказав Келсьє. — За їхніми домами нам треба буде особливо пильнувати. Якщо вони зацікавляться тобою, отже, імовірно, вони цікавляться лордом Рену, а на це в них може бути одна вагома причина.

— Зброя, — здогадалася Вен.

Келсьє кивнув.

— Рену як торговець зброєю приверне увагу тих домів, які плануватимуть збройні дії. Саме на них мені треба буде зосередитися. Між дворянами вже мала б виникнути певна напруга — сподіваюся, вони вже починають гадати, які доми збираються виступити проти яких. Понад століття між Великими домами не траплялося тотальної війни, але остання була вкрай спустошлива. Нам треба її відтворити.

— Це значить, що загине багато дворян, — зауважила Вен.

Келсьє усміхнувся.

— Якось переживу таке нещастя. А ти?

Вен теж усміхнулася, хоч і трохи силувано.

— Є ще одна причина для твого завдання, — сказав Келсьє. — У якийсь момент мого нікчемного плану нам, можливо, доведеться мати справу з Паном Всевладарем. Чуття мені підказує: що менше людей нам потрібно буде ввести до його оточення, то краще. 3-імли-народжена скаа серед дворян... це може виявитися неабиякою перевагою.

Вен пройняв легкий дрож.

— Пан Всевладар... він буде там сьогодні?

— Ні. Серед гостей будуть зобов’язувані, але навряд чи інквізитори... і вже напевне не Пан Всевладар. Такі вечірки негідні його уваги.

Вен кивнула. Вона ще ніколи не бачила імператора... й аніскілечки цього не прагнула.

— Не бійся, — заспокоїв її Келсьє. — Навіть якщо зустрінешся з ним, тобі нічого не загрожує. Він не вміє читати думки.

— Ти певен?

Келсьє завагався.

— Мабуть, ні. Але навіть якщо уміє, він не стане читати думки кожного, кого бачить. Я знаю кількох скаа, що вдавали дворян у його присутності, я сам це робив кілька разів, доки...

Він урвав мову, глянувши на пошрамовані руки.

— Доки він зрештою не спіймав тебе, — тихо доказала Вен.

— І, мабуть, спіймає знову, — підморгнувши, докинув Келсьє. — Але наразі не думай про нього. Цього вечора наша мета — вивести у світ леді Валетту Рену. Тобі не треба робити щось небезпечне чи надзвичайне. Просто з’явися на вечірці, а потім піди, коли Сейзед скаже тобі. Зав’язувати знайомства будемо пізніше.

— Гаразд, — відказала дівчина.

— От і молодець, — мовив Келсьє, відчиняючи двері. — Я ховатимусь недалеко від замку, буду дослухатися й додивлятися.

Вен удячно кивнула. Келсьє вистрибнув із карети і щез у темній імлі.

Вен виявилася неготовою до того, як яскраво сяяв замок Венчерів у довколишній пітьмі. Масивна прямокутна будівля була оповита ореолом імлистого світла. Коли карета під’їхала ближче, дівчина побачила, що довкола замку палають вісім велетенських вогнів. Яскраві, наче багаття, вони давали значно рівніше світло, яке дзеркала, встановлені поруч, спрямовували просто на фортецю. Вен не могла збагнути, навіщо стільки світла зовні. Адже бал відбуватиметься всередині...

— Не висовуйте голову з вікна, панно Вен, — пролунав згори, з місця кучера, Сейзедів голос. — Виховані молоді леді не витріщаються.

Вен кинула на нього сердитий погляд, якого террісієць не міг побачити, але послухалась і сховала голову всередину, після чого стала нервово чекати, коли карета під’їде до величезного замку. Нарешті екіпаж зупинився, і лакей Венчерів негайно відчинив дверцята. Ще один лакей поквапився, щоб подати їй руку.

Вен прийняла допомогу, намагаючись якомога зграбніше видобути з карети пишну збористу спідницю. Обережно спустившись — щосили намагаючись не перечепитися, — вона відчула вдячність за підтримку, яку їй надала рука лакея, і нарешті збагнула, чому чоловіки мають допомагати дамам вийти з екіпажа. Цей звичай виявився не таким уже й безглуздим — безглуздим був одяг.

Сейзед передав карету слугам і зайняв своє місце — за кілька кроків позаду Вен. Його вбрання було навіть ошатніше, ніж зазвичай: до звичного клинуватого візерунку додався пояс і широкі хвилясті рукави.

— Уперед, панно, — тихо підказав за спиною террісієць. — Ідіть килимом, щоб сукня не волочилася по бруківці. Просто до головного входу.

Вен кивнула й натужно ковтнула слину, намагаючись приховати ніяковість. Вона рушила вперед, минаючи дворян і дворянок у різноманітних костюмах і сукнях. Хоча на неї ніхто не дивився, дівчина почувалася немовби оголеною. Її хода й близько не була такою граційною, як у інших леді, що мали у своїх сукнях гарний і невимушений вигляд. Руки в шовкових біло-блакитних рукавичках почати пітніти.

Вен змусила себе йти далі. Сейзед представив її придверникам і подав запрошення. Двоє чоловіків у червоно-чорних лівреях уклонилися й жестом запросили досередини. У вестибюлі юрмився невеликий гуртик аристократів, які чекали, щоб увійти до головної зали.

«Що я тут роблю?» — крутилася в її голові гарячкова думка. Вен могла дати раду імлі й алломантії, злодіям і грабіжникам, імлистим почварам і побоям. Але опинитися віч-на-віч із вельможами та їхніми дамами, перебувати серед них при світлі, на видноті, без жодної змоги сховатися — це жахало її.

— Уперед, панно, — заспокійливим тоном повторив Сейзед. — Пригадайте все, чого навчилися.

«Сховатися! Знайти якийсь куток! Шаснути в тінь, імлу, абикуди!»

Зціпивши руки перед собою, Вен посувалася вперед. Сейзед супроводжував її. Краєм ока дівчина бачила стурбованість на його зазвичай спокійному обличчі.

«І він недарма хвилюється!» Усе, чого він навчив її, кудись поділося — випарувалося, наче імла. Вен не могла пригадати ні імен, ні правил поведінки — анічогісінько.

Вона спинилася просто посеред вестибюля. Якийсь набундючений дворянин у чорному костюмі обернувся й поглянув на неї. Вен заціпеніла.

Чоловік мимохідь ковзнув по ній очима, а тоді відвернувся. Вона виразно почула слово «Рену», вимовлене голосним шепотом, і з острахом скосувала очима вбік. Кілька жінок дивилися на неї.

А втім, вони немовби не бачили її самої. Вони вивчали вбрання, волосся, коштовності. Вен скинула поглядом у інший бік — там кілька молодиків теж розглядали її. Вони дивилися на глибоке декольте, гарну сукню і макіяж, але вони не помічали її самої.

Жоден із них не міг розгледіти Вен, вони бачили тільки ту маску, яку вона наділа на себе, — ту маску, яку вона хотіла, щоб вони побачили. Перед ними стояла леді Валетта. Вен немовби там і не було.

Немовби... вона сховалася, сховалася просто перед їхніми очима.

І враз напруження почало відступати. Вона повільно відітхнула, заспокоюючись, і відчула, як її тривога вивітрюється. Сейзедова наука повернулася, і Вен прибрала вигляду дівчини, що приголомшена своїм першим офіційним балом. Вона ступила вбік і подала шаль лакеєві. Сейзед поруч розслабився. Дівчина ледь помітно всміхнулася йому і плавною ходою рушила до головної зали.

Вона може це зробити. Вен досі нервувалася, але напад паніки минув. Їй не потрібні були ні закутки, ні тінь — достатньо було маски з сапфірів, макіяжу та блакитної тканини.

Головна зала замку Венчерів вражала своїм виглядом. Запаморочливо висока — на чотири чи п’ять поверхів, — вона мала видовжену форму. Величезні прямокутні вітражні вікна тяглися низкою вздовж стін, і світло дивних потужних ліхтарів, які Вен бачила зовні, линуло просто в них, заливаючи залу водоспадом кольорів. Між вікнами попід стінами здіймалися масивні, оздоблені різьбленням колони. Біля їхньої основи стіна немовби відступала назад, утворюючи під вікнами одноповерхову галерею. Тут, у затінку колонади, розміщувалися десятки столиків, накритих білими скатертинами. У дальньому кінці зали Вен розгледіла на стіні невисоку лоджію, на якій теж стояло кілька столиків.

— Там обідній стіл лорда Страффа Венчера, — прошепотів Сейзед, вказуючи на лоджію.

Вен кивнула.

— А що то за світильники довкола замку?

— То вапнякові ліхтарі, панно, — пояснив Сейзед. — Я не знаю достеменно всього процесу, але якимось чином негашене вапно можна нагріти так, що воно випромінюватиме яскраве світло й не буде при цьому розтоплюватися.

Ліворуч на підвищенні грав струнний оркестр, і під його музику посеред зали танцювали пари. Праворуч були столи, заставлені тацями з наїдками, а довкола них метушилася прислуга в білому.

Сейзед підійшов до розпорядника й показав йому запрошення Вен. Чоловік кивнув, а тоді прошепотів щось на вухо молодшому слузі. Молодик уклонився Вен і повів її за собою.

— Я попросив невеличкий столик на одну людину, — пояснив Сейзед. — Як мені видається, сьогодні вам немає потреби з кимось спілкуватися. Досить, щоб вас просто побачили.

Вен удячно кивнула.

— Але майте на увазі: столик на одного означає, що у вас немає пари, — остеріг її Сейзед. — їжте повільно, бо коли закінчите, чоловіки почнуть підходити, щоб запросити вас до танцю.

— Ти ж не навчив мене танцювати! — налякано прошепотіла Вен.

— На це не було часу, панно, — відказав террісієць. — Та не турбуйтеся, ви маєте повне право ввічливо відмовитися. Кавалери вважатимуть, що ви просто ніяковієте на своєму першому балі, і нічого страшного через вашу відмову не станеться.

Вен кивнула. Слуга підвів їх до невеличкого столика неподалік центру зали. Дівчина сіла на єдиний стілець, а Сейзед, замовивши для неї вечерю, став за її спиною.

Вен сиділа скуто й чекала. Більшість столиків розміщувалися просто під перекриттям колонади, біля танцювального майданчика, і таким чином між ними й стіною лишався прохід. Цим коридором раз по раз, перемовляючись тихими голосами, проходили пари й компанії. Дехто часом вказував на Вен або кивав головою в її бік.

«Що ж, принаймні ця частина плану Келсьє працює». Її помітили. Однак їй ледве вдалося стримати себе й не зіщулитися на стільці, коли поруч пройшов великий прелан. На щастя, не той, із яким вона зустрічалася, хоча цей був так само вдягнений у сіре вбрання і мав темні татуювання довкола очей.

Власне кажучи, на вечірці було чимало зобов’язувачів. Вони походжали там і тут, перемовляючись із гостями. І все ж у їхній поведінці була... якась відчуженість. Окремішність. Вони кружляли довкола, немовби дорослі, що пильнують дітей.

«Міська варта наглядає за скаа, — подумала Вен. — Мабуть, зобов’язувачі виконують те саме завдання щодо аристократії». Дивно було це бачити: вона завжди вважала дворян вільними. Так, вони були куди впевненіші в собі, ніж скаа. Багато з них, схоже, приємно проводили час, а зобов’язувачі не поводилися як наглядачі або навіть як шпигуни. І все ж вони були тут. Сновигали, долучаючись до розмов. Таке собі постійне нагадування про Пана Всевладаря та його імперію.

Вен відвела погляд від зобов’язувачів — їхня присутність і далі змушувала її трохи нервуватися, — а натомість зосередила свою увагу на гарних вітражних вікнах. Зі свого місця вона могла розглядати ті, що були навпроти, по той бік зали.

Вітражі зображали сюжети на релігійну тематику, що була до вподоби аристократам. Можливо, так вони прагнули показати свою відданість, а можливо, це була вимога Міністерства. Вен не знала, але Валетта, найпевніше, не знала б цього також, тому все було гаразд.

На щастя, вона впізнала-таки деякі зі сцен — переважно завдяки Сейзедовій науці. Террісієць, схоже, знав міфологію Пана Всевладаря так само добре, як і всі решта, хоча Вен здавалося дивним, що він вивчав релігію, яка, на його думку, так пригноблює людей.

Центральним зображенням була Безодня. Чорна — чи то пак темно-фіолетова у випадку вітражів — безформна пляма, розкинувши загрозливі мацаки, розповзалася по кількох вікнах. Вен дивилася на неї та на яскраво-кольорове зображення Пана Всевладаря, і підсвітлена знадвору картина її дещо бентежила.

«Безодня — що то було? — гадала дівчина. — Навіщо зображати її безформною? Чому не показати, якою вона була насправді?»

Вен ніколи раніше не замислювалася про Безодню, але Сейзедові розповіді лишили запитання. Вона інтуїтивно відчувала якесь шахрайство. Пан Всевладар, либонь, вигадав у минулому якусь жахливу загрозу, яку він начебто подолав і таким чином здобув собі імператорство. Але тепер, дивлячись на це потворне звивисте невідь-що, Вен майже вірила.

Що як справді існувало щось таке? І як у такому разі Панові Всевладарю вдалося його перемогти?

Дівчина зітхнула й похитала головою. Вона вже починала думати геть як дворянка: захоплювалася красою зображень, розмірковувала, що вони означають, однак ледве й замислювалася, скільки коштів пішло на них. Мабуть, річ була в тому, що тут усюди панувала така дивовижна краса й розкіш.

Колони в залі були не просто стовпами, а різьбленими витворами мистецтва. Над вікнами зі стелі звисали широкі прапори, а попід височенним склепінням сходилися аркові перекриття із замковими каменями[4] посередині. Якимось чином Вен знала, що кожен камінь — майстерно карбований, хоча знизу цього й не було видно.

Пари, що танцювали посеред зали, пасували до розкішного опорядження, а може, й перевершували його. Граційно кружляючи під тиху музику, вони рухалися, здавалося, без жодного зусилля. Чимало з них розмовляли між собою під час танцю. Дами почувалися цілком вільно у своїх строях, проти яких її оздоблена рюшами сукенка видавалася геть простою. Сейзед мав рацію: у моді, вочевидь, було довге волосся, хоча жінки носили його як розпущеним, так і зібраним у високі зачіски.

Тут, серед величної зали, вишукано вбрані аристократи видавалися якимись інакшими. Шляхетними. Невже це були ті самі люди, що били її друзів і поневолювали скаа? Вони здавалися такими... бездоганними, такими добре вихованими — важко було повірити, що вони здатні на такі жахливі вчинки.

«Цікаво, чи вони взагалі помічають зовнішній світ, — подумала Вен, спостерігаючи за парами на танцювальному майданчику, і поклала лікті на стіл. — Може, вони не бачать нічого поза своїми замками й балами — так само, як за сукнею і макіяжем вони не бачать мене».

Сейзед легенько торкнувся її плеча, і Вен, зітхнувши, прибрала позу, що більше личила дамі. За кілька хвилин принесли вечерю, і це було таке свято запахів і смаків, що вона розгубилася б, якби протягом останніх кількох місяців не куштувала подібних наїдків. Нехай Сейзед у своїх уроках і оминув танці, але етикету за столом він навчив її дуже докладно, і за це Вен була йому вдячна. Як сказав Келсьє, головна мета сьогодні — вийти у світ, і важливо було під час цього не зганьбитися.

Вен їла делікатно, як її вчили, не поспішаючи й ретельно дотримуючись усіх правил. Їй не надто подобалося те, що її можуть запросити до танцю: вона побоювалася, що запанікує знову, якщо хтось заговорить до неї. На жаль, їду не можна було розтягувати вічно, особливо зважаючи на невеличкі порції для дами. Невдовзі Вен доїла й поклала виделку поперек тарілки — знак, що вона закінчила.

Не минуло й двох хвилин, як з’явився перший кавалер.

— Леді Валетта Рену? — запитав молодий чоловік, злегка вклонившись. Він був одягнений у довгий темний сюртук поверх зеленого жилета. — Я лорд Ріан Строуб. Чи не бажаєте потанцювати?

— Мій пане, — відказала Вен, скромно опускаючи очі. — Це дуже люб’язно з вашого боку, але сьогодні мій перший бал і все довкола таке дивовижне! Я боюся, що від хвилювання можу спіткнутися під час танцю. Може, наступним разом?..

— Авжеж, моя панно, — відказав молодик, поштиво вклонився і відійшов.

— Дуже добре, — тихо похвалив Сейзед. — Ваш акцент чудовий. Звісно, вам доведеться потанцювати з ним на наступному балі. До того часу, гадаю, ми вас навчимо.

Вен злегка зашарішалася.

— Може, його не буде.

— Можливо, — відказав Сейзед. — Але навряд чи. Молоді дворяни неабияк полюбляють вечірні розваги.

— Вони влаштовують бали щовечора?

— Майже. Зрештою, бали — це головна причина, чому люди з’їжджаються до Лютаделя. Якщо в місті відбувається бал — а бали тут відбуваються практично постійно, — то дворянин, особливо молодий і неодружений, зазвичай відвідує його. Вас не очікують на балах так часто, але двічі або тричі на тиждень вам, мабуть, слід на них з’являтися.

— Двічі або тричі... — повторила Вен. — Мені треба буде більше суконь!

Сейзед усміхнувся.

— О, ви вже починаєте міркувати як справжня дворянка. А тепер, панно, дозвольте мені відлучитися...

— Відлучитися? — перепитала Вен, обертаючись.

— На вечерю для мажордомів, — відказав Сейзед. — Слуг мого рангу зазвичай відпускають, коли господар чи господиня закінчили їсти. Мені не хочеться йти й залишати вас, але там будуть присутні багато поважних слуг із Великих домів. Пан Келсьє бажав би дізнатися, про що вони будуть розмовляти.

— Ти лишаєш мене саму?

— Ви досі чудово давали собі раду, панно, — відказав Сейзед. — Жодних серйозних помилок, принаймні таких, яких не можна пробачити дамі під час її першого виходу у світ.

— Наприклад? — занепокоєно спитала Вен.

— Ми поговоримо про них пізніше. Лишайтеся за столиком, пийте потроху вино — але пильнуйте, щоб вам не доливали надто часто, — і чекайте на моє повернення. Якщо до вас підходитимуть інші молоді чоловіки, відмовте їм так само ґречно, як і першому.

Вен знехотя кивнула.

— Я повернуся приблизно за годину, — пообіцяв Сейзед, однак лишився на місці, немовби чогось чекаючи.

— Е-е-м... ти можеш бути вільний, — здогадалася сказати дівчина.

— Дякую, панно, — террісієць уклонився й пішов.

Лишивши її саму.

«Не саму, — подумала Вен. — Келсьє пильнує десь там недалеко, у темряві». Ця думка трохи заспокоїла її, хоча вона воліла б не відчувати так гостро порожнього місця біля свого стільця.

Ще троє молодиків спробували запросити її до танцю, але кожен дістав увічливу відмову. Після них більше ніхто не підходив: очевидно, по залі пройшла чутка, що новенька не схильна танцювати. Вен запам’ятала імена тих чотирьох, що запрошували її, — Келсьє захоче їх дізнатися — і стала чекати.

Як не дивно, невдовзі вона почала нудитися. Зала добре провітрювалася, та попри це Вен упріла під кількома шарами тканини. Особливо кепсько довелося ногам, панталони на яких доходили аж до кісточок. Довгі рукави теж не допомагали, хоча шовкова матерія м’яко облягала шкіру. Танці тривали, і якийсь час Вен зацікавлено спостерігала. Однак незабаром її увагу знову привернули зобов’язувачі.

Вони, схоже, таки виконували на вечірці якісь функції. Зазвичай вони стояли осторонь, але іноді підходили й долучалися до гурту. Час від часу дворяни уривали розмову й самі розшукували зобов’язувача, щоб прикликати його до себе сповненим поваги жестом.

Вен насупилася, намагаючись зрозуміти, що ж уникає її уваги. Зрештою компанія за сусіднім столиком махнула зобов’язувачеві, що проходив повз. Їхній стіл був задалеко, щоб щось почути, однак із оловом...

Вен потягнулася до олова, але вчасно схаменулась. «Спершу мідь», — подумала вона й запалила цей метал. Їй треба призвичаїтися палити мідь майже повсякчас, щоб не виказати себе.

Приховавши свою алломантію, вона підпалила олово. Світло відразу ж засліпило її, і Вен довелося заплющити очі. Музика загриміла у вухах, а невиразний гомін кільканадцяти розмов перетворився на чіткі голоси. Зосередитися на тому, що її цікавило, виявилося нелегко, але той столик був найближчий, і зрештою Вен вдалося виокремити потрібну бесіду з решти.

— ...клянуся, що повідомлю йому першому про свої заручини, — сказав хтось.

Вен ледь-ледь розтулила очі: говорив дворянин за столиком.

— Чудово, — відказав зобов’язувач. — Я засвідчую це.

Дворянин простягнув руку, і дзенькнули монети. Вен погасила олово й розплющила очі повністю саме вчасно, щоб побачити, як зобов’язувач відходить від столика, ховаючи щось — очевидно, гроші — до кишені.

«Цікаво», — подумала дівчина.

На жаль, компанія за сусіднім столиком невдовзі підвелася й розійшлася хто куди, позбавивши Вен можливості підслухати ще щось. Її знову посіла нудьга, поки вона дивилася, як зобов’язувач прямує через залу до котрогось зі своїх товаришів. Вен постукувала пальцями по стільниці, знічев’я спостерігаючи за двома зобов’язувачами, аж раптом дещо усвідомила.

Вона впізнала одного з них. Не того, що кілька хвилин тому взяв гроші, а його товариша, старшого на вигляд. Невисокий, із твердими рисами обличчя, він тримався владно, і навіть інші зобов’язувачі, як здавалося, виявляли йому повагу.

Спершу Вен подумала, що це той прелан, із яким вона і Кеймон зустрічалися в Кантоні фінансів, і відчула укол паніки. Але потім збагнула, що це не той чоловік. Вона бачила його раніше. Він...

«Мій батько», — ошелешено усвідомила дівчина.

Рін показав їй його рік тому, невдовзі після того, як вони перебралися до Лютаделя. Цей зобов’язувач інспектував робітників на місцевій кузні. Рін узяв із собою сестру, і вони прокралися туди. Брат наполягав, що вона має хоч раз побачити батька. Вен так і не збагнула до пуття чому, але обличчя запам’ятала.

Вона відчула порив зіщулитися, втиснутися в стілець, але стрималася. Зобов’язувач не міг ніяк її упізнати — він навіть не знав про її існування. Вен змусила себе відірватися від нього й натомість звела погляд на вікна. Однак роздивитися їх як слід вона не могла: колонада обмежувала їй поле зору.

Аж тут вона зауважила дещо, чого не помічала раніше, — високий балкон-галерею, що біг уздовж усієї протилежної стіни, немовби відповідник нижньої галереї, тільки розміщений над вітражними вікнами — між ними і стелею. Вен бачила там якийсь рух: пари й одинаки походжали, дивлячись на бал згори.

Її мимоволі потягнуло на горішню галерею, звідки можна було спостерігати за людьми, лишаючись непоміченою. Крім того, звідти вона мала б чудовий вид на прапори й на ті вітражі, що були над її столиком. Не кажучи вже про те, що змогла б, не витріщаючись, як слід роздивитися різьблення на стелі й стінах.

Сейзед сказав їй чекати, але що довше Вен сиділа, то частіше її погляд звертався до галереї. Їй кортіло встати й пройтися, щоб трохи розім’яти ноги й провітрити їх. Присутність батька — знав він про її існування чи ні — давала їй ще одну причину полишити головну залу.

«Схоже, ніхто більше не збирається запрошувати мене до танцю, — подумала Вен. — Те, що Келсьє хотів, я виконала — вищий світ побачив мене».

Вона ще трохи повагалась, а тоді махнула служці.

Той миттю підбіг.

— Слухаю, леді Рену.

— Як мені потрапити туди? — запитала Вен, показуючи на галерею.

— Поруч із оркестром є сходи, моя панно, — відказав хлопчина. — Ними ви підніметеся на горішній майданчик.

Вен подякувала кивком голови, а тоді, зважившись, підвелася й рушила до передньої частини зали. Ніхто на неї не звернув особливої уваги, і вона пішла впевненіше, перетнула залу й опинилася перед сходовим прогоном.

Кам’яні сходи звивалися спіраллю догори, приступки були вузькі, але круті. У зовнішній стіні одне над одним розміщувалися невеличкі вітражні віконця, завширшки не більше, ніж її долоня. Однак, позбавлені підсвітки ззовні, вони були темними. Вен піднімалася жваво, витрачаючи накопичену енергію, але невдовзі трохи засапалася: сукня була важка, та ще й поділ доводилося притримувати, щоб не зашпортатися за нього. Легенького спалаху п’ютеру вистачило, щоб подолати решту сходів без зусиль. Їй вдалося навіть не зіпріти й не зіпсувати макіяжу.

Однак піднімалася вона недаремно. Горішня галерея була тьмяно освітлена лише кількома невеличкими синіми ліхтарями на стінах, і звідти розгортався дивовижний вид на вітражні вікна. Тут панувала тиша, і Вен опинилася практично на самоті. Вона підійшла до залізних перил між двома колонами й поглянула вниз. Кам’яні плитки підлоги утворювали візерунок, який вона помітила тільки тепер, — щось на кшталт сірих звоїв на білому тлі.

«Імла?» — припустила дівчина, спираючись на поруччя. Як і ліхтарний тримач позаду, воно було майстерно виготовлене у формі товстого й виткого пагону лози. Верхівки колон поруч були прикрашені кам’яними різьбленнями тварин, що, здавалось, от-от зіскочать із галереї.

— Ось чому не слід відходити, щоб долити собі вина.

Вен аж підскочила, коли за спиною зненацька пролунав чийсь голос. Вона обернулася й побачила молодого чоловіка. Його костюм був доволі скромний, якщо порівнювати з тими, які вона вже бачила, жилет — теж не такий барвистий, як у решти. Сорочка й сюртук видавалися трохи завеликими, а волосся — дещо скуйовдженим. У руці чоловік тримав келих вина, а зовнішня кишеня сюртука випиналася у формі книжки — завеликої, щоб ховати її туди.

— Бо ж коли повертаєшся, — вів далі молодик, — то виявляється, що твоє улюблене місце вже зайняла вродлива дівчина. Вихованому чоловікові годилося б податися деінде, лишивши панянку замислено розглядати залу. А втім, це таки найкраще місце на всій галереї, адже лише тут світла ліхтаря достатньо, щоб читати.

Вен зашарілася.

— Прошу вибачення, мій пане.

— Ет, ось тепер я почуваюся винним. І все через келих вина. Слухайте, тут цілком досить місця для двох — лише посуньтеся трохи.

Дівчина завагалася. Чи може вона ввічливо відмовитися? Молодий дворянин, вочевидь, хотів, щоб Вен лишилася. Чи йому відомо, хто вона? Мабуть, треба дізнатися його ім’я, щоб потім повідомити Келсьє...

Вона відступила трохи вбік, і дворянин став поруч. Він сперся спиною до колони і, на подив Вен, діставши книжку, узявся читати. Він сказав правду: світло ліхтаря падало просто на сторінки. Вен якийсь час стояла, спостерігаючи за ним, але молодик, схоже, цілковито поринув у читво й жодного разу навіть не глянув на неї.

«Він що, зовсім не збирається звертати на мене увагу? — подумала дівчина, збентежена власним роздратуванням. — Може, треба було вдягнути гарнішу сукню?»

Зосереджено дивлячись у книжку, дворянин час від часу потягував вино.

— Ви завжди читаєте на балах? — урешті не витримала Вен.

Молодик підвів толову.

— Завжди, коли мені це сходить з рук.

— Хіба це не суперечить меті, з якою люди відвідують такі заходи? — запитала Вен. — Якщо ви ні з ким не хочете спілкуватися, навіщо ж тоді приходити на бал?

— Але ж ви теж тут, нагорі, — зауважив він.

Дівчина зніяковіла.

— Я просто хотіла оглянути всю залу.

— Он воно що? А чому ж тоді ви відмовили тим трьом, що запрошували вас до танцю? — запитав дворянин із усмішкою і повернувся до читання.

— Їх було чотири, — закопилила губу дівчина. — А відмовила я їм тому, що не надто добре вмію танцювати.

Молодик трохи опустив книжку й уважно поглянув на Вен.

— Знаєте, а ви значно менш соромлива, ніж видаєтеся.

— Соромлива? Хіба ж це я, замість того щоб представитися належним чином, утупилася в книжку, коли поруч стоїть молода дама?

Дворянин здивовано звів брови.

— А тепер ви говорите як мій батько. Хоч ви й значно гарніша за нього, але така сама буркотлива.

Вен сердито зиркнула на нього. По якійсь хвилі молодик закотив очі.

— Гаразд, гаразд, продемонструю вам свою вихованість.

Він уклонився, з манірною офіційністю виставивши ногу вперед.

— Я лорд Еленд. Леді Валетто Рену, чи можу я розділити з вами задоволення від перебування на цій галереї і почитати під час цього?

Вен склала руки на грудях. «Еленд? Це родинне ім’я чи власне? Хіба не байдуже? Він просто хотів почитати на своєму місці. Але... звідки він дізнався, що я відмовилася танцювати?» Чомусь їй видавалося, що Келсьє захоче почути подробиці її розмови з цим лордом Елендом.

Дивно, але Вен не хотілося спекатися його, як попередніх кавалерів. Натомість вона відчула укол роздратування, коли він знову здійняв книжку.

— Ви так і не сказали мені, чому волієте читати, а не брати участь у балах.

Дворянин зітхнув і опустив книжку.

— Річ у тому, що я теж не найвправніший танцюрист.

— Он як.

— Але, — додав він, здіймаючи палець, — це лише одна з причин. Ви, можливо, ще не усвідомлюєте цього, але всіма цими балами не так уже й важко пересититися. Після того як відвідаєш п’ять чи шість сотень таких заходів, усі вони починають видаватися дещо одноманітними.

Вен стенула плечима.

— Якби ви вправлялися, то, мабуть, навчилися б краще танцювати.

Еленд знову звів брови.

— Ви не дозволите мені повернутися до читання, чи не так?

— Не мала такого наміру.

Він зітхнув і запхав книжку до кишені, форма якої свідчила про те, що книжки там бувають часто.

— То що, потанцюємо?

Вен завмерла, а Еленд безтурботно всміхнувся.

«Пане Всевладарю! Він або геть безпосередній або просто не вміє поводитися в товаристві». Вона не могла зрозуміти, що з цього правда, і це її непокоїло.

— Гадаю, це означає «ні», — мовив Еленд. — Це добре. Я подумав, що треба запропонувати, коли ми вже вирішили, що я маю поводитися ввічливо. Однак сумніваюся, що парам, які танцюють унизу, сподобається, якщо ми повідтоптуємо їм ноги.

— Згодна з вами. Що ви читаєте?

— Ділістені, «Суд над пам’ятником». Чули про таку книжку? Вен похитала головою.

— Не зважайте. Мало хто чув, — він перехилився через перила й поглянув униз. — То які у вас враження від першого виходу у вищий світ?

— Враження... приголомшливі.

Еленд гмикнув.

— Авжеж, про дім Венчерів можна сказати багато чого, але на тому, як давати бали, вони знаються.

Вен кивнула.

— Схоже, ви не надто полюбляєте Венчерів? — запитала вона.

Може, дім цього дворянина й дім Венчерів — суперники, яких шукає Келсьє.

— Ні, не надто, — відказав Еленд. — Вони надміру марнославні, навіть як на вельможне дворянство. Якщо вони влаштовують званий вечір, то це мусить бути найкращий званий вечір. І байдуже, що приготуванням до нього вони заганяють слуг до знемоги, а потім ще й збатожать бідолах, якщо наступного ранку зала не буде бездоганно чистою.

Вен схилила голову набік. «Це не ті слова, які очікуєш почути від дворянина», — подумала вона.

Еленд, схоже, трохи знітився.

— Та дарма, не зважайте. Здається, ваш слуга шукає вас.

Вен стрепенулась і, глянувши вниз, справді побачила Сейзедову високу постать. Террісієць стояв біля її порожнього столика й розмовляв зі служкою.

Вен тихо зойкнула.

— Мені треба йти, — сказала вона, обертаючись до сходів.

— Що ж, — відповів Еленд, — отже, я знову зможу почитати.

Він недбало махнув їй рукою на прощання й розгорнув книжку, перш ніж Вен ступила на сходи.

Дівчина збігла донизу, задихана. Сейзед негайно її побачив.

— Вибач, — сприкрено мовила вона, підходячи до нього.

— Не перепрошуйте мене, панно, — тихо відказав террісієць. — Так не личить. До того ж у цьому немає потреби. Це була добра думка — трохи пройтися. Я й сам запропонував би це, якби ви так не нервувалися.

Вен кивнула.

— То нам уже час іти?

— Так. Якщо бажаєте покинути бал, зараз відповідна пора, — сказав він, дивлячись на галерею. — Чи можу я поцікавитися, що ви робили там нагорі, панно?

— Я хотіла краще роздивитися вітражі, — мовила Вен. — Але закінчилося це бесідою з молодим дворянином. Спершу мені здалося, що він цікавиться мною, але тепер я гадаю, що він не мав наміру виявляти мені увагу. Та байдуже — він не видався мені кимось настільки важливим, щоб розповідати про нього Келсьє.

Сейзед замовк, а тоді запитав:

— З ким саме ви розмовляли?

— З он тим чоловіком на галереї, біля колони, — відказала вона.

— Одним із друзів лорда Венчера?

Вен завмерла.

— Серед них є хтось із іменем Еленд?

Сейзед помітно зблід.

— Ви розмовляли з лордом Елендом Венчером?

— Е-е... так?

— Він запрошував вас до танцю?

Вен кивнула.

— Так, але я не думаю, що він справді мав такий намір.

— Ой леле, — зітхнув Сейзед. — Вашій непомітності настав кінець.

— Венчер? — насупившись, перепитала Вен. — Із тих Венчерів, яким належить цей замок?

— Еленд — спадкоємець дому, — відказав террісієць.

— Гм, — Вен усвідомила, що не почувається такою наляканою, як мала б. — Він трохи дратівливий, але загалом приємний.

— Нам не варто обговорювати це тут, — мовив Сейзед. — Ви набагато-багато нижчі за нього статусом. Ходімо звідси. Не слід було мені йти на ту вечерю...

Він замовк і повів її до виходу, бурмочучи щось собі під ніс. Забираючи шаль, Вен кинула ще один погляд на залу. Підпаливши олово й примружившись проти світла, вона глянула вгору, на галерею.

Еленд Венчер тримав стулену книжку в руці й дивився — Вен могла б у цьому заприсягтися — у її бік. Дівчина усміхнулась і в супроводі Сейзеда слухняно попрямувала до карети.

13

Я знаю: простий тягоноша не мав би мене хвилювати. Проте він родом із Терріса, звідки беруть початок пророцтва. Якщо хтось здатен помітити обман, то чому не він?

Хай там як, а моя подорож триває. Я прямую туди, де, як стверджують віщі писання, зустрінуся зі своєю долею. Іду, відчуваючи на своїй спині Рашеків погляд. Заздрісний. Глузливий. Ненависний.

Вен сиділа, схрестивши ноги під собою, на одному зі зручних і гарних фотелів лорда Рену. Вона була щаслива нарешті позбутися громіздкої сукні й передягтися у звичніші штани й сорочку.

Однак їй хотілося сховатися кудись від Сейзедового мовчазного невдоволення. Террісієць стояв у іншому кінці кімнати, і Вен мала стійке враження, що вскочила в халепу. Він уже докладно розпитав її про найменші подробиці розмови з лордом Елендом. Звісно, його запитання були ввічливі, але водночас і наполегливі.

На думку Вен, террісієць даремно тривожився через її бесіду з молодим дворянином. Вони не обговорювали нічого важливого, а Еленд, вочевидь, був надто непоказний як на лорда з Великого дому.

Але в ньому було-таки щось дивне, про що Вен не сказала Сейзедові. Вона почувалася з Елендом... добре. Озираючись назад на їхню розмову, вона усвідомила, що протягом тих кількох хвилин не була ні леді Валеттою, ні Вен, боязкою злодійкою, адже ця частина її особистості була майже така сама фальшива.

Вона просто була тією... ким була. Дивне почуття. Іноді вона так само почувалася разом із Келсьє та іншими членами його ватаги, але значно меншою мірою. Як Елендові вдалося цілковито пробудити її справжнє «я» так швидко?

«Чи не застосував він до мене алломантію?» — шибонула думка. Еленд був високородний дворянин — може, він умів «гамувати». Можливо, їхня бесіда була не така проста, як їй здавалося.

Замислено насупившись, Вен відкинулася на спинку фотеля. Вона спалювала на балі мідь, а отже Еленд не міг ужити на неї емоційної алломантії. Якимось чином йому просто вдалося змусити її послабити захист. Вен знову згадала їхню розмову: дивно, як приємно вона почувалася. Тепер, заднім розумом, їй було очевидно, що вона поводилася необачно.

«Наступного разу буду обережнішою», — вирішила вона. Вен гадала, що вони ще зустрінуться. Принаймні сподівалася на це.

До кімнати зайшов слуга й прошепотів щось Сейзедові на вухо. Короткий спалах олова дозволив Вен підслухати розмову: Келсьє нарешті повернувся.

— Повідом лорда Рену, будь ласка, — сказав Сейзед.

Слуга в білому вбранні кивнув і швидко покинув приміщення.

— Решта вільні, — спокійно мовив террісієць до кімнатної прислуги, і ті поквапилися геть. Досі вони стояли мовчки й нерухомо, стримувані напруженим мовчанням мажордома.

Келсьє і лорд Рену прийшли разом, стиха розмовляючи. Літній дворянин, як завжди, мав на собі дорогий костюм незвичного західного крою. Тонкі сиві вуса були акуратно підстрижені, а сам Рену тримався з дивовижною упевненістю. Навіть провівши цілий вечір серед дворян, Вен укотре вразилася аристократичності його манер.

Келсьє був у марево-плащі.

— Сейзе, — промовив він, заходячи. — У тебе є новини?

— Боюся, що так, пане Келсьє, — відказав террісієць. — Схоже, сьогодні на балі панна Вен привернула увагу лорда Еленда Венчера.

— Еленда? — перепитав ватажок, складаючи руки на грудях. — Він спадкоємець дому, чи не так?

— Саме так, — відказав Рену. — Я зустрічався з хлопчиною років чотири тому, коли той разом із батьком відвідував Захід. Він видався мені недостатньо поважним як на людину його статусу.

«Чотири роки? — подумки здивувалася Вен. — Не може бути, щоб він так довго вдавав лорда Рену. Келсьє втік із Проваль лише позаторік!» Вона пильно придивилася до псевдолорда, але — як завжди — не змогла зауважити в його поведінці жодної хиби.

— Як сильно вона зацікавила хлопця? — запитав Келсьє.

— Він запросив її до танцю, — відказав Сейзед. — Панна Вен виявила розсудливість і відхилила його запрошення. Схоже, їхня зустріч сталася цілком випадково, але я боюся, що вона могла впасти йому в око.

Келсьє гмикнув.

— Ти занадто добре її навчив, Сейзе. Надалі, Вен, намагайся трохи менше причаровувати молодих дворян.

— Чому? — запитала дівчина, намагаючись приховати своє роздратування. — Я гадала, ви хотіли, щоб я всім сподобалася.

— Але не такій важливій особі, як Еленд Венчер, дитино, — відказав лорд Рену. — Ми відправили тебе до двору, щоб ти зав’язувала там знайомства, а не спричиняла скандали.

Келсьє кивнув.

— Венчер молодий, вільний, та ще й спадкоємець могутнього дому. Стосунки з ним можуть завдати нам чимало прикростей. Придворні дами будуть тобі заздрити, а старші чоловіки будуть невдоволені різницею у статусі між вами. Ти відштовхнеш від себе значну частину двору. Якщо ми хочемо добути потрібну інформацію, нам треба, щоб тебе вважали невпевненою, неважливою і — найголовніше — незагрозливою.

— До того ж, — додав лорд Рену, — навряд чи Еленд Венчер щиро зацікавився тобою, дитино. Серед дворян він має репутацію дивака й, мабуть, просто намагається її підтримати несподіваними вчинками.

Вен відчула, як її обличчя спаленіло. «Він, найпевніше, має рацію», — суворо сказала вона собі. І все ж її дратували ці три чоловіки, а насамперед — Келсьє, з його легковажною і безтурботною поведінкою.

— Так, — мовив він, — мабуть, тобі слід цілковито уникати Венчера. Спробуй його образити абощо. Зиркни на нього так люто, як оце ти вмієш.

Вен спідлоба глянула на ватажка.

— Саме так! — розсміявшись, вигукнув він.

Дівчина зціпила зуби, але потім змусила себе заспокоїтися.

— Я бачила на балі свого батька, — сказала вона, сподіваючись відвернути увагу Келсьє та інших від лорда Венчера.

— Справді? — зацікавився ватажок.

Вен кивнула.

— Колись брат показав мені його. Сьогодні я його впізнала.

— У чому річ? — запитав Рену.

— Батько Вен — зобов’язувач, — пояснив Келсьє. — І либонь, впливовий, якщо має достатньо зв’язків, щоб відвідувати такі бали. Тобі відоме його ім’я?

Вен заперечно похитала головою.

— Можеш описати його?

— Ну... поголена голова... татуювання довкола очей...

Келсьє хихотнув у відповідь.

— Якось покажеш мені його, гаразд?

Вен кивнула на знак згоди, і ватажок обернувся до Сейзеда.

— Ти маєш список тих дворян, які запрошували її до танцю?

— Маю, пане Келсьє. Вен сама записала їхні імена. Крім того, на вечері для мажордомів я почув кілька цікавинок.

— Добре, — мовив Келсьє, скинувши поглядом на великий підлоговий годинник у кутку. — Але прибережи їх до завтрашнього ранку. Мені вже треба йти.

— Іти? — стрепенулася Вен. — Але ж ти щойно прийшов!

— Бач, яка кумедна штука, — відказав Келсьє, підморгнувши. — Коли ти приходиш кудись, то потім можеш зробити тільки одне — піти звідти. Іди поспи трохи, ти маєш втомлений вигляд.

Келсьє помахав на прощання й подався геть, весело насвистуючи собі під ніс.

«Він поводиться занадто безтурботно, — подумала Вен. — І занадто потайно. Зазвичай він повідомляє, на кого збирається вчинити напад».

— Мабуть, справді піду до ліжка, — сказала вона, позіхаючи.

Сейзед скинув на неї підозріливим поглядом, але нічого не сказав, бо цієї миті його увагу відвернув Рену, який почав щось тихо говорити до нього. Вен вибігла сходами до своєї кімнати, накинула на плечі марево-плащ і розчинила двері на балкон.

Імла заструменіла до кімнати. Дівчина розвогнила залізо й побачила тьмяно-блакитний промінь, що вказував у далечінь.

«Куди це ви зібралися, пане Келсьє?»

Вен підпалила сталь і «штовхнула» себе в холодну й вогку осінню ніч. Олово поліпшило її зір, але й загострило решту відчуттів, і через це, дихаючи, вона відчувала, як вологе повітря лоскоче горло. Дівчина «відштовхнулася» сильніше від балкона, а тоді злегка «підтягнулася» до сталевої брами внизу. Завдяки цьому маневру вона дугою перелетіла над брамою, а тоді «відштовхнулася» від неї, щоб спрямувати себе далі.

Вен не спускала з ока блакитний промінь, що вказував на Келсьє, і трималася на достатній відстані, щоб лишатися непоміченою. Вона не мала на собі нічого металевого, навіть монет, та ще й палила мідь, щоб приховати алломантію. Виявити себе вона могла хіба що звуком, і тому намагалася пересуватися якомога тихіше.

На її подив, Келсьє не подався до міста. Минувши браму маєтку, він повернув на північ. Вен рушила за ним, опустившись додолу й безгучно побігши по нерівній землі.

«Куди ж він прямує? — збентежено подумала вона. — Обходить Фелліс по краю, щоб дістатись до якогось маєтку на околиці?»

Якийсь час Келсьє рухався далі на північ, а тоді його металевий слід раптом почав тьмяніти. Вен забарилася біля купки присадкуватих дерев. Промінь швидко згасав — це означало, що Келсьє різко прискорився. Вона лайнулася собі під ніс і кинулася за ним.

Блакитний промінь попереду щезав у темряві. Вен зітхнула і сповільнилася. Вона розвогнила залізо, але цього ледве вистачило, щоб помітити слабкий проблиск, який зник у далечині. Ні, їй ніколи не наздогнати Келсьє.

Одначе розпалене залізо виявило їй дещо інше. Насупившись, Вен пішла далі й натрапила на нерухоме джерело металу — два невеличкі бронзові бруски, вбиті в землю на відстані кількох футів один від одного. Вона «потягом» висмикнула один і взяла його в руку, а тоді поглянула на північ, у вировиння імли.

«Він стрибає, — здогадалася дівчина. — Але навіщо?» Стрибками можна було рухатися швидше, авжеж, але який у цьому сенс? Адже попереду була гола пустка.

«Якщо тільки...»

Вона пішла далі й невдовзі натрапила на ще одну пару бронзових брусків у землі. Вен озирнулася. У темряві важко було сказати напевне, але видавалося, що бруски утворювали лінію, яка тягнулася просто до Лютаделя.

«То ось як він це робить», — подумала дівчина. Келсьє мав дивовижну здатність переміщуватися між Лютаделем і Феллісом із неймовірною швидкістю. Раніше Вен гадала, що він користується кіньми, але, схоже, існував кращий спосіб. Він — а може, хтось інший ще до нього — проклав алломантичну дорогу між двома містами.

Дівчина стиснула в руці підібраний шматок металу — на той випадок, якщо вона помилилася і треба буде пом’якшити падіння, — стала перед другою парою брусків і злинула в повітря.

Розвогнивши сталь, Вен «відштовхувалася» щосили, намагаючись злетіти якнайвище. Водночас вона запалила залізо, шукаючи наступні джерела металу. Невдовзі ті знайшлися: два — просто на півночі і ще по одному — обабіч неї на деякій віддалі.

«Ті бічні — уточнюють напрямок», — збагнула Вен. Щоб лишитися на бронзовій магістралі, треба було рухатися прямо на північ. Вона взяла трохи ліворуч, щоб пролетіти точно посередині між бічними дороговказами, а тоді знову скочила вперед довгою дугою.

Вен швидко призвичаїлася, перестрибуючи від точки до точки й не опускаючись до землі. За кілька хвилин вона вловила ритм так добре, що майже не потребувала звірятися з бічними вказівниками.

Вона стрімко мчала над пустельною місцевістю. Імла розтікалася перед нею, а марево-плащ лопотів і маяв за спиною. Попри це, дівчина намагалася пришвидшитися ще. Вона згаяла забагато часу, вивчаючи бронзову дорогу. Потрібно було наздогнати Келсьє; інакше, діставшись до Лютаделя, вона не знатиме, де його там шукати.

Вен стала перекидати себе від точки до точки із шаленою швидкістю, відчайдушно видивляючись якусь ознаку алломантичного руху. Хвилин за десять попереду нарешті засвітився блакитний промінь, що вказував радше вгору, ніж униз, на бруски. Дівчина полегшено відітхнула.

А тоді з’явився другий промінь. І третій.

Вен насупилася й опустилась, із приглушеним звуком вдарившись ногами об землю. Вона розвогнила олово, і в темряві перед нею постало якесь чорне громаддя з кулями іскристого світла нагорі.

«Невже міські мури? — вражено подумала Вен. — Так швидко? Я подолала цю дорогу вдвічі швидше, ніж вершник на коні!»

Утім, це означало, що вона загубила Келсьє. Невдоволено суплячись, дівчина вистрибнула на верхівку муру, скориставшись шматком металу, який несла з собою. Щойно ставши на мокре каміння, вона обернулася й «потягнула» залишений брусок. Той ускочив у її наставлену руку. Відтак Вен перейшла на другий бік, застрибнула на кам’яний парапет і, присівши навпочіпки, обвела місто очима.

«Що тепер? — роздратовано подумала вона. — Вертатися назад до Фелліса? Чи заскочити до столярні: може, Келсьє подався туди?»

Якусь хвилю вона сиділа, вагаючись, а тоді зіскочила з муру і взялася безцільно мандрувати дахами. Вен «відштовхувалася» від віконних клямок та інших металевих предметів, а коли треба було стрибнути на довшу відстань, користувалася бронзовим бруском, потім «притягуючи» його назад у руку. Лише спинившись, вона збагнула, куди саме підсвідомо прямувала.

Перед нею в темряві здіймався величезний замок Венчерів. Вапнякові вогні були погашені, і лише кілька примарних смолоскипів горіло на сторожових постах.

Вен присіла навпочіпки на краю даху, намагаючись зрозуміти, що привело її знову до цієї фортеці. Холодний вітер шарпав волосся й плащ, а на щоку начебто впали кілька краплин дощу. Дівчина сиділа так тривалий час, відчуваючи, як починають мерзнути пальці ніг.

Ураз вона помітила якийсь рух праворуч. Вона миттю припала до даху й розвогнила олово.

Зовсім поруч, за кілька будинків від неї, у тьмяному довколишньому освітленні на даху сидів Келсьє. Схоже, він її не помітив. Ватажок споглядав фортецю, але був задалеко, щоб вона могла роздивитися вираз його обличчя.

Вен з підозрою спостерігала за ним. Келсьє не надав ваги її розмові з Елендом, але, може, насправді занепокоївся більше, ніж показав. Дівчина раптом завмерла, відчувши укол страху.

«Що як він тут, щоб убити Еленда?» Вбивство спадкоємця Великого дому неодмінно створило б напругу серед дворянства.

Вен з острахом чекала. Проте Келсьє врешті-решт підвівся й рушив геть. «Відштовхнувшись» від даху, він злинув у повітря.

Вен викинула бронзовий брусок — він би її виказав — і кинулася за ватажком. Розпалене залізо давало змогу бачити блакитні лінії, кінці яких рухалися віддалік, і, сповнена рішучості цього разу не загубити Келсьє, вона поквапно перестрибнула через вулицю й «відштовхнулася» від ґраток водостоку.

Ватажок рухався до середмістя. Вен замислилася, намагаючись відгадати його наміри. У тому напрямку був замок Ерікеллерів, чий дім був найбільшим постачальником зброї. Може, він задумав якось порушити їхнє постачання, щоб підняти важливість дому Рену для тутешнього дворянства?

Вен спинилась на даху та завагалася, спостерігаючи, як Келсьє мчить у ніч. «Він знову рухається швидко. Я...»

Чиясь рука лягла їй на плече.

Вен зойкнула й відскочила назад, розвогнюючи п’ютер.

Келсьє дивився на неї, звівши брови.

— Здається мені, ви мали б бути в ліжку, юна панянко.

Вен глянула в бік блакитного променя.

— Але ж...

— Мій капшук, — усміхаючись, пояснив Келсьє. — Добрий злодій краде спритні трюки так само легко, як скринці. Я став обережнішим після того, як ти простежила за мною минулого тижня. Спершу я гадав, що це з-імли-народжений Венчерів.

— А вони мають з-імли-народжених?

— Я певен, що мають, — відказав Келсьє. — У більшості Великих домів вони є. Утім, твій друг Еленд — не один із них. Він навіть не імлистий.

— Звідки ти знаєш? Може, він приховує свої здібності?

Келсьє похитав головою.

— Кілька років тому він мало не загинув під час нападу — якби він володів алломантичною силою, то, безперечно, виявив би її тоді.

Вен кивнула, не підводячи очей.

Ватажок зітхнув і сів на край похилого череп’яного даху, звісивши одну ногу.

— Сідай.

Вен улаштувалася на протилежному схилі. Над ними невпинно вирувала холодна імла, почав сіятися дрібний дощ — хоча, якщо порівнювати зі звичною нічною вологістю, він мало що змінив.

— Так не годиться, Вен. Не можна, щоб ти весь час ходила хвостиком за мною, — мовив Келсьє. — Пам’ятаєш нашу розмову про довіру?

— Якби ти довіряв мені, то сказав би, куди йдеш.

— Не обов’язково, — відповів Келсьє. — Може, я просто не хочу, щоб ти та інші хвилювалися за мене.

— Усе, що ти робиш, — небезпечне, — зауважила Вен. — Чого б то ми мали хвилюватися більше, якби ти розказав нам деталі?

— Деякі справи небезпечніші за інші, — тихо відказав Келсьє.

Вен знову поглянула в той бік, куди прямував ватажок. До середмістя.

До Кредік-Шо, Пагорба Тисячі Шпилів. До палацу імператора.

— Ти хочеш битися з Паном Всевладарем! — здогадалася Вен. — Минулого тижня ти сказав, що збираєшся його навідати.

— «Навідати» — це, мабуть, не зовсім точно сказано, — відповів Келсьє. — Я планую пробратися до палацу і щиро сподіваюся, що не наскочу на Пана Всевладаря. Я ще не готовий до зустрічі з ним. Хай там як, а ти негайно вирушаєш до столярні.

Вен кивнула.

Келсьє нахмурився.

— Ти таки збираєшся піти за мною, еге ж?

Вен повагалася, а тоді знову кивнула.

— Чому?

— Бо я хочу допомогти, — тихо відказала дівчина. — Поки що моя роль у цьому всьому зводиться головно до відвідування балів. Але я з-імли-народжена — ти сам мене вчив. Я не збираюся відсиджуватися й чекати, щоб інші виконували небезпечну роботу, поки я лише їм і спостерігаю за тим, як люди танцюють.

— Те, що ти робиш на цих балах, — дуже важливо, — відказав Келсьє.

Вен кивнула й опустила очі. Нехай рушає собі, а тоді вона піде за ним назирці. Почасти причина справді полягала в тому, що вона сказала, — Вен починала почувати себе частиною цього товариства, і це було щось таке, чого вона раніше ніколи не знала. Вона хотіла брати участь у тому, що відбувається, хотіла допомогти.

З іншого боку, щось нашіптувало їй, що Келсьє не розповідає всього. Може, він довіряв їй, а може, й ні. Так чи інак, він явно мав таємниці. І ці таємниці стосувалися Одинадцятого металу, а отже — і Пана Всевладаря.

Келсьє зазирнув їй в очі й, мабуть, побачив там твердий намір. Він зітхнув і відхилився назад.

— Вен, я не жартую! Ти не можеш піти зі мною.

— Чому ні? — запитала вона, не криючись. — Якщо те, що ти робиш, таке небезпечне, то хіба не краще, щоб іще один з-імли-народжений прикривав тобі спину?

— Ти ще не знаєш усіх металів, — заперечив Келсьє.

— Лише тому, що ти мене не навчив.

— Тобі потрібно більше вправлятися.

— А де мені вправлятися, якщо не на справі? — відказала Вен. — Брат, щоб навчити красти, брав мене з собою на грабіжки.

Ватажок похитав головою.

— Це надто небезпечно.

— Келсьє, — мовила вона серйозним тоном. — Ми плануємо знищити Останню імперію. Я в будь-якому разі не плекаю надій дожити до кінця цього року. Ти постійно торочиш іншим, яка це велика перевага — мати у ватазі двох з-імли-народжених. Що ж, ніякої переваги не буде, якщо ти не дозволиш мені бути з-імли-народженою. Скільки ще ти збираєшся чекати? Поки я не буду «готова»? Я сумніваюся, що це коли-небудь станеться.

Якусь хвилю Келсьє пильно дивився на неї, а тоді всміхнувся.

— Коли ми вперше зустрілися, я мало не силою мусив витягати з тебе по слову. А тепер ти читаєш мені нотацію.

Вен почервоніла. Келсьє зітхнув, сягнув рукою під плащ і щось дістав звідти.

— Не можу повірити, що я взагалі розглядаю таку можливість, — пробурмотів він, простягаючи їй шматочок металу.

Вен уважно роздивилася крихітну сріблясту кульку. Дзеркально-блискуча, вона здавалася краплиною рідини, але була тверда на дотик.

— Це атій, — пояснив Келсьє, — десятий і наймогутніший з відомих алломантичних металів. Ця намистинка варта більше, ніж увесь той капшук зі скринцями, які я тобі віддав.

— Така крихітна? — здивувалася дівчина.

Келсьє кивнув.

— Увесь атій видобувають лише в одному місці — Гатсінських проваллях. Пан Всевладар контролює його видобуток і розподіл. Великі доми щомісяця купують виділену їм частку, і завдяки цьому імператор тримає їх у руках. Ну ж бо, ковтай його.

Вен нерішуче дивилася на дрібку металу, невпевнена, чи слід марнувати щось таке цінне.

— Його все одно не продати, — сказав Келсьє. — Деякі злодійські ватаги намагалися, але їх швидко вистежили і стратили. Пан Всевладар ревно пильнує своїх запасів атію.

Вен ковтнула метал і відразу ж відчула всередині нове джерело сили.

— Добре, — мовив Келсьє, підводячись. — Підпали його, коли я почну рухатися.

Вона кивнула. Щойно він рушив, дівчина потягнулася до джерела новонабутої сили й підпалила атій.

Обриси Келсьє немовби втратили чіткість, а тоді прозірчастий, примарний силует виник у імлі перед ним. Постать була достоту схожа на нього й ішла за кілька кроків попереду. Від двійника до Келсьє вервечкою тяглися ледь-ледь помітні післяобрази.

Це було наче... тінь навпаки. Двійник робив точнісінько те саме, що й Келсьє — тільки раніше за нього. Образ обернувся, і після цього обернувся ватажок.

Губи двійника заворушилися, і за мить Келсьє заговорив:

— Атій дозволяє тобі зазирнути в майбутнє. Точніше, він дає тобі змогу побачити, що люди будуть робити найближчої миті. Крім того, він загострює мислення, щоб ти могла сприйняти нову інформацію і відреагувати швидше й зосередженіше.

Тінь зупинилася, ватажок ступив ще кілька кроків і теж став. Зненацька тінь простягла руку й ударила Вен. Дівчина інстинктивно здійняла власну руку, коли Келсьє тільки почав рухатися, і відбила удар.

— Поки ти спалюєш атій, — сказав він, — тебе неможливо заскочити зненацька. Ти можеш виставити кинджал, знаючи напевне, що супротивник сам на нього наштрикнеться. Можеш із легкістю уникати атак, адже бачитимеш, куди спрямований кожен удар. Атій робить тебе майже непереможною. Він посилює твій розум так, щоб ти змогла скористатися тим, що бачиш.

Раптом із тіла Келсьє вихопилися десятки різних образів і стрибнули врізнобіч — деякі ходили дахом, інші злітали в повітря. Вен відпустила його руку, підвелася і спантеличено відступила назад.

— Тепер я теж спалюю атій, — пояснив Келсьє. — Я бачу, що ти збираєшся робити, і це змінює те, що я збираюся робити, — а це своєю чергою змінює те, що збираєшся робити ти. Ці образи відображають кожну з наших можливих дій.

— Це заплутує, — відказала Вен, спостерігаючи за божевільною мішаниною образів: старіші постійно щезали, нові постійно з’являлися.

Келсьє кивнув.

— Єдиний спосіб здолати алломанта, що спалює атій, це самому підпалити його — тоді жоден із вас не матиме переваги.

Раптом образи зникли.

— Що ти зробив? — збентежено запитала дівчина.

— Нічого, — відказав Келсьє. — Очевидно, твій атій вигорів. Вен здивовано усвідомила, що він має рацію: атій закінчився. — Він так швидко згоряє!

Ватажок притакнув порухом голови і знову сів.

— Мабуть, це вперше ти так швидко спустила на вітер цілий статок, еге ж?

Вен ошелешено кивнула.

— Це видається таким марнотратством.

Келсьє стенув плечима.

— Атій цінний лише своєю алломантичною силою. Якби ми його не спалювали, він не був би вартим такого багатства. А спалюючи його, ми збільшуємо на нього попит. Це цікава взаємозалежність — за нагоди попитай Гема про неї. Він полюбляє розмови про ринок атію. У будь-якому разі, кожен з-імли-народжений, з яким ти зіштовхнешся, найпевніше, матиме атій. Однак застосовуватиме його неохоче. До того ж його не ковтають заздалегідь: атій нетривкий, і шлунковий сік розчинить його за кілька годин. Тож тобі треба знайти баланс між ощадливістю й ефективністю. Коли здається, що твій противник використовує атій, тобі слід теж скористатися своїм. Але пильнуй, щоб ворог тебе не ошукав, змусивши витратити запас атію раніше від нього.

Вен знову кивнула.

— Це означає, що ти береш мене з собою?

— Мабуть, я пошкодую про це, — зітхнувши, відказав Келсьє. — Однак я не бачу жодного способу, як змусити тебе лишитися — хіба що міцно зв’язати. Але попереджаю тебе, Вен. Це може бути небезпечно. Украй небезпечно. Я не маю наміру зустрічатися з Паном Всевладарем, але я збираюся пробратися в його твердиню. Мені здається, я знаю, де шукати ключ до перемоги над ним.

Келсьє підкликав її помахом руки, і Вен, усміхнувшись, підступила до нього. Він сягнув до кишені, дістав звідти пляшечку і простягнув її дівчині. Від звичайних алломантичних флаконів цей відрізнявся лише тим, що всередині в рідині плавала тільки одна дрібка металу. Атієва намистина була в кілька разів більша за ту, яку Келсьє давав їй на пробу.

— Тільки не використовуй її без крайньої потреби, — застеріг ватажок. — Тобі потрібні ще якісь метали?

— Так, я спалила майже всю сталь, щоб дістатися сюди.

Келсьє простягнув їй ще один флакон.

— Ходімо, спершу заберемо мій капшук із монетами.

14

Часом мені здається, що я божеволію.

Може, це через те знання, що тисне на мене, — знання, що я мушу якось утримати на своїх плечах тягар усього світу. Може, через смерті, які я бачив, і через друзів, яких я втратив. Друзів, яких змушений був убити.

Хай там як, а іноді я бачу тіні, що переслідують мене. Темні створіння, яких я не розумію і не хочу розуміти. Може, вони — якийсь виплід мого виснаженого розуму?

Невдовзі після того як вони знайшли капшук, пішов дощ. Хоч і не надто сильний, він, здавалося, трохи розігнав імлу. Вен задрижала й натягнула каптур. Вона сиділа навпочіпки на даху біля Келсьє. Той не звертав уваги на негоду, тож не звертала й вона. Трохи вологи не зашкодить — а можливо, навіть допоможе, адже шум дощу приховає їхні кроки.

Перед ними здіймався Кредік-Шо. Гострі шпилі та прямовисні вежі скидалися в темряві на чорні кігті. Вони значно різнилися за товщиною — у деяких цілком могли вміститися сходові прогони й великі покої, інші ж були просто тонкими сталевими стрижнями, що стриміли, впинаючись у небо. Це розмаїття надавало палацу якоїсь спотвореної нецентральної симетрії — майже рівноваги.

У вологій імлистій пітьмі шпилі та вежі мали лиховісний вигляд — немов почорнілий від попелу кістяк давно зотлілого велетня. Дивлячись на них, Вен мовби відчула щось... якусь пригніченість, неначе зблизька палац висмоктував із неї всю надію.

— Наша мета — комплекс переходів біля основи одного з дальніх шпилів праворуч, — мовив Келсьє так тихо, що Вен ледве почула його крізь шелест дощу. — Нам потрібно дістатися до кімнати в самому центрі того комплексу.

— А що в ній?

— Не знаю, — відказав ватажок. — Саме це ми й маємо довідатися. Кожного третього дня — і сьогодні не один із них — Пан Всевладар відвідує цю кімнату. Він перебуває там три години, а тоді йде. Якось я вже намагався дістатися туди. Три роки тому.

— Та твоя справа, — прошепотіла Вен. — Коли тебе...

— Коли мене спіймали, — докінчив Келсьє. — Так. Тоді ми думали, що в тій кімнаті Пан Всевладар зберігає свої багатства. Тепер я гадаю, що ми помилялися, але мені все одно цікаво дізнатися. Те, як регулярно він навідується туди... це так дивно. Щось у тій кімнаті є, Вен. Щось важливе. Можливо, там ховається таємниця його могутності й безсмертя.

— А нам що до того? — запитала Вен. — У тебе ж є Одинадцятий метал, яким його можна перемогти, хіба ні?

Келсьє злегка нахмурився. Дівчина чекала на відповідь, але не отримала її.

— Минулого разу мені не вдалося, Вен, — сказав ватажок натомість. — Ми підібралися близько, але все йшло занадто легко. Коли ми дісталися до кімнати, перед нею стояли інквізитори. Чекали на нас.

— Хтось попередив їх?

Келсьє кивнув.

— Ми планували цю роботу кілька місяців. Можливо, ми були занадто впевнені в собі, але не без причини. Мара і я були найкращими — усе мало пройти гладко, — він обернувся до Вен. — Сьогодні я не маю жодного плану. Ми просто зайдемо... заспокоїмо кожного, хто спробує нас зупинити, а тоді вдеремося до тої кімнати.

Вен мовчки сиділа, відчуваючи, як холодні краплі дощу падають на вологі руки. Відтак кивнула.

Келсьє ледь усміхнувся.

— Жодних заперечень?

Вен похитала головою.

— Я сама напросилася. Не мені тепер заперечувати.

Келсьє хихотнув.

— Мабуть, я забагато часу проводжу з Бризом, Доки хтось не скаже, що я збожеволів, мені здається, що щось негаразд.

Вен стенула плечима. Однак коли вони рушили дахом, гнітюче відчуття, яке йшло від Кредік-Шо, з’явилося знову.

— Там щось не так, Келсьє, — сказала вона. — Палац видається якимось... лихим.

— Це Пан Всевладар, — відповів ватажок. — Він — неймовірно могутній гамівник і випромінює алломантичні хвилі, що притлумлюють емоції кожного, хто наближається до палацу. Підпали мідь, вона зробить тебе невразливою.

Вен послухалася поради, і відчуття негайно зникло.

— Допомогло? — запитав Келсьє.

Дівчина кивнула.

— От і добре, — мовив він і дав їй жменю монет. — Не відходь від мене і тримай атій напохваті — про всяк випадок.

Із цими словами він зістрибнув із даху. Вен кинулася за ним, стрічки її плаща замаяли позаду, стріпуючи дощові краплі. Падаючи, вона розпалила п’ютер і приземлилася на зміцнені алломанією ноги.

Келсьє кинувся вперед, і Вен помчала за ним. Бігти так швидко слизькою від дощу бруківкою було б небезпечно, але посилені п’ютером м’язи працювали з легкістю й точністю, бездоганно підтримуючи рівновагу. Вона мчала крізь вогку, імлисту ніч, спалюючи олово й мідь: перший метал — щоб бачити, другий — щоб приховати себе.

Келсьє обігнув палацовий комплекс. Дивно, але довкола будівлі не було зовнішнього муру. «Звісно, що не було. Хто ж наважиться напасти на Пана Всевладаря?»

Пагорб Тисячі Шпилів оточувала тільки брукована площа. Жодне дерево, жоден кущик, жодна будівля не відвертали уваги від того бентежливо-асиметричного нагромадження флігелів, веж і шпилів, яким був Кредік-Шо.

— Гайда, — прошепотів Келсьє, і Вен почула його завдяки оловослуху.

Він обернувся й кинувся до приземкуватої, схожої на бункер прибудови. Підбігши, Вен побачила двох вартових, що стояли обабіч оздоблених різьбленнями великих, як брама, дверей.

Келсьє блискавкою метнувся до них і відразу перетяв одному горло. Другий хотів закричати, але ватажок підстрибнув і вгатив його обома ногами в груди. Від удару надлюдської сили вартового відкинуло назад, він торохнувся об стіну й важко осунувся на землю. Наступної миті Келсьє вже був на ногах і, кинувшись на двері, виважив їх плечем.

З кам’яного коридору попереду цідилося кволе світло ліхтаря. Ватажок пірнув усередину. Вен пригасила олово й скрадливим бігом рушила за ним. Серце її несамовито калатало. Ще ніколи за все своє злодійське життя вона не витворяла такого. Тихцем обікрасти чи обшахрувати — це одна річ, і зовсім інша — вдертися силою і вбивати. Біжучи за Келсьє вглиб коридору — їхні черевики й плащі лишали на гладенькому камені мокрі сліди, — Вен нервово дістала скляний кинджал і стиснула його обмотане шкірою руків’я у спітнілій долоні.

Просто перед ними з кімнати, що, схоже, була вартівнею, у коридор вийшов якийсь чоловік. Келсьє стрибнув уперед, зацідив солдатові ліктем у живіт, а тоді вдарив його об стіну. Перш ніж тіло вартового впало на підлогу, ватажок уже ввірвався до кімнати.

Вен поквапилася за ним і вскочила в хаос. Келсьє «притягнув» з кутка кімнати металевий канделябр й узявся вертіти ним, збиваючи з ніг одного солдата за іншим. Вартові репетували, безладно метушилися й хапали бойові палиці, що лежали під стіною. Стіл із рештками їжі перекинули вбік, щоб звільнити місце для бою.

Один із солдатів обернувся до Вен, і дівчина зреагувала без роздумів — запаливши сталь, жбурнула жменю монет і «штовхнула» їх. Монети вистрілили у вартового і вп’ялися йому в тіло. Чоловік упав.

Вен підпалила залізо й «притягнула» закривавлені монети до себе. Відтак обернулася й сипонула ними, вражаючи ще трьох солдатів. Останнього своєю імпровізованою зброєю поклав Келсьє.

«Я щойно вбила чотирьох чоловіків», — ошелешено подумала дівчина. Досі вбивства завжди брав на себе Рін.

Позаду почувся шум. Вен різко обернулася й побачила ще один загін солдатів, що вбігали крізь інші двері. Келсьє кинув канделябр і ступив наперед. Раптом чотири ліхтарі, що освітлювали кімнату, зірвалися з тримачів і полетіли просто на нього. Він ухилився вбік, і ліхтарі розбилися один об одний.

У кімнаті запала темрява. Вен підпалила олово, і її очі миттю призвичаїлися до світла з коридору. Вартові, однак, збентежено завмерли на місці.

Наступної миті Келсьє вже був поміж них. У темряві зблиснули кинджали. Пролунали крики. А тоді все стихло.

Вен стояла, оточена смертю. Закривавлені монети випали з її занімілих пальців. Однак другою долонею вона міцно стискала кинджал, бодай для того, щоб угамувати дрож у руці.

Вона аж підскочила, коли Келсьє поклав руку їй на плече.

— То були лихі люди, Вен, — сказав він. — Кожен скаа глибоко в душі знає, що взяти зброю і стати на оборону Останньої імперії — це найтяжчий злочин.

Вен отупіло кивнула. Вона почувалася... неправильно. Можливо, через усі ці смерті. Але тепер, опинившись усередині будівлі, вона могла заприсягтися, що знову відчуває силу Пана Всевладаря. Щось наче «штовхало» її емоції, гнітило її, навіть попри запалену мідь.

— Ходімо. У нас мало часу.

Келсьє рушив, легко перестрибуючи через трупи. Вен механічно пішла за ним.

«Я змусила його взяти мене, — подумала вона. — Я хотіла битися як він. Мені доведеться звикати до цього».

Вони вбігли у другий коридор, і Келсьє підстрибнув у повітря, а тоді полетів уперед. Вен повторила його рухи: підскочила і, знайшовши «якір» у глибині коридору, «потягнула» себе до нього.

Бічні коридори пролітали повз неї, а повітря ревіло в підсилених оловом вухах. Попереду знову з’явилися двоє солдатів. Першого Келсьє вдарив ногами, потім перевернувся в повітрі й угородив кинджал другому в шию. Обидва повалилися додолу.

«Нічого металевого, — подумала Вен, опускаючись на підлогу. — Ніхто з вартових не має на собі нічого металевого». Це були ті, кого називають туманобійниками. Люди, навчені битися з алломантами.

Келсьє пірнув у бічний коридор, і Вен довелося прискоритися, щоб не відстати від нього. Вона розвогнила п’ютер, щоб змусити ноги працювати швидше. Але Келсьє раптом зупинився, і Вен ледве загальмувала біля нього. Праворуч відкривався арковий прохід, у якому горіло світло значно яскравіше, ніж тс, яке давали невеличкі ліхтарі в коридорі. Вен загасила олово, слідом за Келсьє пройшла крізь прохід і опинилася у величезній склепінчастій залі.

У кутах зали стояли шість жаровень, у яких палало відкрите полум’я. На відміну від голих коридорів, тут стіни були оздоблені інкрустаціями зі срібла. Кожна, вочевидь, зображала життя Пана Всевладаря, як і ті вікна в замку Венчерів. Утім, ці картини видавалися менш абстрактними. Вона побачила на них гору. Велику печеру. Водойму, виповнену світлом.

І щось темне-темне.

Келсьє рушив уперед, і Вен обернулася в його бік. Посередині зали здіймалася невеличка споруда — будівля всередині будівлі. Оздоблений плавними візерунками, одноповерховий будиночок із різьбленого каменю поважно стояв перед ними. Уся ця тиха й порожня зала справляла на Вен якесь дивне враження урочистості.

Келсьє прямував далі, ляпаючи босими ногами по гладенькому чорному мармуру. Вен пішла за ним, нервово скрадаючись — зала видавалася безлюдною, але десь мали бути інші вартові. Ватажок підступив до великих дубових дверей внутрішнього будиночка. Їхню поверхню вкривали невідомі Вен письмена. Келсьє простягнув руку й відчинив двері.

Усередині стояв сталевий інквізитор. Нелюд посміхнувся, і губи його скривилися в моторошній гримасі під двома грубими штирями, забитими в очі.

Келсьє завмер на мить, а тоді закричав:

— Тікай, Вен!

Інквізитор викинув руку і схопив його за горло.

Вен заціпеніла. З аркових проходів обабіч неї вийшли ще двоє інквізиторів у чорних балахонах. Високі, жилаві, з лисими головами, в очницях — металеві стрижні, довкола них — химерні міністерські тату.

Перший інквізитор, тримаючи Келсьє за горло, підняв його в повітря.

— Келсьє, Уцілілий в Гатсіні, — скреготливим голосом промовив нелюд і обернувся до Вен. — І... ти. Я шукав тебе, мішано-кровна. Я вб’ю твого приятеля швидко, якщо скажеш, хто породив тебе.

Келсьє захрипів, судомно ковтаючи повітря й силкуючись розтиснути інквізиторові пальці. Нелюд обернув голову й поглянув очима-штирями на свого бранця. Той захрипів знову, немовби намагаючись щось сказати, і зацікавлений інквізитор підтягнув його ближче до себе.

Рука Келсьє метнулася вперед і ввігнала кинджал в шию інквізиторові. Той поточився, і Келсьє щосили вгатив йому кулаком у передпліччя. Гучно тріснула кістка, й інквізитор випустив з-імли-народженого, що, заходячись кашлем, упав на дзеркальну мармурову підлогу.

Хапаючи ротом повітря, Келсьє глянув на Вен несамовитими очима.

— Я сказав, тікай! — прохрипів він, кидаючи щось їй.

Вен простягнула руку, щоб спіймати капшук із монетами, але той смикнувся в повітрі й різко рвонув уперед. Дівчина враз усвідомила, що Келсьє кидав капшук не їй, а в неї.

Мішечок ударив її в груди, і алломантичним «поштовхом» її кинуло через усю залу, повз двох заскочених зненацька інквізиторів. Вен незграбно впала на мармурову підлогу і ще трохи проїхалася по ній поковзом.

Дещо ошелешена, вона підвела голову. Келсьє по той бік зали звівся на ноги. Головний інквізитор, схоже, не надто переймався кинджалом у шиї. Інші два заступали дорогу до Келсьє. Один із них поглянув у її бік, і Вен всипало морозом від його жаского неприродного погляду.

— ТІКАЙ! — розляглося луною попід склепінням.

Цього разу Вен нарешті почула.

Насилу звівшись на ноги — страх приголомшував її, горлав до неї, змушував рухатися, — вона кинулася до найближчого проходу, навіть не знаючи напевне, чи це той самий, крізь який вони потрапили сюди. Вона стиснула в руці капшук із монетами й підпалила залізо, відчайдушно шукаючи якийсь «якір» у глибині коридору.

«Треба вибратися звідси!»

Вен вхопилася за перший-ліпший промінь і «потягнула», відриваючи себе від підлоги. Вона полетіла коридором на карколомній швидкості, від жаху щосили розвогнюючи залізо.

Зненацька її смикнуло, і все довкола завертілося. Вен незграбно впала, ударившись головою об камінь. Причмелена, вона лежала, намагаючись збагнути, що сталося. Капшук із монетами... хтось «потягнув» за нього, щоб зупинити її.

Вен перекотилася й побачила темну постать, що мчить коридором. Просторий балахон майнув, коли інквізитор легко опустився на підлогу неподалік дівчини й рушив до неї. Обличчя його не виражало жодних емоцій.

Вен розвогнила олово і п’ютер, щоб прояснити розум і відігнати біль. Вона жбурнула кілька монет і «штовхнула» їх у бік інквізитора.

Той здійняв руку — і монети зависли в повітрі, а Вен зненацька відкинуло назад власним «поштовхом». Дівчина безладно покотилася по кам’яній підлозі, силкуючись якось загальмувати.

Нарешті спинившись, вона почула, як монети із дзенькотом упали на підлогу. Вен труснула головою, відчуваючи, як з десяток нових ран і синців печуть по всьому тілу. Інквізитор переступив через монети, плавною ходою наближаючись до неї.

«Треба втікати!» Навіть Келсьє боявся битися з інквізитором. Якщо він не міг перемогти цю істоту, то які шанси мала Вен?

Жодних. Вона кинула капшук, скочила на ноги, а тоді побігла й пірнула в перші двері, які побачила. Кімната за ними була безлюдна, але посередині стояв золотий вівтар, що разом із чотирма канделябрами по кутах і купою іншого релігійного начиння займали майже все місце.

Вен обернулась і, пригадавши трюк Келсьє, «притягнула» канделябр. Інквізитор ступив на поріг, а тоді, майже приємно здивований, підняв руку і з легкістю вирвав свічник із її пальців алломантичним «потягом».

«Який він дужий!» — нажахано подумала Вен. Мабуть, інквізитор урівноважував себе, «тягнучи» за ліхтарні тримачі позаду. Його залізний «потяг» був значно сильніший, ніж у Келсьє.

Злегка «підтягнувшись», Вен перестрибнула через вівтар. Інквізитор, стоячи у дверях, сягнув рукою до чаші на невисокому стовпчику й дістав звідти жменю якихось маленьких металевих трикутничків. Вони мали гострі краї і відразу порізали йому долоню в кількох місцях. Нелюд не звернув на порізи уваги і здійняв скривавлену руку в напрямку до Вен.

Дівчина вереснула й сховалася за вівтарем, тимчасом як гострі шматочки металу вдарилися об стіну позаду.

— Тобі нікуди тікати, — промовив інквізитор скрипучим голосом. — Ходімо зі мною.

Вен роззирнулася. Іншого виходу з кімнати не було. Дівчина виглянула з-за вівтаря, і їй в обличчя відразу полетів металевий трикутник. Вона «відштовхнула» його, але інквізитор був надто сильний. Їй довелося пригнутися, щоб шматок металу пролетів над головою, інакше сила противника пришпилила б її до стіни.

«Мені треба щось, щоб затулитися. Щось неметалеве».

Вона почула, як інквізитор заходить до кімнати, і тоді знайшла те, що їй було потрібно — велику книгу в шкіряній оправі, що лежала біля вівтаря. Вен схопила її, а тоді завагалася на мить. Навіщо їй багатство, якщо вона помре? Дівчина дістала флакон, якого їй дав Келсьє, ковтнула атій і підпалила його.

Атієва тінь інквізитора виступила з-за вівтаря, а за мить те саме зробив і він сам. Тінь розтулила долоню, і у Вен полетів рій крихітних прозорих кинджалів.

Вона здійняла книгу перед тіньовими кинджалами саме тоді, коли в неї полетіли справжні. Усі вони глибоко вгрузли зазубленими гостряками в шкіряну палітурку.

Інквізитор на якусь мить завмер, і Вен була винагороджена виразом чогось схожого на збентеження, яке з’явилося на потворному обличчі нелюда. А потім із його тіла враз вихопилася сотня тіньових образів.

«Пане Всевладарю!» — подумала дівчина. Інквізитор теж мав атій.

Не марнуючи часу на роздуми про це, Вен перестрибнула через вівтар, прихопивши з собою книгу для захисту від наступних атак, і кинулася в коридор. Інквізитор обернувся, стежачи за нею очима-штирями.

У коридорі на неї вже чекав загін солдатів. На щастя, кожен із них мав тінь із майбутнього. Вен шаснула повз них, краєм ока стежачи, куди припадуть їхні удари, і таким чином уникаючи атак кільканадцяти чоловіків. На мить дівчина майже забула про біль і страх — вони поступилися місцем неймовірному відчуттю сили. Вона без жодних зусиль уникала ударів: палиці свистіли над нею і повз неї, але щоразу хибили на якусь дещицю. Вона була непереможна.

Вен дзиґою проскочила крізь стрій солдатів, навіть не намагаючись їх поранити чи вбити — вона прагнула лише втекти. Минувши останнього чоловіка, вона повернула за ріг.

Другий інквізитор, оточений тінями-образами, підступив до неї і вдарив чимось гострим у бік.

Дівчина ахнула від болю. Нелюд із відразливим звуком висмикнув зброю з її тіла — це виявилася довга палиця з обсидіановим лезом на кінці. Вен схопилася за бік і поточилася назад, із жахом відчуваючи, як із рани тече тепла кров.

Інквізитор видавався знайомим. «Це той перший, із будиночка, — подумала вона крізь біль. — Це значить... що Келсьє мертвий?»

— Хто твій батько? — запитав інквізитор.

Вен притискала долоню до боку, намагаючись зупинити кровотечу. Рана була велика. Вона бачила такі рани раніше. Від них завжди помирали.

Однак вона досі стояла. «П’ютер, — промайнула думка в її ошелешеному розумі. — Розвогни п’ютер!»

Вона так і вчинила, і метал додав їй сили, давши змогу триматися на ногах. Солдати розступилися, пропускаючи другого інквізитора, що наближався до неї збоку. Вен нажахано переводила погляд з одного противника на другого. Обоє наближалися до неї, а крізь її пальці додолу стікала кров. Перший інквізитор досі тримав обсидіановий топірець, лезо якого було червоне від крові. Крові Вен.

«Схоже, я помру», — налякано подумала дівчина.

Аж раптом оловослухом вона почула шум. Ледве чутний стукіт дощу, який долинув звідкілясь іззаду. Вен рвучко обернулася, кинулась у найближчі двері й на протилежному боці кімнати побачила великий арковий прохід. По підлозі кімнати розтікалася імла, а зовні дощ лопотів по камінню.

«Мабуть, звідти прийшли солдати», — подумала дівчина. Вона далі розвогнювала п’ютер, вражена тим, як добре досі працює її тіло. Затинаючись, вона вибігла під дощ, інстинктивно притискаючи до грудей книгу в шкіряній палітурці.

— Невже ти сподіваєшся втекти? — почувся позаду здивований голос першого інквізитора.

Приголомшена, Вен сягнула поглядом у небо й «потягнулася» до одного з численних палацових шпилів. Злинаючи в повітря й летячи у темну ніч, вона почула, як інквізитор вилаявся.

Довкола неї здіймалися тисячі шпилів. Вона «підтягнулася» до одного, потім до іншого. Дощ посилився, і ніч стала ще чорнішою. Імли, що відбивала б світло, не було, а зорі сховалися за хмарами. Вен не бачила, куди летить. Їй доводилося за допомогою алломантії відшукувати металеві вершки шпилів і сподіватися, що на шляху немає перешкоди.

Вона вдарилася об шпиль, схопилася за нього в темряві й зупинилась. «Треба перев’язати рану...» — промайнула квола думка. Тіло починало німіти, у голові паморочилося, попри запалені п’ютер і олово.

Щось ударилося об шпиль над нею, і Вен почула низьке роздратоване гарчання. Вона «відштовхнулася», перш ніж інквізитор зі свистом розітнув повітря поруч із нею.

У неї був лише один шанс. Посеред стрибка вона «потягнулася» вбік, до іншого шпиля, одночасно «штовхнувши» книгу — в палітурці якої застрягли шматочки металу — у тому напрямку, в якому летіла доти. Книга помчала геть, лишаючи за собою блакитний слід, що тьмяно світився в темряві. Більше нічого металевого Вен не мала.

Вона обережно вхопилася за наступний шпиль, намагаючись шуміти якнайменше, а потім напружено завмерла в темряві, спалюючи олово. Дощ оглушливо гримотів у вухах. Крізь його стукіт Вен розчула, як щось ударилося об шпиль у тому боці, куди вона спрямувала книгу.

Інквізитор піймався на її хитрощі. Дівчина зітхнула. Вона висіла, тримаючись за шпиль, а дощ барабанив по її тілу. Пересвідчившись, що мідь досі горить, Вен трохи «притягнулася» до шпиля, щоб триматися на місці, а тоді відірвала від сорочки клапоть, щоб перев’язати рану, і навіть попри потьмарений розум зауважила, яка та велика.

«Ох, Пане...» — подумала дівчина. Без п’ютеру вона вже давно знепритомніла б. Вона була б мертва.

Із темряви долинув якийсь звук. Вен похолола і звела погляд угору. Довкола неї була сама чорнота.

«Цього не може бути. Він не може...»

Щось стукнулося об її шпиль. Вен скрикнула й відскочила геть. Вона «потягнула» себе до іншого шпиля, кволо вхопилася за нього й одразу ж «відштовхнулася». Інквізитор переслідував її, і позаду чути було глухі удари, коли він перестрибував від шпиля до шпиля.

«Він знайшов мене. Він не міг мене бачити, чути чи відчувати. Але він однаково знайшов мене».

Вен вдарилася об черговий шпиль і безвладно повисла на ньому, тримаючись однією рукою. Сили майже полишили її. «Треба... втекти... сховатися...»

Руки заніміли, а голова майже не працювала. Пальці зісковзнули з холодного мокрого металу, і Вен відчула, що летить униз, в темряву.

Вона падала разом із дощем.

Утім, пролетіла вона небагато, а тоді гримнулася об якусь тверду поверхню. Це виявився дах якоїсь високої частини палацу. Приголомшена ударом, Вен насилу звелася на коліна й порачкувала від шпиля, шукаючи якийсь закуток.

«Сховатися... сховатися... сховатися...»

Вона ледве доповзла до щілини між двома сусідніми вежами, забилася якомога далі в темряву й, обхопивши себе руками, лягла в глибоку калюжу дощівки, змішаної з попелом. Її тілом стікали вода і кров.

На якусь мить Вен подумала, що, можливо, урятувалася.

Щось гупнуло. На дах опустилася темна постать. Дощ трохи вщух, і олово дало змогу побачити голову, пробиту двома металевими штирями, і темний балахон.

Вен була заслабка, щоб рухатися, заслабка, щоб удіяти бодай щось — вона могла лише лежати в калюжі й тремтіти в мокрому одязі, що обліпив її тіло. Інквізитор обернувся до неї.

— Стільки клопоту від такої дрібноти, — промовив він і ступив до неї. Вен ледь-ледь чула його слова.

Довкола знову запала темрява... ні, це темрявою застилало її розум. Перед очима потемніло, вони заплющилися. Рана більше не боліла. Вен не могла... навіть... думати...

Пролунав якийсь звук, наче тріснула гілка.

А тоді її обхопили чиїсь руки. Теплі, не схожі на обійми смерті. Вен змусила себе розплющити очі.

— Келсьє? — прошепотіла вона.

Але на неї, із виразом турботи й занепокоєння, дивився не Келсьє. Це було інше обличчя, добріше. Вен полегшено зітхнула й поринула в забуття, коли дужі руки підняли її, даючи дивне відчуття безпеки посеред бурхливої ночі.

15

Я не знаю, чому Кваан зрадив мене. Це досі мене непокоїть. Адже саме він відшукав мене, він був тим террісійським мислителем, хто перший назвав мене Героєм Віків. Якась незбагненна іронія полягає в тому, що тепер — після стількох зусиль, які він витратив, щоб переконати інших мислителів, — Кваан — єдиний помітний террісійський праведник, що виступає проти моєї влади.

— Ти взяв її з собою?! — заволав Доксон, вриваючись до кухні. — Ти взяв Вен до Кредік-Шо? Ти геть здурів?

— Так, — різко кинув Келсьє. — Ви всі мали рацію. Я безумець. Навіжений. Мені слід було померти в Проваллях і ніколи не вертатися, щоб не мордувати нікого з вас!

Доксон знітився, спантеличений емоційністю товариша. Келсьє спересердя вгатив кулаком по столу, і стільниця розтрощилася від удару. Він досі палив п’ютер: метал допомагав йому впоратися з кількома серйозними ранами. Марево-плащ лежав, подертий на шмаття, а тіло було посмуговане порізами. Увесь правий бік палав болем. Там був величезний синець — залишалося тільки сподіватися, що всі ребра цілі.

Келсьє розвогнив п’ютер сильніше. Внутрішнє полум’я пішло на користь, давши змогу зосередитися на гніві й ненависті до самого себе. Один із підмайстрів швидко і вправно перев’язував найбільшу рану. Кривоніг із Гемом сиділи збоку, Бриза не було — він вирушив до замістя.

— На Пана Всевладаря, Келсьє, — тихо промовив Доксон.

«Навіть Доксон, — подумав ватажок. — Навіть мій найдавніший товариш божиться іменем Пана Всевладаря. Що ми робимо? Як ми з цим упораємося?»

— На нас чекали три інквізитори, Доксе, — сказав Келсьє. Доксон пополотнів.

— І ти лишив її там?

— Вона кинулася втікати раніше від мене. Я намагався відвернути увагу інквізиторів якомога надовше, але...

— Але...

— Один із них погнався за Вен. Я не міг до нього дістатися... можливо, двоє інших просто стримували мене, щоб їхній товариш міг її знайти.

— Три інквізитори, — повторив Доксон.

Він узяв у підмайстра чарку з бренді й одним духом вихилив її.

— Мабуть, ми зчинили забагато галасу, коли пробивалися всередину, — сказав Келсьє. — Або це, або інквізитори вже були там із якоїсь іншої причини. І ми так і не дізналися, що в тій кімнаті!

У кухні запала тиша. Дощ надворі знову посилився, він несамовито періщив по будинку, немовби дорікаючи за щось.

— То... — почав Гем, — що ж сталося з Вен?

Ватажок глянув на Доксона й побачив у його очах безнадію. Келсьє тренувався кілька років, і йому ледве-ледве вдалося врятуватися. Якщо Вен досі в Кредік-Шо...

Він відчув гострий, ламкий біль у грудях. «Ти і їй дозволив померти. Спершу Мара, тепер Вен. Скількох іще ти поведеш на смерть, перш ніж це закінчиться?»

— Може, вона ховається десь у місті, — припустив Келсьє. — Боїться приходити до столярні, бо інквізитори шукають її. А може... чомусь подалася до Фелліса.

«А може, вона десь там, сама, помирає під дощем».

— Геме, — сказав Келсьє, — ми з тобою повертаємося до палацу. Доксе, візьми Лишветрода та обійди злодійські ватаги. Можливо, хтось із їхніх вивідувачів щось бачив. Кривоногу, пошли підмайстра до маєтку Рену дізнатися, чи вона не повернулася туди.

Похмуре товариство зарухалося. Келсьє не було потреби казати вголос очевидне: вони з Гемом не зможуть підібратися до Кредік-Шо, не наштовхнувшись на патрулі вартових. Навіть якщо Вен переховувалася десь у місті, інквізитори, найпевніше, знайдуть її першими. Вони...

Келсьє завмер, і решта, побачивши його різкий рух, теж спинилися. Він щось почув.

Почулися квапливі кроки, і зі сходів до кухні влетів Лишветрод. З його довготелесої постаті стікала вода.

— Хтось ідучи! Кричучи з ночі!

— Вен? — запитав Гем із надією.

Лишветрод похитав головою.

— Великий чоловік. У балахоні.

«Ось і все. Я занапастив усю ватагу... привів сюди інквізитора».

Гем підвівся і взяв дерев’яного кийка. Докс дістав два кинджали, а шестеро підмайстрів із розширеними від ляку очима відступили вглиб кухні.

Келсьє розвогнив метали.

Двері чорного ходу розчахнулися. Під дощем стояв високий темний чоловік у мокрій просторій одежі. На руках він тримав когось, загорнутого у плащ.

— Сейзеде! — вигукнув Келсьє.

— Вона тяжко поранена, — сказав террісієць, квапливо заходячи до кухні. З його ошатного вбрання струмком стікала вода. — Пане Геммонде, мені потрібен ваш п’ютер. Її запас, боюся, вичерпався.

Гем кинувся до нього. Сейзед поклав Вен на кухонний стіл. Її шкіра була блідою й холодною, а одяг, що вкривав її тоненький стан, — мокрим, хоч викручуй.

«Вона така мала, — подумав Келсьє. — Майже дитина. Як тільки мені спало на думку взяти її з собою?»

У її боці зяяла глибока кривава рана. Сейзед відклав убік якусь велику книгу — він приніс її разом із Вен — і взяв у Геммонда флакон із п’ютером. Відтак схилився над непритомною дівчиною і влив рідину їй до рота. Усі затамували віддих, тишу порушував лише стукіт дощу, який долинав крізь незачинені двері.

Обличчя Вен трохи порожевіло, а дихання наче вирівнялося. Бронза дала змогу Келсьє відчути, як тіло дівчини ледь-ледь запульсувало в ритмі, схожому на биття другого серця.

— Добре, — полегшено видихнув Сейзед, знімаючи тимчасову перев’язку. — Я боявся, що її тіло ще не призвичаїлося до алломантії настільки, щоб спалювати метали в несвідомому стані. Тепер, як мені видається, надія є. Пане Кладенте, мені потрібне горня з кип’яченою водою, бинти й лікарська сумка з моєї кімнати. І то щонайшвидше!

Кривоніг кивнув і помахом руки наказав підмайстрам виконати прохання. Келсьє скривився, спостерігаючи за Сейзедовими діями. Рана була жахлива — гірша за будь-яку з тих, яких він зазнавав. Лезо пройшло глибоко в нутрощі — такі рани вбивають повільно, але неминуче.

Вен, однак, була не абихто: п’ютер підтримував життєві процеси алломанта тоді, коли тіло звичайної людини вже давно відмовило б. Крім того, Сейзед не був пересічним цілителем. Хранителі зберігали не лише релігійні ритуали; їхні металопам’яті містили величезні обсяги знань про культуру, філософію і науку.

Кривоніг випровадив підмайстрів із кухні, коли почалася операція, яка тривала тривожно довго. Гем притискав краї, тимчасом як Сейзед повільно зшивав їх докупи. Нарешті террісієць стулив рану, наклав чисту перев’язку, а тоді попросив Гема обережно віднести дівчину до її ліжка.

Келсьє стояв, спостерігаючи, як Гем виносить з кухні немічне, безвладне тіло Вен. Відтак запитально глянув на Сейзеда. Доксон сидів у кутку — єдиний, хто, крім них, досі лишався в кімнаті.

Террісієць важко похитав головою.

— Не знаю, пане Келсьє. Можливо, вона виживе. Нам треба постійно поповнювати її запас п’ютеру — він допоможе її організму виробити нову кров. І все ж... я бачив, як багато дужих чоловіків помирали від менших ран, ніж ця.

Келсьє лише кивнув.

— Я нагодився запізно, — мовив далі Сейзед. — Коли я виявив, що вона втекла з маєтку, то щодуху кинувся до Лютаделя. Я спорожнив цілу металопам’ять, щоб прибути якнайшвидше, але все одно спізнився...

— Ні, мій друже, — відказав Келсьє. — Ти сьогодні зробив усе добре. Значно краще, ніж я.

Сейзед зітхнув, потім простягнув руку й провів пальцями по великій книзі, яку відклав перед тим, як узятися до оперування. Та була мокра від дощу й крові. Келсьє здивовано глянув на неї.

— А що це за книга?

— Не знаю, — відказав Сейзед. — Я знайшов її, коли шукав дівчину. Вона написана хленнійською.

Хленнійська, мова Хленніуму — стародавньої держави, що існувала до Вознесіння, батьківщини Пана Всевладаря. Келсьє дещо пожвавився.

— Ти можеш її перекласти?

— Можливо, — відказав Сейзед, і голос його враз прозвучав страшенно втомлено. — Але, гадаю... пізніше. Після такого вечора мені потрібно відпочити.

Келсьє кивнув і покликав підмайстра, щоб той приготував Сейзедові кімнату. Террісієць утомлено подякував кивком голови й знесилено подався сходами нагору.

— Він урятував сьогодні не лише життя Вен, — мовив Доксон, безгучно підходячи ззаду. — Те, що ти сьогодні вчинив, — дурість, навіть як на тебе.

— Я мусив знати, Доксе, — відказав він. — Я мусив повернутися. Що як атій усе ж там?

— Ти казав, що його там нема.

— Казав, — погодився Келсьє. — І я майже певен у цьому. Але що коли я помиляюся?

— Це тебе не виправдовує, — сердито відповів Доксон. — Тепер Вен помирає, а Пан Всевладар знає про нас і триматиметься насторожі. Хіба не досить тобі, що Мара загинула, бо ти хотів пробратися в ту кімнату?

Келсьє був надто вичавлений, щоб почувати гнів. Він зітхнув і опустився на стілець.

— Є й інша причина, Доксе.

Приятель нахмурився.

— Я не хотів говорити про Пана Всевладаря перед іншими, — мовив Келсьє, — але... я боюся. План хороший, але мене переслідує жахливе відчуття, що нам нічого не вдасться, доки імператор живий. Ми можемо позбавити його грошей, позбавити армії, виманити його з міста... але я боюся, що нам не вдасться його подолати.

Доксон насупився.

— То ти серйозно говорив про всю ту штуку з Одинадцятим металом?

Келсьє кивнув.

— Я два роки шукав способу, як його вбити. Чого вже лише не пробували! Звичайних ран він просто не помічає, а відрубавши голову, його можна хіба що роздратувати. Якось під час однієї із перших воєн загін солдатів підпалив його в заїзному дворі. З пожежі вийшов лише скелет, але за кілька секунд Пан Всевладар відновився. Якусь надію давали тільки оповіді про Одинадцятий метал. Але я не знаю, як він працює! Саме тому я мусив повернутися до палацу. Пан Всевладар ховає щось у тій кімнаті — я це відчуваю. І не можу позбутися думки, що коли ми дізнаємося, що саме, то дістанемо змогу його подолати.

— Але ж не конче було брати з собою Вен.

— Вона йшла назирці за мною, — пояснив Келсьє. — Я боявся, що вона спробує пробратися до палацу сама, якщо я не візьму її. Ця дівчина має затяту вдачу, Доксе. Вона її добре приховує, але коли захоче, то може бути збіса вперта.

Доксон зітхнув і кивнув головою.

— Але ми так і не знаємо, що в тій кімнаті.

Келсьє знову поглянув на книгу, яку Сейзед лишив на столі. Дощ намочив її, але вона, очевидно, була виготовлена так, щоб волога їй не нашкодила. Книгу міцно стягували ремені, щоб вода не просякла всередину, а палітурка була з цупкої, добре вичиненої шкіри.

— Ні, не знаємо, — зрештою відказав Келсьє.

«Але тепер ми маємо цю річ. Хай що це таке».

— Чи варто воно було того, Келе? — запитав Доксон. — Чи цей божевільний вибрик був вартий того, щоб важити своїм життям — і життям цієї дівчинки?

— Не знаю, — чесно відповів Келсьє. Він обернувся до Доксона й поглянув товаришеві у вічі. — Запитай мене знову, коли буде відомо, чи Вен виживе.

16

Багато хто гадає, що моя подорож почалася в Хленніумі, великому місті чудес. Вони забувають, що я не був королем, коли ступив на свій шлях. До цього ще було далеко.

Гадаю, людям варто пам’ятати, що першими за цю місію взялися не імператори, жерці, пророки чи полководці. І початок свій вона бере не в Хленніумі чи Корделі. Її не принесли великі народи зі сходу чи полум’яна імперія — з заходу.

Усе почалося в маленькому незначному містечку, назва якого нічого вам не скаже. Усе почалося з юного ковальчука, нічим не прикметного... окрім хіба що талантом устрявати в халепи.

Усе почалося з мене.

Вен прокинулася, відчуваючи, як болить усе тіло. Отже, Рін знову побив її. Що ж вона накоїла? Надто приязно повелася з кимось із ватажан? Чи бовкнула якусь дурницю й розлютила ватажка? Вона мала сидіти тихо, завжди тихо, осторонь від решти, ніколи не привертати до себе уваги. Інакше брат відлупцює її. Вона повинна навчитися, казав він. Повинна навчитися...

Але біль видавався занадто сильним. Вона не пригадувала, коли їй востаннє так боліло.

Вен кашлянула й розплющила очі. Вона лежала на непомірно зручному ліжку, а поруч на стільці сидів довготелесий парубійко.

«Лишветрод, — подумала дівчина. — Його звати Лишветрод. Я в Кривоноговій столярні».

Хлопчина схопився на ноги.

— Ти прокидаючись!

Вона спробувала заговорити, але знову зайшлася кашлем, і юнак квапливо подав їй чашку з водою. Вен із вдячністю взяла, сьорбнула кілька разів і скривилася від болю в боці. Власне кажучи, почувалася вона так, наче всю її добряче відгамселили.

— Лишветроде, — нарешті прохрипіла вона.

— Не будучи вже ні, — відказав той. — Келсьє не мавши захвату на моє ім’я. Змінив його на Страшко.

— Страшко? — перепитала Вен. — Тобі пасує. Як довго я спала?

— Два тижні. Жди, — відказав хлопець і прожогом вискочив із кімнати, а за мить вона почула, як він когось гукає.

«Два тижні?» Дівчина попила ще, намагаючись упорядкувати плутанину в голові. Виповнюючи кімнату своїм світлом, до вікна зазирало червонясте пообіднє сонце. Вен поставила чашку на столик, а тоді обмацала й оглянула свій бік, де побачила широку чисту перев’язку.

«Це мене ранив інквізитор, — пригадала вона. — Я мала бути мертва».

Там, де вона, падаючи, вдарилася об дах, був величезний синець, що вже починав жовтіти, а все тіло було вкрите десятками інших забоїв, ран і саден. Словом, почувалася вона вкрай жахливо.

— Вен! — заходячи, вигукнув Доксон. — Ти опритомніла!

— Ледве-ледве, — простогнала Вен, відкидаючись на подушку.

Доксон усміхнувся і, підійшовши ближче, сів на Лишветродів стілець.

— Що ти пам’ятаєш?

— Майже все, здається, — відказала вона. — Ми пробилися до палацу, але там були інквізитори. Вони напали на нас, Келсьє бився... — вона урвала мову й глянула на Доксона. — Келсьє? Він...

— З ним усе добре, — відказав Доксон. — Йому ця пригода минулася куди легше, ніж тобі. Келсьє досить добре знає палац завдяки тим планам, які ми накреслили три роки тому. До того ж...

Вени насупилася, коли Доксон замовк.

— Що «до того ж»?

— Кел сказав, що інквізитори не надто переймалися тим, щоб його вбити. Із ним лишився один, а двоє погналися за тобою.

«Чому? — замислилася Вен. — Може, вони вирішили спершу зосередитися на слабшому противникові? Чи є якась інша причина?» Вона замислено сіла, пригадуючи події тої ночі.

— Сейзед, — урешті сказала дівчина. — Він урятував мене. Інквізитор уже збирався мене вбити, але... Доксе, хто він?

— Сейзед? — перепитав Доксон. — Мабуть, на це запитання нехай краще відповість він сам.

— Він тут?

Доксон похитав головою.

— Йому треба було повернутися до Фелліса. Бриз і Кел вербують солдатів, а Гем минулого тижня поїхав інспектувати нашу армію. Він повернеться не раніше як за місяць.

Вен кивнула, відчуваючи, як її огортає сонливість.

— Попий ще, — порадив Доксон. — У воді — ліки, які притлумлять біль.

Дівчина допила воду, впала на ліжко і знову поринула в сон.

Коли вона прокинулася, Келсьє був поруч. Ватажок сидів на стільці коло її ліжка. Сплівши долоні й сперши лікті на коліна, він спостерігав за нею у тьмяному світлі лампи й усміхнувся, коли побачив, що Вен розплющила очі.

— З поверненням.

Вона відразу ж потяглася до чашки з водою, що стояла біля ліжка.

— Як ідуть справи?

Келсьє стенув плечима.

— Армія потроху росте, Рену почав закуповувати зброю і припаси. Твоя пропозиція щодо Міністерства виявилася вдалою: ми вийшли на Теронового спільника й уже майже домовилися про те, щоб помістити нашу людину серед міністерських послушників.

— Марша? — запитала Вен. — Він сам візьметься за це, еге ж?

— Так, — підтвердив ватажок. — Він завжди мав... певне захоплення Міністерством. Якщо хтось зі скаа здатен зіграти зобов’язувача, то це Марш.

Вен кивнула й попила ще трохи. Келсьє став якимось інакшим. Зміни, що відбулися за час її немочі, були хай і заледве, але помітні — у його поведінці, у тому, як він тримався.

— Вен, — невпевнено почав він. — Я маю попросити в тебе пробачення. Через мене ти мало не загинула.

Дівчина стиха чмихнула.

— Це не твоя провина. Я сама вмовила тебе.

— Але я не мав піддатися на вмовляння, — відказав Келсьє. — Мені слід було вчинити так, як я спершу й вирішив, — відіслати тебе. Тому, будь ласка, вибач мені.

Вен кивнула на знак згоди.

— Яке в мене тепер завдання? Адже наша робота має тривати, чи не так?

Келсьє всміхнувся.

— Авжеж. Щойно оклигаєш, я хотів би, щоб ти перебралася назад до Фелліса. Ми оголосили, що леді Валетта захворіла, але вже починають з’являтися всілякі чутки. Що швидше ти зможеш показатися перед гостями, то краще.

— Я можу поїхати завтра, — запропонувала Вен.

Келсьє хихотнув.

— Я в цьому сумніваюся. Але невдовзі ти справді зможеш. Поки ж відпочивай.

Він підвівся й рушив до виходу.

— Келсьє! — озвала його Вен, і ватажок затримався.

Він обернувся й поглянув на неї.

— У палаці... інквізитори... — їй було важко висловити те, що вона хотіла сказати. — Ми не такі вже й непереможні, чи не так?

Вен почервоніла: сказане прозвучало по-дурному.

Але Келсьє всміхнувся. Схоже, ватажок зрозумів, що вона мала на увазі.

— Ні, Вен, — тихо відповів він. — Аж ніяк.

Вен споглядала краєвид, що пропливав за вікном карети. Екіпаж, який виїхав з маєтку Рену, буцімто повіз леді Валетту на прогулянку до Лютаделя. Насправді ж Вен сіла в нього, тільки коли він на хвильку зупинився біля столярні. Тепер шторки на вікнах були підняті, щоб усі могли її бачити — якщо комусь було до неї діло.

Карета поверталася до Фелліса. Як виявилося, Келсьє мав рацію: Вен довелося ще три дні відлежатися в Кривонога, перш ніж вона почула себе на силі здійснити подорож. Почасти вона не квапилася тому, що боялася собі уявити, як зі збитими на синець плечима й раною в боці буде влазити у дворянську сукню.

А втім, Вен раділа, що знову була на ногах. Вилежуватися в ліжку видавалося їй... неправильним. Звичайний злодій не мав би так багато часу на відновлення: злодії або швидко верталися до роботи, або їх кидали помирати. Тому, хто не був спроможний заробити собі на хліб, не дозволяли займати місце в лігвищі.

«Але, як виявляється, не всі живуть за таким принципом», — міркувала Вен. Ця думка досі змушувала її почуватися ніяково. Келсьє та решта не переймалися тим, що вона даремно переводить їхній харч — вони не скористалися її слабкістю, натомість турбувалися про неї і всі по черзі сиділи біля її ліжка. Найдбайливішим з усіх був юний Лишветрод. Вен ледве його знала, проте Келсьє розповів, що хлопчина годинами не відходив від неї, поки вона лежала непритомна.

І що думати про такий світ, у якому ватажок потерпає за своїх людей? У підпіллі кожен сам відповідав за те, що з ним сталося. Слабку ланку відкидали й зоставляли помирати, щоб решта могла заробити досить, щоб вижити. Якщо хтось попадався Міністерству, то його лишали напризволяще, сподіваючись, що він викаже не надто багато. Ватажок не почувався винним через те, що наражає своїх людей на небезпеку.

«Вони — дурні, — шепотів у голові Рінів голос. — Увесь їхній план закінчиться катастрофою — і ти сама будеш винна у своїй смерті, адже не втекла від них, коли мала змогу».

А ось Рін, коли мав змогу, втік. Можливо, він зрозумів, що інквізитори врешті-решт нападуть на її слід через ту силу, якою вона володіла, навіть не здогадуючись про це. Він завжди знав, коли треба брати руки в ноги — нічого дивного, що його не вбили разом із рештою Кеймонової ватаги.

І все ж Вен намагалася не звертати уваги на Рінові під’юджування, що лунали в її голові. Замість утікати, дівчина сиділа в кареті, що везла її до Фелліса. Не те щоб вона почувалася цілком у безпеці серед її нових знайомих — навпаки, її становище серед них дедалі більше непокоїло дівчину. Що як вони перестануть її потребувати? Що як вона не зможе бути їм корисною?

Вен мусила довести Келсьє та іншим, що здатна зробити те, що від неї очікують. Вона мала обов’язки — головним з яких було проникнути у вищий світ. У неї було стільки роботи! Вона не могла дозволити собі марнувати час у ліжку.

До того ж треба було вертатися до уроків алломантії. Минуло лише кілька місяців, а Вен уже стала залежна від своєї сили, і тепер їй бракувало тої свободи, яку вона почувала, стрибаючи крізь імлу, злинаючи в небо за допомогою «поштовхів» і «потягів». Кредік-Шо позбавив її помилкового переконання, що вона непереможна, але Келсьє відбувся лише кількома подряпинами, і це свідчило, що вона може стати кращою. Вен потрібно було тренуватися, щоб зростати на силі, доки вона не зможе втікати від інквізиторів так успішно, як Келсьє.

Карета повернула і в’їхала до Фелліса. Вен мимоволі всміхнулася, побачивши знайоме тихе замістя, і вихилилася з відчиненого вікна, відчуваючи вітерець на обличчі. Якщо пощастить, перехожі побачать її, і піде поголос, що леді Валетта каталася по місту. Ще кілька поворотів, і невдовзі вона під’їхала до маєтку. Лакей відчинив дверцята, і Вен здивовано побачила, що біля карети стоїть сам лорд Рену.

— Мій пане, — мовила дівчина, подаючи йому руку. — Поза сумнівом, у вас є важливіші справи.

— Пусте, — відказав той. — На те, щоб виявити трохи турботи улюбленій племінниці, у мене завжди знайдеться час. Як покаталася?

«Він коли-небудь узагалі виходить з ролі?» Псевдолорд не запитав про ватажан, які лишилися в Лютаделі, і жодним чином не показав, чи йому відомо про її поранення.

— Я трохи розвіялася, дядечку, — відказала Вен, піднімаючись сходами до парадних дверей будинку.

Вона була рада, що в її шлунку помалу жевріє п’ютер, додаючи сили ще слабким ногам. Келсьє застерігав не зловживати цим металом, щоб не стати залежною від нього, але доки вона не одужала остаточно, іншої можливості для себе Вен не бачила.

— От і добре, — сказав Рену. — Якщо ти почуваєшся краще, то, може, ми пообідаємо разом на садовому балконі? Останніми днями стоїть тепла погода, хоч уже незабаром зима.

— Із задоволенням, — відповіла Вен.

Раніше аристократична поведінка псевдолорда бентежила її. Одначе коли вона сама наділа маску леді Валетти, її огорнув спокій. Злодійка Вен була ніщо проти такої людини, як Рену, але світська дама Валетта була йому рівня.

— Чудово, — мовив Рену, зупиняючись у вестибюлі. — Утім, відкладімо це на якийсь інший день: зараз ти, мабуть, захочеш відпочити після прогулянки.

— Власне кажучи, мій пане, я хотіла б побачитися з Сейзедом. Мені треба обговорити з нашим мажордомом деякі справи.

— Авжеж, — відказав Рену. — Він у бібліотеці, працює над одним із моїх проєктів.

— Дякую вам, — мовила дівчина.

Рену кивнув і пішов, постукуючи дуельним ціпком по білій мармуровій підлозі. Вен насупилася, замислившись, чи він при здоровому розумі. Невже можна так цілковито зануритися у свою роль?

«Ти сама так робиш, — нагадала собі дівчина. — Коли ти стаєш леді Валеттою, то показуєш зовсім інший бік своєї натури».

Вен обернулася й розвогнила п’ютер, щоб піднятися північними сходами. Діставшись горішньої сходинки, вона знову пригасила його. Як казав Келсьє, підтримувати інтенсивне горіння металів протягом тривалого часу було небезпечно — організм алломанта міг швидко узалежнитися.

Вен трохи віддихалася — видертися сходами виявилося нелегко навіть із запаленим п’ютером — і рушила коридором до бібліотеки. Сейзед сидів за письмовим столом біля вугільної грубки в глибині невеличкої кімнати й писав щось у нотатнику. Він був одягнений у звичне мажордомівське вбрання, а на кінчику носа мав окуляри в тонкій оправі.

Вен зупинилася на порозі, дивлячись на чоловіка, що врятував їй життя. «Чому він надів окуляри? Я ж бачила, як він читає без них». Террісієць, схоже, цілковито поринув у роботу. Час від часу він вичитував щось у великій книзі, яка лежала на столі, а потім записував у нотатнику.

— Ти алломант, — тихо промовила Вен.

Сейзед завмер, а тоді відклав перову ручку й обернувся до неї.

— Чому ви так вирішили, панно Вен?

— Ти дуже швидко дістався до Лютаделя.

— У стайнях лорда Рену є кілька бігових коней для гінців. Я міг узяти котрогось із них.

— Ти знайшов мене в палаці, — правила своєї Вен.

— Пан Келсьє розповів мені про свій намір, і я слушно припустив, що ви вирушили за ним. Я відшукав вас завдяки щасливому випадку, який настав мало не запізно.

Вен насупилася.

— Ти вбив інквізитора.

— Убив? — здивувався Сейзед. — Ні, панно. Щоб убити котрогось із цих монстрів, потрібна значно більша сила, ніж та, якою володію я. Я лише... приголомшив його.

Вен далі стояла у дверях, намагаючись збагнути, чому террісієць відповідає недомовками.

— То ти алломант чи ні?

Він усміхнувся й висунув з-за столу табурет.

— Прошу, сідайте.

Дівчина зайшла й сіла на табурет, спершись спиною на чималу книжкову шафу.

— Що б ви подумали, якби я відповів, що не алломант? — запитав Сейзед.

— Я подумала б, що ти брешеш, — відказала Вен.

— Хіба я брехав вам раніше?

— Найкращі брехуни — ті, хто майже завжди каже правду.

Сейзед усміхнувся, дивлячись на неї крізь скельця окулярів.

— Гадаю, ви маєте рацію. І все ж — які у вас докази того, що я алломант?

— Ти робиш те, що без алломантії зробити неможливо.

— Он як? Ви лише два місяці як з-імли-народжена, але вже знаєте, що в цьому світі можливе, а що ні?

Вен замислилася. Донедавна вона взагалі нічого не знала про алломантію. Можливо, світ значно складніший, ніж вона собі гадала.

«Завжди є ще одна таємниця». Слова Келсьє.

— У такому разі, — поволі промовила вона, — хто такі хранителі?

Сейзед усміхнувся.

— Оце вже правильне запитання, панно. Хранителі — це... сховища. Ми запам’ятовуємо те, що можна буде використати згодом.

— Як-от релігії, — сказала Вен.

Сейзед кивнув.

— Релігійні істини — це моя спеціалізація.

— Але ти пам’ятаєш і інші речі?

— Так.

— Наприклад?

— Наприклад, мови, — відказав Сейзед, стуляючи книгу, яку вивчав.

Вен одразу впізнала вкриту гліфами оправу.

— Це та книга, яку я знайшла в палаці! Як вона опинилася в тебе?

— Я натрапив на неї, коли шукав вас, — відповів террісієць. — Вона написана прадавньою мовою, якою не розмовляли вже майже тисячоліття.

— Але ти її знаєш? — запитала Вен.

Сейзед ствердно кивнув.

— Достатньо, щоб перекласти написане, як мені видається.

— А... скільки всього мов ти знаєш?

— Сто сімдесят дві, — відказав Сейзед. — Більшістю з них, як-от хленнійською, уже ніхто не розмовляє. У п’ятому столітті Пан Всевладар подбав про це своєю асиміляційною політикою. Мова, якою люди розмовляють тепер, — це насправді далекий діалект террісійської, мови моєї батьківщини.

«Сто сімдесят дві!» — вражено подумала Вен.

— Але ж... хіба це можливо? Хіба може людина запам’ятати так багато?

— Не просто людина, — зауважив Сейзед. — Хранитель. Мій хист подібний до алломантії, але не такий самий. Ви черпаєте з металів силу. А я... використовую їх, щоб створювати пам’яті.

— Як? — запитала Вен.

Сейзед похитав головою.

— Можливо, я розповім вам якось іншим разом, панно. Хранителі... ми воліємо не виказувати своїх таємниць. Пан Всевладар переслідує нас із дивовижною, незрозумілою затятістю. Адже ми набагато менш загрозливі, ніж з-імли-народжені. І попри це, він заплющує очі на алломантів, однак прагне винищити нас і через нас ненавидить усіх террісійців.

— Ненавидить? — перепитала Вен. — Але ж до вас ставляться краще, ніж до звичайних скаа. У вас більш шановане становище в суспільстві.

— Це правда, панно, — погодився Сейзед. — Але в певному розумінні скаа вільніші. Більшість террісійців від народження навчають на мажордомів. Нас лишилося зовсім мало, а культівники Пана Всевладаря контролюють нашу народжуваність. Террісійським мажордомам не дозволено мати ні родини, ні дітей.

Вен пирхнула.

— Мені здається, до цього доволі важко примусити.

Сейзед поклав долоню на палітурку книги.

— Чому ж? Зовсім неважко, — хмурячись, відказав він. — Усі террісійські мажордоми — євнухи. Я гадав, ви це знаєте.

Вен знерухоміла, а тоді спаленіла від сорому.

— Я... мені... мені дуже шкода...

— Вам направду немає жодної потреби перепрошувати. Мене кастрували невдовзі після народження, як чинять із кожним, хто має стати мажордомом. Я часто думаю, що залюбки проміняв би своє життя на життя простого скаа. Мій народ — навіть не раби... ми немов механічні ляльки, створені розплідною програмою, навчені від народження виконувати забаганки Пана Всевладаря.

Вен, досі червона, подумки проклинала свою нетактовність. Чому ніхто не сказав їй? Сейзед, утім, наче не образився — він, здавалося, ніколи не сердився.

«Може, це через його... виховання, — подумала дівчина. — Саме такого результату, мабуть, і прагнули культівники. Слухняний, спокійний слуга».

— Але ж ти повстанець, Сейзеде, — насупившись, мовила Вен. — Ти борешся з Паном Всевладарем.

— Я — певною мірою відхилення від норми, — відказав террісієць. — До того ж, як мені видається, мій народ не підкорений так цілковито, як того хотілося б Панові Всевладарю. Ми переховуємо хранителів просто в нього під носом, а дехто навіть має достатньо відваги, щоб піти проти свого вишколу, — він похитав головою. — Це нелегко. Ми слабкі люди, панно. Схильні робити те, що нам накажуть, швидко підкорюємося. Навіть я, той, кого ви називаєте повстанцем, відразу ж знайшов собі посаду мажордома й слуги. Гадаю, ми не такі сміливі, як нам того хотілося б.

— Ти був достатньо сміливий, щоб урятувати мене, — сказала Вен.

Сейзед усміхнувся.

— Так, але почасти я й тоді виконував наказ. Я пообіцяв панові Келсьє, що подбаю про вашу безпеку.

«Он воно що», — подумала дівчина. Досі вона не могла збагнути, що ж ним керувало. Урешті-решт, хіба хтось важитиме життям лише для того, щоб урятувати її? Вен поринула в роздуми, а Сейзед повернувся до книги. По якомусь часі вона заговорила знову:

— Сейзеде! — звернулася вона до террісійця.

— Так, панно?

— Хто зрадив Келсьє три роки тому?

Сейзед помовчав і відклав перо.

— Не все цілком зрозуміло, панно. Але, як мені видається, більшість ватажан вважає, що то була Мара.

— Мара? — перепитала Вен. — Дружина Келсьє?

Террісієць кивнув.

— Скидається на те, що лише вона могла це вчинити. До того ж Пан Всевладар сам вказав на неї.

— Але хіба її теж не заслали до Проваль?

— Так, вона загинула там, — підтвердив Сейзед. — Пан Келсьє неохоче розповідає про Провалля, але я відчуваю, що шрами, які те жахливе місце лишило в його душі, набагато глибші за шрами на його руках. Мені здається, він так ніколи напевне й не знав, зрадила вона його чи ні.

— Мій брат казав, що будь-хто зрадить тебе, якщо матиме достатню причину і йому трапиться добра нагода.

Сейзед спохмурнів.

— Навіть якби це була правда, мені не хотілося б жити з такою думкою.

«Невже краще повторити долю Келсьє, якого зрадила та, кого він кохав?»

— Келсьє віднедавна якийсь інакший, — сказала Вен. — Стриманіший. Це тому, що він почувається винним за те, що сталося зі мною?

— Мабуть, почасти й через це, — відповів Сейзед. — Проте він також починає розуміти, що є величезна різниця між тим, щоб верховодити купкою злодіїв, і тим, щоб улаштувати велике повстання. Він не може ризикувати так, як колись. Усе це змінює його на краще, як мені видається.

Вен не була в цьому певна, але промовчала, невдоволено усвідомивши, як сильно втомилася. Навіть сидіти на табуреті було важко.

— Ідіть поспіть, панно, — порадив їй террісієць, беручи перо й водячи пальцем по рядках, щоб знайти місце, на якому зупинився. — Ви пережили поранення, яке, найпевніше, мало б вас убити. Віддячте своєму тілу так, як воно на це заслуговує, — дозвольте йому відпочити.

Вен утомлено кивнула, насилу підвелася й пішла, лишивши Сейзеда тихо працювати в залитій пообіднім світлом бібліотеці.

17

Іноді я намагаюся уявити, що було б, якби я залишився там, у тому сонному селищі, де народився. Я став би ковалем, як мій батько. Мабуть, мав би родину, власних синів.

І тоді, ймовірно, комусь іншому довелося б завдати собі на плечі цей жахливий тягар. Комусь, хто зміг би його нести значно краще за мене. Комусь, хто заслуговував би бути героєм.

До того як оселилася в маєтку Рену, Вен ніколи не бачила доглянутого саду. Іноді, грабуючи багаті будинки чи просто розвідуючи ситуацію, вона натрапляла на декоративні рослини, але ніколи не приділяла їм багато уваги — як і більшість дворянських забаганок, вони видавалися їй марницею.

Вен навіть не уявляла, якими гарними можуть бути рослини, якщо їх опорядкувати як слід. З вузького овального балкона розгортався краєвид на садок унизу. Той був невеликий: надто багато води й турботи потрібно було, щоб виростити щось більше за рідке обрамлення довкола задньої частини будинку.

І все ж садок був дивовижний. Замість буденних коричневого й білого, рослини тут мали насиченіші, живіші кольори — їхнє листя переливалося відтінками червоного, помаранчевого й жовтого. Садівники висадили їх так, щоб утворити гарні вигадливі візерунки. Біля самого балкона росли екзотичні дерева з яскравим жовтим листям, що давало затінок і захищало від попелопадів. Зима видалася тепла, і більшість дерев досі не скинули листя. Повітря було прохолодне, а вітер заспокійливо шерехтів у гіллі.

Так заспокійливо, що Вен майже забула про своє роздратування.

— Хочеш іще чаю, дитино? — запитав лорд Рену і, не чекаючи на відповідь, махнув рукою слузі. Той миттю підбіг і знову наповнив її чашку.

Вен сиділа на плюшевій подушці в зручному плетеному кріслі. Протягом останнього місяця слуги виконували всі її примхи й забаганки. Вони прибирали за нею, чепурили її, годували й купали. Рену пильнував, щоб у неї було все потрібне і щоб вона не робила нічого важкого, небезпечного чи бодай трохи неприємного.

Іншими словами, її життя стало нудним до божевілля. Раніше весь її час у маєтку займали Сейзедові уроки і тренування з Келсьє. Вона спала вдень і майже не перетиналася з прислугою.

Натомість тепер алломантія — принаймні та, що стосувалася нічних стрибків, — була їй заборонена. Рана ще не цілком загоїлася і від надмірного руху могла розкритися. Сейзед і далі навчав її коли-не-коли, але більшість його часу забирав переклад книги. Террісієць довгі години проводив у бібліотеці, із невластивим йому захопленням вчитуючись у стародавні сторінки.

«Він натрапив на нові знання, — думала Вен. — Для хранителя це, мабуть, такий самий наркотик, як “вуличні прянощі” — для звичайної людини».

Тамуючи поганий настрій, дівчина посьорбувала чай і поглядала на слуг, що стояли довкола. Вони видавалися їй стерв’ятниками, які обсіли її і чекають нагоди, щоб якомога більше догодити їй — і якомога більше роздратувати.

Від Рену користі теж було небагато. «Обідати разом» із Вен для нього означало сидіти за столом і під час їжі робити свої справи — занотовувати щось або диктувати листи. Її присутність, схоже, була важлива для нього, але він майже не приділяв їй уваги, хіба що запитував, як минув день.

Попри все, Вен змушувала себе грати роль манірної дворянки. Псевдолорд найняв кількох нових людей, які не знали про їхню затію, — не домашню прислугу, а садівників і робітників. Келсьє і Рену боялися, що в інших домів можуть виникнути підозри, якщо вони не матимуть у маєтку Рену бодай кількох шпигунів. Келсьє не вбачав у цих вивідачах загрози для їхнього плану, але це означало, що Вен доводилося носити маску дворянки майже постійно.

«Не можу повірити, що люди так живуть, — думала дівчина, тимчасом як слуги прибирали зі столу. — Як шляхетним леді вдається заповнювати свої дні таким суцільним нічогонеробленням? Не дивно, що всі вони бігом біжать на бали!»

— Ти приємно проводиш дозвілля, моя люба? — запитав Рену, схилившись над черговою обліковою книгою.

— Так, дядечку, — крізь стулені губи процідила Вен. — Цілком приємно.

— Тобі слід вибратися на закупи, — мовив він, підводячи погляд на неї. — Не хочеш з’їздити на Кентонську вулицю? Купити собі нові сережки замість цієї простої шпильки.

Вен торкнулася лівого вуха, де носила материну сережку.

— Ні, — відказала вона. — Я залишу собі цю.

Псевдолорд нахмурився, але нічого не відповів, бо підійшов слуга й відвернув його увагу.

— Мій пане, — звернувся чоловік до Рену. — Щойно приїхала карета з Лютаделя.

Вен стрепенулася. Так довірені слуги повідомляли, що прибув хтось із їхньої ватаги.

— Чудово, — відказав Рену. — Проведи гостей сюди, Тонсоне.

— Слухаюсь, мій пане.

За кілька хвилин зайшли Келсьє, Бриз, Єден і Доксон. Рену подав знак слугам, щоб ті залишили балкон і зачинили скляні двері. Кілька людей стали за дверима, пильнуючи, щоб ніхто чужий не мав змоги підслухати.

— Ми перервали ваш обід? — запитав Доксон.

— Ні-ні! — вигукнула Вен, перш ніж лорд Рену встиг відповісти. — Сідайте, будь ласка.

Келсьє підійшов до парапету й обвів поглядом сад і решту території.

— Гарний у вас тут краєвид.

— Келсьє, чи це розумно? — запитав Рену. — Серед садівників є декілька людей, за яких я не можу поручитися.

Ватажок гмикнув.

— Якщо вони впізнають мене з такої відстані, то вони варті більшого, ніж те, що їм платять Великі доми.

Однак він усе ж відступив від краю, підійшов до столу й, обернувши стілець, сів на нього задом наперед. За останні кілька тижнів Келсьє майже повернувся до свого колишнього «я». Утім, деякі зміни лишилися. Він частіше проводив наради, більше обговорював свої плани з ватагою. Крім того, він видавався якимось трохи інакшим... замисленішим.

«Сейзед мав рацію, — подумала Вен. — Наш напад на палац мало не коштував мені життя, але він змінив Келсьє на краще».

— Ми вирішили цього тижня влаштувати нараду тут, — мовив Доксон, — щоб ви двоє теж змогли взяти участь.

— Це дуже люб’язно з вашого боку, пане Доксоне, — відповів лорд Рену. — Але ви дарма турбувалися. Ми чудово даємо собі раду...

— Ні, — перебила його Вен. — Не даємо. Декому з нас потрібні новини. Що діється у ватазі? Як іде вербування?

Рену скинув на неї невдоволеним поглядом, але дівчина не звернула на нього уваги. «Він — не справжній лорд, — сказала вона собі, — а такий самий ватажанин, як і я. І моя думка важить так само, як і його! Тепер, коли немає слуг, я можу говорити так, як хочу».

Келсьє хихотнув.

— Я бачу, неволя щонайменше зробила Вен балакучішою.

— Мені немає тут, що робити, — пожалілася дівчина. — Я від цього божеволію.

Бриз поставив на стіл келих з вином.

— Дехто позаздрив би твоєму становищу, Вен.

— Хіба той, хто вже збожеволів.

— Це переважно стосується дворян, — мовив Келсьє. — Тому — так, вони всі несповна розуму.

— Що там з нашою роботою? — нагадала Вен.

— Вербування далі йде повільно, — відказав Доксон. — Але ми помалу покращуємо ситуацію.

— Можливо, нам слід знехтувати заходами безпеки заради того, що набрати потрібну кількість, Келсьє, — мовив Єден.

«І в ньому щось змінилося», — подумки зауважила Вен, здивована його поштивим тоном. Повстанець одягнувся ошатніше — не в дворянське вбрання, як Доксон чи Бриз, але принаймні його штани, куртка доброго крою й сорочка на ґудзиках були чисті, без жодних плям попелу.

— Тут уже нічим не зарадиш, Єдене, — відказав Келсьє. — На щастя, Гем добре дає собі раду з уже набраними солдатами. Кілька днів тому я отримав від нього повідомлення. Він вражений тим, як швидко вони вчаться.

Бриз зневажливо чмихнув.

— Вважайте: коли йдеться про такі речі, Геммонд має схильність до дещо надмірного оптимізму. Якби всі солдати були одноногі й німі, він однаково хвалив би їх за вміння слухати й тримати рівновагу.

— Мені кортить побачити армію! — палко вигукнув Єден.

— Невдовзі побачиш, — пообіцяв йому Келсьє.

— Протягом місяця нам треба впровадити Марша до Міністерства, — сказав Доксон, киваючи Сейзедові, що, минувши вартівників, зайшов на балкон. — Ми сподіваємося, що йому вдасться довідатися, як перемогти сталевих інквізиторів.

Вен пройняв дрож.

— Вони справді становлять проблему, — погодився Бриз. — Зважаючи на те, що кілька інквізиторів зробили з вами двома, я не заздрю нікому, хто буде захоплювати палац, доки ці потвори там. Вони такі самі небезпечні, як з-імли-народжені.

— Небезпечніші, — тихо сказала Вен.

— Армія взагалі може їм протистояти? — невпевнено запитав Єден. — Я маю на увазі, що вони ж начебто безсмерті.

— Марш з’ясує, чи це так, — пообіцяв Келсьє.

Єден повільно кивнув, не сперечаючись.

«Так, він справді змінився», — подумала Вен. Схоже, навіть Єден не міг тривалий час опиратися харизмі Келсьє.

— Тим часом, — сказав ватажок, — я сподіваюся почути, що Сейзед дізнався про Пана Всевладаря.

Террісієць сів і поклав книгу на стіл.

— Я розповім вам що зможу, хоча ця книга — не те, про що я думав. Спершу я гадав, що панна Вен знайшла якийсь давній релігійний текст, однак він виявився цілком буденним.

— Буденним? — перепитав Доксон. — То як?

— Це щоденник, пане Доксоне, — відказав Сейзед. — Записи, що їх, як видається, лишила рука Пана Всевладаря — чи то пак чоловіка, який згодом став Паном Всевладарем. Навіть міністерське віровчення погоджується, що до Вознесіння він був смертною людиною. У цьому щоденнику він оповідає про своє життя перед вирішальною битвою біля Джерела Вознесіння тисячу років тому. Переважно це опис його подорожей: розповіді про людей, з якими він зустрічався, місця, які відвідував, випробування, яких зазнав на своєму шляху.

— Цікаво, — промовив Бриз, — але як це нам допоможе?

— Я не знаю напевне, пане Ладріане, — відказав Сейзед. — Утім, як мені видається, корисно зрозуміти, що насправді криється за Вознесінням. Щонайменше це дасть нам змогу зазирнути в думки Пана Всевладаря.

Келсьє стенув плечима.

— Міністерство вважає цю книгу цінною — Вен сказала, що знайшла її в якомусь святилищі в центральній частині палацового комплексу.

— І це, звісно, розвіює всі сумніви в її автентичності, — насмішкувато зауважив Бриз.

— Я не думаю, що це підробка, пане Ладріане, — відказав Сейзед. — Цей щоденник містить напрочуд багато різноманітних подробиць, що стосуються зокрема й незначних питань, як-от тягоноші чи припаси. До того ж зображений на його сторінках Пан Всевладар постає людиною, сповненою внутрішніх суперечностей. Якби Міністерство прагнуло сфабрикувати священну книжку, то, гадаю, змалювало би свого бога... більш божественним.

— Я хотів би почитати цей щоденник, коли ти закінчиш переклад, Сейзе, — мовив Доксон.

— Я теж, — докинув Бриз.

— Деякі з Кривоногових підмайстрів часом підпрацьовують писарями, — сказав Келсьє. — Попросимо їх зробити кожному з вас копію.

— А ці підмайстри — корисні хлопаки, — зауважив Доксон.

Келсьє кивнув.

— Що в нас далі?

Доксон порухом голови вказав на Вен.

— Дворянство.

Ватажок спохмурнів.

— Я можу повернутися до роботи, — квапливо промовила дівчина. — Я вже майже одужала.

Келсьє скинув поглядом на Сейзеда, і той ледь помітно похитав головою. Террісієць час від часу оглядав її рану й, очевидно, лишався незадоволений побаченим.

— Келе, — сказала Вен. — Я божеволію! Я виросла злодійкою, яка звикла добувати собі хліб і битися за місце під сонцем — я не можу сидіти сиднем, поки слуги панькаються зі мною.

«Крім того, мені треба довести, що я й далі можу бути корисна ватазі».

— Бачиш-но, — мовив Келсьє, — ти була однією з причин, чому ми приїхали сюди. Наприкінці тижня буде бал...

— Я піду, — миттю погодилася дівчина.

Ватажок здійняв палець.

— Дослухай мене, Вен. Останнім часом ти пройшла через багато що, а це шпигунство може бути небезпечним.

— Келсьє, — рівним тоном відказала Вен. — Усе моє життя було небезпечне. Я йду на бал.

Ватажок усе ще вагався.

— Вона мусить, Келе, — мовив Доксон. — По-перше, у дворян можуть виникнути підозри, якщо Вен перестане відвідувати звані вечори. І по-друге, нам потрібно знати те, що лише вона може довідатися. Вивідувач серед прислуги — це не те саме, що шпигун, який має змогу почути місцеві плітки. Тобі й самому це відомо.

— Гаразд, — нарешті погодився Келсьє. — Але ти, Вен, повинна пообіцяти мені не застосовувати фізичної алломантії, доки Сейзед тобі не дозволить.

Пізніше, того самого вечора, Вен усе ще не могла зрозуміти, чому вона так прагнула на бал. Дівчина стояла у своїй кімнаті й роздивлялася кілька різних убрань, які для неї дістав Доксон. Після того як вона була змушена добрий місяць носити дворянські шати, вони вже не видавалися їй аж такими незручними, як раніше.

Не те щоб вона більше не вважала їх витребеньками. «Усі ці мережива, багатошарові спідниці... — думала вона, розглядаючи чотири вечірні сукні. — Проста сорочка й штани куди практичніші».

І все ж у платтях було щось особливе — їхня краса була подібна до краси садка. Самі собою сукні, як і окреме дерево, не надто вражали. Однак на балі вони набирали нового значення. Вони були гарні й могли собою прикрасити її. Сукня була обличчям, яке Вен збиралася показати вищому світу, і вона не хотіла помилитися з вибором.

«Цікаво, чи буде там Еленд Венчер. Адже Сейзед казав, що більшість молодих дворян відвідують майже кожен бал...»

Вона поклала руку на одну з суконь, чорну зі срібним гаптуванням. Вона пасуватиме до волосся, але чи не буде занадто темною? Більшість дворянок носили яскраві вбрання, а тьмяні кольори, схоже, були зарезервовані для чоловічих костюмів. Дівчина перевела погляд на жовту сукню, але та здалася їй занадто... зухвалою. Біла мала забагато мережива.

Лишалася тільки червона. Виріз декольте був глибший — хоча Вен і не мала багато чого показувати, — але загалом сукня була гарна. З легкої, серпанкової тканини і з довгими, подекуди сітчаними рукавами, вона вабила Вен. Але була така... відверта. Дівчина узяла її до рук, відчуваючи пальцями ніжний матеріал і уявляючи, який матиме в ній вигляд.

«Як я до цього дійшла? — подумала вона. — У цьому ж неможливо сховатися! Усі ці рюші — це ж не про мене».

І все ж... частина її нетерпляче прагнула потрапити знову на бал. Щоденне життя дворянки бісило її, однак спогади про той вечір були надзвичайно приємні. Вродливі пари, що танцюють під музику, чудова атмосфера, дивовижні вітражі...

«Я навіть не помітила, як звикла до парфумів», — вражено збагнула вона. Вен уже не заперечувала проти того, щоби щодня купатися в пахучій воді, а слуги напарфумлювали її одяг. Аромат був тонкий, але якщо доведеться непомітно скрадатися, він її видасть.

Її волосся відросло, і перукарка Рену акуратно підстригла його так, щоб пасемця спадали за вуха, легенько закручуючись. Навіть попри тривалу недугу, із дзеркала на неї тепер дивилася не худорлява юнка: регулярне харчування дало їй змогу набрати тіла.

«Я стаю...» Вона замислилася. Вен не знала, ким вона стає. Не дворянкою, це точно. Дворянки не дратуються через те, що не можуть покрадьки никати по місту ночами. Але й колишнім вуличним дівчиськом вона вже не була. Вона була...

3-імли-народжена.

Вен обережно поклала гарну червону сукню назад на ліжко, а потім підійшла до вікна. Сонце стояло навзаході, невдовзі спаде імла, однак Сейзед, як завжди, виставить сторожу, щоб Вен не втекла з дому заради недозволених алломантичних пустощів. Дівчина не скаржилася на ці застережні заходи. Він мав рацію: якби не сторожа, вона, мабуть, уже давно порушила б свою обіцянку.

Краєм ока Вен помітила якийсь рух праворуч і розгледіла на садовому балконі чиюсь постать. Келсьє. Дівчина ще якусь хвилю постояла, а тоді вийшла з кімнати.

Ватажок обернувся, коли вона зайшла на балкон. Вен завагалася, непевна, чи варто було порушувати його самотність, але Келсьє звично всміхнувся, і вона приєдналася до нього, ставши біля різьбленого кам’яного парапету.

Він відвернувся й поглянув на захід, але не на територію маєтку, а кудись далі, ген за місто, де низьке сонце заливало своїм світлом голу пустку.

— Тобі ніколи це все не здавалося неправильним, Вен?

— Неправильним? — перепитала вона.

— Так. Ці сухі рослини, палюче сонце, затягнуте чорним димом небо.

Вен стенула плечима.

— Хіба ці речі можуть бути правильними чи неправильними? Вони такі, якими вони є.

— Можливо, — відказав Келсьє. — Але мені здається, що твоє світосприйняття — це теж частина неправильності. Світ не повинен мати такий вигляд.

Вен насупилася.

— Звідки ти це знаєш?

Келсьє сягнув до кишені жилета й дістав звідти клаптик паперу. Акуратно розгорнувши, він простягнув його Вен.

Дівчина взяла аркушик якомога обережніше: той був такий старий і пошарпаний, що, здавалось, от-от розпадеться на згинах. На ньому не було жодних написів — лише старий вицвілий малюнок, що зображав якусь чудну рослину — Вен такої ніколи не бачила. Рослина видавалася надміру... ніжною. Вона не мала грубого стебла, а її листочки були занадто тендітні. Листя, що росло на вершку, було якесь дивне й кольором відрізнялося від решти.

— Це називається «квітка», — сказав Келсьє. — Колись, до Вознесіння, такі квіти виростали на рослинах. Їхні описи збереглися в давніх переказах і поемах, відомих тепер лише хранителям і вченим повстанцям. Як видається, ті рослини були прекрасні, та ще й приємно пахли.

— Рослини, що пахли? — перепитала Вен. — Як фрукти?

— Думаю, щось на кшталт цього. Деякі джерела стверджують, що за дознесенських часів ці квіти перетворювались на фрукти.

Вен якусь хвилю стояла мовчки, суплячи чоло й намагаючись уявити таке.

— Цей малюнок належав моїй дружині, Марі, — тихо мовив Келсьє. — Коли нас схопили, Доксон знайшов його серед її речей і зберіг, сподіваючись на наше повернення. Він віддав його мені після того, як я врятувався.

Вен знову поглянула на малюнок.

— Дознесенська епоха захоплювала Мару, — сказав Келсьє, далі дивлячись понад садком. Удалині густо-червоне сонце торкнулося обрію. — Вона збирала малюнки й описи стародавніх часів, як-от цей папірець. Мабуть, саме це захоплення — а також те, що вона була олов’яноока, — привело її в підпілля. І до мене. Це вона познайомила мене з Сейзедом, хоча тоді я не залучав його до своєї ватаги. Його не цікавили крадіжки.

Вен склала аркуш паперу.

— І ти досі зберігаєш цей малюнок? Після того... як вона вчинила з тобою?

Якусь хвилю ватажок мовчав, а тоді пильно глянув на неї:

— Знову підслуховуєш під дверима? Та не зважай. Гадаю, про це всі знають.

Ген удалині призахідне сонце спалахнуло, і хмари разом із клубами диму освітилися червонясто-брунатними відблисками.

— Так, я зберіг цю квітку, — мовив Келсьє. — Я й сам до пуття не знаю чому. Але... хіба ж ти перестаєш кохати людину лише тому, що вона зрадила тебе? Мені здається, ні. Саме тому зрада завдає такого болю — я почував розчарування, гнів... і я все одно кохав її. Я кохаю її і досі.

— Як? — здивувалася Вен. — Як ти можеш? І як ти взагалі після цього можеш довіряти людям? Невже її зрада тебе нічого не навчила?

Келсьє стенув плечима.

— Мабуть... мабуть, якби мені довелося вибирати: кохати Мару й бути зрадженим чи ніколи не знати її, я вибрав би кохання. Я ризикував і програв, але ризик був того вартий. Те ж саме і з друзями. Підозріливість корисна в нашому фаху, але тільки до певної міри. Я радше буду довіряти своїм людям, ніж боятися того, що станеться, якщо вони обернуться проти мене.

— Це звучить по-дурному, — сказала Вен.

— Хіба бути щасливим — це дурість? — запитав Келсьє, повернувшись до неї. — Коли ти почувала себе щасливішою, Вен? У моїй ватазі чи в Кеймоновій?

«Йому відома відповідь», — подумала вона й промовчала.

— Я не знаю напевне, чи Мара зрадила мене, — мовив Келсьє, дивлячись знову на захід сонця. — Вона клялася, що ні.

— І її теж заслали до Проваль, чи не так? — сказала Вен. — Це дивно, якщо вона справді перейшла на бік Пана Всевладаря.

Келсьє похитав головою, утупившись поглядом в далечінь.

— Після арешту нас розділили, і її привезли до Проваль через кілька тижнів після мене. Я не знаю, що сталося за цей час і чому її зрештою відправили до Гатсіну. Її заслання може свідчити про те, що Мара не зраджувала мене, але...

Він знову обернувся до неї.

— Ти не чула, що він сказав, коли нас схопили, Вен. Пан Всевладар... він подякував їй. Подякував Марі за те, що зрадила мене. Його слова, промовлені з такою моторошною щирістю, вкупі з тим, що про наш план більше ніхто не знав... словом, мені було важко вірити Марі. Але це не змінило моєї любові до неї — глибоко в душі я й далі кохав її. Рік по тому я мало не помер у Проваллях, але натомість померла вона, забита батогами до смерті. Тої ночі, коли забрали її труп, я «луснув».

— Ти збожеволів? — запитала Вен.

— Ні, — відказав Келсьє. — Це алломантичний термін. Попервах наша сила дрімає, вона прокидається лише після якогось душевного струсу. Має статися щось надзвичайне, близьке до смерті. Мислителі стверджують, що людина не здатна керувати металами, доки не зустріне смерть і не відкине її.

— То... коли це сталося зі мною? — запитала Вен.

Келсьє стенув плечима.

— Важко сказати. У тих умовах, в яких ти виростала, у тебе, мабуть, була не одна нагода «луснути».

Він кивнув, немовби у відповідь на свої думки, і мовив далі:

— Зі мною це сталося тої ночі. Я лишився сам у Проваллях, а мої руки кривавили після денної роботи. Мара була мертва, і мене мордував страх, що я в цьому винен — що це мій брак віри забрав у неї силу й волю до життя. Вона померла, знаючи, що я не певен у її вірності. Може, якби я кохав її по-справжньому, то ніколи б не засумнівався. Не знаю.

— Але ти не помер, — сказала Вен.

Келсьє похитав головою.

— Я поклав собі справдити її мрію. Я поверну світ із квітами, із зеленими рослинами, світ, де з неба не падає попіл...

Він замовк, а тоді зітхнув.

— Знаю. Я божевільний.

— Насправді, — тихо відказала Вен, — усе це починає набувати сенсу. Нарешті.

Келсьє всміхнувся. Сонце опустилося за обрій, і хоч край неба на заході ще палав загравою, почала з’являтись імла. Вона не приходила з якогось певного місця, вона просто... наче виникала з повітря, витягуючи в небо свої напівпрозорі пасма, виткі, наче пагони лози, що звивалися навсібіч, подовжувалися, танцювали, спліталися.

— Мара хотіла дітей, — несподівано промовив Келсьє. — Ще коли ми тільки одружилися, п’ятнадцять років тому. А я... я не хотів. Я прагнув стати найвидатнішим скаа-ватажком, а діти заважали б, забирали б мій час. Зрештою, може, й добре, що ми їх не мали. Пан Всевладар міг знайти їх і вбити. З іншого боку, міг і не знайти, адже врятувалися ж Докс та інші. Тепер часом мені хочеться, щоб поруч зі мною була частинка Мари. Її дитина. Дівчинка, з таким самим темним волоссям, таким самим життєрадісним і впертим характером, як у Мари.

Він поглянув на неї.

— Я не хочу, щоб із тобою щось сталося через мене, Вен. Не хочу, щоб це повторилося знову.

Вона насупилася.

— Я не збираюся сидіти під замком у цьому будинку.

— Авжеж, я знаю. Якщо ми потримаємо тебе тут ще трохи, ти, ймовірно, однієї ночі втнеш якусь дурницю, а потім з’явишся в столярні. У цьому ми з тобою схожі, ти і я. Просто... будь обережна.

Вен кивнула.

— Гаразд.

Вони постояли ще кілька хвилин, спостерігаючи, як збирається імла. Нарешті Келсьє випростався й потягнувся.

— Що ж, хай там як, а я радий, що ти приєдналася до нас, Вен.

Дівчина стенула плечима.

— Сказати по правді, я б і сама не відмовилася побачити ті квіти на власні очі.

18

Можна сказати, що покинути рідний дім мене змусили обставини: якби я лишився, то, поза всяким сумнівом, був би вже мертвий. У ті дні, коли я втікав, не знаючи чому, коли ніс тягар, якого не розумів, — я гадав, що загублюся серед інших людей у Хленніумі й провадитиму непомітне життя.

Тепер я помалу починаю розуміти, що можливість лишатися непомітним, як і багато чого іншого, для мене втрачена назавжди.

Вона вдягнула-таки червону сукню. Вибір був сміливий, але він видавався правильним. Зрештою, за дворянським вбранням вона ховала своє справжнє «я», а отже, що більше вбрання впадатиме в очі, то легше їй буде сховатися.

Лакей відчинив дверцята карети. Вен глибоко вдихнула — груди їй трохи стискав спеціальний корсет, який вона одягнула, щоб приховати перев’язку, — а тоді, спершись на руку, яку їй подав лакей, зійшла з карети. Вона поправила сукню, кивнула Сейзедові, а тоді приєдналася до інших аристократів, що прямували до парадних сходів замку Еларіелів. Той був трохи менший від замку Венчерів, однак мав окрему бальну залу, тимчасом як Венчери влаштовували звані вечори у величезному головному холі.

Вен оглянула дворянок і враз відчула, як її впевненість дещо слабшає. Її сукня була гарна, але інші жінки хизувалися не лише вбранням. Довге, струменисте волосся і самовпевнений вигляд пасували до їхніх гордовитих постатей, усипаних коштовностями. Ліфи суконь вони заповнювали пишними округлостями й так елегантно рухались у широких збористих сукнях! Час від часу Вен бачила їхні ноги, що визирали з-під подолу: на відміну від неї, дами носили не прості балетки, а черевики на високих підборах.

— А чому я не взула таких черевичків? — тихо запитала вона, підіймаючись застеленими килимом сходами.

— Ходити на підборах не так легко, панно, — відказав Сейзед. — Оскільки ви щойно лише навчилися танцювати, буде краще, якщо ви поки носитимете звичне взуття.

Вен насупила чоло, але сперечатися не стала. Однак згадка про танці посилила її неспокій. Вона пригадала, як плавно линули над підлогою танцівники на минулому балі. Їй запевне не вдасться повторити таке: вона ж вивчила лише кілька основних па.

«Це не має значення, — подумала дівчина. — Вони бачитимуть не мене, а леді Валетту. А її вважають новенькою у вищому світі й невпевненою в собі. До того ж усі гадають, що вона тільки-тільки оговталася від хвороби. Ніхто не здивується, якщо вона погано танцюватиме».

З цією думкою Вен вийшла сходами нагору, почуваючись трохи спокійніше.

— Мушу зазначити, панно, — промовив Сейзед, — цього разу ви значно менше нервуєтеся. Власне кажучи, ви здаєтеся захопленою. Як мені видається, саме так і мала б поводитися леді Валетта.

— Дякую, — з усмішкою відказала Вен.

Террісієць мав рацію: вона справді почувала захоплення. Захоплення від того, що нарешті знову виконує своє завдання, ба навіть від того, що знову опинилася серед вищого світу, його розкоші й вишуканості.

Вони ступили до бальної зали, що розміщувалася в присадкуватій будівлі — одному з кількох низьких крил, які відходили від головної споруди. Слуга взяв у Вен шаль. Дівчина затрималася на мить у дверях, поки Сейзед замовляв столик і вечерю.

Бальна зала Еларіелів сильно відрізнялася від величного холу замку Венчерів. Тьмяно освітлене приміщення мало тільки один поверх у висоту. Вітражів було багато, але всі вони розміщувалися на склепінчастій стелі. Крізь центральне вікно-троянду падало світло від облаштованих на даху невеличких вапнякових ліхтарів. На кожному столику стояли свічки, і, попри горішнє освітлення, у залі панувала півсутінь, і це створювало враження... усамітнення, хоча довкола юрмилося багато людей.

Приміщення явно було спроєктоване спеціально для того, щоб улаштовувати в ньому світські заходи. Посередині був танцювальний майданчик, освітлений яскравіше, ніж решта зали. Довкола нього на підвищенні двома ярусами розміщувалися столики: перший ярус — на висоті кількох футів, другий — далі й приблизно вдвічі вище.

Слуга підвів її до столика скраю зовнішнього яруса. Вен сіла, а Сейзед зайняв своє звичне місце поруч, і вони стали чекати на замовлені страви.

— Як саме я маю дістати інформацію, яка потрібна Келсьє? — запитала вона, обводячи поглядом темну залу.

Різнобарвне світло від вітражів падало чудернацькими візерунками на столики й на людей. Це створювало дивовижну атмосферу, але заважало роздивитися обличчя. Цікаво, чи є десь серед гостей Еленд?

— Сьогодні вас запросять до танцю кілька чоловіків, — сказав Сейзед. — Прийміть їхнє запрошення — це дасть вам привід пізніше знайти їх і підійти до їхньої компанії. Вам не потрібно брати участь у розмовах — лише слухати. На наступних балах котрийсь молодий дворянин, можливо, запросить вас приєднатися до нього, і таким чином ви дістанете змогу сидіти за його столиком і слухати всі його бесіди.

— Ти хочеш сказати, що мені доведеться сидіти весь час із одним чоловіком?

Сейзед кивнув.

— У цьому немає нічого незвичного. Танцювати того вечора треба буде теж тільки з ним.

Вен насупилася, але вирішила не розвивати далі цієї теми, а натомість знову взялася розглядати залу. «Його, мабуть, немає тут, адже він казав, що уникає балів, коли може. Навіть якщо він тут, то сидить собі десь сам. Ти не...»

Пролунав глухий стук, і на її столик опустився стос книжок. Вен здригнулася від несподіванки, а обернувшись, побачила Еленда Венчера, що присунув стілець і зручно всівся на нього. Відкинувшись на спинку, дворянин відхилився так, щоб світло від канделябра падало на книжку, яку він розгорнув і взявся читати.

Сейзед нахмурився. Вен стримала усмішку, дивлячись на Еленда. Він і цього разу мав такий вигляд, наче не завдавав собі клопоту зачесуватися й застібати сюртук на всі ґудзики. Одяг його не був пошарпаний, але й не такий ошатний, як у інших гостей. Схоже, вбрання зумисне шили так, щоб почуватися в ньому вільно й розслаблено, наперекір традиційній моді з її бездоганно скроєними й допасованими костюмами.

Еленд раз по раз гортав сторінки. Вен терпляче чекала, коли ж він заговорить до неї, але дворянин не переставав читати. Зрештою дівчина не стрималася.

— Я не пригадую, що дозволяла вам сідати за мій столик, лорде Венчере, — сказала вона.

— Не зважайте на мене, — відповів Еленд, не підіймаючи погляду від книжки. — У вас великий стіл — тут вистачить місця нам обом.

— Нам, може, й вистачить, — мовила Вен, — але щодо цих книжок я не певна. Куди слуги поставлять мою вечерю?

— Ліворуч від вас є трохи місця, — недбало відказав Еленд.

Сейзед спохмурнів ще більше. Він ступив уперед, забрав книжки зі столу й поклав їх на підлогу біля Елендового стільця.

Дворянин читав далі, ніби нічого й не сталося, лише махнув рукою і сказав:

— Ось чому я не маю слуг-террісійців. Вони нестерпно старанні, мушу зауважити.

— Сейзед нестерпний? Оце вже ні! — холодно відказала дівчина. — Він хороший друг і, либонь, кращий чоловік, ніж ви, лорде Венчере, будь-коли будете.

Еленд нарешті звів очі.

— Я... гм... перепрошую, — сказав він щиро. — Пробачте мені.

Вен кивнула, і дворянин повернувся до читання.

«Навіщо він сів за мій столик, якщо збирається тільки читати?»

— Що ви робили на цих балах раніше, без мене? Кому ви докучали? — роздратовано запитала вона.

— Отакої! Хіба ж я вам докучаю? — здивувався Еленд. — Слово честі, Валетто. Я ж бо лише сиджу тут і мовчки читаю.

— Ви сидите за моїм столиком. Я певна, що спадкоємець дому Венчерів запросто міг би знайти собі власний. Хоча під час нашої минулої зустрічі ви чомусь промовчали про своє походження.

— Ваша правда, — відповів дворянин. — Але, пригадую, я казав, що Венчери — це дратівлива компанія. Ось я й намагаюся відповідати цьому опису.

— Але ж цей опис вигадали ви сам!

— Зручно, чи не так? — злегка всміхнувся Еленд, не відриваючи очей від книжки.

Вен невдоволено зітхнула, кинувши на дворянина сердитий погляд.

Той глянув на неї з-поверх книжки.

— Шикарна сукня. Майже така сама гарна, як ви.

У Вен відвисла щелепа. Еленд пустотливо всміхнувся і знову втупився в книжку. В очах його блищали лукаві іскорки, немовби сповіщаючи, що він сказав це лише тому, що знав, якою буде реакція на його слова.

Сейзед нависав над столом, навіть не намагаючись приховати свого невдоволення, однак нічого не казав. Еленд, вочевидь, був надто важлива особа, щоб йому міг робити зауваження простий мажордом.

Вен нарешті здобулася на слово.

— Як сталося, лорде Венчере, що ви, молодий і неодружений, ходите на бали сам?

— А я ходжу не сам, — відказав Еленд. — Родина зазвичай підшукує мені ту чи ту супутницю на вечір. Сьогодні бути моєю парою припало леді Стейс Бланш — он вона, у зеленій сукні, сидить на нижньому ярусі навпроти нас.

Вен глянула в той бік зали. Леді Бланш виявилася розкішною білявкою. Ледве приховуючи невдоволену гримасу, вона кидала погляди на їхній столик.

Вен відвернулася, зашарівшись.

— Хіба ви не мали б бути там, разом із нею?

— Мабуть, мав би, — відказав Еленд. — Але бачте, в чому річ... Відкрию вам таємницю: я насправді не дуже вихований. До того ж я її не запрошував — я дізнався, хто буде моєю супутницею, лише коли сів у карету.

— Зрозуміло, — насупившись, відказала Вен.

— Попри це, моя поведінка, безумовно, гідна жалю. На нещастя, я схильний до таких жалюгідних вибриків — візьміть, до прикладу, мою звичку читати книжки за обіднім столиком. Прошу мені вибачити — піду візьму щось випити.

Він підвівся, запхнувши книжку до кишені, і рушив до столів із напоями. Вен спостерігала за ним, роздратована й водночас приємно здивована.

— Це недобре, панно, — стишеним голосом промовив Сейзед.

— Він не такий уже й поганий.

— Він використовує вас, панно, — сказав террісієць. — Лорд Венчер відомий своєю викличною, непокірною поведінкою. Багато хто не любить його — саме через такі ось учинки.

— Які вчинки?

— Він сів за ваш столик, бо знає, що це роздратує його родину, — відказав Сейзед. — Ох, дитино... Я не хотів би завдавати вам болю, але ви повинні зрозуміти, як усе працює при дворі. Цей молодий чоловік не має до вас романтичного зацікавлення. Він — юний і зухвалий панич, якому не до вподоби батькові вимоги. Він бунтує, поводиться грубо й образливо, знаючи, що батько поступиться, якщо побути нестерпним тривалий час.

Вен відчула, як усередині щось обірвалося. «Сейзед, найпевніше, має рацію. Для чого ще Елендові шукати мого товариства? Я — саме та, хто йому потрібен. Достатньо низького походження, щоб роздратувати його батька, але недостатньо досвідчена, щоб побачити правду».

Принесли вечерю, але у Вен зник апетит. Коли вона неохоче таки взялася до їжі, Еленд повернувся й поставив на стіл великий келих із якимось коктейлем. Повернувшись до читання, він час від часу потягував із келиха.

«Цікаво, що він робитиме, якщо я не заважатиму йому читати», — роздратовано подумала Вен. Пригадавши те, чому навчилася, вона стала їсти з делікатністю справжньої леді. Вечеря була скромна — переважно якісь соковиті овочі з маслом. Що раніше вона скінчить їсти, то швидше її запросять до танцю. Тоді їй принаймні не доведеться сидіти з Елендом Венчером.

Поки вона їла, молодий лорд кілька разів позирав на неї з-поверх книжки. Він, мабуть, очікував, що Вен скаже щось, але вона вперто мовчала. Поступово злість її стихала. Вона поглянула на Еленда, на його ледь розтріпаний вигляд, зауважила зосередженість, із якою він читав. Невже цей чоловік справді може снувати такі криводушні наміри, як стверджує Сейзед? Невже він лише використовує її?

«Усі тебе зрадять, — прошепотів Рінів голос. — Усі».

Еленд видавався таким... справжнім. Вен відчувала, що перед нею не актор, який грає роль, не маска, а щира людина. І схоже, він хотів-таки, щоб вона заговорила до нього. Коли дворянин нарешті відклав книжку й подивився на неї, Вен сприйняла це як особисту перемогу.

— Чому ви тут, Валетто? — запитав він.

— На балі?

— Ні, у Лютаделі.

— Тому що тут — центр усього, — відказала Вен.

Еленд насупився.

— Можливо. Але імперія занадто велика, щоб мати такий малий центр. Я думаю, ми навіть не усвідомлюємо до кінця, яка вона величезна. Як довго ви діставалися сюди?

На мить Вен запанікувала, але Сейзедова наука швидко зринула в голові.

— Майже два місяці каналошляхом, із кількома зупинками.

— Аж два місяці! — вигукнув Еленд. — Кажуть, щоб перетнути імперію від краю до краю, треба витратити пів року, проте більшість із нас не цікавиться нічим, що відбувається поза цим крихітним центром.

— Я...

Дівчина не доказала. Разом із Ріном вона побувала по всій Центральній домінії. Та, однак, була найменша з усіх доміній, і Вен ніколи не бачила інших, віддаленіших, куточків імперії. Центральна частина була сприятлива для злодіїв: як не дивно, що ближче до Пана Всевладаря, то більше було корупції, не кажучи вже про багатство.

— І як вам місто? — запитав Еленд.

Вен замислилася над відповіддю.

— Брудне, — чесно відказала вона. З півсутіні з’явився слуга, щоб забрати порожню тарілку. — Воно брудне й надміру людне. Зі скаа поводяться жахливо, але, гадаю, це всюди так.

Ледь схиливши голову набік, Еленд здивовано глянув на неї.

«Даремно я згадала про скаа. Дворянка так не сказала б».

Він подався вперед.

— Ви вважаєте, що до скаа тут ставляться гірше, ніж на ваших плантаціях? Я завжди гадав, що в місті їм ведеться краще.

— Я... мм... я не знаю. Я нечасто бувала на полях.

— То ви небагато бачилися з ними?

Вен стенула плечима.

— Яке це має значення? Вони ж лише скаа.

— Отож-то, ми завжди так кажемо, — мовив Еленд. — Не знаю. Може, я занадто допитливий, але вони цікавлять мене. Ви колись чули, як вони говорять одне до одного? Вони розмовляють, як звичайні люди?

— Що? — здивувалася Вен. — Звісно. Як іще їм розмовляти?

— Ну... ви ж знаєте, що стверджує Міністерство.

Вона не знала. Але сумнівалася, що влада може стверджувати про скаа щось приємне.

— Я поклала собі за правило ніколи цілком не довіряти тому, що каже Міністерство.

Еленд знову скинув на неї здивованим поглядом.

— А ви... не така, як я думав, леді Валетто.

— Люди рідко виявляються такими, як ми про них думаємо.

— Розкажіть мені про плантаційних скаа. Які вони?

Вен стенула плечима.

— Такі ж, які і всі решта.

— Вони розумні?

— Деякі — так.

— Але не такі розумні, як ви чи я, еге ж? — запитав Еленд.

Вен завагалася. «Як відповіла б дворянка?»

— Ні, звісно, ні. Вони ж лише скаа. Чому ви так цікавитеся ними?

Еленд видавався... розчарованим.

— Просто так, — мовив він, відкидаючись на спинку крісла і знову розгортаючи книжку. — Здається, хтось із тих чоловіків хоче запросити вас до танцю.

Дівчина обернулася й побачила, що недалеко від її столика справді стоїть гуртик молодиків. Щойно Вен глянула на них, вони відразу ж відвели погляд. По якійсь хвилі один із них вказав на інший столик, після чого підійшов і запросив до танцю молоду леді, що сиділа за ним.

— На вас звернули увагу кілька чоловіків, моя панно, — сказав Сейзед. — Однак вони не підійдуть. Як мені видається, присутність лорда Венчера відлякує їх.

Дворянин пирхнув.

— Їм слід було б знати, що я не такий уже й страшний.

Вен насупилася, однак Еленд спокійно читав далі. «Що ж, нехай!» — подумала вона, знову обертаючись до молодиків. Зустрівшись поглядом із одним, вона злегка всміхнулася до нього.

За якусь мить юнак підійшов і заговорив до неї робленим, офіційним тоном:

— Леді Рену, я лорд Меленд Ліз. Чи бажаєте потанцювати?

Вен скинула поглядом на Еленда, але той не піднімав очей від книжки.

— Із превеликим задоволенням, лорде Лізе, — відповіла вона, приймаючи подану руку й підводячись.

Дворянин повів її на танцювальний майданчик, і нервовість Вен повернулася. Ураз їй видалося, що тижня навчання замало. Музика стихла, щоб одні пари покинули майданчик, а інші зайшли на нього, і лорд Ліз повів її уперед.

Вен притлумила свій нав’язливий страх, нагадавши собі, що всі бачать лише сукню і статус, але не її саму. Дівчина поглянула в очі молодому дворянинові й здивувалася, побачивши там побоювання.

Музика заграла, і пари пішли в танець. На обличчі лорда Ліза з’явився переляканий вираз. Вен відчула, як спітніла його долоня. «А він нервує так само, як я! Може, навіть більше».

Ліз був молодший за Еленда, приблизно одного віку з Вен. Скидалося на те, що він мав небагато світського досвіду й танцював, схоже, нечасто. Юнак занадто зосереджувався на своїх рухах і через це був дуже скутий.

«Це логічно, — усвідомила Вен, розслабляючись і дозволяючи тілу рухатися, як учив Сейзед. — Досвідчений дворянин не запросив би до танцю мене — новеньку. Такі вважають, що я не варта їхньої уваги. Чому ж тоді Еленд виявляє її мені? Невже це лише, щоб роздратувати батька, як стверджує Сейзед? Тоді чому він видається таким зацікавленим у тому, що я кажу?»

— Лорде Лізе, — промовила Вен. — Ви добре знаєте Еленда Венчера?

Ліз підвів погляд.

— Е-е... я...

— Не зосереджуйтесь так на танці, — порадила Вен. — Мій учитель каже: що менше стараєшся, то природнішими будуть твої рухи.

Юнак зашарівся.

«Пане Всевладарю! — подумала Вен. — Цей хлопчина ще зовсім зелений».

— Е-е... Лорд Венчер... — промовив Ліз. — Я не знаю. Він дуже значна особа. Набагато значніша за мене.

— Не варто лякатися його походження, — відповіла Вен. — Як мені видається, він не з тих, що завдадуть комусь шкоди.

— Не знаю, моя панно, — сказав Ліз. — Венчери — украй впливовий дім.

— Ну, Еленд, схоже, не прагне відповідати цій репутації. Здається, йому подобається ігнорувати людей у своєму товаристві. Він поводиться так з усіма?

Ліз стенув плечима. Тепер, коли вони розмовляли, молодий дворянин танцював вільніше.

— Я не знаю. Ви... схоже, знайомі з ним краще, ніж я, моя панно.

-Я...

Вен замовкла. Їй справді здавалося, ніби вона добре знає Еленда — куди краще, ніж можна сподіватися після двох коротких зустрічей. Але пояснити це як слід Лізові вона не могла.

«А може... Рену ж згадував, що якось зустрічався з Елендом».

— Просто Еленд — друг нашої родини, — мовила дівчина, кружляючи в танці під вітражним склепінням.

— Справді?

— Так, — підтвердила Вен. — Мій дядечко попросив Еленда наглядати за мною на балах. Наразі він поводиться цілком люб’язно. Хоча мені, звісно, хотілося б, щоб він менше уваги приділяв цим своїм книжками, а більше тому, щоб увести мене в світ.

Ліз пожвавився й наче почув себе впевненіше.

— Он воно що. Так, тепер зрозуміло.

— Авжеж, — мовила Вен. — Еленд тут у Лютаделі став мені за старшого брата.

Ліз усміхнувся.

— А вас я запитала про нього, бо сам він неохоче розповідає про себе, — додала Вен.

— Останнім часом усі Венчери поводяться тихо, — мовив Ліз. — Відтоді як кілька місяців тому на їхній замок напали.

Вен кивнула.

— Вам відомо щось про той напад?

Ліз заперечно похитав головою.

— Мені ніхто нічого не розповідає, — він опустив погляд униз, на їхні ноги. — Ви чудово танцюєте, леді Рену. Мабуть, ви часто відвідували бали у вашому рідному місті.

— Ви лестите мені, мій пане, — відказала Вен.

— Аж ніяк. Ви дуже... граційна.

Вен усміхнулася, відчуваючи приплив упевненості.

— Так, — мовив Ліз, немовби сам до себе. — Ви геть не така, як про вас казала леді Шан...

Він замовк, ледь здригнувшись, немовби усвідомив свої слова.

— А що вона казала? — запитала Вен.

— Нічого, — пробурмотів Ліз, почервонівши. — Пробачте. Не зважайте.

«Леді Шан, — подумала дівчина. — Треба запам’ятати це ім’я».

Поки тривав танець, вона спробувала ще обережно порозпитувати Ліза, але юнак явно був надто недосвідчений, щоб знати багато. Однак навіть він відчував, що між домами наростає напруга: у Лютаделі й далі влаштовували бали, але на них приходило щораз менше людей, які не бажали бути присутніми на званих вечорах політичних суперників.

Коли танець закінчився, Вен лишилася задоволена собою. Найпевніше, вона не довідалася нічого цінного для Келсьє, однак Ліз був лише початком. Вона дістанеться й до важливіших персон.

«А це значить, — думала Вен, поки Ліз вів її назад до столика, — що мені доведеться відвідати ще багато цих балів». Не те щоб вони були неприємні, особливо тепер, коли вона почувалася впевненішою у своїх танцювальних здібностях. Але більше балів означало менше часу на прогулянки в імлі.

«Сейзед однаково мене не випустить», — подумала вона, подумки зітхнувши й увічливо всміхнувшись, коли Ліз вклонився й відійшов.

Еленд порозкладав книжки по всьому столу, а довкола стояло ще кілька канделябрів, очевидно, поцуплених з інших столиків.

«Що ж, — подумала Вен, — принаймні схильність до крадіжки у нас спільна».

Еленд згорбився над столом, записуючи щось у невеличкому кишеньковому нотатнику. Коли вона сіла, він навіть не підняв голови. Сейзеда ніде поблизу не було видно.

— Я відпустив террісійця вечеряти, — неуважно сказав Еленд, не перестаючи писати. — Йому немає потреби стояти тут голодним, поки ви розважаєтеся там унизу.

Вен звела брови, дивлячись на книжки, якими був завалений увесь стіл. Тим часом Еленд відсунув один томик, лишивши його розгорнутим на потрібній сторінці, і підтягнув до себе інший.

— То як вам вищезгадана розвага? — запитав він.

— Мені сподобалося.

— Я гадав, що ви не вмієте танцювати.

— Я не вміла, — відказала Вен. — Але навчилася. Вас це може здивувати, але сидячи в глибині зали й читаючи книжки у півтемряві, важко стати хорошим танцівником.

— Це запрошення? — запитав Еленд, відкладаючи книжку й беручись за наступну. — Бо ж, знаєте, дамі не личить запрошувати чоловіка до танцю.

— О ні, в жодному разі. Я не посмію відірвати вас від читання, — відказала Вен. Вона обернула одну з книжок до себе й примружилася: текст був написаний дрібним нерозбірливим почерком. — Крім того, танець із вами перекреслить усе те, чого мені щойно вдалося досягти.

Еленд нарешті підвів голову.

— І чого ж це вам вдалося досягти? — запитав він.

— Сейзед мав рацію, — відповіла Вен. — Лорд Ліз із острахом ставиться до вас, а водночас і до мене, адже я перебуваю у вашому товаристві. Для світського життя юної леді це може бути справжня катастрофа — якщо всі молоді чоловіки стануть вважати її недоступною лише через те, що один надокучливий лорд вирішив облаштувати собі читальню за її столиком.

— І?..

— І я сказала лордові Лізу, що ви просто знайомите мене з вищим світом. Як... як старший брат.

— Старший брат? — перепитав Еленд, насупившись.

— Значно старший, — із усмішкою відповіла Вен. — Адже ви, либонь, удвічі старші за мене.

— Удвічі старший... Валетто, мені двадцять один. Якщо тільки ви не десятилітка, яка передчасно подорослішала, я ніяк не можу бути старшим за вас удвічі!

— У мене завжди були проблеми з математикою, — недбало відказала Вен.

Дворянин зітхнув, закотивши очі до стелі. Тим часом неподалік лорд Ліз тихо розповідав щось своїм друзям, показуючи рукою на Вен і Еленда. Якщо пощастить, невдовзі ще хтось запросить її до танцю.

— Ви знаєте леді Шан? — знічев’я запитала Вен.

На її подив, Еленд підняв голову.

— Шан Еларіель?

— Мабуть, — відказала Вен. — Хто вона така?

Еленд повернувся до читання.

— Та ніхто.

Вен звела брови.

— Еленде, я тут лише кілька місяців, але навіть я знаю, що не слід вірити таким відповідям.

— Ну... я начебто заручений з нею.

— У вас є наречена? — розчаровано запитала Вен.

— Я не певен. Уже десь рік ми не робили жодних кроків щодо цього. Мабуть, усі вже й забули про наші заручини.

«Просто чудово», — подумала Вен.

За мить підійшов один із Лізових друзів. Зрадівши можливості позбутися дратівливого товариства спадкоємця Венчерів, Вен підвелася, приймаючи подану їй руку. Прямуючи до танцювального майданчика, вона озирнулася й побачила, що Еленд дивиться на неї з-поверх книжки. Дворянин одразу ж із підкреслено байдужим виглядом удав, ніби читає.

Вен сиділа за столиком, почуваючись знесиленою до краю. Їй кортіло скинути черевики й помасувати собі стопи, але вона підозрювала, що благородній дамі так робити не личить. Дівчина нишком розпалила мідь, а потім і п’ютер, щоб зміцнити тіло й звільнитися від утоми.

Через якийсь час вона погасила спершу п’ютер, а потім і мідь. Келсьє запевняв, що із запаленою міддю алломанта виявити неможливо, однак Вен не була в цьому певна. Коли вона спалювала п’ютер, її реакції ставали зашвидкими, а тіло — засильним. Їй здавалося, що хтось спостережливий цілком може це помітити, навіть якщо сам не алломант.

Коли п’ютер згас, утома повернулася. Останнім часом Вен намагалася відзвичаїти себе від постійного паління цього металу. Рана майже загоїлася й боліла лише тоді, коли дівчина необережно повертала тулубом. Далі потрібно було відновлюватися власними силами.

У певному розумінні Вен могла бути задоволена сьогоднішньою втомою, адже її причиною був тривалий час, проведений на танцювальному майданчику. Тепер, коли молоді дворяни вважали Еленда опікуном, а не кавалером, вони вже не вагалися запрошувати її до танцю. Вен своєю чергою боялася, що її відмову сприймуть як демонстрацію неприхильності до того чи того дому, і тому давала згоду всім. Кілька місяців тому вона посміялася б, якби хто сказав їй, що вона втомиться від танцю. А втім, їй не лише боліли ноги й нила рана в боці. Запам’ятовування імен партнерів та назв їхніх домів — не кажучи вже про потребу підтримувати легку розмову — виснажило її ментально.

«Добре, що завдяки Сейзедові я взула черевики без підборів», — подумала Вен, зітхнувши, і відсьорбнула холодного соку. Террісієць ще не повернувся з вечері. Що цікаво, Еленд теж кудись зник, лишивши на столі свої книжки.

Вен поглянула на них. Може, якщо вона вдасть, ніби читає, молоді дворяни лишать її в спокої бодай ненадовго? Дівчина взялася перебирати книжки, міркуючи, котру б узяти. Та, що найбільше її цікавила, — невеличкий, обтягнутий шкірою Елендів нотатник — щезла разом із її власником.

Натомість Вен узяла великий том у синій палітурці й перетягнула його до себе. Вона вибрала його через великі літери. Невже папір був такий дорогий, що писарі конче мусили тиснути на сторінці якомога більше рядків? Вен зітхнула, розгортаючи книжку.

«Аж не віриться, що люди читають такі здоровезні томи», — подумала вона. Хоч літери й були великі, але кожна сторінка була виповнена словами вщерть. Щоб прочитати все це, їй довелося б витратити чимало днів. Рін навчив її читати, щоб вона могла розібрати контракти, записати щось і, можливо, зіграти дворянку. Але її навчання не стосувалося таких великих текстів.

На першій сторінці було написано: «Історичні методи політичного управління імперією». Розділи мали назви на кшталт «Урядова програма п’ятого століття», «Початок плантаційних господарств, заснованих на праці скаа» тощо. Вен прогорнула книжку до останнього розділу, сподіваючись, що той виявиться найцікавішим. Називався він «Теперішня політична структура».

«На цей час, — прочитала Вен, — система плантацій забезпечила значно стабільніше становище в державі, ніж попередні устрої. Структура доміній, де кожен місцевий лорд порядкує над своїми скаа — і відповідає за них, — сприяла утворенню конкурентного середовища, в якому дисципліна підтримується суворими методами.

Пан Всевладар, схоже, вважає цю систему недосконалою через той рівень свободи, який вона дає аристократії. Однак її безсумнівною перевагою є відсутність організованих повстань. Відколи система була запроваджена, протягом останніх двох століть у П’яти Внутрішніх домініях не відбулося жодного великого повстання.

Звісна річ, ця політична система — лише продовження всеохопного теократичного управління. Незалежність аристократії стримується владою зобов’язувачів, які знову набули ваги. Жоден лорд, незалежно від його могутності, не може вважати себе таким, що стоїть над законом. Інквізитори можуть навідатися до кожного».

Вен насупилася. Хоча текст був сухий, її все одно здивувало, що Пан Всевладар дозволяє такі аналітичні роздуми щодо функціонування його імперії. Дівчина влаштувалася зручніше на стільці, тримаючи книжку перед очима, але більше не читаючи. Вона надто втомилася, намагаючись видобути зі своїх партнерів по танцю якусь корисну інформацію.

На жаль, вищому світові було байдуже до того, змучена Вен чи ні. Хоча вона й намагалася щосили вдати, ніби захоплено читає Елендову книжку, до її столика наблизився черговий чоловік.

Вен зітхнула, готуючись до ще одного танцю, проте враз збагнула, що до неї підійшов не дворянин, а мажордом-террісієць. Як і Сейзед, він був високий і носив балахон з візерунком із накладених одна на одну клинуватих смужок, а крім того, мав на собі купу коштовностей.

— Леді Валетта Рену? — із легким акцентом запитав террісієць.

— Так, — дещо збентежено відказала дівчина.

— Моя пані, леді Шан Еларіель, хоче вас бачити за своїм столом.

«Хоче бачити?» — подумала Вен. Їй уже не подобався тон, і вона не мала жодного бажання зустрічатися з колишньою Елендовою нареченою. Однак дім Еларіелів був одним із наймогутніших Великих домів, і просто відкинути запрошення, мабуть, не випадало.

Слуга терпляче чекав.

— Добре, — мовила Вен, підводячись так граційно, як тільки їй дозволяли втомлені ноги.

Террісієць підвів її до столика, що був недалеко від її власного. За ним сиділо аж п’ятеро жінок, але Вен одразу зрозуміла, котра з них леді Шан. Нею вочевидь була статна жінка з довгим темним волоссям. Вона не брала участі в розмові, але попри це, здавалося, керувала нею. На її руках зблискували браслети блідо-бузкового кольору, що пасував до сукні. Коли Вен підійшла, дворянка скинула на неї зневажливим поглядом.

Її темні очі були проникливі. Вен здалося, що вони пронизують її наскрізь, знімають із неї ошатну сукню й виставляють напоказ колишнє брудне вуличне дівчисько.

— Залиште нас наодинці, дами, — сказала Шан.

Жінки негайно послухалися й, намагаючись зберігати гідність, поквапливо підвелися зі своїх місць.

Леді Еларіель узяла виделку і почала їсти тістечко, акуратно ділячи його на маленькі шматочки. Вен стояла ні в сих ні в тих, а мажордом-террісієць зайняв місце за стільцем Шан.

— Можеш сісти, — сказала дворянка.

«Я почуваюся знову як скаа, — подумала Вен, сідаючи. — Виявляється, аристократи так ставляться й одне до одного».

— Тобі не позаздриш, дитино, — мовила Шан.

— Чому б то? — запитала Вен.

— Звертайся до мене «леді Шан», — не змінюючи тону, відказала дворянка. — Або «ваша світлосте».

Шан очікувально замовкла, далі шматочками відправляючи тістечко до рота. Нарешті Вен сказала:

— Чому б то, ваша світлосте?

— Тому що молодий лорд Венчер вирішив використати тебе у своїй грі. А це значить, що тебе можу використати і я.

Вен насупилася. «Не виходь із ролі. Пам’ятай: ти Валетта, яку легко залякати».

— А хіба не краще, якщо мене взагалі ніхто не буде використовувати, ваша світлосте? — обережно запитала вона.

— Не мели дурниць, — відрізала Шан. — Навіть така неосвічена простачка, як ти, має розуміти потребу бути корисною тим, хто стоїть вище за тебе.

Вона промовила все це, зокрема й образу, спокійним і рівним тоном, наче не мала жодного сумніву, що Вен погодиться із кожним словом.

Дівчина сиділа спантеличена. Досі жоден дворянин або дворянка з нею так не поводилися. Щоправда, досі єдиним представником Великих домів, із яким вона розмовляла, був Еленд.

— З твого порожнього виразу обличчя я роблю висновок, що ти згодна зі своїм місцем, — сказала Шан. — Поводься добре, дитино, і, можливо, я дозволю тоді долучитися до мого наближеного кола. Ти б могла багато чого навчитися від справжніх дворянок тут у Лютаделі.

— Наприклад? — запитала Вен, стараючись, щоб голос не прозвучав різко.

— Подивися на себе, дитино. Волосся таке, наче ти перехворіла якоюсь тяжкою недугою, а сукня висить на тобі мішком — така ти худа. Бути дворянкою в Лютаделі вимагає... досконалості, а не оцього, — промовивши останнє слово, вона зневажливо махнула рукою в бік Вен.

Дівчина почервоніла. У принизливому поводженні цієї жінки крилася якась дивна сила. Раптом Вен вражено збагнула, що цим леді Еларіель скидається на деяких злодійських ватажків — зокрема на Кеймона, — які могли вдарити людину, цілком певні, що їм не будуть опиратися. Усі знали, що чинити опір такому ватажкові марно — буде тільки гірше.

— Чого ви хочете від мене? — запитала Вен.

Шан скинула бровою і відклала виделку, не доївши тістечко. Террісієць забрав тарілку й пішов із нею.

— Ти справді така тупенька чи тільки вдаєш? — запитала дворянка.

Вен мало не заскреготала зубами.

— Чого ваша світлість хоче від мене?

— Я повідомлю тобі згодом... якщо, звісно, лорд Венчер вирішить і далі бавитися з тобою.

Вен уловила ледь помітний спалах ненависті в очах Шан, коли та вимовила Елендове ім’я.

— Наразі ж, — вела далі леді Еларіель, — розкажи мені, про що ви з ним сьогодні розмовляли.

Вен розтулила рота, щоб відповісти. Але... щось було негаразд. Дівчина відчула легесенький доторк — якби не тренування з Бризом, вона його навіть не помітила б.

«Гамівниця? Цікаво».

Леді Еларіель хотіла заспокоїти її. Мабуть, щоб Вен усе розбалакала. Вона почала оповідати про свою розмову з Елендом, оминаючи все, що могло б зацікавити її бесідницю. Проте щось її досі непокоїло... щось у тому, як Шан гралася з її емоціями. Краєм ока Вен помітила, що террісієць повернувся з кухні, однак не пішов одразу до столика своєї господарки, а натомість попрямував у інший бік.

До столика Вен. Слуга зупинився біля нього і став нишпорити в Елендових книжках.

«Хай що йому потрібно, не можна, щоб він це знайшов».

Вен несподівано підвелася. Леді Еларіель нарешті виявила якусь емоцію і здивовано глянула на дівчину.

— Я щойно згадала, що пообіцяла своєму террісійцеві чекати його за столиком, — сказала Вен. — Він хвилюватиметься, якщо не знайде мене там!

— Заради Пана Всевладаря! — пробурмотіла Шан собі під ніс. — Дитино, у цьому немає жодної потреби...

— Перепрошую, ваша світлосте, — перебила Вен. — Мені треба йти.

Це була доволі очевидна відмовка, але нічого кращого їй не спало на думку. Вона зробила реверанс і покинула невдоволену дворянку. Террісієць виявився не в тім’я битий: ледве дівчина ступила кілька кроків, він її помітив і рушив собі далі напрочуд плавною ходою.

Вен повернулася до свого столика й замислилася, чи сильно собі нашкодила, так безцеремонно покинувши леді Шан. А втім, вона була надто стомлена, щоб цим перейматися. Помітивши, що чергова компанія молодиків задивляється на неї, вона поспішно сіла й розгорнула одну з Елендових книжок.

На щастя, цього разу хитрість спрацювала краще. Молоді дворяни зрештою відійшли, лишивши Вен у спокої. Вона відкинулася на спинку стільця й трохи розслабилася, тримаючи розгорнуту книжку перед собою. Було вже пізно, і бальна зала починала помалу порожніти.

«Що ж террісієць шукав у Елендових книжках?» — замислилася дівчина. Відтак узяла чашку й сьорбнула трохи соку.

Вона оглянула стіл, щоб перевірити, чи все на місці, однак Еленд лишив такий безлад, що важко було сказати напевне. Проте в око їй впала невеличка книжечка, що ховалася під іншою. Більшість книжок лежали розгорнуті на певних сторінках, і Вен бачила, як Еленд уважно читав їх. Ця ж була стулена, і він, наскільки пригадувала дівчина, до неї не заглядав. Книжечка лежала тут і раніше — Вен пам’ятала її, адже та була значно тонша за решту. Отже, це не террісієць лишив її тут.

Зацікавившись, дівчина витягнула її з-під більшого тому. Книжка мала чорну шкіряну палітурку, а на корінці був напис «Погодні умови Північної домінії». Вен нахмурилася, повертіла книжку в руках, а тоді розгорнула її. Не було ні титульного аркуша, ні імені автора. З першої ж сторінки починався текст.

«Коли розглядати Останню імперію загалом, щодо одного факту не виникає жодних сумнівів. Як на державу, якою править самопроголошене божество, імперія зазнала надто багато колосальних помилок влади. Більшість із них були успішно приховані, і виявити їх можна лише в металопам’ятях ферухіміків або ж на сторінках заборонених книжок. Проте досить поглянути в недалеке минуле, щоб зауважити такі хиби, як різанина в Деванè, перегляд вчення про Безодню, депортація народу ренатів.

Пан Всевладар не старіє. Це незаперечно. Однак ця книжка має на меті довести, що він у жодному разі не є непомильним. До Вознесіння людство страждало від хаосу й непевності, спричинених нескінченною зміною королів, імператорів та інших монархів. Здавалося б тепер, маючи одного безсмертного імператора, суспільство нарешті має можливість досягти стабільності й освіченості. Але саме дивовижний брак обох цих характеристик в Останній імперії є найбільшою помилкою Пана Всевладаря».

Вен ошелешено втупилася в сторінку. Деяких слів вона не розуміла, але думку автора їй вдалося схопити. Він стверджує...

Дівчина рвучко стулила книжку і квапливо поклала її туди, де вона лежала. Що було б, якби зобов’язувачі виявили у Еленда таке? Вен роззирнулася довкола. Вони, певна річ, були тут. Як і на попередньому балі, їхні сірі балахони й татуйовані обличчя раз по раз миготіли серед юрби. Багато зобов’язувачів сиділи за столиками разом із дворянами. Як приятелі? Чи як шпигуни Пана Всевладаря? Здавалося, ніхто не почувався вільно, коли поруч був зобов’язувач.

«Навіщо Елендові та книжка? Такому вельможному дворянину? Навіщо він читає тексти, які осуджують Пана Всевладаря?»

На її плече опустилася чиясь рука, і Вен відрухово обернулася, миттєво підпаливши в шлунку мідь і п’ютер.

— Агов! — вигукнув Еленд, відступаючи назад і здіймаючи руки. — Вам коли-небудь казав хтось, що ви дуже нервова, Валетто?

Вен розслабилася, відкинулася на спинку стільця й погасила метали. Еленд неквапливо обійшов столик і теж сів.

— То як, вам подобається Геберен?

Вен здивовано насупила чоло, й Еленд кивнув на більшу, грубезну книжку, що досі лежала розгорнута перед нею.

— Ні, — відказала дівчина. — Він нудний. Я тільки вдавала, що читаю, щоб чоловіки лишили мене в спокої бодай на хвильку.

Еленд хихотнув.

— Ось бачите, ваш хист обернувся проти вас.

Вен здійняла брови, а Еленд тим часом узявся складати книжки. Схоже, він не помітив, що книжку про «погоду» рухали, однак обачливо засунув її в середину стосу.

Вен відвела очі від неї. «Мабуть, не варто казати йому про Шан — принаймні доти, доки я не поговорю із Сейзедом».

— А я гадаю, що мій хист мені добре прислужився, — мовила вона натомість. — Урешті-решт, я прийшла на бал танцювати.

— Як на мене, танці переоцінюють.

— Ви не зможете вічно триматися осторонь вищого світу, лорде Венчере, адже ви спадкоємець дуже впливового дому.

Еленд зітхнув, потягнувся й відкинувся на спинку стільця.

— Мабуть, ви маєте рацію, — відказав він із несподіваною відвертістю. — Але що довше я протримаюся, то більше роздратую батька. А це вже сама собою мета, заради якої варто постаратися.

— Але ж ви кривдите не лише його, — зауважила Вен. — Як щодо всіх тих дівчат, яких ви ніколи не запросили до танцю, бо надто зайняті тим, що порпаєтеся в книжках?

— Наскільки мені пригадується, — мовив Еленд, поклавши на верхівку стосу останню книжку, — нещодавно дехто вдавав, ніби читає, щоб уникнути танцю. Мені здається, дамам неважко знайти собі значно люб’язніших кавалерів, ніж я.

Вен знову здійняла брови.

— Мені це справді неважко, бо я новенька й не надто високого роду. Підозрюю, що дамі вашого статусу таки непросто знайти собі кавалера, чи то люб’язного, чи то й не дуже. Як я розумію, чоловіки неохоче запрошують до танцю дам, які статусом вищі за них.

Еленд завагався, вочевидь, добираючи влучної відповіді.

Вен подалася вперед.

— У чому річ, Еленде Венчере? Чому ви так вперто ухиляєтеся від свого обов’язку?

— Обов’язку? — перепитав Еленд, поривчасто нахиляючись до неї. — Валетто, це не обов’язок. Ці бали — лише порожня розвага. Марна витрата часу.

— А жінки? — запитала Вен. — Вони теж марна витрата часу?

— Жінки? — повторив Еленд. — Жінки — наче гроза. Вони гарні, на них приємно дивитися, часом їх приємно слухати, але здебільшого вони лише завдають купу клопоту.

Вен від подиву роззявила рота, аж тут помітила іскорки в його очах і усмішку в кутиках губ і сама мимоволі всміхнулася.

— Ви це кажете, лише щоб мене подратувати!

Його усмішка стала ширшою.

— У цьому вся моя привабливість, — він підвівся, лагідно дивлячись на неї. — Ах, Валетто! Не дозвольте їм одурити себе — не будьте надто серйозною. Воно того не варте. Але тепер я змушений побажати вам на добраніч. Сподіваюся, побачити вас на наступному балі швидше, ніж за кілька місяців.

Вен усміхнулася.

— Я подумаю про це.

— Подумайте, прошу вас, — мовив Еленд, нахиляючись і піднімаючи зі столу високий стос книжок. Спершу заточившись, він відновив рівновагу і скосував поглядом на неї. — Хтозна... може, одного дня ви таки змусите мене запросити вас до танцю.

Дівчина всміхнулася й кивнула. Дворянин обернувся й пішов довкола другого ярусу столиків. Невдовзі він зустрівся з двома молодими чоловіками. Вен зацікавлено спостерігала, як один із них приязно поплескав Еленда по плечу, а потім узяв половину книжок. Далі трійця пішла разом, балакаючи між собою.

Вен не знала цих двох. Вона сиділа, замислившись, доки з бічного коридору нарешті не з’явився Сейзед. Дівчина нетерпляче замахала йому, і террісієць поквапився до неї.

— Що то за дворяни разом із лордом Венчером? — запитала Вен, вказуючи на Еленда.

Сейзед примружився крізь окуляри.

— Овва!.. Один із них — це лорд Жастес Лекаль. Другий — із дому Гастінгів, але я не знаю його власного імені.

— Чому ти так здивувався?

— Лекалі й Гастінги — політичні суперники Венчерів, панно. Дворяни часто зустрічаються після балів, щоб укласти союзи... — террісієць обернувся до неї. — Гадаю, панові Келсьє цікаво буде почути про це. Нам уже час іти.

— Цілком згодна, — мовила дівчина, підводячись. — А мої втомлені ноги — тим паче. Ходімо.

Сейзед кивнув, і вони рушили до виходу.

— Де ти був так довго? — запитала Вен, поки вони чекали на шаль.

— Я повертався кілька разів, панно, — відказав Сейзед. — Але ви повсякчас танцювали. Тож я вирішив, що, замість стояти біля порожнього столика, корисніше буде поспілкуватися зі слугами.

Вен кивнула, забрала шаль, вийшла через парадні двері й рушила застеленими килимом сходами вниз. Сейзед ішов позаду. Вона квапилася, щоб якнайшвидше дістатися до маєтку Рену й повідомити Келсьє імена всіх своїх кавалерів, перш ніж забуде їх. Зійшовши зі сходів, вона зупинилася, чекаючи на карету, і помітила щось дивне. Поблизу в імлі щось діялося, відбувалася якась колотнеча. Вен ступила вперед, але Сейзед зупинив її, поклавши руку на плече. Шляхетна леді не піде сама в імлу.

Вона вже потяглася, щоб підпалити мідь і олово, але зачекала: шум, схоже, наближався до неї. Загадка прояснилася, коли з імли вийшов вартовий, що тягнув за собою невеличку постать, яка виривалася з його рук. Це був хлопчик-скаа, у брудному одязі, із замурзаним сажею обличчям. Солдат старанно оминув Вен, вибачливо кивнувши до неї, і підійшов до капітана сторожі. Дівчина підпалила олово, щоб почути їхню розмову.

— Кухарчук, — тихо сказав солдат. — Канючив милостиню, коли карета одного з гостей чекала перед брамою, поки їй відчинять.

Капітан лише мовчки кивнув. Солдат потягнув свого бранця назад в імлу, у напрямку до дальнього подвір’я. Хлопчик пручався, і солдат роздратовано бурчав, міцно тримаючи його. Вен спостерігала за ними, відчуваючи Сейзедову руку на плечі, що немовби стримувала її. Звісно, вона нічим не могла допомогти хлопчикові. Не слід було йому...

В імлі, за межами поля зору звичайних людей, солдат дістав кинджал і перетяв хлопчині горло. Вен нажахано здригнулася. Звуки боротьби помалу вщухли. Солдат відпустив тіло, потім схопив його за ногу й поволік кудись далі.

Вен стояла наче громом ударена. Під’їхала карета.

— Панно, — поквапив її Сейзед, але вона не рушила з місця.

«Вони вбили його, — думала дівчина. — Просто тут, за кілька кроків від місця, де дворяни чекають на свої екіпажі. Так, наче смерть для них нічого не означала. Зарізали ще одного скаа, та й по всьому. Як якусь худобу».

Навіть гірше, ніж худобу. Ніхто не різатиме свиней на замковому подвір’ї. Схоже, вартовому просто набридло борсання хлопчика, і він убив його тут, не захотівши чекати більш підхожого місця. Дворяни, які стояли поруч, якщо й помітили це, то не звернули уваги і спокійно далі розмовляли між собою. Ба більше, тепер, коли крики стихли, вони, здавалося, стали балакучішими.

— Панно, — повторив Сейзед, легенько штовхаючи її вперед.

Вона дозволила завести себе в карету, але думками була далеко. Контраст видавався їй незбагненним. Поштиве дворянство, яке танцює в залі, залитій іскристим світлом і виповненій розкішними сукнями. І смерть на подвір’ї. Невже їм байдуже? Чи вони навіть не знають?

«Це Остання імперія, Вен, — сказала вона собі, коли карета рушила. — Не забувай про попіл лише тому, що побачила кілька клаптиків шовку. Якби ці люди дізналися, що ти скаа, тебе зарізали б за їхнім наказом так само легко, як те бідолашне хлопченя».

Ця витверезлива думка супроводжувала її протягом усієї дороги до Фелліса.

19

Ми зустрілися з Квааном випадково — хоча він, мабуть, сказав би, що нас «звело провидіння».

Відтоді я познайомився з багатьма террісійськими мислителями. Усі вони — люди велемудрі й розважливі. Люди, значущість яких помітна неозброєним оком.

Але не Кваан. У певному розумінні він так само не схожий на пророка, як я — на героя. Він ніколи не мав вигляду поважного мудреця, не був він і вченим-теологом. Під час нашої першої зустрічі у великій Хленнійській бібліотеці він провадив одне зі своїх дивацьких досліджень — здається, намагався визначити, чи здатні дерева мислити.

Я б посміявся над тим, що це саме він урешті відкрив Великого Героя з Террісійського пророцтва, якби все обернулося трохи інакше.

Келсьє відчував у імлі іншого алломанта. Слабка, але виразна пульсація накочувалася на нього ритмічно, наче хвилі, що омивають тихий берег.

Ватажок присів на верхівці невисокого садового муру, дослухаючись до алломантичних імпульсів. Білясті звої імли перетікали своїм звичним робом, спокійно і безтурботно, байдужі до всього. Лише ті струминки, що опинилися найближче до його тіла, як завжди, звивалися довкола рук і ніг.

Розвогнюючи олово, Келсьє вдивлявся в нічну темряву, намагаючись відшукати іншого алломанта. Йому здалося, що віддалік на мурі стоїть, пригнувшись, якась постать, але він не був цього певен. Проте він упізнав алломантичні імпульси. Кожен метал, коли його спалювали, випромінював свій, відмінний від інших, сигнал, що його міг зрозуміти алломант, вправний у застосуванні бронзи. Той чоловік спалював олово, як і решта четверо, яких Келсьє відчував довкола замку Текіелів. П’ятеро олов’янооких вартували фортецю, видивляючись у темряві непроханих гостей.

Келсьє всміхнувся. Великі доми починали нервуватися. Такий могутній дім, як Текіелі, звісна річ, міг собі дозволити тримати на варті п’ятьох олов’янооких, однак родовиті алломанти не надто охоче бралися до обов’язків звичайної сторожі. Крім того, якщо на варті стояли п’ять олов’янооких, то існувала велика ймовірність, що напоготові чатували також громили, монетостріли і смикачі. Лютадель затих, напружено вичікуючи.

Власне кажучи, Великі доми так насторожилися, що Келсьє насилу вдавалося знаходити шпарини в їхній обороні. Він був лише один, а навіть з-імли-народжений має свої межі. Досі йому вдавалося досягати успіху завдяки елементу несподіванки. Проте коли замок вартують п’ятеро олов’янооких, підібратися до нього непомітно майже неможливо.

На щастя, цієї ночі Келсьє не було потреби перевіряти на міцність оборону Текіелів. Натомість він пробрався, скрадаючись уздовж стіни, на зовнішню територію замку. Спалюючи бронзу, щоб упевнитися, чи поблизу нема алломантів, він спинився перед садовим муром і дістав із кущів великий мішок. Міх був досить важкий, тож Келсьє довелося розпалити п’ютер, щоб витягнути його й завдати собі на плече. Якусь хвилю він постояв у темряві, дослухаючись до звуків у імлі, а тоді поніс мішок назад до фортеці.

Він зупинився біля великої білої садової веранди, що примостилася поруч із маленьким дзеркальним ставком. Відтак скинув мішок із плеча й вивалив на землю його вміст — свіженький труп, який належав такому собі лорду Чаррсові Ентроуну. Тіло покотилося й зупинилося долілиць, на спині видніли дві однакові кинджальні рани. Келсьє звільнив світ від чергового дворянина, напавши на підпилого лорда на вулиці біля бідняцького кварталу. Навряд чи хтось за ним буде жалкувати, адже лорд Ентроун зажив лихої слави через свою схильність до збочених розваг. Серед його найулюбленіших, наприклад, були смертельні бої між скаа, з яких він саме вертався того вечора.

До того всього лорд Ентроун був значним політичним союзником дому Текіелів, і Келсьє невипадково приніс його труп сюди й лишив лежати в калюжі крові. Першими його знайдуть садівники, а коли про вбивство дізнаються слуги, жодні зусилля не допоможуть втримати таку подію в таємниці. Зчиниться неабиякий галас, і перша підозра, либонь, упаде на дім Ізенрі, суперників Текіелів. Утім, несподівана Ентроунова смерть, можливо, викличе в Текіелів підозри. Якщо вони трохи покопають, то дізнаються, що того вечора проти Ентроуна на ставках грав Крюз Джеффенрі, чий дім намагався схилити Текіелів до союзу. Усім було відомо, що Крюз — з-імли-народжений і вельми вправний боєць на ножах.

Ось так зародяться сумніви. Чи дім Ізенрі скоїв убивство? Чи, може, це дім Джеффенрі таким чином намагається знепокоїти Текіелів ще більше й підштовхнути їх до союзу з меншими домами? А може, тут діє третя сторона, яка хоче посилити ворожнечу між Текіелями та Ізенрі?

Келсьє зіскочив із садового муру й почухався під фальшивою бородою. Насправді не мало значення, на кого дім Текіелів покладе провину. Справжньою метою було викликати в них непевність і тривогу, посіяти непорозуміння й недовіру. Хаос був його головним союзником у розпалюванні війни між домами. Коли вона нарешті розпочнеться, кожен убитий у ній дворянин означатиме на одного противника менше для повстанців.

Відійшовши трохи від замку Текіелів, Келсьє кинув монетку й застрибнув на дах. Іноді він замислювався: що відчувають люди в будинках, коли чують його кроки над головою? Чи знають вони, що котромусь з-імли-народженому їхні дахи видалися зручною дорогою, яку він вибрав, щоб уникнути зустрічі з вартовими або злодіями? Чи, може, гадають, що, як завжди, винні імлисті почвари?

«Найпевніше, вони нічого навіть не помічають. Розумні люди лягають спати, коли приходить імла». Він опустився на гостроверхий дах, дістав зі схованки кишеньковий годинник, щоб дізнатись час, а тоді заховав назад, адже той був металевий. Багато з-імли-народжених дворян демонстративно носили металеві речі — це була безглузда бравада. Така мода пішла від самого Пана Всевладаря. Келсьє, однак, без крайньої потреби ніколи не брав із собою нічого металевого: ні годинника, ні каблучки, ні браслета.

Він знову злинув у повітря, прямуючи до Сажових нетрів — бідняцького кварталу на північній околиці міста. Лютадель був величезним містом, що розкинулося вусібіч. Кожні кілька десятиліть до нього додавалися нові райони, а тоді потом і працею скаа міські мури переносилися далі. Із настанням ери каналоплавання будівельне каміння стало легко перевозити й воно зробилося відносно дешевим.

«Цікаво, чому він узагалі переймається мурами? — думав Келсьє, рухаючись дахами паралельно масивній споруді. — Хто на нього нападе? Пан Всевладар контролює все. Навіть західні острови перестали опиратися».

Справжньої війни в Останній імперії не було вже кілька століть. Так звані «повстання» по суті були наскоками, що їх уряди-годи вчиняли кілька тисяч людей, які ховалися по горах і печерах. Навіть Єденове повстання не спиралося на силу — вони покладалися на те, що хаос міжусобної війни й стратегічна хитрість, яка виманить лютадельський гарнізон, дадуть їм змогу вступити в місто. Але якщо кампанія затягнеться, Келсьє та інші зазнають поразки. За потреби Пан Всевладар і Сталеве Міністерство могли виставити до бою буквально мільйони солдатів.

А втім, у нього був запасний план. Келсьє не говорив про нього, він ледве наважувався про нього думати. Навряд чи він матиме нагоду втілити його в життя. Але якщо нагода все ж трапиться...

Келсьє опустився на землю перед Сажовими нетрями, щільно загорнувся в марево-плащ і впевненою ходою рушив вулицею. Потрібний йому інформатор сидів перед дверима зачиненої крамниці й попихкував люлькою. Келсьє здивовано звів брови: тютюн був розкішшю. Цей Гойд — або дуже марнотратний, або дуже успішний (як, власне, і стверджував Доксон).

Худорлявий голомозий чоловічок спокійно відклав люльку й підвівся на ноги. Щоправда, набагато вищим від цього не став. Він низько вклонився в імлистій темряві.

— Вітаю, мій пане.

Келсьє спинився перед ним, старанно ховаючи руки під імлистим плащем. Йому не хотілося, щоб вуличний інформатор раптом збагнув, що невідомий дворянин, із яким він зустрічається, має на руках гатсінські шрами.

— Мені тебе неабияк хвалили, — сказав Келсьє, наслідуючи гордовитий дворянський тон.

— Я один з найкращих, мій пане.

«Той, хто прожив так довго, як ти, справді має бути спритним», — подумав Келсьє. Дворянам не надто подобалося, що хтось знав їхні таємниці, тому зазвичай інформатори недовго затримувалися на цьому світі.

— Мені треба дещо знати, — мовив Келсьє. — Але спершу поклянись, що нікому не розповіси про нашу зустріч.

— Звісно, мій пане, — відказав Гойд. Він, найпевніше, порушить свою обіцянку ще до сходу сонця — це була друга причина, чому інформатори довго не жили. — Але мене турбує питання оплати...

— Ти отримаєш свої гроші, скаа, — різко кинув Келсьє.

— Авжеж, авжеж, мій пане, — швидко закивав головою Гойд. — Вам потрібна інформація про дім Рену, чи не так?

— Так. Що про нього відомо? Які доми — його союзники? Мені треба знати.

— Відомо про нього небагато, мій пане, — відказав Гойд. — Лорд Рену нещодавно перебрався до цих країв і провадить свої справи обережно. Поки що в нього немає ні друзів, ні ворогів. Він закуповує велику кількість зброї та обладунків — мабуть, укладає контракти з різними домами й торговцями, щоб здобути їхню прихильність. Мудра тактика. Нехай у нього й буде забагато товару, але ж друзів забагато не буває, еге ж?

Келсьє пирхнув.

— І за це я маю тобі платити?

— У нього буде надлишок товару, мій пане, — поспішно сказав Гойд. — Ви могли б мати непоганий зиск, знаючи, що Рену торгує собі на збиток.

— Я не якийсь гендляр, скаа, — вдавано обурився Келсьє. — Мені байдуже на зиск і торгівлю!

«Нехай поміркує над цим. Тепер він вирішить, що я з котрогось Великого дому... Хоча якщо він не запідозрив це ще раніше через марево-плащ, то не заслуговує на свою репутацію».

— Авжеж, авжеж, мій пане, — поквапився Гойд. — Звісно, є ще дещо...

«Ага, ось ми й побачимо, чи вулиця знає, що дім Рену пов’язаний із чутками про повстання?» Якщо хтось виявив цю таємницю, Келсьє та його ватазі загрожувала серйозна небезпека.

Гойд тихо кахикнув, простягаючи руку.

— Та ти просто нестерпний! — гиркнув Келсьє, кидаючи Гойдові під ноги капшук.

— Так, мій пане, — відказав Гойд, опускаючись навколішки й лапаючи рукою довкола. — Пробачте, мій пане. У мене геть поганий зір. Я ледве бачу власні пальці, коли тримаю їх перед очима.

«Розумно», — подумав Келсьє. Гойд тим часом знайшов капшук і заховав його. Звісна річ, він брехав, коли скаржився на поганий зір: у підпіллі ніхто би довго не прожив із таким ґанджем. Але дворянин, який гадає, що його інформатор напівсліпий, значно менше боятиметься бути впізнаним. Не те щоб Келсьє непокоївся — він убрався в одне з найкращих Доксових маскувань. Крім фальшивої бороди, він мав штучний, але правдоподібний ніс і взуття на високій платформі, а шкіру на обличчі зробив світлішою за допомогою пудри.

— Ти сказав, є ще щось, — мовив Келсьє. — Присягаюся, скаа, якщо твоя інформація нічого не варта...

— Ще б пак варта, — поспішно запевнив Гойд. — Лорд Рену планує видати свою племінницю, леді Валетту, за лорда Еленда Венчера.

Келсьє скинув бровою.

«Неочікувано».

— Якесь безглуздя. Венчер стоїть значно вище за Рену.

— Молоду пару бачили разом на балі у Венчерів місяць тому. Вони мило розмовляли.

Келсьє зневажливо розсміявся.

— Усі це знають. Це нічого не значить.

— Справді? — запитав Гойд. — А чи знають усі, що лорд Еленд Венчер вельми прихильно відгукувався про дівчину перед своїми друзями, філософським гуртком молодих дворян, які проводять дозвілля в «Зламаному Пері»?

— Молоді люди часто розмовляють про дівчат, — сказав Келсьє. — Це нічого не значить. Віддавай назад гроші.

— Стривайте! — вигукнув Гойд, і вперше його голос пролунав занепокоєно. — Це ще не все. Лорд Рену та лорд Венчер мають між собою таємні справи.

«Що?»

— Я не брешу, — вів далі Гойд. — Це свіжа новина — я почув її менше години тому. Між Рену й Венчером є якийсь зв’язок. Лорд Рену якимось чином домігся, щоб Еленда Венчера приставили до леді Валетти на балах, — він стишив голос і додав: — Шепочуться навіть, що лорд Рену має якийсь... засіб впливу на дім Венчерів.

«Що ж це сталося сьогодні на балі?» — подумав Келсьє, а вголос промовив:

— Це все звучить непереконливо, скаа. У тебе є ще щось, крім порожніх здогадок?

— Про дім Рену більше немає нічого, мій пане, — відказав Гойд. — Я намагався роздобути ще щось, але ви даремно непокоїтеся через цей рід! Вам слід вибрати котрийсь впливовіший, наприклад Еларіелів...

Келсьє замислився. Згадавши Еларіелів, Гойд натякав, що має важливу інформацію про них, яка буде варта плати. Як видавалося, таємниця дому Рену була в безпеці. Час переходити до інших родин, щоб у Гойда не виникло підозри через надмірний інтерес до Рену.

— Гаразд, — мовив Келсьє. — Але якщо я лише згаю час із тобою...

— Не згаєте, мій пане. Леді Шан Еларіель — гамівниця.

— Докази?

— Я відчув, як вона торкнулася моїх емоцій, пане, — відказав Гойд. — Тиждень тому під час пожежі в замку Еларіелів вона «гамувала» паніку серед слуг.

Ту пожежу вчинив Келсьє. На жаль, вона не поширилася далі за вартівню.

— Що ще?

— Дім Еларіелів нещодавно дозволив їй застосовувати свою силу при дворі, — сказав Гойд. — Вони бояться війни домів і хочуть, щоб вона здобула їм якомога більше союзників. Леді Еларіель завжди носить у правій рукавичці тонкий пакетик із латунними ошурками. Нехай до неї на балі підійде шукач, і ви переконаєтеся, мій пане, що я не брешу! Я інформатор, і моє життя цілковито залежить від моєї репутації. Шан Еларіель — справді гамівниця.

Келсьє мовчав, буцімто розмірковуючи. Ця інформація була йому непотрібна, але справжньої мети — дізнатися про дім Рену — він уже досягнув. Гойд заслужив свою платню, усвідомлював він це чи ні.

Келсьє всміхнувся. «А тепер посіємо трохи хаосу».

— А як щодо таємних стосунків Шан із Салменом Текіелем? — запитав Келсьє, вибравши навмання ім’я підхожого молодого дворянина. — Як гадаєш, вона використовує свою силу, щоб здобути його прихильність?

— О, безсумнівно, мій пане, — поквапився відповісти Гойд.

Келсьє помітив, як спалахнули його очі: інформатор подумав, що «дворянин» видав йому задарма ласий шматок двірських пліток.

— Імовірно, це вона забезпечила Еларіелям угоду з домом Гастінгів минулого тижня, — замислено промовив Келсьє.

Звісна річ, такої угоди не існувало.

— Найпевніше, так і було, мій пане.

— Гаразд, скаа, — мовив Келсьє. — Ти заслужив свою плату. Можливо, я ще якось навідаюся до тебе.

— Дякую вам, мій пане, — відказав Гойд, низько вклоняючись.

Келсьє кинув монету і злинув у повітря. Ставши на даху, він краєм ока помітив, як інформатор поквапився підняти монету з землі. «Слабкий зір» нітрохи не завадив йому знайти її. Ватажок усміхнувся й рушив далі. Гойд ані словом не згадав про те, що Келсьє спізнився, але наступна особа, з якою він мав зустрітися, такою вибачливою вже не буде.

Він прямував у східному напрямку, до майдану Альстрома. На льоту він зірвав з себе марево-плащ, скинув жилетку й лишився в подертій сорочці, що була під сподом. Приземлившись у провулку, Келсьє покинув плащ та жилет і набрав із кутка пригорщу попелу. Відтак ретельно втер ламкі чорні пластівці в руки, щоб приховати шрами, а тоді вимазав обличчя й фальшиву бороду.

Чоловік, що за кілька секунд вийшов, шкандибаючи, із провулка, нічим не скидався на того дворянина, з яким зустрічався Гойд. Недавно охайна борода тепер кошлатилася ковтунами нечесаного волосся. Кілька жмутків було старанно видерто, і це надавало їй пелехатого, нездорового вигляду. Келсьє кульгав, удаючи, буцімто має криву ногу. Побачивши на майдані біля тихого фонтана темну постать, він озвав її.

— Мій пане? — гукнув Келсьє хрипким голосом. — Мій пане, це ви?

Лорд Страфф Венчер, голова дому Венчерів, мав надміру деспотичну вдачу, навіть як на дворянина. Обабіч нього стояли два охоронці. Лорда, схоже, анітрохи не турбувала імла: усім було відомо, що він олов’яноокий. Венчер твердою ходою ступив назустріч Келсьє, постукуючи дуельним ціпком по бруківці.

— Ти спізнився, скаа! — гиркнув він.

— Мій пане, я... я... я чекав у провулку, мій пане, як ми домовлялися!

— Ми ні про що таке не домовлялися!

— Пробачте, мій пане, — пробурмотів Келсьє, кланяючись і мало не падаючи через свою «криву» ногу. — Пробачте мені, пробачте. Я просто був у провулку. Я не мав наміру змушувати вас чекати.

— Хіба ти нас не бачив, чоловіче?

— Пробачте мені, мій пане, — знову повторив Келсьє. — Мій зір... він геть поганий. Я ледве бачу власні пальці, коли тримаю їх перед очима.

«Дякую за підказку, Гойде».

Венчер пирхнув, передав ціпка охоронцеві, а тоді відважив Келсьє доброго ляпаса.

Той упав, тримаючись за обличчя.

— Пробачте, мій пане, — промимрив він знову.

— Наступного разу, коли ти змусиш мене чекати, дістанеш ціпком, — різко кинув Венчер.

«А я буду знати, до кого навідатися наступного разу, коли мені потрібно буде підкинути труп на чийсь газон», — подумав Келсьє, зводячись на ноги.

— А тепер до справи, — мовив Венчер. — Що то за важлива новина, яку ти хотів мені розповісти?

— Вона стосується дому Ерікеллів, мій пане, — відказав Келсьє. — Я знаю, що ваша світлість мала з ними справи.

— І?

— Мій пане, Ерікелли вас добряче ошукують. Вони продають мечі й ціпки дому Текіелів за половину тої ціни, яку платите ви!

— Докази?

— Вам досить лише глянути на нове озброєння Текіелів, мій пане, — відповів Келсьє. — Я кажу щиру правду. У мене є лише моя репутація! Якщо я позбудусь її, то позбудусь і життя.

Він не брехав. Принаймні частково. Не було сенсу поширювати інформацію, яку Венчер легко підтвердив би або спростував. Дещо з того, що він казав, було правдою — Ерікелли давали невеличку знижку Текіелям. Але Келсьє, певна річ, її перебільшив. Якщо він розіграє карту як слід, то, можливо, йому вдасться вбити клин між Ерікеллами й Венчерами і водночас змусити Венчера заздрити Текіелям. А якщо Венчер звернеться по зброю до Рену замість Ерікеллів... що ж, це буде додаткова вигода.

Страфф Венчер пирхнув. Його дім був могутній, неймовірно могутній, і багатство його не спиралося на прибутки від якоїсь конкретної справи чи галузі. Такого становища в Останній імперії було вкрай важко досягнути, зважаючи на податки Пана Всевладаря й ціну на атій. Через це Венчер був важливий для Келсьє і міг стати потужним знаряддям. Якщо вдасться згодувати цьому чоловікові потрібну суміш правди й вигадки...

— Це мені ні до чого, — несподівано заявив лорд. — Погляньмо, чи ти знаєш щось справді корисне, інформаторе. Розкажи мені про Вцілілого в Гатсіні.

Келсьє заціпенів.

— Перепрошую, мій пане?

— Ти хочеш, щоб тобі заплатили, чи ні? — запитав Венчер. — Якщо хочеш, розкажи мені про Вцілілого. Ходять чутки, що він повернувся до Лютаделя.

— То лише чутки, мій пане, — поквапився відповісти Келсьє. — Я ніколи не бачив цього Вцілілого, але сумніваюся, що він у Лютаделі, — якщо він узагалі живий.

— Я чув, що він підбурює скаа на повстання.

— Завжди є дурні, які закликають скаа до повстання, мій пане, — відказав Келсьє. — І завжди є ті, хто захоче використати ім’я Вцілілого, але я не вірю, що хтось може вижити в Проваллях. Якщо бажаєте, я можу спробувати дізнатися щось іще, але, боюся, ви будете розчаровані. Уцілілий — мертвий, Пан Всевладар... він не допускає таких недоглядів.

— Це правда, — замислено погодився Венчер. — Але скаа, схоже, вірять чуткам про такий собі Одинадцятий метал. Ти чув про нього, інформаторе?

— Е-е... так, чув, — відказав Келсьє, намагаючись приховати свій подив. — Це лише легенда, мій пане.

— Ось тільки я про неї раніше нічого не знав, — мовив Венчер. — А я дуже уважно стежу за такими речами. Тому це не легенда. Хтось вельми кмітливий маніпулює скаа.

— Це... цікавий висновок, мій пане, — пробурмотів Келсьє.

— Авжеж, — відказав Венчер. — Якщо припустити, що Вцілілий справді помер у Проваллях і хтось зумів добути його труп... його кістки... Є спосіб відтворити точну подобу людини. Ти розумієш, про що я кажу?

— Розумію, мій пане, — відповів Келсьє.

— Дізнайся про це, — сказав Венчер. — Мені байдуже на твої плітки — принеси мені інформацію про того чоловіка — чи хто він там, — який очолює скаа. Тоді отримаєш свою плату.

Венчер різко обернувся, махнув своїм людям і пішов у темряву, лишивши Келсьє в задумі.

По недовгім часі ватажок уже був у маєтку Рену: стрибошлях між Феллісом і Лютаделем давав змогу швидко долати відстань між містами. Металеві бруски вбив у землю не він: хто це зробив, Келсьє не знав. Часто він замислювався, що було б, якби, мандруючи стрибошляхом, він зустрівся б із іншим з-імли-народженим, що рухався б у протилежному напрямку.

«Найпевніше, ми вдали б, що не помітили один одного, — подумав Келсьє, приземляючись на подвір’я маєтку. — Це нам чудово вдається».

Він знову мав на собі марево-плащ, який злегка маяв на вітрі. Ватажок поглянув крізь імлу на освітлений ліхтарями будинок. Порожня карета свідчила про те, що Вен і Сейзед уже повернулися з замку Еларіелів. Вони чекали у вітальні, стиха балакаючи про щось із Рену.

— А в тебе якийсь інший вигляд, — зауважила Вен, коли Келсьє зайшов до кімнати.

Вона досі мала на собі гарну червону сукню, хоча сиділа геть не по-дворянськи — підібгавши ноги під себе.

Келсьє всміхнувся сам до себе. «Ще кілька тижнів тому вона скинула б сукню, щойно повернувшись. Ми таки перетворимо її на леді». Він усівся і смикнув себе за вимазану попелом штучну бороду.

— Ти про це? Просто я чув, що невдовзі знову всі носитимуть бороди. Ось і намагаюся відповідати останній моді.

Вен пирхнула.

— Жебрацькій моді хіба що.

— Як минув вечір, Келсьє? — запитав лорд Рену.

Ватажок стенув плечима.

— Як зазвичай. На щастя, дім Рену, як видається, лишається поза підозрами. Утім, декого з дворян занепокоїла моя особа.

— Твоя особа? — перепитав Рену.

Ватажок кивнув. Слуга приніс йому вологий теплий рушник, щоб витерти обличчя й руки. Келсьє не був певен, про що саме турбувалася прислуга — про його комфорт чи про чисті м’які меблі, які він міг забруднити. Він обтер руки, на яких показалися бліді повздовжні шрами і став здирати бороду.

— Схоже, поголос про Одинадцятий метал дійшов до широкого загалу, — сказав він. — Деякі дворяни дізналися про ці чутки, і найкмітливіші починають хвилюватися.

— Як це вплине на нас? — запитав Рену.

Келсьє знизав плечима.

— Почнемо поширювати суперечливі плітки, щоб дворяни більше переймалися одне одним, а не мною. Одначе кумедно: лорд Венчер захотів, щоб я добув йому інформацію про себе самого. Усі ці перевтілення неабияк заплутують — навіть не уявляю, як ти даєш собі раду, Рену.

— Це те, чим я є, — просто відповів кандра.

Келсьє знову знизав плечима й обернувся до Вен і Сейзеда.

— А як минув ваш вечір?

— Жахливо, — похмуро буркнула дівчина.

— Панна Вен дещо розчарована, — мовив Сейзед. — Річ у тім, що дорогою до Фелліса вона розповіла мені те, що їй вдалося довідатися під час танців.

Келсьє гмикнув.

— Нічого цікавого?

— Сейзед уже все це знав! — вибухнула Вен. — Я кілька годин вертілася і щебетала до тих дворянчиків — і все намарно!

— Аж ніяк не намарно, Вен, — заперечив Келсьє, віддираючи останній жмут фальшивої бороди. — Ти зав’язала знайомства, показала себе й потренувалася щебетати. Що ж до інформації — ніхто поки що не розповідатиме тобі нічого важливого. Нехай лишень мине трохи часу.

— Трохи — це скільки?

— Тепер, коли почуваєшся краще, ти зможеш відвідувати бали регулярно. За кілька місяців ти вже маєш стати своєю серед придворного дворянства. Тоді й можна буде починати збирати потрібну нам інформацію.

Вен, зітхнувши, кивнула. Однак потреба регулярно відвідувати бали, схоже, вже не лякала дівчину так, як раніше.

Сейзед кахикнув.

— Пане Келсьє, гадаю, я мушу розповісти ще про дещо. За нашим столиком протягом майже всього вечора сидів лорд Еленд Венчер, хоча панні Вен вдалося зробити так, щоб його увага не відлякувала інших кавалерів.

— Ага, — мовив Келсьє, — так я і думав. Що ти сказала їм, Вен? Що Рену та Венчер — друзі?

Дівчина злегка поблідла.

— Звідки ти знаєш?

— Я володію таємничою силою, — недбало змахнувши рукою, відказав Келсьє. — Хай там як, тепер усі думають, що дім Рену й дім Венчерів мають якісь спільні оборудки. Імовірно, гадають, що Венчер скуповує зброю.

Вен насупилася.

— Я не хотіла, щоб це зайшло так далеко.

Келсьє кивнув, стираючи клей з підборіддя.

— Так влаштований вищий світ, Вен. Усе дуже швидко може вийти з-під контролю. Утім, нічого страшного не сталося — хоча це означає, що тобі, Рену, доведеться вкрай обережно провадити справи з домом Венчерів. Подивимося, як там відреагують на слова Вен.

— Згоден, — сказав лорд Рену.

Келсьє позіхнув.

— Ну, якщо більше нічого важливого... Удавати дворянина й жебрака протягом одного вечора — страшенно виснажлива робота...

— Є ще дещо, пане Келсьє, — озвався Сейзед. — Наприкінці вечора панна Вен бачила, як лорд Еленд Венчер пішов з балу в супроводі молодих дворян із домів Лекалів і Гастінгів.

Келсьє насупився.

— Неочікуване товариство.

— Я теж так подумав, — мовив Сейзед.

— Може, він просто намагається подратувати свого батька, — припустив Келсьє. — Привселюдно братаючись із ворогами...

— Можливо, — відказав террісієць. — Але ці троє видавалися добрими друзями.

Келсьє кивнув, підводячись.

— Розберись у цьому, Сейзе. Є ймовірність, що лорд Венчер та його син дурять усім нам голови.

— Добре, пане Келсьє, — сказав Сейзед.

Ватажок потягнувся й, передавши марево-плащ слузі, вийшов із вітальні. Піднімаючись східними сходами, він почув позаду квапливі кроки. Обернувшись, Келсьє побачив Вен, що бігла сходами за ним, підібравши поділ блискучої червоної сукні.

— Келсьє, — тихо промовила вона. — Я маю тобі ще дещо розказати.

«І не хочеш, щоб це почув Сейзед?» — здивовано звівши брови, подумав він, а вголос сказав:

— Ходімо до мене.

Вен піднялася разом із ним сходами й зайшла до його кімнати.

— У чому річ? — запитав Келсьє, коли вона зачинила за собою двері.

— Лорд Еленд, — відказала дівчина, опустивши очі й трохи ніяковіючи. — Сейзеду він не подобається, тож я не хотіла розповідати про це перед іншими. Але сьогодні ввечері я виявила дещо дивне.

— Що саме? — зацікавився Келсьє, спираючись спиною на комод.

— Еленд приніс із собою цілий стос книжок, — почала Вен.

«Називає його на ім’я, — невдоволено подумав Келсьє. — Схоже, вона закохується в цього хлопчину».

— Усім відомо, що він багато читає, — розповідала далі Вен, — але деякі з цих книжок... коли він відійшов, я переглянула кілька.

«Молодчинка! Вулиця лишила тобі принаймні кілька корисних звичок».

— Одна з них привернула мою увагу, — провадила вона. — Назва — начебто щось про погоду, але всередині мовилося про Останню імперію та її вади.

— Он як? І що саме там було написано?

Вен стенула плечима.

— Щось про те, що оскільки Пан Всевладар безсмертний, то його імперія мала б бути більш розвинутою і мирною.

Келсьє всміхнувся.

— Це «Книжка несправджених надій» — кожен хранитель може переказати її тобі від початку до кінця. Я гадав, що друкованих примірників уже ніде не лишилося. Її автор, Делюз Кувр, написав іще кілька книжок, які були навіть критичніші за цю. Хоча він і не гудив алломантії, але зобов’язувачі зробили для нього виняток і підвісили його на гаку.

— Хай там як, — мовила Вен, — Еленд має примірник. І саме цю книжку, схоже, прагнула знайти одна дворянка. Я бачила, як її слуга нишпорив у Елендових книжках.

— Що за дворянка?

— Шан Еларіель.

Келсьє кивнув.

— Колишня наречена. Найпевніше, вона шукає щось, чим могла б шантажувати молодого Венчера.

— Здається, вона алломантка.

Келсьє неуважно кивнув, розмірковуючи про почуте.

— Так, леді Еларіель — гамівниця. Мабуть, вона недарма порпається в його книжках — якщо спадкоємець дому Венчерів читає «Несправджені надії», та ще й необачно носить примірник із собою...

— Це небезпечно? — перебила його Вен.

Келсьє стенув плечима.

— Не надто. Книжка стара і не закликає до повстання, тож Венчера може пронести.

Вен насупилася.

— Там є доволі критичні слова про Пана Всевладаря. Невже він дозволяє дворянам читати таке?

— Насправді не дозволяє, — відказав Келсьє. — Але іноді заплющує очі, коли вони це роблять. Заборонити книжку не так просто, Вен. Що більше смороду Міністерство розводить довкола твору, то більше людей прагнуть його прочитати. «Несправджені надії» — нудна книжка, і, не заборонивши її, Міністерство прирекло її на забуття.

Вен поволі кивнула.

— Крім того, — додав Келсьє, — Пан Всевладар значно поблажливіший до дворян, ніж до скаа. Він дивиться на них як на дітей своїх давно померлих друзів і союзників, що начебто допомогли йому подолати Безодню. Час від часу він пробачає їм такі провини, як-от читання дражливих книжок чи вбивство родичів.

— То... через цю книжку не варто хвилюватися? — запитала Вен.

Келсьє знову стенув плечима.

— Так теж не можна сказати. Якщо молодий Венчер має «Несправджені надії», то в нього, либонь, знайдуться й інші — суворо заборонені — книжки. А якщо зобов’язувачі дістануть докази, вони передадуть юного Еленда інквізиторам, байдуже дворянин він чи ні. Питання в тому, як нам це влаштувати. Якщо спадкоємця дому Венчерів стратять, це вочевидь посилить колотнечу між дворянськими домами в Лютаделі.

Вен помітно зблідла.

«Так, — подумки зітхнув Келсьє, — вона таки закохалася. Я мав це передбачити. Послати юну й вродливу дівчину у дворянське середовище? Котрийсь зі стерв’ятників рано чи пізно мав її ухопити».

— Я розповіла це тобі не для того, щоб ми посприяли його смерті, Келсьє! — вигукнула Вен. — Я подумала, можливо... ну... він же читає заборонені книжки і видається непоганою людиною. Може, ми могли б залучити його на наш бік абощо...

«Ох, дитино, — подумав Келсьє. — Сподіваюся, тобі не надто болітиме, коли ти йому набриднеш. Ти мала би бути мудріша».

— На це не сподівайся, — сказав він уголос. — Те, що лорд Еленд читає заборонені книжки, не робить його нашим прихильником. Таких дворян, як він, ніколи не бракувало — це юні мислителі та мрійники, які гадають, ніби їхні ідеї нові. Вони полюбляють за келихом вина з товаришами нарікати на Пана Всевладаря, але в душі вони все одно дворяни й ніколи не погодяться на зміну заведеного ладу.

— Але ж...

— Ні, Вен, — урвав її Келсьє. — Повір мені. Елендові Венчеру байдуже на нас і на скаа. Він виступає проти системи, бо це модно й захопливо.

— Він розмовляв зі мною про скаа, — не вгавала Вен. — Запитував, чи вони розумні й поводяться як звичайні люди.

— То чим були спричинені його запитання — співчуттям чи простою цікавістю?

Вона завагалася, не знаючи, що відповісти.

— Ось бачиш, — мовив Келсьє. — Вен, цей чоловік нам не союзник. Власне кажучи, я начебто пригадую, що казав тобі триматися якнайдалі від нього. Коли ти проводиш час у товаристві Еленда Венчера, ти наражаєш нашу роботу — і твоїх товаришів-ватажан — на небезпеку. Розумієш?

Вен кивнула, опустивши очі.

Келсьє зітхнув. «І чому це мені видається, що триматися якнайдалі від нього — це останнє, що вона має на думці? А бодай йому! У мене просто немає часу розбиратися з цим тепер».

— Іди спати, — сказав він. — Ми поговоримо про це пізніше.

20

Це не тінь.

Темне щось, що переслідує мене, щось, що його лише я бачу, — це не тінь. Воно чорне й прозірчасте, але не має чітких обрисів, як у тіні. Воно безтілесне — летке й позбавлене форми. Немовби створене з темного диму.

Або з імли.

Дорога між Лютаделем і Феллісом починала неабияк набридати Вен. Протягом останніх кількох тижнів їй довелося щонайменше разів десять проїхатися тим самим маршрутом, спостерігаючи ті самі брунатні пагорби, хирляві деревця й зарості низького чагарнику. Вен здавалося, що вона вже знає кожнісінький горбик, на якому підстрибувала карета.

Вона відвідувала численні бали — але це був лише початок. Не менш популярними були обіди, чаювання та інші форми щоденних розваг. Часто Вен доводилося їздити між містами двічі або й тричі на день. Молоді дворянки, очевидно, не мали іншої роботи, крім як проводити по шість годин в кареті щодня.

Вен зітхнула. Неподалік гурт скаа вздовж каналу тягнув до Лютаделя баржу. Життя могло бути куди гіршим.

І все ж вона почувалася невдоволеною. Був полудень, і до вечора ніяких важливих подій не очікувалося, тож їй не було куди податися, окрім як повернутися до Фелліса. Вен постійно думала, наскільки швидше могла б долати цю дорогу алломантичним шляхом. Їй бракувало стрибків у імлі, але Келсьє не поспішав відновлювати її навчання. Ватажок дозволяв тільки недовгі нічні тренування без ризикованих і захопливих стрибків. Лише найпростіші рухи — переважно «штовхання» й «притягування» невеличких предметів, стоячи на землі.

Її тривала неміч починала дратувати Вен. Від сутички з інквізитором сплинуло вже понад три місяці; найгірший період зими минув без жодної сніжинки. Скільки ще потрібно часу, щоб вона повністю одужала?

«Добре, що я хоч можу ходити на бали», — подумала дівчина. Попри нудні переїзди, Вен починало подобатися її завдання. Удавати дворянку насправді виявилося набагато легше, ніж промишляти крадіжками. Авжеж, якби її викрили, вона приплатилася б життям, але наразі дворянство начебто охоче приймало її до свого кола — з нею танцювали, з нею вечеряли, з нею ділилися плітками. Це було приємне життя — дещо нудне, але остаточне повернення до алломантії мало б виправити це.

Були, однак, дві речі, які викликали в неї досаду. Перша — це неспроможність добути корисну інформацію: Вен дедалі більше дратувало, коли її запитання лишалися без відповіді. Вона вже набула достатньо досвіду й бачила, що всі довкола снують інтриги, але ще лишалася надто чужою, щоб їй дозволили взяти в них участь.

Хоча таке становище й було прикре, однак Келсьє не сумнівався, що зрештою воно зміниться. Другу причину її досади було значно важче усунути. Протягом останніх кількох тижнів лорд Еленд Венчер майже не з’являвся на балах. Той перший раз, коли він провів із нею цілий вечір, так і залишився єдиним. І хоча тепер їй рідко випадало сидіти самій, Вен швидко зрозуміла, що решті молодих дворян бракує... Елендової глибини. Жоден не мав ні його жартівливої дотепності, ні таких самих чесних і щирих очей. Ніхто з них не видавався справжнім. Таким, як Еленд.

Він начебто й не уникав її. Але водночас і не докладав жодних зусиль, щоб проводити з нею час.

«Невже я помилилася щодо нього?» — думала Вен, коли карета під’їжджала до Фелліса. Еленда іноді було так важко зрозуміти. На жаль, очевидна нерішучість дворянина не змінила настрою його колишньої нареченої. Вен починала усвідомлювати, чому Келсьє не хотів, щоб вона привернула увагу когось надто значного. На щастя, вона не часто зустрічалася з Шан Еларіель, однак коли це таки траплялося, дворянка користалася з кожної нагоди, щоб висміяти, образити й принизити Вен, і робила це зі спокійною аристократичною погордливістю, своєю поведінкою нагадуючи дівчині про її низький статус.

«Мабуть, я надто ввійшла у свою роль», — подумала Вен. Валетта була лише маскою: вона мала бути такою, як про неї казала леді Еларіель. Попри це, образи все одно дошкуляли.

Вен струснула головою, викидаючи з думок Шан та Еленда. Попелопад, який ішов, поки вона їхала до Фелліса, ущух, лишивши по собі невеличкі кучугури на вулицях і чорні вихорки, які здіймав вітер. Скаа-робітники працювали, збираючи попіл у відра й виносячи його за місто. Часом їм доводилося квапливо відбігати з дороги: карети дворян навіть не думали сповільнюватися заради них.

«Бідолахи», — подумала Вен, минаючи гуртик обірваних дітей, які струшували попіл з осик, щоб потім його підмести: перехожий дворянин не надто зрадів би, якби йому на голову зненацька впала з дерева купа попелу. По двоє, діти трусили осики, скидаючи на себе каскади чорного бруду. Пильні наглядачі, помахуючи ціпками, походжали вулицею туди-назад, стежачи, щоб ніхто не байдикував.

«Еленд та всі інші, — подумала дівчина, — мабуть, вони навіть не усвідомлюють, як важко ведеться скаа. Дворяни живуть собі у своїх гарних фортецях, танцюють і не розуміють, як сильно Пан Всевладар пригноблює простолюд».

Вен бачила у дворянах і хороше — вона не ненавиділа їх усіх без винятку, як Келсьє. Декотрі з них видавалися добрими на свій лад, і вона починала схилятися до думки, що деякі розповіді скаа про їхню жорстокість — перебільшені. Проте коли їй траплялося на очі щось на кшталт убивства того бідолашного хлопчика або праці цих дітей, вона не могла не сумніватися. Як можуть дворяни цього не бачити? Як можуть вони не розуміти?

Дівчина зітхнула й відвела погляд від скаа. Карета нарешті підкотила до будинку Рену. Вен помітила якусь велику юрбу на внутрішньому подвір’ї і негайно схопилася за повний флакон із металами. Невже Пан Всевладар надіслав солдатів арештувати лорда Рену? Утім, вона швидко збагнула, що на подвір’ї не солдати, а скаа в простому робочому вбранні.

Карета проїхала крізь браму, і Вен збентежилася ще більше. На землі лежали ящики й мішки, брудні від недавнього попелопаду. Робітники сновигали, вантажачи їх на вози. Карета зупинилася перед будинком, і Вен не стала чекати, поки Сейзед відчинить дверцята. Підібравши сукню, вона вискочила сама й кинулася до Келсьє і Рену, які спостерігали за роботою.

— Ви що, відправляєте зброю і припаси до печер звідси? — підбігши до чоловіків, стишеним голосом запитала вона.

— Спершу зроби реверанс, дитино, — відказав лорд Рену. — Не виходь із ролі, поки тебе бачать сторонні.

Дівчина, стримавши роздратування, послухалася.

— Звісно, що звідси, Вен, — мовив Келсьє. — Рену повинен робити бодай щось зі зброєю та харчами, які він скуповує. Виникнуть підозри, якщо люди не побачать, що він їх кудись відправляє.

Рену ствердно кивнув.

— Ми відправляємо їх каналовими баржами буцімто до моєї плантації на Заході. Однак дорогою баржі зупиняться, щоб вивантажити припаси — і значну частину людей — біля печер повстанців, а потім із меншою командою про людське око рушать далі.

— Наші солдати навіть не знають, що Рену свідомо бере участь у плані, — усміхаючись, додав Келсьє. — Вони гадають, що я його обшахровую. Це ще й чудова нагода оглянути армію. Ми проведемо близько тижня в печерах, а тоді повернемося до Лютаделя котроюсь із барж Рену, що прямуватиме на схід.

— Ми? — перепитала Вен, зненацька уявивши, як тижнями сидить на баржі й спостерігає день у день одноманітні краєвиди. Це буде значно гірше, ніж їздити туди-назад між Лютаделем і Феллісом.

Келсьє звів брови.

— Ти наче занепокоїлася. Схоже, комусь починають подобатися бали і звані вечори.

Вен зашарілася.

— Я просто подумала, що мені слід лишитися тут. Я стільки пропустила через хворобу...

Ватажок, хихотнувши, заспокійливо здійняв руку.

— Ти зостаєшся. Їдемо ми з Єденом. Мені треба подивитися на армію, а Єден лишиться наглядати за нею, щоб Гем міг повернутися до Лютаделя. Ми також прихопимо з собою мого брата, щоб висадити у Венніасі, де він приєднається до міністерських послушників. Добре, що ти повернулася, — я хочу, щоб ти побалакала з ним трохи, перш ніж ми вирушимо.

— З Маршем? — здивувалася Вен.

Келсьє кивнув.

— Він імлистий шукач. Бронза — чи не найменш корисний метал, особливо для повноцінного з-імли-народженого, але Марш стверджує, що може показати тобі кілька штучок. Це, мабуть, остання твоя нагода повчитися від нього.

Вен глянула на валку возів і людей, що метушилися біля них.

— То де ж він?

Келсьє насупився.

— Запізнюється.

«Це в них, либонь, родинне».

— Він скоро буде, дитино, — мовив лорд Рену. — Може, поки підеш щось перекусиш?

«Я й так останнім часом забагато перекушую», — подумала Вен, тамуючи роздратування. Замість піти до будинку, вона взялася гуляти по двору, оглядаючи припаси й робітників, які пакували речі й вантажили їх на вози, щоб доправити на пристань. За подвір’ям добре доглядали, і хоча попіл ще не встигли прибрати, але трава була скошена, і Вен могла не боятися забруднити спідницю й не мусила надто високо її задирати.

Взагалі-то, попіл на диво легко відставав від одягу. Із дорогим милом навіть білі речі можна було відіпрати дочиста. Саме тому дворяни завжди носили нове на вигляд вбрання. Ось така дрібничка, а саме вона відрізняла аристократів від скаа.

«Келсьє має рацію, — подумала Вен. — Мені починає подобатися бути дворянкою». Її непокоїли ті перетворення, що відбувалися з нею через новий триб життя. Колись її проблемами були недоїдання й побої, а тепер — тривала їзда в кареті й знайомі, які запізнюються на зустріч. До чого врешті-решт призведе така зміна?

Вен тихо зітхнула, походжаючи серед припасів. Там були ящики зі зброєю — мечами, бойовими палицями, луками, — але більшу частину становили мішки з провізією. За словами Келсьє, щоб підготувати армію, потрібно було значно більше зерна, ніж сталі.

Обережно, щоб не вимаститися попелом, Вен провела пальцями по ящиках. Вона й раніше знала, що припаси будуть відправляти сьогодні баржею, але не думала, що Келсьє поїде з ними. Мабуть, він вирішив це недавно: навіть новий — відповідальніший — Келсьє лишався імпульсивною людиною. Можливо, це корисна риса для лідера. Він не боявся втілювати нові ідеї, байдуже коли вони в нього виникали.

«Може, мені слід попроситися з ним? — ліниво подумала Вен. — А то я вже занадто увійшла в роль дворянки». Днями вона спіймала себе на тому, що сидить у кареті, випроставши спину, хоча була сама. Вона боялася втратити свої інстинкти: бути Валеттою стало для неї майже так само природно, як бути Вен.

Але вона не могла поїхати. Вона була запрошена на обід із леді Флавін, не кажучи вже про бал у Гастінгів, що мав стати головною світською подією місяця. Якщо Валетта там не з’явиться, їхній справі буде завдано великої шкоди — на те, щоб її виправити, піде не один тиждень. Крім того, був іще Еленд. Він, мабуть, зовсім забуде про неї, якщо Вен знову зникне.

«Він уже забув про тебе, — сказала сама собі дівчина. — На останніх трьох вечорах він із тобою майже не розмовляв. Не втрачай голови, Вен. Це лише звичайне шахрайство — гра, в яку ти вже не раз грала. Ти створюєш собі репутацію, щоб добути інформацію, а не щоб фліртувати й розважатися».

Вона рішуче кивнула у відповідь на свої думки. Поруч кілька скаа вантажили віз. Вен затрималася біля великого стосу ящиків, спостерігаючи за роботою. За словами Доксона, ситуація з вербуванням покращувалася.

«Ми набираємо ходи, — подумала Вен. — Мабуть, чутки ширяться». Це було добре — якщо тільки вони не поширяться занадто далеко.

Якийсь час вона споглядала робітників, відчуваючи щось... дивне. Скаа видавалися неуважними. За хвилю Вен зрозуміла чому. Працюючи, вони шепотілися й раз по раз кидали погляди на Келсьє. Дівчина підійшла трохи ближче, тримаючись біля стосу ящиків, і підпалила олово.

— ...Ні, це він, точно тобі кажу, — шепотів один із робітників. — Я бачив шрами.

— Він високий, — зауважив другий.

— Звісно. А чого ти очікував?

— Він виступав на зборах, коли мене завербували, — додав третій. — Уцілілий в Гатсіні.

У голосі його звучав шанобливий захват.

Чоловіки пішли далі по наступні ящики. Вен схилила голову і стала ходити поміж робітниками, дослухаючись. Не всі говорили про Келсьє, але напрочуд багато. Згадували і про Одинадцятий метал.

«То ось, у чому річ, — подумала дівчина. — Це не повстання набирає ходи, а Келсьє». Про нього говорили стишеним, мало не побожним тоном. Чомусь Вен це не дуже подобалося. Вона не хотіла б чути про себе таке. Одначе Келсьє сприймав це як належне: його харизматична особистість, мабуть, підживлювала ці чутки ще більше.

«Цікаво, чи зможе він відпустити це, коли все закінчиться?» Інші ватажани, вочевидь, не прагнули до лідерства, але Келсьє, схоже, почував себе як риба у воді. Невже він справді дозволить повстанцям перейняти керівництво? Невже будь-хто здатен поступитися такою владою?

Вен насупилася. Келсьє — хороша людина, і з нього, мабуть, вийшов би хороший правитель. Проте якщо він захоче втримати владу, це буде зрадою, порушенням тих обіцянок, які він дав Єденові. Їй не хотілося, щоб Келсьє так вчинив.

— Валетто! — гукнув ватажок.

Вен здригнулася, почуваючись трохи винною. Келсьє вказав на карету, що в’їжджала на територію маєтку. Приїхав Марш. Карета тим часом зупинилася, і дівчина підійшла до Келсьє одночасно з Маршем.

Ватажок усміхнувся й кивнув головою у бік Вен.

— Нам ще треба трохи часу, щоб зібратися, — сказав він братові. — Покажеш цій малій кілька штучок?

Марш обернувся до неї. Як і Келсьє, він був стрункий і білявий, а все ж не такий вродливий. Можливо, йому бракувало усмішки.

Він вказав на передній балкон.

— Чекай на мене там.

Вен хотіла відповісти, але щось у виразі Маршевого обличчя змусило її змовчати. Це нагадало їй ті давні часи — кілька місяців тому, — коли вона не мала права розтуляти рота перед старшими. Лишивши трійцю розмовляти між собою, вона обернулася й попрямувала до будинку.

Вен швидко піднялася сходами й пройшла на балкон. Відтак присунула стілець і всілася перед побіленими дерев’яними поруччями. Балкон уже встигли прибрати від попелу. Унизу Марш іще розмовляв із Келсьє та Рену. Ген за містом, залиті червоним сонячним світлом, виднілися голі пагорби.

«Я лише кілька місяців удаю дворянку, а місцевість, яку не обробляють люди, уже видається мені гіршою». Їй ніколи не спадало на думку назвати краєвид «голим», коли вона подорожувала з Ріном. «А Келсьє каже, що колись уся земля була родючіша, ніж дворянські сади».

Чи він справді гадає повернути це? Хранителі здатні зберігати в пам’яті мови й релігії, але вони не можуть відтворити насіння рослин, які давним-давно зникли. Вони не можуть зупинити попелопади чи прогнати імлу. Невже світ справді так сильно зміниться, коли Остання імперія впаде?

Крім того, хіба Пан Всевладар не має певного права на свій престол? Адже він здолав Безодню — принаймні він так стверджував. Урятував світ, який тепер — у якомусь викривленому розумінні — належав йому. Яке вони мали право відбирати його?

Вен часто замислювалася над такими питаннями, але не ділилася своїми сумнівами з іншими ватажанами. Усі вони здавалися цілковито відданими плану Келсьє, а деякі, схоже, навіть поділяли його мрії. Але Вен вагалася. Рін навчив її скептично ставитися до оптимістичних настроїв.

А цей план був саме тим, щодо якого були всі підстави вагатися.

Утім, уже минув той час, коли Вен не розуміла своїх вчинків. Тепер вона знала, чому лишилася. Вона лишилася не через план, вона лишилася через людей. Їй подобався Келсьє. Їй подобалися Доксон, Бриз і Гем. Їй подобалися навіть той дивакуватий хлопчина, Страшко, та його буркотливий дядько. Ця ватага не була схожа на жодну, в якій їй досі доводилося працювати.

«Хіба це достатня причина дозволити себе вбити?» — запитав Рінів голос.

Вен замислилася. Останнім часом вона дедалі рідше чула його нашепти, але остаточно вони не зникли. Позбутися Рінової науки, яку брат втовкмачував їй у голову протягом шістнадцяти років її життя, було нелегко.

За кілька хвилин на балкон прийшов Марш. Він поглянув на неї своїми суворими очима й сказав:

— Келсьє хоче, щоб я навчив тебе користуватися бронзою, тож почнімо.

Дівчина мовчки кивнула.

Марш дивився на неї, очевидно, чекаючи на багатослівнішу відповідь, але Вен нічого не сказала. «Не тільки ти можеш бути скупий на слова, друже».

— Гаразд, — мовив Марш, сідаючи біля неї і кладучи руку на перила. Голос його звучав уже не так роздратовано. — Келсьє каже, що ти мало часу приділяла внутрішнім ментальним здібностям. Це так?

Вен знову кивнула.

— Підозрюю, багато повноцінних з-імли-народжених легковажать цими силами, — вів далі Марш. — І припускаються помилки. Нехай бронза й мідь не такі ефектні, як інші метали, але в руках того, хто опанував їх, вони можуть стати потужною зброєю. Могутність інквізиторів ґрунтується на використанні бронзи, а імлисті в підпіллі виживають завдяки міді. Із них двох бронза значно складніша. Я можу навчити тебе правильно користуватися нею — якщо ти застосовуватимеш на практиці те, що я тобі покажу, це дасть тобі перевагу, якою нехтує багато з-імли-народжених.

— Але ж усі з-імли-народжені палять мідь, — заперечила Вен. — Якийсь сенс учити бронзу, якщо твій противник невразливий до неї?

— Бачу, ти вже міркуєш, як вони, — відказав Марш. — Не всі довкола — з-імли-народжені, дівчино. Коли вже на те пішло, їх дуже-дуже мало. І попри те, що думають такі, як ти, звичайні імлисті теж здатні вбивати. Коли ти знаєш, що тебе атакує громило, а не монетостріл, це знання цілком може врятувати тобі життя.

— Ну гаразд, — погодилася Вен.

— Бронза також допоможе тобі розпізнати з-імли-народженого, — мовив далі Марш. — Якщо ти бачиш, що хтось використовує алломантію, поруч немає димника, а ти не відчуваєш алломантичних імпульсів, то очевидно, що ти маєш справу з повноцінним з-імли-народженим. Або з інквізитором. У будь-якому разі тобі слід утікати.

Вен мовчки кивнула, відчуваючи, як злегка ниє рана в боку.

— Спалювання бронзи має кілька значних переваг проти того, щоб постійно ховатися в міднохмарі. Авжеж, спалюючи мідь, ти приховуєш себе від інших алломантів, але в певному розумінні ти себе осліплюєш. Мідь робить тебе невразливою до впливу на твої емоції.

— То це ж добре.

Марш глянув на неї, злегка схиливши голову набік.

— Справді? А скажи-но, що дає більшу перевагу? Бути невразливою до дії гамівника й не підозрювати про неї? Чи знати — завдяки бронзі, — яку саме емоцію він прагне притлумити?

— Хіба про таке можна дізнатися?

Марш кивнув.

— Якщо старанно вправлятимешся, то навчишся розпізнавати найменші зміни в тому, як спалює метали твій противник. Ти зможеш точно визначити, на яке саме почуття хоче вплинути гамівник чи підбурювач. Також матимеш змогу бачити, коли хтось розвогнюватиме метал. А якщо майстерно оволодієш бронзою, то, можливо, будеш здатна розуміти, коли запас металів у твого противника вичерпуватиметься.

Вен зважила його слова.

— Схоже, ти починаєш розуміти переваги, — сказав Марш. — Добре. Тепер підпали бронзу.

Вен послухалася й одразу відчула в повітрі дві ритмічні пульсації. Безгучні хвилі накочувалися на неї, немовби далеке биття різних барабанів. Вони були змішані й поплутані.

— Що ти відчуваєш? — запитав Марш.

— Думаю... горять два різні метали. Один імпульс іде від Келсьє знизу, а другий — від тебе.

— Добре, — похвалив Марш. — То ти таки тренувалася.

— Зовсім трішки, — визнала Вен.

Шукач здивовано звів брови.

— Трішки? Але ти вже можеш визначити джерело імпульсу. Для цього треба чимало вправлятися.

Вен стенула плечима.

— Мені це вдається якось саме собою.

Якусь хвилю Марш мовчав.

— Гаразд, — урешті промовив він. — Ці два імпульси різняться між собою?

Вен зосереджено насупила чоло.

— Заплющ очі, — порадив Марш. — Не розпорошуй увагу. Сконцентруйся лише на алломантичних імпульсах.

Вен так і зробила. Вона не те щоб чула пульсації — радше відчувала їх. Їй довелося щосили зосередитися, щоб виявити відмінність між імпульсами. Один... наче вдарявся об неї, а другий — дивне відчуття — немовби тягнув до себе з кожною хвилею.

— Один метал — «притягальний», чи не так? — запитала Вен, розплющуючи очі. — Його спалює Келсьє. А ти «штовхаєш».

— Добре, — похвалив її Марш. — Він спалює залізо: я попросив його, щоб ти могла потренуватися. Я, певна річ, палю бронзу.

— Вони всі відчуваються так? — запитала Вен. — По-різному?

Марш кивнув.

— «Притягальний» і «штовхальний» метали можна розрізнити за їхніми алломантичними властивостями. Власне кажучи, за цими ж властивостями метали й погруповані по категоріях. Адже те, що, наприклад, олово «тягне», а п’ютер «штовхає», — неочевидно. Я не казав тобі розплющувати очі.

Вен знову стулила їх.

— Зосередься на імпульсах, — зажадав Марш. — Спробуй визначити довжину їхньої хвилі. Можеш розрізнити, яка довша, а яка коротша?

Дівчина насупилася. Вона щосили намагалася зосередитися, але чітко й виразно відчути метали не вдавалося. Минуло кілька хвилин, а хвилі двох пульсацій і далі видавалися їй однаковими.

— Не відчуваю різниці, — нарешті здалася вона.

— Добре, — безпристрасно відказав Марш. — Мені лише після пів року тренувань вдалося розрізнити довжину хвиль. Якби ти зуміла це з першого разу, я почувався б нездарою.

Вен розплющила очі.

— Навіщо ж тоді ти наказав мене це зробити?

— Тому що тобі треба тренуватися. Якщо ти вже можеш розрізнити «притягальний» метал і «відштовхувальний»... що ж, у тебе, безперечно, є хист. Можливо, навіть такий великий, як розповідає Келсьє.

— А що я мала б побачити? — запитала Вен.

— Одного дня ти навчишся відчувати різницю в довжині хвилі. Внутрішні метали — наприклад, бронза й мідь — пульсують довшими хвилями, ніж зовнішні, як-от залізо і сталь. Тренування також дасть тобі змогу побачити три різні зразки імпульсів: один — для фізичних металів, другий — для ментальних, і третій — для вищих. Довжина хвилі, група металу і його різновид («штовхальний» чи «притягувальний») — щойно ти опануєш ці три речі, то зможеш точно визначити, який метал спалює твій противник. Наприклад, імпульс із довгою хвилею, що б’ється об тебе і швидко повторюється, належить п’ютеру — «штовхальному» внутрішньому фізичному металу.

— А звідки такі назви? — запитала Вен. — Зовнішній і внутрішній?

— Нижчі вісім металів діляться на дві групи по чотири. У кожній групі — два внутрішні метали і два зовнішні, у кожній парі — один метал «штовхає», другий «тягне». Залізом ти «притягуєш» щось, що поза тобою, сталлю «відштовхуєш» щось, що так само поза тобою. Оловом ти «тягнеш» щось, що всередині тебе, а п’ютером «штовхаєш» щось, що всередині тебе.

— А як щодо бронзи й міді? — запитала Вен. — Келсьє називає їх внутрішніми металами, але ж вони начебто впливають на зовнішній світ. Мідь, наприклад, перешкоджає іншим відчути, що ти застосовуєш алломантію.

Марш похитав головою.

— Мідь не змінює твоїх противників — вона змінює щось у тобі так, що це впливає на твоїх противників. Тому це внутрішній метал. Натомість латунь безпосередньо змінює емоції іншої людини — саме тому це зовнішній метал.

Вен замислено кивнула, а тоді обернулася й поглянула на Келсьє.

— Ти так багато знаєш про всі метали, але ж ти лише імлистий, чи не так?

Марш кивнув. Схоже, він не мав наміру давати розлогішу відповідь.

«Ану, спробуймо дещо», — подумала Вен. Вона погасила бронзу й легенько підпалила мідь, щоб приховати свою алломантію. Марш ніяк не відреагував — він лише далі дивився вниз, на Келсьє та навантажені вози.

«Він не мав би відчути мене», — подумала дівчина, обережно підпалюючи цинк і латунь. Вона потягнулася й легесенько — як учив її Бриз — торкнулася Маршевих почуттів. Вона притлумила його підозріливість і стриманість, водночас посиливши смуток і задуму. Теоретично це мало б розговорити його.

— Ти, мабуть, десь цього навчився? — обережно запитала Вен.

«Він зрозуміє, що я зробила. Він розізлиться і...»

— Я «луснув» ще зовсім юним, — промовив Марш. — Я мав досить часу, щоб вправлятися.

— Багато хто мав, — зауважила дівчина.

— У мене... були причини. Їх важко пояснити.

— їх завжди важко пояснити, — сказала Вен, ледь-ледь посилюючи алломантичний тиск.

— Тобі відомо, як Келсьє ставиться до дворян? — запитав Марш, обертаючись до неї. Очі його здавалися двома шматками льоду.

«Залізноокий, — подумала Вен. — Недарма його так називали». Вона кивнула у відповідь.

— Так от, я те саме відчуваю до зобов’язувачів, — мовив він, відвертаючись. — Я ладен на все, аби тільки завдати їм болю. Вони забрали нашу матір — саме тоді я «луснув» і саме тоді я поклявся їх знищити. Саме тому я приєднався до повстанців і взявся вивчати все, що лише відомо про алломантію. Інквізитори використовують її, тож я мусив зрозуміти її — принаймні зрозуміти все, що міг, стати настільки вправним, наскільки було можливо, і... ти мене зараз «гамуєш»?

Вен здригнулася й миттю погасила метали. Марш знову обернувся до неї з холодним виразом на обличчі.

«Тікай!» — промайнула думка. І Вен мало-мало не побігла. Приємно було дізнатися, що давні інстинкти нікуди не поділися, а тільки лишалися схованими.

— Так, — ніяково пробурмотіла вона.

— А в тебе справді хист, — мовив Марш. — Я ніколи б не здогадався, якби не почав теревенити. Припини це.

— Я вже припинила.

— Добре, — сказав Марш. — Це вже вдруге ти намагаєшся вплинути на мої емоції. Ніколи більше цього не роби.

Вен кивнула, а потім здивовано перепитала:

— Вдруге?

— Уперше це сталося в моїй крамниці, вісім місяців тому.

«Справді. Чому я не запам’ятала його?»

— Пробач.

Марш похитав головою і знову відвернувся.

— Ти з-імли-народжена — ти не можеш інакше. Як і він, — Марш дивився вниз, на брата.

Якийсь час вони сиділи мовчки.

— Марше? — нарешті запитала Вен. — Як ти дізнався, що я з-імли-народжена? Я ж тоді вміла лише «гамувати».

— Не зовсім, — відказав він. — Інші метали ти знала інстинктивно. Того дня ти також спалювала п’ютер і олово — слабенько, ледь-ледь помітно. Ці метали, мабуть, потрапили у твій організм із водою або через кухонне начиння. Ти ніколи не задумувалася, як вижила там, де так багато померли?

Вен зважила його слова. «А й справді, я пережила стільки побоїв. Стільки днів без їжі, стільки ночей, проведених у провулках просто неба під дощем або попелопадом...»

Марш кивнув.

— Мало хто, навіть серед з-імли-народжених, має такий зв’язок із алломантією, що здатен спалювати метали інстинктивно. Саме цим ти мене зацікавила, і саме тому я тримав тебе на оці й розповів Доксону, де тебе знайти. Ти знову «штовхаєш» мої емоції?

Вен похитала головою.

— Я ж пообіцяла.

Марш насупився, пильно вивчаючи її з кам’яним виразом на обличчі.

— Ти такий суворий, — тихо сказала дівчина. — Як мій брат.

— Ви були близькі?

— Я його ненавиділа, — прошепотіла Вен.

Маршеві очі затрималися на ній, а тоді він відвів погляд.

— Зрозуміло.

— Ти ненавидиш Келсьє?

Він похитав головою.

— Ні, я його не ненавиджу. Він легковажний і зарозумілий, але він мій брат.

— І цього досить? — запитала Вен.

Марш ствердно кивнув.

— Я... мені важко це збагнути, — чесно зізналася дівчина, дивлячись на подвір’я, виповнене скаа, ящиками й мішками.

— Брат, либонь, ставився до тебе не надто добре?

— Не надто.

— Хто твої батьки? — запитав Марш. — Батько, очевидно, дворянин. А мати?

— Божевільна, — відказала Вен. — Вона чула голоси. Усе було настільки погано, що брат боявся лишати нас із нею. Але він не мав вибору...

Марш сидів мовчки. «Як йому вдалося обернути розмову на мене? — здивувалася дівчина. — Він не гамівник, але розговорив мене так само, як я його».

І все ж Вен відчувала полегкість, нарешті розповідаючи про це. Вона несвідомо торкнулася сережки.

— Я цього не пам’ятаю, — мовила вона, — але Рін розказував, що одного дня він повернувся додому і побачив мою матір усю в крові. Вона вбила мою молодшу сестричку, ще немовля. Убила по-звірячому. Мене, однак, не торкнулася, лише дала сережку. Рін сказав... він сказав, що мати тримала мене на руках, щось белькотіла й називала мене королевою, а біля її ніг лежав труп моєї сестрички. Він забрав мене від матері, і вона втекла. Мабуть, він урятував мені життя. Гадаю, почасти саме тому я лишалася з ним. Навіть коли мені було з ним погано.

Вона глянула на Марша.

— Ти навіть не розумієш, як тобі пощастило, що в тебе такий брат, як Келсьє.

— Можливо, — відказав Марш. — Мені... мені б лише хотілося, щоб він не ставився до людей як до іграшок. Мені доводилося вбивати зобов’язувачів, але позбавляти людей життя лише за те, що вони народилися дворянами... — Марш похитав головою. — І не лише це. Келсьє подобається, коли його обожнюють.

Він мав рацію. Утім, Вен уловила в його голосі ще щось. Невже заздрість? «Ти старший брат, Марше. Ти серйозний і відповідальний. Замість працювати зі злодіями, ти приєднався до повстанців. Мабуть, не надто приємно, коли всі люблять твого молодшого брата».

— Але тепер, — додав Марш, — він змінюється на краще. Провалля змінили його. Її... смерть змінила його.

«А це що таке?» — зацікавлено подумала Вен. Вона відчула в його словах біль. І то глибший біль, ніж почувають через смерть братової дружини.

«Он воно що. Отже, річ не в тому, що всі решта люблять Келсьє більше. Річ у тому, що його любила більше одна жінка. Жінка, яку ти кохав».

— Хай там як, — вів далі Марш твердішим голосом. — Його колишня пиха — у минулому. Його план — божевілля, і я впевнений, що почасти Келсьє задумав усе це, щоб збагатитися, але... йому ж не обов’язково було для цього допомагати повстанцям. Він намагається зробити щось хороше, хоча, найімовірніше, врешті-решт загине.

— Чому тоді ти з ним? Якщо впевнений, що він зазнає невдачі.

— Бо він допоможе мені проникнути в Міністерство, — відказав Марш. — Інформація, яку я роздобуду там, допомагатиме повстанцям протягом багатьох років після нашої з Келсьє смерті.

Вен кивнула, позираючи на подвір’я.

— Марше, — нерішуче промовила вона. — Мені здається, не все в минулому. Те, як Келсьє ставить себе перед скаа... те, як вони дивляться на нього...

— Я знаю, — відказав Марш. — Це почалося з тої його історії з Одинадцятим металом. Я не впевнений, чи нам варто хвилюватися, — Кел просто грає у свої звичні ігри.

— Мене дивує, чому він вирушає в цю подорож, — сказала Вен. — Адже він полишає справу на добрий місяць.

Марш заперечно похитав головою.

— Тут у нього ціла армія людей, які працюватимуть на справу. Крім того, йому треба покинути місто. Чутки про нього вийшли з-під контролю, і дворяни починають цікавитися Вцілілим. Якщо піде поголос, що чоловік зі шрамами на руках мешкає в лорда Рену...

Вен кивнула з розумінням.

— Зараз, — вів далі Марш, — він удає якогось далекого родича Рену. Але цей чоловік повинен зникнути, перш ніж хтось пов’яже його з Уцілілим. Коли Кел повернеться, йому доведеться поводитися обережно: пробиратися до будинку через задній вхід замість парадного, не скидати каптура в Лютаделі...

Він замовк, а тоді підвівся.

— Ну гаразд, ази я тобі показав. Тепер тобі треба тренуватися. Коли будеш поруч із імлистими, проси їх, щоб спалювали метали, і вивчай їхні алломантичні імпульси. Якщо ми знову зустрінемось, я покажу тобі ще, але наразі, поки ти на практиці не засвоїш основ, я не можу нічого більше тебе навчити.

Вен кивнула, і Марш, не прощаючись, вийшов з балкона. За кілька хвилин вона побачила, як він підходить до Келсьє і Рену.

«Вони справді не ненавидять один одного, — подумала Вен, поклавши лікті на перила. — Цікаво, як це?» Поміркувавши, вона вирішила, що поняття братерської чи сестринської любові трохи скидається на довжину хвилі алломантичного імпульса — і те, і те було їй невідоме й поки що незрозуміле.

21

«Герой Віків буде не чоловіком, а силою. Жоден народ не матиме на нього права, жодна жінка його не затримає, жоден король його не вб’є. Він не належатиме нікому, навіть самому собі».

Келсьє сидів спокійно й читав, тимчасом як човен поволі плинув каналошляхом на північ.

«Іноді мене турбує, що насправді я не той герой, за якого мене всі мають? — було написано в щоденнику. — Які ми маємо докази? Слова давно померлих людей, що їх лише тепер визнано за віщі? Навіть якщо прийняти пророцтва на віру, лише дуже натягнуте тлумачення пов’язує їх зі мною. Чи справді оборона Південного Пагорба — це “тягар, який найменує Героя”? Мабуть, кілька моїх шлюбів дали мені “безкровний зв’язок із королями світу”, якщо поглянути на це з правильного боку. Є ще кілька десятків таких самих фраз, які можуть стосуватися мого життя. Знову ж таки — це все може бути лише випадковим збігом.

Мислителі запевняють, що час настав і бачено знамення, але мене досі беруть сумніви: чи не помилилися вони? Так багато людей залежать від мене. Вони кажуть, я нестиму на руках майбутнє всього світу. Що вони подумали б, якби дізналися, що їхній оборонець — Герой Віків, їхній рятівник — сумнівається в собі?

Можливо, вони анітрохи не здивувалися б. Певною мірою це непокоїть мене найбільше. Може, глибоко в душі вони теж сумніваються — так само, як я? Коли дивляться на мене, кого вони бачать? Невже брехуна?

Схоже, Рашек вважає саме так. Я знаю: простий тягоноша не мав би мене хвилювати. Проте він родом із Терріса, звідки беруть початок пророцтва. Якщо хтось здатен помітити обман, то чому не він?

Хай там як, а моя подорож триває. Я прямую туди, де, як стверджують віщі писання, зустрінуся зі своєю долею. Іду, відчуваючи на своїй спині Рашеків погляд. Заздрісний. Глузливий. Ненависний.

Я боюся, що врешті-решт моє марнославство знищить нас усіх».

Келсьє відклав зшиток. Злегка посмикуючись, човен посувався вперед завдяки зусиллям скаа, що тягнули його. Добре, що Сейзед перед відплиттям дав йому копію того, що встиг перекласти зі щоденника Пана Всевладаря, адже робити під час подорожі було нічого.

На щастя щоденник виявився страшенно цікавим. Цікавим і водночас моторошним. Дивно було читати слова, які написав сам Пан Всевладар. Келсьє сприймав його не як людину, а радше як... якусь сутність. Лиху силу, яку треба знищити.

Попри це, зі сторінок щоденника поставав цілком смертний чоловік. Він сумнівався й роздумував, здавався людиною глибокою і навіть сильною на вдачу.

«Утім, не варто аж надто довіряти цим записам, — подумав Келсьє, проводячи пальцями по сторінці. — Люди рідко визнають власні вчинки неправильними».

Однак історія Пана Всевладаря була схожа на ті легенди, які Келсьє чув — які пошепки переказували скаа, обговорювали дворяни й запам’ятовували хранителі. Ці перекази стверджували, що колись, ще до Вознесіння, Пан Всевладар був найвеличнішим із людей. Люблений у народі правитель, чоловік, якому довірили долю всього людства.

На жаль, Келсьє знав, чим це все закінчилося. Із цього щоденника зродилася Остання імперія, а Пан Всевладар, замість урятувати людство, поневолив його. Тепер, коли ватажок читав першоджерело й спостерігав за ваганнями і внутрішньою боротьбою майбутнього імператора, ця історія здавалася йому ще трагічнішою.

Келсьє взяв зшиток, щоб читати далі, але човен почав сповільнюватися. Ватажок визирнув з вікна каюти на каналошлях попереду. Кілька десятків скаа важко ступали бечівником — вузькою дорогою вздовж берега, — тягнучи чотири баржі та їхній конвой — два вузькі каналові човни. Хоч і трудомісткий, це був ефективний спосіб подорожувати: так скаа могли переміщати значно більше вантажу, ніж якби несли його на собі.

Тепер вони спинилися. Келсьє побачив попереду шлюз, за яким канал розділявся на два рукави. Таке собі водне роздоріжжя. «Нарешті», — подумав він. Кількатижнева подорож закінчилася.

Він не став чекати на вістовика, а просто вийшов з каюти й висипав кілька монет із капшука в долоню. «Час трохи покрасуватися», — подумав Келсьє, кидаючи монетку на дерев’яну палубу. Відтак запалив сталь і «відштовхнувся».

Він злинув у повітря навскоси, стрімко набираючи висоту, з якої побачив усю валку: половина людей тягнула човни, половина — йшла, чекаючи на свою чергу. Келсьє полетів дугою і, минаючи баржу з припасами, кинув ще одну монету, від якої «відштовхнувся», коли почав втрачати висоту. Майбутні солдати задерли голови, захоплено показуючи пальцями на свого ватажка, що летів над каналошляхом.

Келсьє підпалив п’ютер, щоб зміцнити тіло, і, важко гупнувши, опустився на палубу чільного човна.

З каюти вийшов здивований Єден.

— Лорде Келсьє! Ми... е-е... підійшли до розтоку.

— Бачу, — відказав ватажок, озираючись на низку суден.

Люди на березі збуджено гомоніли, показуючи пальцями. Він почувався незвично, застосувавши алломантію серед білого дня та ще й привселюдно.

«Так треба, — подумав він. — Наступного разу ці люди побачать мене не раніше, ніж за кілька місяців. Щоб усе спрацювало, мені треба справити на них враження, дати їм щось, за що вони зможуть триматися».

— Може, підемо подивимося, чи наші побратими з печер не вийшли нас зустрічати? — запропонував Келсьє, обертаючись до Єдена.

— Так, звісно, — відказав повстанець і махнув скаа, щоб човен підтягнули до берега і спустили сходні.

Єден мав схвильований вигляд: він був щирий чоловік, і Келсьє поважав його за це, нехай йому й трохи бракувало яскравості.

«Кумедно, — подумав ватажок, сходячи разом з Єденом із човна. — Протягом більшої частини мого життя я мав протилежну проблему — забагато яскравості, замало щирості».

Вони пройшли вздовж валки бурлаків. На чолі колони один із Гемових громил, що грав роль капітана охорони, відсалютував їм.

— Ми підійшли до розтоку, лорде Келсьє.

— Бачу, — повторив ватажок.

Попереду, на схилах пагорбів, ріс густий березовий гай. Водні шляхи не наближалися до нього: в інших частинах Останньої імперії було багато кращої деревини. Лісок стояв собі, і на нього майже ніхто не звертав уваги.

Келсьє підпалив олово й примружився, коли сонячне світло враз засліпило його. Невдовзі його очі призвичаїлися — він зміг детально роздивитися місцевість і помітив якийсь незначний рух серед дерев.

— Там, — вказав Келсьє.

Він підкинув монету і «штовхнув» її. Монета шугнула вперед і вліпилась у стовбур дерева. Це був домовлений знак. З-за дерев вийшов гуртик людей у маскувальному одязі й рушив до каналошляху всипаною попелом землею.

— Лорде Келсьє, — відсалютував чоловік, що йшов на чолі. — Я капітан Дему. Будь ласка, збирайте новобранців і ходімо зі мною: командувач Геммонд нетерпляче чекає на зустріч із вами.

Попри юний вік, «капітан» Дему мав бездоганний вишкіл. Йому заледве перейшло за двадцять, а він вів свій невеличкий загін із такою поважністю, що вона могла б здатися пихою, якби не було очевидно, наскільки він умілий командир.

«Солдатів водили в бій і молодші за нього, — подумав Келсьє. — Якщо я в його віці був жевжиком, то це не означає, що всі мають бути такими. Он погляньте на бідолашку Вен — їй лише шістнадцять, а серйозністю вона вже дорівнялася Маршеві».

Вони пробиралися через ліс манівцями: за Гемовим наказом, кожен загін ішов новою стежкою, щоб не лишати видимих слідів. Келсьє озирнувся на дві сотні чоловіків позаду й злегка насупився. Найпевніше, слід після них таки буде видно, але ради на те не було: рух такої кількості людей майже неможливо замаскувати.

Дему сповільнив ходу, махнув рукою — і кілька солдатів із його загону вибігли наперед. Вони й уполовину не були так добре вимуштрувані, як їхній командир, але Келсьє все одно був вражений. Останнього разу, коли він їх бачив, це було типове для більшості скаа-втікачів неорганізоване й незлагоджене зборисько обірванців. Гем та його інструктори добре виконали свою роботу.

Солдати відтягнули вбік гілки, що приховували розколину в землі. Усередині було темно, стіни їжачилися кристалами граніту. Це була не звична печера в пагорбі, а отвір у землі, що вів просто вглиб.

Келсьє мовчки стояв, вдивляючись у чорну кам’яну щілину. Його пройняв легкий дрож.

— Келсьє? — занепокоєно запитав Єден. — Що сталося?

— Це нагадало мені Провалля. Вони мають такий самий вигляд — тріщини в землі.

Єден злегка зблід.

— Ох. Я... е-е...

Келсьє лише відмахнувся.

— Я знав, що мене чекає. Протягом року я щодня спускався до тих печер, і завжди виходив із них. Я переміг їх. Вони не мають наді мною влади.

Щоб підтвердити свої слова, він ступив уперед і заліз у вузьку розколину, завширшки саме стільки, щоб зміг протиснутися великий чоловік. Спускаючись, Келсьє озирнувся й побачив, що і солдати Дему, і новобранці дивляться на нього. Він навмисне розмовляв із Єденом достатньо голосно, щоб вони почули.

«Нехай побачать мою слабкість і те, як я її подолаю».

Це була смілива думка. Але щойно опинившись під землею, Келсьє немовби повернувся в минуле. Затиснутий між кам’яними стінами, тремтливими пальцями він намацував дорогу вниз. Холодно, вогко, темно. Добувати атій могли тільки невільники. Алломанти, мабуть, працювали б ефективніше, але застосування деяких видів алломантії біля кристалів атію розколювало їх. Тому Пан Всевладар використовував засуджених. Змушував їх спускатися в Провалля. Повзти вниз, постійно вниз...

Келсьє змусив себе рухатися далі. Це був не Гатсін. Вузький тунель не тягтиметься нескінченно довго, і тут не буде оточених гострими кристалами отворів, у які треба пхати роздерті, скривавлені руки, щоб намацати всередині жеоду атію. Одна жеода давала один тиждень життя. Життя під канчуком наглядача. Життя під владою бога-садиста. Життя під сонцем, яке почервоніло.

«Я зміню цей світ для інших, — думав Келсьє. — Я зроблю його кращим!»

Спускатися виявилося важко, значно важче, ніж він готовий був визнати. На щастя, невдовзі Келсьє помітив проблиск світла внизу, і розколина перейшла у велику підземну печеру. Він просто зістрибнув і, приземлившись на нерівну кам’яну долівку, усміхнувся до чоловіка, що стояв, чекаючи на нього.

— Препаскудний у вас тут вхід, Геме, — сказав він, обтріпуючи руки.

Гем усміхнувся.

— Ти ще не бачив нашої ванної.

Келсьє розсміявся, відступаючи вбік, щоб дати місце тим, хто спускався позаду. З печери вели кілька природних тунелів, а з отвору розколини звисала донизу невеличка мотузяна драбина, щоб можна було піднятися нагору. Невдовзі цією драбинкою спустилися Єден і Дему, їхній одяг подерся й забруднився після спуску. Дістатися всередину справді було нелегко. Але в цьому й полягав задум.

— Радий тебе вітати, Келе, — сказав Гем. Незвично було бачити його в одязі, якому не бракувало рукавів: на командувачі була строга військова куртка з прямими полами й защіпнута спереду на всі ґудзики. — Скільки людей ви мені привели?

— Двісті сорок із чимось.

Гем звів брови.

— Отже, справи з вербуванням пішли на краще?

— Нарешті, — кивнув Келсьє.

Солдати почали зістрибувати в печеру, і кілька Гемових ад’ютантів підійшли, щоб допомогти новобранцям і скерувати їх до бічного тунелю.

До Келсьє та Гема приєднався Єден.

— Це просто дивовижно, лорде Келсьє! Я ще ніколи не був у цих печерах. Не дивно, що Пан Всевладар не знайшов цього місця!

— Цей комплекс печер цілковито безпечний, — гордо заявив Гем. — До нього ведуть лише три входи, і всі вони — вузькі розколини, як оця. Маючи достатню кількість припасів, ми можемо обороняти це місце скільки завгодно.

— Крім того, це не єдиний печерний комплекс під цими пагорбами, — додав Келсьє. — Навіть якщо Пан Всевладар поставить собі за мету нас знищити, його війська не один тиждень витратять на наші пошуки й усе одно не знайдуть.

— Дивовижно, — повторив Єден. Він обернувся до Келсьє. — Я помилявся щодо вас. Цей задум... ця армія... ви створили щось неймовірне, лорде Келсьє.

Ватажок усміхнувся.

— Власне кажучи, ти мав рацію щодо мене. Ти повірив мені на початку — отже, ми тут лише завдяки тобі.

— Я... так, мабуть, повірив, — усміхнувся Єден.

— Хай там як, — мовив Келсьє, — я ціную твою підтримку. Мабуть, це забере трохи часу — поки всі наші рекрути спустяться сюди. Не хочеш проконтролювати процес? Мені потрібно переговорити з Геммондом.

— Звісно, лорде Келсьє.

У його голосі пролунала повага і навіть мало не побожна пошана.

Ватажок помахом голови запропонував Гемові відійти. Той злегка насупився, а тоді, взявши ліхтар, пішов за Келсьє до одного з бічних тунелів. Коли вони зайшли достатньо далеко, щоб їх не було чути, Гем озирнувся.

Келсьє зупинився й запитально глянув на товариша.

Той хитнув головою в бік печери.

— А Єден помітно змінився.

— Я добре впливаю на людей.

— Мабуть, річ у твоїй приголомшливій скромності, — відказав Гем. — Я серйозно, Келе. Як тобі це вдається? Цей чоловік мало не ненавидів тебе, а тепер дивиться на тебе, наче молодший брат на обожнюваного старшого.

Келсьє стенув плечима.

— Єден ніколи раніше не працював у ефективній команді. Гадаю, він почав усвідомлювати, що в нас справді є шанс. За пів року ми зібрали армію повстанців більшу, ніж він будь-коли бачив. Такі результати мали б переконати навіть найупертішого.

Гем, однак, схоже, сумнівався. Урешті він лише стенув плечима й рушив далі.

— Про що ти хотів поговорити?

— Взагалі-то, я хотів би поглянути на два інші входи, якщо можна, — відказав Келсьє.

Гем кивнув, вказав на бічний коридор і пішов першим. Цей тунель, як і більшість інших, вирили не людські руки — це було природне відгалуження печерного комплексу. У Центральній домінії було багато схожих печерних систем, хоча більшість — не такі великі. Лише в одній із них — Гатсінських проваллях — утворювалися жеоди атію.

— Хай там як, а Єден має рацію, — мовив Гем, протискаючись звуженням тунелю. — Ти вибрав чудове місце, щоб переховувати армію.

Келсьє кивнув.

— Загони повстанців багато століть використовували печери в тутешніх горах. Вони загрозливо близько до Лютаделя, але з іншого боку, Панові Всевладарю ніколи не вдавалося завдати по них успішного удару. Тепер він просто не звертає на це місце уваги — мабуть, не хоче зазнати ще одної невдачі.

— Не сумніваюся, — погодився Гем. — Тут повно всіляких схованок і вузьких проходів, тож нападникам довелося б несолодко.

Вони вийшли з коридору до ще однієї невеликої печери. Вона теж мала в стелі розколину, крізь яку линуло кволе світло. На варті стояв загін із десяти солдатів, які, побачивши Гема, миттю виструнчилися.

Келсьє схвально кивнув.

— Вартових завжди десять?

— Так, біля кожного входу, — відказав Гем.

— Добре.

Ватажок підійшов до солдатів, оглядаючи їх. Рукави його були закасані, і Келсьє бачив, як вартові кидають погляди на його шрами. Насправді він не знав, що і як має інспектувати, але з оцінювальним виразом прискіпливо придивлявся до всього. Він оглянув зброю (восьмеро мали бойові палиці, двоє — мечі), кільком солдатам стріпав пил із плечей, хоча ніхто з них не був у військовому однострої.

Урешті він звернувся до вартового з шевроном на плечі:

— Кому ти дозволиш вийти з печер, солдате?

— Лише тому, в кого буде лист із печаткою командувача Геммонда, сер!

— Жодних винятків? — запитав Келсьє.

— Жодних, сер!

— А якби я захотів вийти просто зараз?

Солдат завагався.

— Е-е...

— Ти мав би зупинити навіть мене! — сказав Келсьє. — Винятків нема ні для кого, солдате. Ні для мене, ні для твого товариша, ні для твого командира — ні для кого. Хто не має печатки — звідси не вийде!

— Так, сер!

— Молодець, — похвалив Келсьє. — Якщо всі твої солдати, командувачу, так само добре знають своє діло, то Пан Всевладар має всі підстави непокоїтися.

Солдати надулися з гордості.

— Ну, вартуйте, хлопці, — сказав Келсьє, махнув Гемові, і вони покинули печеру.

— Ти добре вчинив, — тихо промовив Гем. — Вони багато тижнів нетерпляче чекали на твій приїзд.

Келсьє стенув плечима.

— Я лише хотів пересвідчитися, що вони охороняють вихід як слід. Тепер у тебе більше людей, і я хотів би, щоб ти поставив варту біля кожного тунеля, що веде до цих печер з виходами.

— Гаразд, але, мені здається, це трохи занадто.

— Зроби мені таку ласку, — попросив Келсьє. — Один-єдиний утікач або незадоволений чимось солдат може виказати нас усіх Панові Всевладарю. Це добре, що ти впевнений у можливості обороняти це місце, але якщо вас візьмуть в облогу, армія опиниться в пастці й нам від неї не буде жодної користі.

— Твоя правда, — погодився Гем. — Хочеш подивитися на третій вихід?

— Якщо можна, — відповів ватажок.

Гем кивнув і повів його іншим тунелем.

— О, іще одне, — мовив Келсьє по якомусь часі. — Збери чоловік сто — тих, кому довіряєш, — і нехай вони трохи потопчуться по лісі. Якщо хтось стане нас шукати, ми ніяк не зможемо приховати те, що тут проходило багато людей. Але можна заплутати сліди так, щоб вони нікуди не вели.

— Добра думка.

— У мене їх повно, — усміхнувся Келсьє, коли вони саме підійшли до чергової печери, значно більшої за попередні дві.

Це виявилася тренувальна зала, і виходу нагору тут не було. Озброєні мечами й палицями солдати тренувалися по двоє під пильним наглядом інструкторів у військових одностроях. Це була Доксонова ідея — одягнути командирів у однострої. Умундирувати всю армію вони не мали змоги: це було б занадто дорого, та й закупівля такої кількості військової форми викликала б підозри. Але, можливо, хоча б вигляд їхніх командирів у одностроях дасть цим людям почуття спільності.

Гем спинився перед входом до печери. Він поглянув на солдатів і промовив стиха:

— Нам треба якось поговорити про це, Келе. Ці люди починають почувати себе солдатами, але... вони все одно лишаються скаа. Вони все своє життя працювали в полях або на фабриках. Я не знаю, як вони поведуть себе у справжній битві.

— Якщо ми все зробимо правильно, їм не доведеться багато воювати, — відказав Келсьє. — Провалля охороняє лише кілька сотень солдатів: Пан Всевладар не може тримати там багато війська, щоб не показати, яке важливе для нього це місце. Тисяча повстанців легко захоплять Провалля, а потім відступлять, щойно надійдуть гарнізонні війська з Лютаделя. Решті дев’ятьом тисячам, можливо, доведеться зітнутися зі збройними загонами Великих домів і палацовою гвардією, але наші люди матимуть кількісну перевагу.

Гем кивнув, але в очах його лишалося вагання.

— Що? — запитав ватажок, прихиляючись до гладкої кристалічної стіни біля виходу з тунеля.

— А потім, коли ми їх залишимо, Келе? Щойно добудемо атій, ми передамо місто і армію — Єденові. Що тоді?

— Це залежить від Єдена, — відказав Келсьє.

— Їх усіх повбивають, — тихо промовив Гем. — Десять тисяч солдатів не можуть утримувати Лютадель проти всієї Останньої імперії.

— Я маю намір дати їм більше шансів, ніж ти гадаєш, Геме, — відповів Келсьє. — Якщо нам вдасться нацькувати дворян одне на одного і дестабілізувати владу...

— Може, й так, — із сумнівом мовив товариш.

— Ти ж погодився на план, Геме, — сказав Келсьє. — Саме такими були наші наміри від самого початку. Зібрати армію і передати її Єденові.

— Знаю, — відповів Гем, зітхаючи й теж притуляючись до стіни. — Мабуть... тепер, коли я командую ними, усе інакше. Може, я просто не підходжу для такого. Я охоронець, а не воєначальник.

«Я знаю, як ти почуваєшся, друже, — подумав Келсьє. — Я злодій, а не пророк. Іноді нам доводитися бути тими, ким потрібно для нашої справи».

Він поклав руку товаришеві на плече.

— Ти чудово попрацював тут.

Гем запитливо глянув на нього.

— «Попрацював»?

— Я привіз Єдена, щоб він замінив тебе. Ми з Доксом вирішили поставити його на чолі армії — нехай солдати звикають до нього як до свого командувача. Крім того, ти нам потрібен у Лютаделі. Хтось має розвідати справи в гарнізонному війську. Лише ти маєш там зв’язки.

— То я повертаюся з тобою?

Келсьє кивнув.

Гем наче засмутився, але за мить розслабився й усміхнувсь.

— Нарешті зможу скинути з себе цю форму! А ти впевнений, що Єден упорається?

— Ти сам сказав, що за останні кілька місяців він сильно змінився. Єден справді чудовий керівник — він вдало давав раду з повстанцями після того, як мій брат полишив їх.

— Мабуть, так...

Келсьє скрушно похитав головою.

— Нас занадто мало, Геме. Ти і Бриз належите до тих небагатьох, кому я справді можу довіряти, і ти потрібен мені в Лютаделі. Єден — неідеальна кандидатура для цієї роботи, але армія зрештою однаково буде його. Тож нехай трохи покомандує нею. До того ж тут він принаймні матиме, що робити, а то він уже почав трохи виявляти невдоволення своїм становищем у ватазі, — Келсьє зачудовано всміхнувся. — Мені здається, він ревнує, що я більше уваги приділяю іншим.

Гем теж усміхнувся.

— Оце так зміна!

Вони рушили далі. Лишивши тренувальну залу позаду, вони ввійшли до чергового звивистого тунелю, що вів трохи вниз. Єдиним джерелом світла був Гемів ліхтар.

— Знаєш, — промовив Гем по якомусь часі, — у цьому місці щось є. Ти вже, мабуть, помітив: іноді тут направду гарно.

Келсьє нічого такого не помітив. Він роззирнувся довкола. Скраю печери мінерали, що скрапували зі стелі, формували схожі на брудні бурульки сталактити й сталагміти, які, сполучаючись, утворювали щось на кшталт вертикальних ґраток. Мінерали іскрилися у світлі Гемового ліхтаря, і шлях попереду здавався закам’янілою бурхливою річкою.

«Ні, — подумав ватажок. — Я не бачу в цьому краси, Геме». Хтось інший міг милуватися переливами кольорів і формами застиглого каменю, але Келсьє бачив тільки Провалля. Нескінченні печери й тунелі, більшість яких вела просто вниз. Він мусив протискатися крізь щілини, падати вниз, у темряву, і навіть не мав, чим освітити собі дорогу.

Не раз він подумував про те, щоб не вертатися нагору. Але потім щоразу натрапляв на труп якогось іншого невільника, що загубився в темряві або просто відмовився від боротьби. Келсьє торкався кісток і обіцяв собі, що від нього залишиться щось більше. Щотижня він знаходив жеоду атію. Щотижня уникав смерті від канчука наглядача.

Аж до останнього разу. Він не заслуговував лишитися живим — його мали б убити. Але Мара віддала йому свою жеоду, переконавши, що того тижня знайшла дві. Лише нагорі він дізнався, що вона збрехала. Наступного дня Мару забили до смерті. Просто перед його очима.

Тої ночі Келсьє «луснув», і в ньому прокинулася сила з-імли-народженого. А наступної ночі померли люди.

Багато людей.

«Уцілілий в Гатсіні. Той, хто не мав би лишитися живим. Навіть дивлячись, як вона помирала, я не міг вирішити, зрадила вона мене чи ні. Віддала вона ту жеоду тому, що кохала мене? Чи тому, що почувала провину?»

Ні, він не міг побачити краси в печерах. Інші божеволіли в Проваллях, починали боятися замкненого простору. Келсьє уникнув цього. Однак він знав, що хоч які б дива не таїли підземні лабіринти, хоч які б неймовірні видовища й прегарні красоти вони не ховали, — він ніколи не буде ними милуватися. Не після Мариної смерті.

«Я не можу більше про це думати», — вирішив Келсьє, коли йому здалося, що довкола немовби стає дедалі темніше. Він глянув на товариша.

— Гаразд, Геме. Кажи, що в тебе на думці.

— Справді? — пожвавився той.

— Так, — покірно зітхнув ватажок.

— Добре, — мовив Гем. — Ось що мене турбує останнім часом: чи відрізняються скаа від дворян?

— Звісно, відрізняються, — відказав Келсьє. — У аристократів є гроші й землі, у скаа немає нічого.

— Я не про це. Я маю на увазі фізичні відмінності. Тобі ж відомо, що стверджують зобов’язувачі, еге ж?

Келсьє кивнув.

— Так от, це правда? Адже скаа справді мають багато дітей, а в багатьох аристократів, як я чув, — проблеми з народжуваністю.

Це називалося Рівновага. Буцімто таким способом Пан Всевладар подбав, щоб дворян не стало забагато, а скаа — попри постійні побої і вбивства — завжди лишалося досить, щоб вирощувати їжу й працювати на фабриках.

— Я завжди вважав це байками Міністерства, — чесно визнав Келсьє.

— Я знав жінок-скаа, які народили понад десять дітей, — відказав Гем. — Але не можу назвати тобі жодної значної дворянської родини, яка б мала більше трьох.

— Просто так повелося.

— А різниця в зрості? Кажуть, що раніше скаа від дворянина легко можна було відрізнити за зовнішністю. Тепер це змінилося, мабуть, через мішанокровних дітей, але більшість скаа все одно досить низькуваті.

— Це через харчування. Скаа постійно недоїдають.

— А алломантія?

Келсьє насупився.

— Бачиш, якась різниця таки є, — сказав Гем. — Скаа ніколи не народиться імлистим, якщо не мав предка благородної крові не далі п’ятого коліна.

Це справді було так.

— Скаа думають інакше, ніж дворяни, Келе, — мовив далі Гем. — Наші солдати доволі боязкі, а вони — найсміливіші з усіх! Єден має рацію: загальна маса простолюду ніколи не повстане. Що як... що як між нами справді існує якась фізична різниця? Що як дворяни мають право панувати над нами?

Келсьє став як укопаний.

— Ти це не серйозно, правда?

Гем теж зупинився.

— Та ні... мабуть, ні. Але інколи мене беруть сумніви. Дворяни мають алломантію, еге ж? Може, так було задумано, щоб вони були при владі?

— І хто це задумав? Пан Всевладар?

Гем стенув плечима.

— Ні, Геме, — мовив Келсьє. — Це неправильно. Неправильно. Я знаю, це важко зрозуміти — занадто довго існує нинішній стан речей, — але є щось геть хибне в тому, як живуть скаа. Ти мусиш мені повірити.

Гем поволі кивнув.

— Ходімо, — сказав Келсьє. — Я хочу подивитися на третій вихід.

Тиждень тягнувся довго. Келсьє оглядав війська, спостерігав за їхнім навчанням, перевіряв харчі, зброю, припаси, опікувався розвідниками й вартовими, а також усім, що лише спадало йому на думку. Але найголовніше — він зустрічався з людьми. Він хвалив їх і підбадьорював, а крім того, не забував привселюдно користуватися алломантією.

Хоча багато скаа чули про алломантію, однак мало хто знав, що це таке насправді. Імлисті дворяни рідко використовували свою силу перед іншими, а мішанокровки мусили поводитися ще обережніше. Пересічні скаа, навіть містяни, і гадки не мали, що означає сталевий «поштовх» чи спалювання п’ютеру. Коли вони бачили, як їхній ватажок ширяє в повітрі або б’ється під час тренувань із надприродною силою, то приписували це якимось невизначеним «алломантичним чарам». Келсьє це цілком влаштовувало.

А втім, попри всі клопоти, розмова з Гемом не йшла йому з голови протягом усього тижня.

«Як він тільки міг подумати, що скаа гірші за дворян?» — міркував ватажок, сидячи за столом на чільному місці й длубаючись у тарілці. Центральна печера була достатньо простора, щоб умістити всі сім тисяч війська, але багато людей сиділи в бічних комірках або тунелях. Стіл для начальства стояв у глибині печери на кам’яному підвищенні.

«Мабуть, я даремно хвилююся». Гем схильний був розмірковувати про речі, які жодній притомній людині не спали б на думку: це була просто його чергова філософська дилема. Сам він, схоже, уже й забув про свої недавні гризоти. Він сміявся з Єденом і з апетитом наминав їжу.

Що ж до Єдена, то худорлявий повстанський ватажок видавався неабияк задоволеним своєю командирською формою і цілий тиждень із серйозним виразом занотовував Гемові поради щодо керівництва армією. До обов’язків він узявся охоче й мав у новій ролі цілком природний вигляд.

Власне кажучи, схоже, лише Келсьє не насолоджувався учтою. Наїдки, що їх привезли баржами спеціально з цього приводу, були, звісно, скромні за мірками аристократів, але значно вишуканіші, ніж та їжа, до якої звикли більшість солдатів. Вони з галасливою веселістю поглинали страви, запивали їх невеликими порціями елю й раділи цій миті.

А в Келсьє було неспокійно на душі. За що ці люди б’ються, на їхню думку? Вони начебто з охотою вчилися військовій справі, однак, можливо, це було тільки заради регулярного харчування. Чи справді вони вірять, що їм до снаги знищити Останню імперію? Чи, може, гадають, що скаа гірші за дворян?

Келсьє здогадувався про їхні приховані думки. Багато людей усвідомлювали небезпеку, яка насувалася, і давно б уже втекли, якби не суворі правила щодо виходу назовні. Вони залюбки обговорювали навчання, але уникали розмовляти про свою кінцеву мету — захопити міські мури й палац, а потім утримувати їх проти лютадельського гарнізону.

«Вони не вірять в успіх, — припустив Келсьє. — їм потрібна впевненість. Чутки про мене — це хороший початок, але...»

Він штурхнув Гема, щоб привернути його увагу.

— Серед цих людей є порушники дисципліни? — стиха поцікавився він.

Гем насупив чоло, здивований несподіваним запитанням.

— Є кілька. Гадаю, серед такого великого гурту завжди знайдуться незадоволені.

— Хтось конкретний? — допитувався Келсьє. — Хтось, хто хотів піти звідси? Мені потрібна людина, яка відверто б заявляла про незгоду з тим, що ми робимо.

— Двоє зараз сидять на гауптвахті, — відказав Гем.

— А тут? Бажано хтось, кого видно звідси.

Гем на хвилю замислився, оглядаючи юрбу.

— Он той у червоному плащі, за другим столом. Кілька тижнів тому його спіймали під час спроби втекти.

Вказаний чоловік виявився худим і нервовим, він сидів за столом, згорбившись і відособившись від інших.

Келсьє заперечно похитав головою.

— Мені треба хтось більш показний.

Гем пошкріб підборіддя й порухом голови вказав на інший столик.

— Тоді Білґ. Здоровань, що сидить праворуч за четвертим столом.

— Бачу, — відказав Келсьє, позираючи на м’язистого бороданя в жилетці.

— Білґ надто розумний, щоб відкрито виявляти непослух, — сказав Гем, — але він тишком каламутить воду. Він гадає, що в нас нема шансів проти Останньої імперії. Я посадив би його в карцер, але не можу карати когось за те, що він боїться, — інакше мені довелося б так само вчинити з половиною армії. Крім того, шкода відмовлятися від такого хорошого бійця, як він.

— Він чудово підходить, — відказав Келсьє.

Ватажок підпалив цинк і глянув на Білґа. Цинк, хоч і не допомагав прочитати емоції, але давав змогу виокремити певну людину для «гамування» чи «збурення», подібно до того, як можна було виокремити шматочок металу з-посеред багатьох інших, щоб «притягнути» його.

Однак виділити Білґа в такій великій юрбі виявилося непросто, тож Келсьє зосередився на всіх, хто сидів за тим столом. Приготувавшись впливати на їхні емоції, він підвівся. Присутні помалу стихли.

— Друзі, перш ніж поїхати, я хотів би ще раз сказати вам, як сильно мене вразило побачене тут.

Підсилений природною акустикою печери, голос його лунко розлетівся попід склепінням.

— Ви перетворюєтеся на чудову армію, — вів далі Келсьє. — Пробачте, що забираю від вас командувача Геммонда, але на його місці я лишаю не менш компетентну людину. Багато хто з вас знає командувача Єдена, що вже багато років є лідером повстанців. І я впевнений, що він допоможе вам ще краще опанувати військову справу.

Він почав роздмухувати емоції Білґа та його товаришів, сподіваючись, що вони не згодні з його словами.

— Я прошу від вас неабиякого чину, — провадив Келсьє, не дивлячись на Білґа. — Скаа, що живуть поза Лютаделем... зрештою, майже всі скаа... навіть гадки не мають, що ви збираєтеся зробити для них. Їм нічого не відомо ні про виснажливі тренування, ні про битви, до яких ви готуєтеся. Проте саме вони зберуть плоди ваших звершень. І одного дня назвуть вас героями.

Він «підбурив» Білґові емоції ще сильніше.

— Лютадельський гарнізон міцний, — мовив далі Келсьє, — але ми можемо перемогти його, особливо якщо швидко візьмемо міські мури. Не забувайте, чому ви тут. Ви тут не лише для того, щоб навчитися розмахувати мечем чи носити шолом. Ви тут для того, щоб здійснити революцію, якої ще не бачив світ. Для того, щоб забрати владу собі й скинути Пана Всевладаря. Не забувайте про вашу мету.

Він замовк. Краєм ока ватажок бачив, як потемніли обличчя чоловіків, що сиділи за Білґовим столом. Нарешті Келсьє почув у тиші, як здоровань щось пробурмотів упівголоса, але завдяки акустиці печери слова його долинули до багатьох вух.

Келсьє насупив чоло й обернувся до Білґа. У печері запала ще глибша тиша.

— Ти щось сказав? — запитав ватажок.

«Ось вона, та мить, коли він має наважитися або відступити».

Білґ зустрів його погляд, не відвівши очей. Келсьє, розвогнивши цинк, щосили «потягнув» емоції скаа — і досяг успіху. Здоровань почервонів і підвівся з-за столу.

— Так, сер! — гарикнув він. — Сказав! Я сказав, що дехто з нас не забув про нашу мету. Ми думаємо про неї щодня.

— І чому б це? — запитав Келсьє.

Печерою прокотився шепіт: солдати передавали слова тим, хто сидів задалеко, щоб почути.

Білґ набрав у груди повітря.

— Тому що, сер, ми вважаємо, що ви посилаєте нас на смерть. Армія Останньої імперії — це не лише один гарнізон. Не має значення, візьмемо ми міські мури чи ні — однаково нас урешті-решт переб’ють. З кількома тисячами солдатів не можна знищити імперії.

«Чудово, — подумав Келсьє. — Пробач, Білґу, але хтось мав це сказати, і вочевидь, то не міг бути я».

— Схоже, у нас тут із тобою незгода, — мовив він уголос. — Бо я вірю в цих людей і в їхню велику мету.

— А я вірю, що ти дурень, який дурить нас і себе самого! — проревів Білґ. — І я був іще більшим дурнем, коли дозволив затягти себе в ці трикляті печери! Якщо ти такий впевнений у нашій перемозі, чому тоді нікому не можна виходити звідси? Ми тут — наче в пастці, сидимо й чекаємо, доки ти пошлеш нас помирати!

— Ти зневажив мене, — різко кинув Келсьє. — Тобі чудово відомо, чому нікому не дозволено покидати печери. Чому тобі так кортить вибратися звідси, солдате? Може, щоб продати своїх товаришів Панові Всевладарю й заробити кілька легких скринців за сім тисяч життів?

Білґове обличчя побуряковіло.

— Я ніколи б такого не вчинив, але й відправити себе на смерть я не дозволю! Ця армія — витратний матеріал.

— Твої слова — це слова зрадника, — відказав Келсьє. Він обернувся й оглянув юрбу. — Командувачу не годиться викликати на бій свого солдата. Чи є серед вас хтось, хто бажає захистити честь цього повстання?

Підвелися кількадесят чоловік. Ватажку відразу впав у вічі один — нижчий за решту, він мав той щирий запал, який Келсьє зауважив ще раніше.

— Капітане Дему!

Юний капітан миттю вискочив наперед.

Келсьє вихопив свій меч і кинув його добровольцеві.

— Умієш користуватися цим, хлопче?

— Так, сер!

— Дайте хтось зброю Білґові й знайдіть дві кіраси, — Келсьє обернувся до бунтівного здорованя. — У дворян є традиція. Коли двоє чоловіків мають суперечку, вони вирішують її за допомогою дуелі. Здобудь перемогу над моїм бійцем — і ти вільний іти звідси.

— А якщо він переможе мене? — запитав Білґ.

— Тоді ти помреш, — відказав Келсьє.

— Я однаково помру, якщо залишуся, — мовив солдат, беручи меч із рук сусіда. — Я згоден.

Келсьє кивнув і махнув рукою, щоб солдати повідсували столи й звільнили місце. Усі попідводились і з’юрмилися довкола, щоб спостерігати за поєдинком.

— Келе, що ти робиш? — просичав над вухом Гем.

— Те, що треба.

— Те, що... Келсьє, цей хлопчина — не рівня Білґові! Я довіряю Дему — інакше б не призначив його капітаном, — але він — не настільки вмілий боєць. А Білґ — один із найкращих мечників у армії!

— Солдати це знають? — запитав Келсьє.

— Звісно! Скасуй дуель. Дему трохи не вдвічі менший за Білґа — він поступається йому розмахом рук, силою, вмінням. Від нього мокрого місця не лишиться!

Келсьє пустив прохання повз вуха. Він мовчки сидів, спостерігаючи, як Білґ і Дему виважують у руках мечі, тимчасом як товариші застібають на них шкіряні кіраси. Коли приготування закінчили, Келсьє дав знак починати бій.

Гем застогнав.

Поєдинок не мав би затягтися. Обидва бійці мали довгі мечі[5] й легкий обладунок. Білґ упевнено ступив уперед і завдав кількох пробних ударів. Хлопчині вистачило вміння, щоб відбити їх, але цим він виявив майже все, на що був здатен.

Глибоко вдихнувши, Келсьє підпалив сталь і залізо.

Білґ замахнувся, але ватажок ледь-ледь відштовхнув лезо вбік, даючи змогу Дему уникнути його. Юнак зробив випад, але Білґ легко відбив його й атакував ураганом ударів. Дему поточився і спробував відскочити, але рухався занадто повільно. Клинок падав на нього із жахливою невідворотністю.

Келсьє розвогнив залізо і, щоб урівноважити себе, «потягнув» за ліхтарний тримач позаду. Відтак схопив залізні заклепки на кірасі Дему й, коли той відстрибував від ворожого меча, різко смикнув. Юнак по невеличкій дузі відлетів назад, опинившись за межею досяжності противника.

Дему незграбно приземлився, а Білґів меч тим часом ударився об кам’яну підлогу. Здоровань підвів здивований погляд, а натовпом прокотився вражений гомін.

Білґ загарчав і кинувся вперед, високо здійнявши зброю. Дему заблокував його замашний удар, але противник легким рухом відбив убік клинок юнака. Білґ знову замахнувся, і Дему інстинктивно здійняв руку, захищаючись.

Келсьє «штовхнув» Білґів меч, і клинок завис у повітрі. Молодий капітан завмер зі здійнятою рукою, і видавалося, наче він зупинив меч противника силою думки. Бійці стояли так якусь мить: Білґ силкувався опустити меч, а Дему вражено витріщався на власну руку. Трохи випроставшись, юнак несміливо повів рукою вперед.

Келсьє «штовхнув», і Білґ відлетів назад. Здоровань зі здивованим криком повалився додолу. Коли за мить він скочив на рівні, «збурювати» його емоції не було потреби. Люто заревівши, він схопив меча обіруч і кинувся на Дему.

«Декотрі не вміють зупинитися вчасно», — подумав ватажок, коли Білґ замахнувся.

Дему почав ухилятися, і Келсьє відштовхнув його вбік. Меч просвистів поруч, юнак обернувся й, стиснувши обіруч власну зброю, замахнувся на Білґа. Келсьє схопив його клинок у повітрі й, розвогнивши залізо, щосили «потягнув» уперед.

Мечі зітнулися, і посилений алломантією удар Дему вибив зброю з Білґових рук. Щось гучно тріснуло, і бунтівний здоровань повалився додолу, збитий з ніг потужною силою, а його меч брязнув об підлогу й відлетів убік.

Дему підступив до ошелешеного Білґа й заніс над ним меча, але враз зупинився. Келсьє, спалюючи залізо, схопив клинок і «потягнув» його вниз, щоб завдати смертельного удару, але молодий капітан опирався.

«Цей чоловік має померти», — сердито подумав Келсьє. Білґ лежав на підлозі й тихо стогнав. Його рука була неприродно вивернута, і видно було зламану могутнім ударом кістку. З руки текла кров.

«Ні, — вирішив ватажок. — Годі».

Він звільнив зброю Дему. Той опустив меч, вражено дивлячись на Білґа, а тоді здійняв свої руки, що злегка тремтіли, і зачудовано втупивсь у них.

Келсьє підвівся, і юрба знову притихла.

— Невже ви гадаєте, що я відішлю вас проти Пана Всевладаря неготовими? — голосно запитав він. — Невже ви гадаєте, що я просто відправлю вас на смерть? Ви боретеся за справедливість! Ви боретеся за мене. Я не покину вас без допомоги, коли ви битиметеся з солдатами Останньої імперії.

Келсьє здійняв руку, показуючи всім тоненьку пластинку металу.

— Ви вже чули про цю штуку, чи не так? Це Одинадцятий метал! Він у мене — і я ним скористаюся! Пан Всевладар помре!

У печері здійнявся схвальний галас.

— І це не єдине наше знаряддя! — проревів Келсьє. — Ви, солдати, маєте в собі небачену силу! Ви чули про таємничу магію, якою володіє Пан Всевладар? Що ж, у нас є власна! Бенкетуйте, мої солдати, і не бійтеся прийдешньої битви. Чекайте на неї з нетерпінням!

Юрба вибухнула криками «ура», і Келсьє показав знаком, щоб принесли ще елю. Двоє прислужників поквапилися до Білґа, щоб вивести його з печери.

Коли Келсьє сів на місце, Гем похмуро глянув на нього.

— Мені це не подобається, Келе, — мовив він.

— Знаю, — спокійно відказав ватажок.

Гем хотів ще щось сказати, але Єден, що сидів поруч, перехилився через нього:

— Це було неймовірно! Я... Келсьє, я не знав! Чому ти не сказав мені, що можеш передавати свої здібності іншим? З такою силою хіба ми можемо зазнати поразки?

Гем поклав руку Єденові на плече й силою посадив його на місце.

— їж, — наказав він.

Відтак обернувся до Келсьє, присунув свій стілець ближче й промовив пошепки:

— Ти щойно збрехав усій моїй армії, Келе.

— Ні, Геме, — відказав ватажок. — Я збрехав моїй армії.

Товаришеве обличчя потемніло.

Келсьє зітхнув.

— Це лише частково брехня. Їм не потрібно бути грізними воїнами, досить лише видаватися такими, доки ми не дістанемося до атію. Маючи його, ми зможемо підкупити гарнізон, і нашим людям не доведеться битися. Це практично те саме, що я їм обіцяв.

Гем нічого не відповів.

— Перш ніж ми поїдемо, — сказав Келсьє, — відбери кілька десятків найнадійніших і найвідданіших солдатів. Після того як вони присягнуть, що нікому не викажуть місце розташування армії, ми відправимо їх до Лютаделя. Треба, щоб новина про цей вечір розійшлася серед скаа.

— То це все лише, щоб потішити твоє еґо? — різко кинув Гем.

Келсьє похитав головою.

— Іноді доводиться робити те, що нам не до вподоби, Геме. Моє еґо чимале, але тут ідеться зовсім не про нього.

Товариш якусь хвилю сидів мовчки, а тоді відвернув погляд. Однак він не повернувся до їжі — лише сидів і дивився на закривавлену підлогу перед командирським столом.

«Ех, Геме, — подумав Келсьє. — Як шкода, що я не можу пояснити тобі всього».

У планах ховаються інші плани.

Завжди є ще одна таємниця.

22

Попервах були такі, хто вважав, що Безодня не становить серйозної загрози, принаймні для них. Однак вона принесла з собою пошесть, що вразила майже всі землі. Армії безсилі перед нею. Великі міста схиляються перед її владою. Урожай гине, земля вмирає.

Оце мій ворог. Це те чудовисько, яке я мушу здолати. Боюся, я надто довго зволікав. Уже завдано такої великої шкоди, що мені страшно за долю людства — чи зможе воно вижити?

Невже це справді кінець світу, який провіщали мислителі?

«Ми прибули до Террісу на початку тижня, — читала Вен, — і маю зазначити, що краєвиди тут гарні. На півночі високі гори зі сніговими шапками на лисих маківках і схилами, вкритими плащами лісу, стоять, наче боги, які вартують цей зелений і родючий край. Мої землі на півдні переважно рівнинні; гадаю, вони мали б не такий похмурий вигляд, якби кілька гір їх урізноманітнили.

Тутешні люди — переважно скотарі, хоча дроворуби й хлібороби теж трапляються. Цей край — ниви й пасовища, і дивно, що в такій сільській місцевості народилися пророцтва й віровчення, на які тепер покладається весь світ.

Ми винайняли кількох террісійських тягонош, щоб вони допомогли нам перебратися через найважчі гірські перевали. Вони незвичайні люди. Розповіді про них виявилися правдивими: дехто з террісійців володіє дивовижними й загадковими здібностями.

Вони вміють якимось чином накопичувати сили на наступний день. Перш ніж заснути, вони протягом години лежать на своїх похідних постелях і під час цього робляться немічними на вигляд — немовби постаріли років на п’ятдесят. Але коли наступного ранку террісійці прокидаються, вони знову дужі й м’язисті. Цей їхній хист, очевидно, якось пов’язаний із тими металевими браслетами й сережками, які вони ніколи не знімають.

Головного тягоношу звати Рашек. Попри те що він доволі небалакучий, Брейчес (якому, як завжди, цікаво все знати) пообіцяв розпитати його, маючи надію довідатися, як террісійцям вдається накопичувати сили.

Завтра починається останній етап нашої тривалої подорожі — Террісійські Далекі гори. Сподіваюся, там я нарешті знайду спокій — для себе і для нашого нещасного краю».

Читаючи копію щоденника, Вен доволі швидко дійшла кількох висновків. По-перше, вона утвердилася у своєму переконанні, що їй не подобається читати. Сейзед не хотів слухати її скарг — він стверджував, що у Вен просто було замало практики. Невже він не розуміє, що читання — куди менш практична навичка, ніж уміння володіти кинджалом чи застосовувати алломантію?

І все ж дівчина вперто читала далі, як наказав мажордом, — хоча б лише для того, щоб довести, що вона це може. Багато слів у щоденнику давалися їй важко, і вона мусила усамітнюватися у віддалених закутках маєтку, де могла вимовляти слова вголос, силкуючись розібрати дивний стиль Пана Всевладаря.

Дальше читання привело її до другого висновку: Пан Всевладар виявився значно більшим скиглієм, ніж це личить будь-якому богові. Сторінки щоденника були заповнені якщо не нудними описами його подорожей, то самоїдством і розлогою моралістичною бриднею. Вен уже починала шкодувати, що взагалі знайшла цю книжку.

Вона зітхнула й відкинулася на спинку плетеного крісла. У садку віяв холодний провесняний вітерець, а ліворуч жебонів невеличкий потічок. Повітря було приємно вологе, а верховіття дерев захищало від пообіднього сонця. У тому, щоб бути дворянкою — нехай навіть несправжньою, — вочевидь, були свої переваги.

Позаду почулися тихі кроки. Вони були ще далеко, але Вен взяла за звичку постійно підтримувати слабке горіння олова. Дівчина потайки кинула погляд через плече.

— Страшко! — здивовано вигукнула вона, коли на стежці з’явився юний Лишветрод. — Що ти тут робиш?

Хлопець завмер і почервонів.

— Прибувший з Доксом без місця лишитися.

— Доксон? — запитала Вен. — Він тут?

«Може, у нього є новини про Келсьє?»

Страшко кивнув, підходячи ближче.

— Зброю взявши, віддаючи на час побути.

Вен збентежено глянула на нього.

— Щось я цього не втямила.

— Мусили привезти ще трохи зброї, — промовив Страшко, силкуючись говорити зрозуміло. — Потримати її тут якийсь час.

— А-а, зрозуміло, — відказала Вен, підводячись і поправляючи спідницю. — Мені треба побачитися з Доксоном.

Страшко сором’язливо зам’явся і знову зашарівся. Вен запитливо глянула на нього:

— Ти ще щось хотів?

Парубок зненацька сунув руку в кишеню жилета й дістав щось звідти. Вен у відповідь розвогнила п’ютер, але в руці юнака виявилася лише біло-рожева хустинка, яку він простягнув дівчині.

Вона нерішуче взяла її.

— Це для чого?

Страшко знову почервонів, а тоді обернувся й кинувся геть.

Вен спантеличено дивилася йому вслід, а потім перевела погляд на хустинку. Шматок ніжної мереживної тканини — начебто нічого особливого.

«Дивний він хлопчина», — подумала дівчина, запихаючи хусточку до рукава. Вона взяла свою копію щоденника й садовою стежкою попрямувала до будинку. Вен уже настільки звикла до сукні, що майже не замислювалася над тим, як іти, щоб не чіпляти подолом кущі чи каміння.

«Мабуть, це вже сама собою цінна навичка», — подумала дівчина, коли вийшла з садка, жодного разу не зачепившись за гілку. Вона відчинила багатосегментні скляні двері й зупинила першого слугу, який трапився їй на очі.

— Приїхав пан Делтон? — запитала Вен, називаючи Доксона його фальшивим ім’ям. Він грав тут роль одного з лютадельських торгових контактів Рену.

— Так, моя пані, — відказав слуга. — Він у кабінеті з лордом Рену.

Вен відпустила слугу. Мабуть, вона могла б уломитися до кабінету, але це було б неправильно. Леді Валетта не мала жодної причини бути присутньою на діловій зустрічі між Рену й Делтоном.

Вен закусила нижню губу й замислилася. Сейзед знай повторював, що вона повинна постійно підтримувати образ леді. «Гаразд, — подумала дівчина. — Зачекаю. Тим часом Сейзед, може, пояснить мені, що я маю робити з хустинкою того шаленця».

Вона попрямувала до бібліотеки на горішньому поверсі, приємно всміхаючись, як то личить молодій дамі, і розмірковуючи тим часом, про що могли радитися Рену з Доксоном. Чергова партія зброї була тільки приводом: Доксону зовсім не конче було приїжджати особисто для такої звичної справи. Можливо, Келсьє затримується? Або, може, Доксон нарешті отримав звістку від Марша — той разом із іншими послушниками мав би вже невдовзі прибути до Лютаделя.

«Доксон і Рену могли би й послати по мене», — невдоволено подумала вона. Валетта часто приймала гостей разом із дядьком.

Вона похитала головою. Хоча Келсьє і назвав її повноцінним членом ватаги, однак решта, вочевидь, ставилися до неї як до дитини. Вони були приязні й доброзичливі, але забували долучати її до своїх розмов — мабуть, не навмисно, однак менш образливо через це не ставало.

З бібліотеки попереду линуло тьмяне світло. Авжеж, Сейзед був там, перекладав останні сторінки щоденника. Коли Вен зайшла, він підвів голову, усміхнувся й шанобливо кивнув.

«Цього разу знову без окулярів, — зауважила дівчина. — Навіщо ж він надівав їх тоді?»

— Панно Вен, — промовив террісієць, підводячись, щоб присунути їй стілець. — Як просувається читання щоденника?

Вен поглянула на зшиток аркушів у своїй руці.

— Наче непогано. Ось тільки я не розумію, навіщо мені його взагалі читати — ти ж дав копії Келсьє та Бризу, хіба ні?

— Звісно, — підтвердив Сейзед, ставлячи стілець біля письмового столу. — Однак пан Келсьє зажадав, щоб кожен член нашої ватаги прочитав цей щоденник. І, як мені видається, він має рацію. Що більше людей прочитає ці слова, то вища ймовірність, що нам вдасться розгадати таємниці, сховані за ними.

Вен ледь зітхнула, розгладила сукню й сіла. Біло-блакитне вбрання було прегарне — хоч і призначене для щоденного вжитку, воно мало чим поступалося її бальним платтям.

— Мусите визнати, панно, — промовив Сейзед, коли теж сів, — цей текст просто дивовижний. Це мрія кожного хранителя. Подумайте лишень: я дізнаюся про власний народ таке, про що навіть я ніколи не чув!

Вен кивнула.

— Я саме дійшла до того місця, де вони прибули до Террісу.

«Сподіваюся, у наступній частині Пан Всевладар менше уваги приділятиме перелічуванню їхніх припасів. Як на лихе божество темряви, пише він вкрай нудно».

— Так-так! — із нехарактерним для нього запалом відгукнувся Сейзед. — Ви зауважили, як він описує Терріс? Як він називає його «зеленим і родючим краєм»? Про це розповідають і перекази хранителів. Сьогодні Терріс — це тундра з мерзлою землею, на якій не росте майже нічого. Але колись він був зеленим і прекрасним, як оповідає цей щоденник!

«Зеленим і прекрасним... — подумала Вен. — Чому б це зелений мав бути прекрасним? Це те саме, якби рослини були блакитні чи пурпурові, — це просто видавалося б дивним».

Однак дещо в цій розповіді зацікавило її — що Сейзед, що Келсьє чомусь оминали цю тему.

— Я оце прочитала, як Пан Всевладар набрав собі террісійських тягонош, — обережно почала Вен. — Він розповідає, що вони ставали сильнішими вдень через те, що зумисне слабшали вночі.

Сейзедів запал враз ущух.

— Так, справді.

— Тобі щось про це відомо? Це має якийсь стосунок до хранителів?

— Має, — відказав террісієць. — Але, як мені видається, це повинно лишитися таємницею. Річ не в тому, що ви не гідні довіри, панно Вен. Просто що менше людей знають про хранителів, то менше про нас ходитиме чуток. Нехай краще Пан Всевладар вірить, що винищив нас повністю, як того прагнув протягом тисячі років.

Вен стенула плечима.

— Гаразд. Будемо сподіватися, що жодна з тих таємниць, які Келсьє хоче виявити в цьому тексті, не пов’язана зі здібностями террісійців. Бо інакше я її просто не помічу.

Сейзед звів брови.

— А він таки, схоже, чимало розводиться тут про террісійців, — з удаваною безтурботністю додала Вен, гортаючи ще непрочитані сторінки. — Мабуть, я мало чим зможу допомогти Келсьє, коли він повернеться.

— Ви маєте певну слушність, — поволі відказав Сейзед. — Хоч і подаєте це дещо театрально.

Вен лукаво посміхнулася.

— Гаразд, — зітхнувши, мовив террісієць. — Мабуть, не слід було дозволяти вам проводити стільки часу з паном Бризом.

— Тягоноші, яких він описує у щоденнику, — вони хранителі? — запитала Вен.

Сейзед кивнув.

— Ті, кого ми називаємо хранителями, колись траплялися часто — можливо, навіть частіше, ніж імлисті серед сьогочасних дворян. Наше вміння називається ферухімія, воно дає змогу зберігати певні властивості в шматочках металу.

Вен насупилася.

— Ви теж спалюєте метали?

— Ні, панно, — похитав головою Сейзед. — Ферухіміки не схожі на алломантів: ми не спалюємо метали. Ми використовуємо їх як сховища. Кожен шматок металу, залежно від розміру і складу, може зберігати певну властивість. Ферухіміки заощаджують цю властивість, а згодом черпають її з цього запасу.

— Наприклад, силу? — запитала Вен.

Сейзед ствердно кивнув.

— У щоденнику описано, як террісійські тягоноші слабшали ввечері й таким чином заощаджували в браслетах силу, щоб скористатися нею наступного дня.

Вен пильно подивилася на Сейзеда.

— То ось чому ти носиш так багато сережок!

— Так, панно, — відказав він і закасав рукави. Під одягом над ліктями він носив грубі металеві браслети. — Деякі зі своїх запасів я приховую, але персні, сережки та інші оздоби завжди були частиною террісійської культури. Колись Пан Всевладар прагнув заборонити террісійцям торкатися будь-якого металу — власне, він намагався зробити носіння металевих речей привілеєм дворян.

Вен насупилася.

— Дивно, — мовила вона. — Здавалося б, дворянам така ідея — носити металеві прикраси — не мала б припасти до вподоби, адже це зробило б їх вразливими до алломантії.

— Саме так, — погодився Сейзед. — Утім, в імперії вже віддавна ввійшло в моду оздоблювати себе металом. Підозрюю, це почалося тоді, коли Пан Всевладар забажав відібрати в террісійців право торкатися металевих речей. Він сам почав носити металеві персні й браслети, а дворяни завжди наслідують його. Нинішніми днями більшість багатіїв носить металеві прикраси як символ своєї могутності й гонору.

— Видається дурістю, — зауважила Вен.

— Мода часто така, панно, — відказав Сейзед. — Хай там як, а цей задум зазнав невдачі: багато дворян носили дерев’яні речі, пофарбовані під метал, а террісійцям вдалося перечекати, поки Пан Всевладар змушений був передумати. Не дозволяти мажордомам торкатися жодного металевого предмета виявилося вкрай непрактично. Утім це не спинило імператора від спроб винищити хранителів.

— Він боїться вас.

— І ненавидить. Не лише ферухіміків, але й усіх террісійців, — Сейзед поклав долоню на ще не перекладену частину тексту. — Я сподіваюся знайти тут відповідь і на цю загадку. Ніхто не пам’ятає, чому Пан Всевладар переслідує террісійців, але я підозрюю, що це якось пов’язано з тими тягоношами. Їхній старший, Рашек, видається вельми неприємною людиною. Пан Всевладар часто згадує його в розповіді.

— Він ще пише про релігію, — сказала Вен. — Террісійську. Щось про пророцтва.

Сейзед похитав головою.

— На жаль, не можу вам нічого сказати на цю тему, панно, адже я знаю про террісійську релігію не більше за вас.

— Але ж ти збираєш релігії, — здивувалася Вен. — І нічого не знаєш про власну?

— Не знаю, — сумно підтвердив Сейзед. — Бачте, панно, саме тому й виникли хранителі. Багато століть тому мій народ заховав кількох останніх ферухіміків. Пан Всевладар винищував террісійців дедалі жорстокіше — ще до того, як він започаткував свою розплідну програму. Тоді ми ще не були слугами чи мажордомами, не були навіть звичайними скаа. Ми були тими, кого треба вигубити. Однак щось стримало Пана Всевладаря від цілковитого винищення нашого народу. Не знаю, чому він спинився... Може, це видалося йому занадто м’якою карою. Хай там як, а за перші два століття свого правління він успішно знищив нашу релігію. У наступному столітті було утворене братство хранителів, члени якого поклали собі за мету віднайти те, що втрачено, запам’ятати його й зберегти для майбутнього.

— За допомогою ферухімії?

Сейзед кивнув і провів пальцями по браслету на правій руці.

— Ось цей, мідний, дає змогу зберігати спогади й думки. Кожен хранитель носить кілька таких браслетів, наповнених знаннями: піснями, оповіданнями, молитвами, історіями, мовами. Багато хранителів мають свої сфери зацікавлення, як-от я — релігію, але кожен пам’ятає всю накопичену сукупність знань. Якщо хоча б один із нас доживе до смерті Пана Всевладаря, люди зможуть відновити все, що втрачено.

Він замовк, а тоді опустив рукави.

— Хоча ні, не все, що втрачено. Дечого нам досі бракує.

— Ваша власна релігія, — тихо промовила Вен. — Ви так і не віднайшли її?

Сейзед похитав головою.

— Ні, не віднайшли. Пан Всевладар стверджує в цьому щоденнику, що до Джерела Вознесіння його привели наші пророки, і навіть це для нас нова інформація. У що ми вірили? Кому або чому поклонялися? Звідки взялися ці террісійські пророки і як вони передбачали майбутнє?

— Мені... шкода.

— Ми шукаємо далі, панно, і врешті-решт, гадаю, знайдемо відповіді. Навіть якщо ні, ми все одно зробимо людству велику послугу. Інші називають нас покірними прислужниками, але ми на свій лад боремося з ним.

Вен кивнула.

— Які ще властивості ти можеш зберігати? Силу, спогади, що ще?

Сейзед пильно глянув на неї.

— Мабуть, я й так сказав забагато. Тепер ви розумієте в загальних рисах, як це працює. Якщо Пан Всевладар згадає про щось таке у своєму щоденнику, ви вже не будете спантеличені.

— Зір, — збагнула Вен. — Ось чому ти носив окуляри кілька тижнів після того, як урятував мене. Тої ночі тобі потрібно було краще бачити, тож ти використав свій запас. А потім, щоб поповнити його, провів кілька тижнів зі слабким зором.

Сейзед нічого не відповів. Він узяв перо, вочевидь збираючись повернутися до перекладу.

— Щось іще, панно?

— Власне кажучи, так, — мовила Вен, дістаючи з рукава хустинку. — Чи ти часом не знаєш, що це таке?

— Схоже на хустинку, панно.

Вен іронічно здійняла брови.

— Дуже смішно. Ти проводиш забагато часу з Келсьє, Сейзеде.

— Знаю, — зітхнув той. — Він погано на мене впливає. І все ж я не розумію вашого запитання. Що такого особливого в цій хустинці?

— Саме це я й хочу дізнатися, — відказала Вен. — Її мені сьогодні дав Страшко.

— Он воно що. Тепер усе зрозуміло.

— Що зрозуміло? — зажадала знати дівчина.

— У дворянському середовищі, панно, молодий чоловік дарує юній леді хустинку, коли має серйозні наміри залицятися до неї.

Вен ошелешено витріщилася на клаптик тканини.

— Що? Цей хлопчина несповна розуму?

— Більшість юнаків у його віці трохи несповна розуму, як мені видається, — з усмішкою відказав Сейзед. — А втім, навряд чи це можна назвати несподіванкою. Хіба ви не помічали, як він дивиться на вас, коли ви заходите до кімнати?

— Я гадала, що він просто дивакуватий. Що він собі думає? Він же набагато молодший за мене!

— Хлопчині п’ятнадцять, панно. Він молодший від вас лише на рік.

— На два, — поправила Вен. — Минулого тижня мені виповнилося сімнадцять.

— Все одно різниця між вами не така вже й велика.

Вен закотила очі.

— У мене немає часу на його залицяння.

— Здавалося б, панно, ви мали б цінувати ті можливості, які у вас є. Не кожному так пощастило.

Вен подумки скривилася.

«Він же євнух, дурепо».

— Сейзеде, пробач мені. Я...

Террісієць лише махнув рукою.

— Я не шкодую за тим, чого не пізнав у достатній мірі. Можливо, мені якраз і пощастило... Нелегко мати сім’ю в підпіллі. Бідолашний пан Геммонд місяцями не бачить дружини.

— Гем одружений?

— Певна річ, — відказав Сейзед. — І пан Єден, наскільки мені відомо. Щоб захистити родини, вони відмежовують їх від своєї підпільної діяльності, але це змушує до тривалих розлук.

— А хто ще? — запитала Вен. — Бриз? Доксон?

— Пан Бриз, як мені видається, надто... самолюбний, щоб завести родину. Пан Доксон не розповідає про свої романтичні стосунки, але підозрюю, у його минулому був якийсь болючий досвід. Для плантаційників це доволі звична річ.

— Доксон із плантації? — здивовано перепитала Вен.

— Авжеж. Хіба ви ніколи не розмовляєте зі своїми друзями, панно?

«Друзі. У мене є друзі». Це була дивна думка.

— Менше з тим, — мовив Сейзед, — мені треба працювати. Пробачте, що так неввічливо виганяю вас, але мені лишилося перекласти ще зовсім трохи.

— Звісно, — відказала Вен, підводячись і розгладжуючи сукню. — Дякую тобі.

Вона знайшла Доксона в кабінеті для гостей. Він щось писав, а поруч на столі лежав акуратно складений стосик паперів. На ньому був звичний дворянський костюм, і це вбрання завжди пасувало йому краще, ніж іншим ватажанам. Келсьє був показний, Бриз — бездоганний і надто ошатний, а Доксон у цьому одязі просто мав природний вигляд.

Коли дівчина зайшла, він підвів голову.

— Вен? Пробач, я мав би послати по тебе. Я чомусь подумав, що тебе нема в маєтку.

— Останніми днями мене справді часто не буває, — відказала вона, зачиняючи за собою двері. — Але сьогодні я лишилася вдома. Слухати повсякдень порожні теревені дворянок дещо набридає.

— Можу собі уявити, — усміхнувся Доксон. — Сідай.

Вен кивнула й пройшла до кабінету. Це було затишне приміщення в теплих тонах, оздоблене темним деревом. Надворі ще було світло, але Доксон уже запнув фіранки й працював при свічках.

— Є новини від Келсьє? — запитала Вен, сідаючи.

— Ні, — мовив Доксон, відкладаючи аркуш, на якому писав. — Але це очікувано. Він не збирався затримуватися в печерах надовго, тож посилати гінця дещо нерозумно: завдяки алломантії Келсьє може прибути швидше, ніж посланець верхи на коні. І все ж я гадаю, що він спізниться на кілька днів. Це ж Кел, урешті-решт.

Вен кивнула і якусь хвилю сиділа мовчки. Вона не так часто спілкувалася з Доксоном, як із Келсьє чи Сейзедом, ба навіть із Гемом і Бризом. Утім, він видавався хорошою людиною. Дуже надійною і розумною. Тимчасом як решта приносили користь ватазі тим чи тим алломантичним умінням, Доксон був цінний своїми організаційними здібностями.

Коли треба було щось купити, як-от сукню для Вен, подбати про це брався Доксон. Коли потрібно було винайняти будинок, закупити припаси чи дістати дозвіл — усе це влаштовував Доксон. Він не був на передньому плані: не обшахровував дворян, не бився в імлі й не вербував солдатів, — але Вен підозрювала, що без нього все просто розвалилося б.

«Він хороша людина, — сказала вона собі. — Він не заперечуватиме, якщо я запитаю».

— Доксе, а як воно було, жити на плантації?

— Га? На плантації?

Вен кивнула.

— Ти ж виріс там, чи не так? Ти з плантації?

— Так, — відказав Доксон. — Я там народився. Яке було життя на плантації? Я навіть не знаю, що відповісти, Вен. Воно було важке, але більшість скаа мають важке життя. Без дозволу не можна було покидати плантацію, навіть ходити до сусіднього баракового поселення. Ми їли частіше, ніж зазвичай їдять вуличні скаа, але працювали так само важко, як на фабриках. А може, й важче. Плантації відрізняються від міст. Там кожен лорд сам собі господар. Формально всі скаа належать Панові Всевладарю, але дворяни винаймають їх у нього, і їм дозволено вбивати стільки плантаційників, скільки заманеться. Поміщики мають дбати лише про врожай.

— Ти розповідаєш про це так... беземоційно, — сказала Вен.

Доксон стенув плечима.

— Минуло вже багато часу. Я б не сказав, що аж надто страждав на плантації, Вен. Це було просто життя — нічого кращого ми не знали. Власне, тепер мені відомо, що проти інших лордів-поміщиків мій був доволі м’який.

— Чому ж тоді ти втік?

Доксон відповів не відразу.

— Дещо... сталося, — нарешті промовив він, і в голосі його прозвучало щось схоже на смуток. — Тобі відомо про закон, який дозволяє лордові взяти до ліжка будь-яку жінку-скаа?

Вен кивнула.

— Але коли закінчить, він мусить її вбити.

— Або трохи згодом, — додав Доксон. — Щоб вона не встигла народити мішанокровну дитину.

— Лорд забрав жінку, яку ти кохав?

— Так. Я нечасто розповідаю про це. Не тому, що не можу, а тому, що, як мені здається, це ні до чого. Я не єдиний скаа, що втратив кохану через лордову пристрасть чи навіть через лордову байдужість. Коли вже на те пішло, ладен побитися об заклад, що важко знайти скаа, що не втратив би дорогої людини через аристократів. Просто... так усе влаштовано.

— Хто вона була? — запитала Вен.

— Дівчина з плантації. Як я й сказав, моя історія доволі банальна. Пригадую... як потайки скрадався вночі поміж бараками, щоб зустрітися з нею. Усе поселення допомагало нам, ховало нас від наглядачів — адже після смеркання нам не дозволялося покидати бараків. Заради неї я вперше наважився вийти в імлу, і хоча багато хто вважав мене дурнем за це, але решта подолали забобони й заохочували мене. Мабуть, наше кохання надихало їх: Кареєн і я нагадували кожному, що є речі, заради яких варто жити. Одного дня лорд Девіншай забрав Кареєн, а наступного ранку її труп повернули для поховання. Тоді в бараках скаа... немовби щось померло. Наступного вечора я покинув плантацію. Я не шукав кращого життя, але просто не міг лишитися там, не міг бачити родину Кареєн, не міг працювати під поглядом лорда Девіншая...

Доксон зітхнув і похитав головою. Нарешті Вен побачила емоції на його обличчі.

— Знаєш, — мовив він, — часом мене вражає, що ми досі намагаємося жити. Після всього того, що вони чинять із нами — після всіх цих смертей, тортур, страждань, — здавалося б, ми мали б забути про такі речі, як любов і надія. Але ми не забули. Скаа й далі закохуються, далі намагаються створювати родини й боротися. Я маю на увазі... ось, наприклад, ми... ведемо цю божевільну Келову маленьку війну, чинимо опір богові, хоча знаємо, що він переб’є нас усіх.

Вен сиділа, намагаючись осягнути розумом те жахіття, про яке він розповів.

— Я... мені здається, ти казав, що твій господар був добрий.

— О так, він був добрий, — відказав Доксон. — Лорд Девіншай рідко дозволяв забивати своїх робітників до смерті, а старих винищував тільки тоді, коли скаа ставало вже аж надто багато. Серед дворян у нього бездоганна репутація. Можливо, ти зустрічала його на котромусь балі: взимку, коли нема польових робіт, він приїжджає до Лютаделя.

Вен похолола.

— Доксоне, це жахливо! Як вони можуть приймати в себе таке чудовисько?

Її бесідник насупився, а тоді поклав лікті на стіл і трохи подався вперед.

— Вен, вони всі такі.

— Я знаю, деякі скаа так кажуть, Доксе, — заперечила дівчина. — Але дворяни, яких я бачу на балах, не такі. Я зустрічаюся з ними, танцюю з ними. Доксе, багато з них — хороші люди. Я думаю, вони просто не усвідомлюють, як погано ведеться скаа.

Доксон поглянув на неї з подивом.

— Я справді чую це від тебе, Вен? А як ти гадаєш, чому ми боремося проти них? Невже ти не усвідомлюєш, на що здатні ці люди — геть усі?

— На жорстокість, мабуть, — відказала Вен. — Ще на байдужість. Але не всі вони чудовиська, як твій колишній господар.

Доксон знову похитав головою.

— Ти не бачиш усього, Вен. Сьогодні вночі дворянин може зґвалтувати й убити жінку-скаа, а завтра його будуть вихваляти за моральність і чесноти. Скаа для них — не люди. Дворянки навіть не вважають зрадою, коли їхні чоловіки сплять із жінками-скаа.

— Я...

Вен запнулася, почуваючись невпевнено. Це був той бік дворянського життя, із яким їй не хотілося стикатися. Побої, вона, мабуть, змогла б пробачити, але це...

— Ти дозволяєш їм дурити тебе, Вен, — мовив Доксон. — У містах це менш помітно через те, що тут є публічні доми, але вбивства все одно трапляються. У деяких борделях працюють жінки шляхетного походження, хоча й дуже бідні. Але в більшості просто час від часу вбивають своїх повій-скаа, щоб задовольнити інквізиторів.

Вен зробилося недобре.

— Я... я знаю про борделі, Доксе. Брат завжди погрожував продати мене туди. Але те, що борделі існують, не означає, що всі чоловіки їх відвідують. Багато робітників не ходять до борделів із жінками-скаа.

— Дворяни — це не робітники, Вен, — суворо відказав Доксон. — Вони страшні істоти. Як ти гадаєш, чому я не заперечую, коли Келсьє вбиває їх? Чому я працюю разом із ним, щоб скинути їхню владу? Тобі варто запитати тих милих юнаків, із якими ти танцюєш, як часто вони сплять із жінками-скаа, знаючи, що тих після цього вб’ють. Так чи інак, вони всі це робили.

Вен опустила очі.

— Їм не можна пробачити, — мовив Доксон. Він не палав ненавистю, як Келсьє, але був налаштований рішуче. — Гадаю, Кел не матиме спокою, доки вони всі не помруть. Сумніваюся, що нам потрібно заходити аж так далеко, та й навряд чи ми зможемо зайти так далеко, але особисто я буду більш ніж щасливий побачити, як їхній світ зазнає краху.

Вен лише мовчки сиділа. «Вони не можуть бути всі такими, — думала дівчина. — Вони такі гарні, з такими витонченими манерами. Еленд ніколи б не взяв жінки-скаа й не вбив би її... адже ж так?»

23

Щоночі я сплю лише по кілька годин. Ми мусимо рухатися вперед, щодня проходити якомога більше, але коли нарешті я лягаю на спочинок, сон тікає від мене. Думки, що турбують мене вдень, у нічній тиші лише стають нав’язливішими.

А понад те, я чую, як у горах щось пульсує і з кожним глухим ударом немовби притягує мене до себе.

— Подейкують, що смерть братів Джеффенрі — це відплата за вбивство лорда Ентроуна, — упівголоса промовила леді Клісс.

Музиканти ще грали на сцені за спинами компанії Вен, але вечір добігав кінця і танцювало лише кілька пар.

Слухачі леді Клісс, почувши таку новину, насупилися. Разом із Вен та її сьогоднішнім кавалером — Міленом Даванпле, молодим спадкоємцем незначного дому, — їх було шестеро.

— Стривай-но, Клісс, — озвався Мілен. — Таж Джеффенрі й Текіелі — союзники. Навіщо Текіелям вбивати двох дворян із союзного їм дому?

— Справді, навіщо? — запитала Клісс, зі змовницьким виглядом подаючись уперед, від чого величезний пучок білявого волосся на її голові злегка колихнувся. Вона не відзначалася добрим смаком у тому, що стосувалося моди, але натомість була чудовим джерелом пліток. — Як ви, мабуть, пам’ятаєте, лорда Ентроуна знайшли мертвим у садку Текіелів. Видавалося очевидним, що його вбили вороги дому Текіелів. Але штука в тому, що дім Джеффенрі вже віддавна схиляв Текіелів до тіснішого союзу. Схоже, що хтось із Джеффенрі вирішив трішки підштовхнути їх до цього.

— Ти хочеш сказати, що Джеффенрі навмисне вбили союзника Текіелів? — запитав Рене, партнер Клісс, і наморщив широке чоло, намагаючись збагнути що до чого.

Клісс поплескала його по руці.

— Не переймайся цим занадто, любий, — порадила вона і з запалом повернулася до розмови. — Хіба ви не розумієте? Потайки вбивши лорда Ентроуна, Джеффенрі сподівалися укласти потрібний їм союз. А це дало б їм доступ до каналошляхів Текіелів через східні рівнини.

— Але не так сталося, як гадалося, — замислено промовив Мілен. — Текіелі викрили хитрощі й убили Ардуса й Каллінса.

— На минулому балі я танцювала з Ардусом кілька разів, — сказала Вен.

«А тепер він мертвий, його труп покинули на вулиці неподалік бідняцького кварталу».

— Он як? — звів брови Мілен. — Він добре танцював?

Вен стенула плечима.

— Не дуже.

«Це все, про що ти можеш запитати, Мілене? Ардус мертвий, а тебе цікавить лише те, чи він сподобався мені більше за тебе».

— Що ж, тепер він танцює з хробаками, — мовив Тайден, третій і останній чоловік у їхньому товаристві.

Мілен жалюгідно захихотів, хоча дотеп не заслуговував навіть на це. Тайденові спроби жартувати зазвичай лишали бажати кращого. Він видавався тим чоловіком, який природніше почувався б серед розбійників у Кеймоновій ватазі, ніж серед дворян у бальній залі.

«Звісно. Доксон каже, що під сподом вони всі такі».

Вен досі не могла викинути з голови їхньої розмови. Коли вона вперше прийшла на бал — тої ночі, коли мало не загинула, — їй усе здалося несправжнім. Чому ж вона забула те перше враження? Як дозволила втягнути себе настільки, що почала захоплюватися їхньою величністю й блиском?

Тепер її проймав дрож, коли рука якогось дворянина обіймала її за талію — вона немовби відчувала гнилизну в їхніх серцях. Скількох скаа вбив Мілен? А Тайден? Він видавався тим, хто залюбки проведе ніч із повіями.

І все ж Вен далі грала свою роль. Цього вечора вона нарешті вдягла чорну сукню, відчувши потребу якось відмежуватися від решти дворянок з їхнім яскравим вбранням і ще яскравішими усмішками. Однак вона не могла уникати товариства: їй нарешті починали довіряти й ділитися інформацією, якої потребувала ватага. Келсьє буде неабияк задоволений, коли почує, що його план щодо дому Текіелів спрацював. І це була не єдина новина, яку їй вдалося довідатися. Вен дізналася ще з десяток дрібних чуток, які були вкрай важливі для діяльності ватаги.

Одна з цих чуток стосувалася дому Венчерів, що, як видавалося, готувався до затяжної війни між домами. Одним із непрямих доказів було те, що Еленд тепер з’являвся на балах дедалі рідше. Вен нічого не мала проти. Коли він приходив-таки, то зазвичай уникав зустрічі з нею, та й вона сама не прагнула з ним розмовляти. Після того, що Доксон сказав їй, Вен не була певна, що зможе дотримати пристойного тону.

— Мілене, — мовив лорд Рене. — Ти не передумав приєднатися до нас завтра на партію в шелдрі?

— Звісно, що ні, Рене, — відказав Мілен.

— Чи не те саме ти казав минулого разу? — зауважив Тайден.

— Завтра я буду, — запевнив Мілен. — Минулого разу дещо сталося.

— А цього разу не станеться? — наполіг Тайден. — Тобі ж відомо, що для гри потрібно чотири людини. Якщо не можеш — так і скажи, і ми тоді знайдемо когось іншого.

Мілен зітхнув, а тоді різко махнув рукою, немовби когось підкликаючи. Цей рух привернув увагу Вен, яка доти слухала розмову одним вухом. Вона роззирнулася й мало не підстрибнула з ляку, побачивши, що до них підходить зобов’язувач.

Досі їй вдавалося уникати зобов’язувачів на балах. Після того як кілька місяців тому вона вперше зіштовхнулася з великим преланом і внаслідок цього впала в око інквізиторові, Вен побоювалася навіть наближатися до них.

Зобов’язувач підійшов, кривлячи губи в моторошному посміху. Може, річ була у сплетених перед собою і захованих у сірі рукави долонях. Може, у побрижених зморшками татуюваннях довкола очей. А може, й у самих очах, що, здавалося, бачили всю сховану за маскою сутність Вен. Це був не просто дворянин, це був зобов’язувач — очі Пана Всевладаря, охоронець його закону.

Зобов’язувач зупинився біля їхнього гурту. Татуювання вказували, що він належав до Кантону правовір’я, головного міністерського владного органа. Він обвів їх поглядом і промовив рівним голосом:

— Слухаю?

Мілен дістав кілька монет.

— Обіцяю зустрітися з цими двома завтра за грою в шелдрі, — промовив він і простягнув монети літньому чиновникові.

Як на Вен, це була дурна причина кликати зобов’язувача, але той не засміявся й не поскаржився на несерйозність прохання. Натомість лише всміхнувся й спритно, наче злодюжка, заховав монети в кулаці.

— Я засвідчую це, лорде Мілене, — сказав він.

— Задоволені? — запитав Мілен Тайдена й Рене.

Ті кивнули.

Зобов’язувач обернувся, більше не глянувши на Вен, і неспішною ходою відійшов. Дівчина тихо відітхнула, проводжаючи його поглядом.

«Вони знають усе, що відбувається при дворі, — збагнула вона. — Якщо дворяни кличуть їх засвідчити навіть такі дрібниці...» Що більше Вен дізнавалася про Міністерство, то краще вона усвідомлювала, як хитро Пан Всевладар усе влаштував. Зобов’язувачі засвідчували кожну торговельну угоду: Доксонові й Рену доводилося мати з ними справи мало не щодня. Лише вони могли дати дозвіл на шлюб, розлучення, купівлю землі чи затвердити успадкування титулу. Якщо зобов’язувач не засвідчив подію — вважай, вона не відбулася; якщо він не поставив печатку на документі — однаково, що документ ніколи не був написаний.

Вен вражено похитала головою. Розмова тим часом перейшла на інші теми. Вечір був довгий, а голова її повнилася інформацією, яку слід було записати дорогою до Фелліса.

— Даруйте мені, лорде Мілене, — сказала вона, торкаючись його руки — хоча навіть цей доторк змусив її злегка здригнутися. — Гадаю, мені час покинути вас.

— Я проведу вас до карети, — запропонував дворянин.

— У цьому немає потреби, — мило відказала Вен. — Я хочу ще трохи перекусити, та й усе одно маю дочекатися свого террісійця. Я просто посиджу за своїм столиком.

— Як забажаєте, — мовив Мілен, шанобливо вклоняючись.

— Іди, якщо хочеш, Валетто, — сказала Клісс. — Але тоді ти не дізнаєшся новини, яку я маю про Міністерство...

Вен затрималася.

— Що за новина?

Очі Клісс заблищали, і вона скинула поглядом услід зобов’язувачеві, що вже відійшов далеко від них.

— Інквізитори гудять, наче рій розтривожених комах. Протягом останніх місяців вони знищили вдвічі більше злодійських банд скаа, ніж зазвичай. Вони вже навіть не арештовують їх, щоб стратити пізніше, — просто вбивають усіх одразу.

— Звідки ти це знаєш? — недовірливо запитав Мілен. Такий ставний і шляхетний на вигляд... Хто б міг подумати, що насправді він зовсім інакший.

— У мене свої джерела, — усміхнулася Клісс. — І мені відомо, що сьогодні вдень інквізитори накрили чергову банду. Недалеко звідси.

Вен відчула, як її всипало морозом. Вони якраз були недалеко від Кривоногової столярні... «Ні, цього не може бути. Доксон та решта занадто розумні. Навіть без Келсьє, вони мали б бути в безпеці».

— Кляті злодіюги! — сплюнув Тайден. — Вилупки-скаа забули своє місце! Мало того, що ми даємо їм їжу й одяг, то вони ще й крадуть із наших кишень!

— Дивовижно, як ці злодії взагалі виживають, — промуркотіла Карлі, молода Тайденова дружина. — Не можу собі уявити, яким це телепнем треба бути, щоб тебе обікрав скаа.

Тайден почервонів, і Вен зацікавлено глянула на нього. Карлі рідко розтуляла рот, а коли робила це, то лише для того, щоб ушпигнути свого чоловіка. «Мабуть, його обікрали. Або обшахрували».

Запам’ятавши інформацію на майбутнє, Вен обернулася, щоб іти — і опинилася лицем до лиця з особою, яка підійшла до їхнього гурту — Шан Еларіель.

Колишня Елендова наречена мала, як завжди, бездоганний вигляд. Її довге каштанове волосся відсвічувало блиском, а гарна фігура нагадувала Вен про власну худорлявість. Самовпевнена настільки, що могла змусити знітитися будь-кого, Шан в очах аристократії була втіленням ідеальної жінки — Вен починала це усвідомлювати.

Чоловіки поштиво схилили голови, а жінки присіли в реверансі, щасливі, що така важлива особа вшанувала їх, долучившись до їхньої розмови. Вен роззирнулася по боках, шукаючи можливості для втечі, але Шан стояла просто перед нею.

— Ах, лорде Мілене, — із усмішкою звернулася вона до кавалера Вен, — як шкода, що ваша пара на цей вечір захворіла. Схоже, у вас лишився невеликий вибір.

Мілен почервонів. Своїм зауваженням Шан уміло поставила його в незручне становище. Що робити? Захистити Вен і, ймовірно, накликати на себе гнів украй впливової дворянки? Чи погодитися й таким чином зневажити свою даму?

Дворянин вибрав боягузливий вихід — пустив її слова повз вуха.

— Леді Шан, ми раді вітати вас у нашому товаристві.

— Авжеж, — відказала та рівним тоном. Очі її задоволено заблищали, коли вона помітила, як ніяково почувається Вен.

«А бодай тобі!» — подумала дівчина. Схоже, щоразу, коли Шан ставало нудно, вона розшукувала Вен, щоб позбиткуватися над нею.

— Утім, — мовила дворянка, — боюся, я прийшла не плітки слухати. Хоча приємного в цьому небагато, та я маю побалакати з цим дівчам. Чи не могли б ви нас залишити?

— Звісно, моя пані, — сказав Мілен, відступаючи. — Леді Валетто, дякую за ваше товариство цього вечора.

Вен кивнула йому та іншим, почуваючись наче поранений звір, якого покинула зграя. Сьогодні вона не мала жоднісінького бажання розмовляти з Шан.

— Леді Еларіель, — промовила дівчина, коли вони зосталися наодинці. — Мені здається, ваша зацікавленість моєю особою цілковито безпідставна. Останнім часом я майже не бачуся з Елендом.

— Знаю, — відказала Шан. — Схоже, я переоцінила тебе, дитино. Я гадала, що коли вже ти здобула прихильність чоловіка настільки вищого статусом за тебе, то не відпустиш його так легко.

«Хіба вона не мала б ревнувати? — подумала Вен і, відчуваючи неминучий доторк алломантії Шан до своїх емоції, потамувала бажання зіщулитися. — Хіба вона не мала б ненавидіти мене за те, що я зайняла її місце?»

Ба ні, це не по-дворянськи. Вен була ніхто — скороминуща розвага. Крім того, Шан не прагнула повернути Елендову прихильність, вона лише хотіла завдати удару у відповідь чоловікові, що знехтував її.

— Розумна дівчина на твоєму місці використала б ту єдину перевагу, яку має, — сказала Шан. — Якщо ти гадаєш, що на тебе зверне увагу ще якийсь родовитий дворянин, то ти дуже помиляєшся. Елендові подобається шокувати двір — цілком природно, що він вибрав для цього найнезугарнішу й найнезграбнішу дівчину, яку тільки міг знайти. Хапайся за цю можливість, іншої в тебе не буде.

Вен зціпила зуби від образ та алломантичного впливу: Шан, схоже, досягла неабиякої майстерності в тому, щоб змушувати людей проковтувати будь-яке приниження.

— Мені потрібна інформація щодо деяких Елендових книжок. Ти ж умієш читати, чи не так?

Вен силувано кивнула.

— Добре, — мовила Шан. — Тобі треба лише запам’ятати назви книжок... але ті, що на обкладинці, можуть бути оманливими. Прочитай кілька перших сторінок, а потім перекажеш мені.

— А якщо я натомість розповім Еленду, що ви запланували?

Шан розсміялася.

— Моя люба, ти й гадки не маєш, що я запланувала. Крім того, ти, схоже, потроху просуваєшся у вищому світі. Певна річ, ти мала б усвідомлювати, що тобі не варто навіть замислюватися над тим, щоб зрадити мене.

Сказавши це, Шан відійшла, умить зібравши довкола себе почет підлиз. «Гамування» ослабло, і Вен відчула, як наростають роздратування і гнів. Були часи, коли вона просто втекла б: її гордість була надто прибита, щоб перейматися образами Шан. Але сьогодні вона відчула бажання завдати удару у відповідь.

«Заспокойся. Це добре. Ти стала пішаком у грі Великих домів — більшість дрібних дворян, либонь, лише мріють про таку можливість».

Вона зітхнула й повернулася до порожнього столика, який раніше ділила з лордом Міленом. Цього вечора бал відбувався в дивовижному замку Гастінгів. Високу круглу фортецю оточували шість додаткових веж, що стояли трохи оподалік і були поєднані з нею мурами, що мали переходи нагорі. І вежі, і центральна фортеця були оздоблені закрутистими вітражними візерунками.

Бальна зала розміщувалася на горішньому поверсі головної будівлі. На щастя, вельможним гостям не доводилося долати пішки весь цей шлях: витяжні платформи, що їх тягнули скаа, підіймали дворян і дворянок нагору. Сама зала виявилася менш видовищною, якщо порівнювати з тими, які Вен бачила раніше, — просте квадратове приміщення зі склепінчастою стелею та вітражними вікнами по всіх чотирьох стінах.

«Дивно, як легко звикаєш до всього, — подумала Вен. — Можливо, саме тому дворяни чинять такі жахіття. Вони вбивають уже так віддавна, що всім уже байдуже».

Вона попросила слугу розшукати Сейзеда, а сама сіла, щоб дати ногам перепочинок. «Нехай би вже Келсьє чимшвидше повернувся», — подумала дівчина. Без свого ватажка вся ватага, зокрема й Вен, почувалася менш мотивованою. Не те щоб їй не хотілося працювати, але ущиплива дотепність і оптимізм Келсьє додавали їй сил.

Вен роззирнулася знічев’я, і раптом їй в око впав Еленд Венчер, що стояв неподалік, балакаючи з кількома молодими дворянами. Дівчина заціпеніла. Частина її — та, що належала Вен, — прагнула втекти кудись і сховатися. Хоча би під стіл — забитися туди разом із сукнею.

Дивно, але та частина, що належала Валетті, виявилася сильнішою. «Я повинна поговорити з ним, — подумала вона. — Не через Шан, а тому, що мушу дізнатися правду. Доксон перебільшував. Інакше бути не може».

Коли ж це вона стала такою зухвалою? Підводячись, Вен сама дивувалася зі своєї рішучості. Вона перетнула бальну залу, побіжно оглянувши на ходу свою чорну сукню. Один з Елендових товаришів торкнувся його плеча й порухом голови вказав на Вен. Еленд обернувся, а два його бесідники відійшли.

— О, Валетто, — промовив він, коли дівчина зупинилася перед ним. — Я сьогодні пізно прибув на бал. Не знав навіть, чи ви теж тут.

«Брехня. Усе ти чудово знав. Валетта нізащо б не пропустила бал у Гастінгів». Як почати розмову? Як запитати?

— Ви мене уникаєте, — промовила вона.

— Ну... я б так не сказав. Просто я був зайнятий. Родинні справи, знаєте. До того ж я попереджав, що невихований і... — він замовк на півслові. — Валетто, з вами все гаразд?

Вен усвідомила, що злегка схлипує, і відчула на щоці сльозу. «Ідіотка! — подумала вона, витираючи очі Лишветродовою хустинкою. — Зіпсуєш весь макіяж!»

— Валетто, ви тремтите! — занепокоєно мовив Еленд. — Ходімо на балкон, вам не завадить подихати свіжим повітрям.

Вона дозволила вивести себе з зали, геть від звуків музики й людського гамору. Вони вийшли в тиху темряву. Балкон — один із багатьох, що виступали в горішній частині центральної вежі Гастінгів, — був порожній. У балюстраду був вбудований єдиний кам’яний ліхтар, а по кутках були зі смаком розставлені вазони з рослинами.

У повітрі, як завжди оповиваючи все, линула імла. Утім, на балконі, близько до теплого приміщення, вона була не надто густою. Еленд не звертав на неї уваги. Як і більшість дворян, він вважав страх перед імлою дурними забобонами скаа. Вен була схильна з цим погодитися.

— То в чому річ? — запитав Еленд. — Визнаю, я ігнорував вас. Пробачте. Ви не заслужили на таке ставлення. Просто я... мені видалося, що ви добре даєте собі раду і вам не потрібен такий баламут, як я...

— Ви коли-небудь спали з жінкою-скаа? — випалила Вен.

Еленд спантеличено звів брови.

— То це в цьому річ? Хто вам це сказав?

— То спали чи ні? — наполягла Вен.

Еленд завагався, підібгавши губи.

«Пане Всевладарю! То це правда».

— Сядьте, — промовив дворянин, підсуваючи їй стілець.

— То це правда, чи не так? — запитала Вен, сідаючи. — Ви це робили. Він мав рацію. Ви всі чудовиська.

— Я... — він поклав руку дівчині на плече, але вона скинула її.

Чергова сльоза скотилася по щоці, упала на плаття й розтеклася мокрою плямою. Вен витерла очі, і на хустинці лишився макіяж.

— Це сталося, коли мені було тринадцять, — тихо промовив Еленд. — Батько вирішив, що настав час мені «стати чоловіком». Я не знав, що дівчину після цього вб’ють, Валетто. Слово честі, не знав.

— А потім? — відчуваючи, як її огортає лють, запитала Вен. — Скількох дівчат ви погубили, Еленде Венчере?

— Жодної! Цього більше ніколи не повторилося, Валетто. Ніколи після того, як я дізнався, що відбулося першого разу.

— Ви сподіваєтеся, що я повірю?

— Не знаю, — відказав Еленд. — Слухайте, серед придворних дам заведено вважати всіх чоловіків тваринами, та ви маєте повірити мені. Ми не всі такі.

— А мені казали, що всі.

— Хто таке казав? Провінційні дворяни? Валетто, вони не знають нас. Вони заздрять, бо ми контролюємо більшість каналошляхів... можливо, вони й мають право на заздрість. Але це не значить, що ми всі нелюди.

— Якщо не всі, то яка частина? — зажадала знати Вен. — Як багато дворян чинять таке?

— Може, третина, — відказав Еленд. — Я не впевнений. Я рідко проводжу час із таким типом людей.

Вона хотіла йому вірити, і це бажання мало би зробити її недовірливішою. Але поглянувши в його очі — очі, які вона вважала чесними, — Вен відчула, що піддається. Чи не вперше на своїй пам’яті, вона відмовилася слухати Рінові нашепти й просто повірила.

— Третина, — прошепотіла вона.

«Так багато. Але це краще, ніж усі».

Вона піднесла руку, щоб знову витерти очі, і Еленд зауважив хустинку.

— Хто вам це дав? — поцікавився він.

— Залицяльник, — відказала Вен.

— Це він розповідає вам про мене всілякі погані речі?

— Ні, то був інший. Він... він сказав, що всі дворяни — тобто всі лютадельські дворяни — жахливі люди. Він сказав, що придворні дами навіть не вважають за зраду, коли їхні чоловіки сплять із повіями-скаа.

Еленд пирхнув.

— Схоже, ваш інформатор не дуже добре знається на жінках. Я неабияк здивуюся, якщо ви знайдете мені бодай одну леді, якій байдуже, що її чоловік розважається з іншою — чи то зі скаа, чи то з дворянкою.

Вен кивнула, глибоко вдихаючи, щоб заспокоїтися. Вона почувалася ніяково... але водночас заспокоєно. Еленд опустився навколішки біля її стільця, досі помітно стурбований.

— Отже, ваш батько належить до цієї третини? — запитала вона.

Дворянин почервонів — це було помітно навіть у тьмяному світлі ліхтаря — й опустив очі.

— У нього були всякі коханки — і скаа, і вельможні дами, йому все одно. Я досі думаю про ту ніч, Валетто. Я хотів би... не знаю...

— Ви не винні, Еленде, — сказала вона. — Ви були тринадцятилітнім хлопчиком, який робив те, що наказав батько.

Еленд відвів погляд убік, але Вен устигла помітити в його очах гнів і провину.

— Хтось мусить зупинити все це, — стиха промовив він, і її вразила затятість, яка прозвучала в його голосі.

«Йому небайдуже, — подумала вона. — Він такий самий, як Келсьє чи Доксон. Він хороша людина. Чому вони цього не бачать?»

Нарешті Еленд зітхнув, підвівся й приніс стілець для себе. Відтак сів, спершись ліктем на балюстраду, а пальці запустив у своє скуйовджене волосся.

— Що ж, — зауважив він, — ви, вочевидь, не перша леді, яку я довів до плачу, але ви перша, через кого я щиро розхвилювався. Моя галантність вийшла на новий рівень.

Вен усміхнулася.

— Це не через вас, — сказала вона, відкидаючись на спинку стільця. — Останні кілька місяців були дуже... виснажливі. Коли я дізналася про ці жахливі речі, то просто не стрималася.

— Із цією ганьбою треба щось робити, — прошепотів дворянин. — Пан Всевладар не бачить цього, а точніше не хоче бачити.

Вен кивнула, а тоді пильно глянула на Еленда.

— То чому все таки ви мене уникали останнім часом?

Той знову зашарівся.

— Я вирішив, що у вас достатньо нових друзів.

— І що це мало б означати?

— Мені не подобається більшість тих людей, із якими ви проводите час, Валетто, — зізнався Еленд. — Вам вдалося непогано влитися в лютадельське світське товариство, а як я помітив, ігри в придворну політику зазвичай міняють людей.

— Вам легко казати, — різко кинула Вен. — Особливо коли ви перебуваєте на самому вершечку придворної ієрархії. Ви можете дозволити собі не зважати на політику — декому пощастило менше.

— Мабуть, так.

— Крім того, — додала Вен, — ви так само, як і решта, граєте в ці ігри. Чи ви збираєтеся наполягати, що ваше початкове зацікавлення мною не було спричинене бажанням подратувати батька?

Еленд здійняв руки вгору.

— Гаразд, гаразд, ви мене відбештали як слід. Я був йолопом. Це в нас родинне.

Вен зітхнула, відкидаючись назад і відчуваючи холодний доторк імли на зволожених слізьми щоках. Еленд не був чудовиськом: щодо цього вона йому вірила. Може, це було нерозважливо, але вплив Келсьє давався взнаки. Вона починала довіряти тим, хто її оточував, а Елендові Венчеру їй хотілося вірити більше, ніж будь-кому іншому.

Тепер, коли виявилося, що лиходійства дворян щодо скаа не стосуються Еленда безпосередньо, Вен почувалася легше. Навіть якщо третина вбивали жінок-скаа, можливо, хоча б когось із дворян ще можна було врятувати. Вирізати всіх не потрібно — це їхні методи. Вен мала подбати, щоб такого не сталося, щоб людину не вбивали лише через її походження.

«Пане Всевладарю! Я починаю думати, як інші ватажани... я майже вірю, що ми справді можемо щось змінити».

Вона глянула на Еленда, що сидів навпроти. За його спиною клубочилася імла, а вигляд у нього був похмурий.

«Я викликала неприємні спогади, — винувато подумала Вен. — Не дивно, що він так ненавидить батька». Їй закортіло якось розрадити юнака.

— Еленде, — промовила вона, щоб привернути його увагу. — Вони такі самі, як ми.

Молодий дворянин стрепенувся.

— Хто?

— Скаа-плантаційники, — пояснила Вен. — Якось ви запитували мене про них. Я боялася й тому відповіла так, як відповіла б кожна аристократка. Але ви, схоже, розчарувалися, почувши так мало.

Еленд подався до неї.

— То ви таки проводили час зі скаа?

Вен кивнула.

— Багато часу. Навіть забагато, на думку моєї родини. Можливо, саме тому вони відіслали мене сюди. Деяких скаа я знала дуже добре, особливо одного старшого чоловіка. Він утратив декого — кохану жінку — через те, що дворянинові захотілося розважитися ввечері з гарненькою скаа.

— Це сталося на вашій плантації?

Вен поспішно захитала головою.

— Ні, він утік і прибився до батькових робітників.

— І ви переховали його? — здивувався Еленд. — Скаа-утікачів належить страчувати!

— Я зберегла його таємницю, — відказала Вен. — Я знала його не дуже довго, але... одне я вам можу сказати напевне, Еленде: він кохав так само сильно, як і будь-який дворянин. Певно, сильніше, ніж кохають більшість тутешніх дворян.

— А розум? — зацікавлено допитувався Еленд. — Чи не видалися вони вам... гм... тугими на думку?

— Звісно, що ні, — обурилася Вен. — Смію думати, Еленде Венчере, що знаю кількох скаа кмітливіших за вас. Нехай і неосвічені, але вони все одно розумні. І розлючені.

— Розлючені? — перепитав він.

— Декотрі з них. Через те, як із ними поводяться.

— То вони усвідомлюють це? Усвідомлюють нерівність між нами?

— Звісно! Як же цього не усвідомлювати? — здивувалася Вен.

Вона здійняла руку, щоб витерти носа, але спинилася, помітивши, що хустинка вся брудна від макіяжу.

— Ось, тримайте, — Еленд простягнув їй свій носовичок. — Розкажіть мені більше. Звідки ви знаєте про це?

— Вони розповідали мені, — відповіла Вен. — Скаа мені довіряли. Я знаю, що ці люди розлючені, бо вони часто скаржилися на своє життя. А те, що вони розумні, очевидно з того, як вони приховують деякі речі від дворян.

— Наприклад?

— Наприклад, підпільна транспортна мережа, — відказала Вен. — Скаа допомагають утікачам мандрувати каналошляхами від плантації до плантації. Дворяни нічого не помічають, адже ніколи не звертають уваги на обличчя скаа.

— Цікаво.

— Крім того, — вела далі Вен, — є ще злодійські ватаги. Гадаю, ці скаа мали б бути доволі кмітливі, якщо їм вдається переховуватися від зобов’язувачів і дворян, та ще й обкрадати Великі доми просто перед носом Пана Всевладаря.

— Авжеж, мені відомо про них, — мовив Еленд. — Мені хотілося б зустрітися з кимось із цих злодіїв, розпитати, як їм вдається так спритно ховатися. Це, мабуть, дивовижні люди.

Вен мало не взялася розповідати далі, але прикусила язика. «Я й так уже вибовкала забагато».

Еленд поглянув на неї.

— Ви теж дивовижна, Валетто. Я помилявся, коли думав, що на вас може повпливати вищий світ. Радше це ви вплинете на нього.

Вен усміхнулася.

— Одначе, — мовив Еленд, підводячись, — мені треба йти. Власне кажучи, я прибув на цей бал лише для того, щоб побачитися з кількома друзями.

«Авжеж! — подумала дівчина. — Один із тих дворян, з якими він зустрічався раніше, — Гастінг. Келсьє із Сейзедом здалося дивним, що Еленд товаришує з ним...»

Вен також підвелася й простягнула дворянинові хустинку.

Він не взяв.

— Нехай буде у вас. Я давав її не лише для того, щоб використати за призначенням.

Вен поглянула на клаптик матерії. «Дворянин дарує юній леді хустинку, коли має серйозні наміри залицятися до неї».

— Ох! — вона стиснула носовичок у руці. — Дякую!

Еленд усміхнувся й підступив до неї.

— Той інший, хто б він не був, випередив мене через мою дурість. Однак я не настільки дурний, щоб проґавити нагоду створити йому конкуренцію.

Він підморгнув, злегка вклонився й вийшов до центральної зали.

Вен зачекала кілька секунд, а потім і собі шаснула крізь балконові двері за ним. Еленд зустрівся з тими самими двома дворянами, що й раніше, — Лекалем і Гастінгом, політичними недругами дому Венчерів. Вони постояли якусь хвилю, а тоді рушили до сходового прогону збоку зали.

«Ті сходи можуть вести лише до одного місця, — подумала Вен. — До бічної вежі».

— Панно Валетто?

Вен здригнулася й, обернувшись, побачила Сейзеда, що підходив до неї.

— Ви готові покинути бал? — запитав він.

Дівчина підскочила до нього.

— Лорд Еленд Венчер щойно вийшов он тими сходами разом зі своїми друзями, Гастінгом і Лекалем.

— Цікаво, — відказав Сейзед. — Чому б це... Панно, що сталося з вашим макіяжем?!

— Це неважливо, — мовила Вен. — Думаю, мені треба піти за ними.

— Ще одна хустинка, панно? — запитав террісієць. — А ви даремно часу не гаєте!

— Сейзеде, ти слухаєш мене?

— Так, панно. Гадаю, ви могли б піти за ними, якщо бажаєте, але це буде доволі очевидно. Навряд чи це найкращий спосіб добути інформацію.

— Я не піду за ними відкрито, — тихо відказала Вен. — Я скористаюся алломантією. Але на це мені потрібен твій дозвіл.

— Розумію... Як ваша рана?

— Загоїлася бозна-коли. Я вже й забула про неї.

Сейзед зітхнув.

— Що ж, гаразд. Пан Келсьє однаково після повернення збирався відновити ваше навчання. Лише... будьте обережна. Дивно просити про таке з-імли-народжену, але я все одно прошу.

— Я буду, — пообіцяла Вен. — Зустрінемося на отому балконі за годину.

— Щасти вам, панно, — відказав Сейзед.

Вен уже квапилася назад, на балкон. Вона зайшла за стіну й стала перед кам’яною балюстрадою, за якою клубочилась імла. Прекрасна ворушка порожнеча. «Як довго я цього чекала», — подумала дівчина, добуваючи з рукава флакончик із металами. Пожадливо вихиливши його, вона дістала жменю монет.

А тоді, розкошуючи, вистрибнула на балюстраду й кинулась у темну імлу.

Вітер шарпав її сукню. Олово дало змогу бачити, а п’ютер наділив силою, і вона звернула погляд до схожого на контрфорс муру, що сполучав головну фортецю з вежею. Вен кинула монету, і сталь дала змогу стрілою шугнути в темряву.

Сукня лопотіла, заважаючи лету. Вен здавалося, ніби вона тягне за собою цілий тюк тканини, однак алломантичної сили вистачало, щоб не зважати на це. Вежа, до якої пішов Еленд, була наступна — потрібно було дістатися на горішній перехід, який поєднував її з центральною будівлею. Вен розвогнила сталь, злетіла трохи вище, а тоді кинула ще одну монету в імлу позаду. Коли та вдарилася об стіну фортеці, дівчина скористалася нею, щоб «штовхнути» себе вперед.

Вен врізалася в мур трохи нижче, ніж треба — шари тканини пом’якшили удар, — але спромоглася вхопитися за край. Без п’ютеру було б непросто підтягтися й вилізти нагору, але за допомогою алломантії їй це легко вдалося.

Пригнувшись у своїй чорній сукні, вона скрадалася верхівкою муру. Сторожі не було, але перед входом до вежі виднілася освітлена вартівня.

«Туди не можна», — подумала дівчина й поглянула вгору. Вежа, як видавалося, мала кімнати, і в кількох вікнах горіло світло. Вен кинула монету й, «відштовхнувшись», злетіла. Відтак «потягнула» за віконну раму, смикнула себе вгору і м’яко опустилася на кам’яне зовнішнє підвіконня. Віконниці були зачинені на ніч, і щоб почути, що відбувається всередині, їй довелося притулитися до них і розвогнити олово.

— ...бали завжди затягуються мало не до ранку. Будемо, мабуть, стояти подвійну варту.

«Це сторожа», — подумала Вен, підстрибнула й «відштовхнулася» від верхівки вікна. Вікно задеренчало, а дівчина шугнула вгору вздовж вежі. Вхопившись за наступне підвіконня, вона підтягнулася й вилізла на нього.

— ...не шкодую, що запізнився, — почувся зсередини знайомий голос Еленда. — Вона значно вродливіша за тебе, Телдене.

Пролунав чоловічий сміх.

— Нарешті неприступний Еленд Венчер потрапив у полон до вродливого личка.

— Вона має не лише вродливе личко, Жастесе, — сказав Еленд. — У неї добре серце — на своїй плантації вона допомагала скаа-втікачам. Гадаю, треба якось привести її на нашу зустріч.

— Навіть не думай про це, — відповів басовитий голос. — Бачиш-но, Еленде, я не маю нічого проти, коли тобі кортить пофілософствувати. Хай йому грець, я навіть перекину з тобою кілька чарчин і послухаю твої теревені. Але я не дозволю, щоб до наших розмов долучалися сторонні.

— Погоджуюсь із Телденом, — сказав Жастес. — Нас п’ятьох достатньо.

— Слухайте, — пролунав Елендів голос. — Мені здається, це несправедливо з вашого боку...

— Еленде... — благально промовив ще чийсь голос.

— Гаразд, гаразд. Телдене, ти читав книжку, яку я дав тобі?

— Я намагався. Але вона завелика.

— Але хороша, чи не так? — запитав Еленд.

— Непогана, — погодився Телден. — Тепер я розумію, чому Пан Всевладар так її ненавидить.

— Редалевінові праці кращі, — сказав Жастес. — Лаконічніші.

— Мені не хотілося б скиглити, — промовив п’ятий голос. — Але невже читати — це все, що ми збираємося робити?

— А що поганого в читанні? — запитав Еленд.

— Нуднувато, — відказав п’ятий учасник розмови.

«Оце розумний чоловік», — подумала Вен.

— Нуднувато? — перепитав Еленд. — Панове, ці ідеї, ці слова — у них усе. Люди, які написали їх, знали, що підуть на страту. Хіба ви не відчуваєте їхнього запалу?

— Запал є, — відказав п’ятий голос, — а от користі нема.

— Ми можемо змінити цей світ, — мовив Жастес. — Двоє з нас — спадкоємці своїх домів, решта троє — другі в черзі наступництва.

— Одного дня ми стоятимемо біля керма, — додав Еленд. — Якщо ми впровадимо у життя ці ідеї — справедливість, дипломатію, поміркованість, — ми зможемо натиснути навіть на Пана Всевладаря!

П’ятий учасник бесіди пирхнув.

— Це ти, Еленде, наступник могутнього дому, але решта з нас не мають такої ваги. Телден і Жастес, найпевніше, ніколи не стануть головами своїх домів, а Кеву — не візьми за образу, друже, — аж ніяк не такий впливовий. Ми не можемо змінити світ.

— Ми можемо змінити те, як поводяться наші родини, — заперечив Еленд. — Якщо дворянські доми перестануть гризтися через дурниці, ми зможемо здобути справжній вплив, а не танцювати під дудку Пана Всевладаря.

— Так, щороку дворянство слабшає, — погодився Жастес. — Наші скаа належать імператорові, землі — також. Його зобов’язувачі визначають, із ким нам одружуватися і в що нам вірити. Навіть наші каналошляхи — формально його власність. Міністерські вбивці усувають тих, хто висловлюється занадто відверто й тих, хто занадто успішний. Так жити не можна.

— Авжеж, тут я з тобою згоден, — мовив Телден. — Елендове розпатякування про класову нерівність видається мені дурницею, але я розумію важливість того, щоб виступити проти Пана Всевладаря єдиним фронтом.

— Ото ж бо й воно! — вигукнув Еленд. — Саме це ми маємо...

— Вен! — пролунав тихий голос.

Дівчина з ляку аж підстрибнула й мало не впала з підвіконня. Відтак стривожено роззирнулася.

— Над тобою, — прошепотів голос.

Вона звела погляд. На іншому підвіконні над нею сидів Келсьє. Він усміхнувся, підморгнув і порухом голови вказав униз, на мур із переходом.

Вен озирнулася на вікно, за яким був Еленд, а Келсьє тим часом пролетів повз неї крізь імлу. Нарешті вона відштовхнулася й зіскочила з підвіконня за ним, використовуючи кинуту раніше монету, щоб сповільнити падіння.

— Ти повернувся! — опустившись додолу, радісно вигукнула вона.

— Ага, сьогодні по обіді.

— А що ти робиш тут?

— Перевіряю, як справи в нашого друга Еленда, — відказав Келсьє. — Схоже, від минулого разу небагато змінилося.

— Від минулого разу?

Келсьє кивнув.

— Після того як ти розповіла про цей невеличкий гурток, я час від часу шпигував за ними. Не варто було турбуватися: вони не становлять загрози. Це лише купка дворянчиків, які зустрічаються, щоб пофілософствувати за келихом винця.

— Але ж вони хочуть скинути Пана Всевладаря!

— Навряд чи, — пирхнув Келсьє. — Вони роблять те саме, що й решта дворян, — укладають союзи. Немає нічого незвичного в тому, що молоді лорди починають вибудовувати коаліції ще до того, як дістануть владу.

— Ні, це інакше, — заперечила Вен.

— Он як? — здивовано запитав ватажок. — То ти вже така досвідчена дворянка, що можеш це визначити?

Дівчина зніяковіла, але Келсьє розсміявся й по-дружньому обійняв її за плечі.

— Не хвилюйся ти так. Як на дворян, вони видаються цілком непоганими хлопаками. Обіцяю не вбивати нікого з них, гаразд?

Вен кивнула.

— Можливо, ми навіть матимемо з них якусь користь — вони справді видаються відкритішими до нових ідей, ніж решта. Я просто не хочу, щоб ти розчарувалася, Вен. Вони все одно лишаються дворянами. Можливо, вони нічого з цим не можуть удіяти, але це не змінює їхньої природи.

«Він говорить, точнісінько як Доксон, — подумала Вен. — Келсьє очікує від Еленда найгіршого». Але чи могла вона сподіватися на щось інше? Коли ведеш таку війну, як Келсьє і Доксон, мабуть, найефективніше — і найкраще для психіки — вважати, що всі твої вороги — суцільне зло.

— А що це сталося з твоїм макіяжем? — запитав ватажок.

— Я не хочу про це говорити, — відказала Вен, подумки вертаючись до розмови з Елендом.

«І навіщо було плакати? Яка ж я ідіотка! Та ще й так ні сіло ні впало запитала його, чи він спав зі скаа».

Келсьє стенув плечима.

— Що ж, гаразд. Ходімо тоді: сумніваюся, що юний Венчер та його товариші будуть обговорювати щось цікаве.

Дівчина, вагаючись, глянула на нього.

— Я вже тричі підслуховував їх, Вен, — сказав Келсьє. — Якщо хочеш, можу коротко переказати тобі всі їхні розмови.

— Добре, — зітхнула вона. — Але я домовилася зустрітися з Сейзедом на балі.

— Ну, тоді лети до нього, — відказав Келсьє. — Обіцяю не казати йому, що ти використовувала алломантію.

— Він мені дозволив, — захищаючись, відказала дівчина.

— Справді?

— Так.

— Що ж, вибачай тоді, — мовив Келсьє. — Перш ніж підеш із балу, попроси Сейза, щоб він приніс тобі плащ: твоя сукня спереду вся в попелі. Зустрінемося в столярні — нехай карета вас там висадить, а сама поїде далі, щоб не виникло підозр.

Вен кивнула. Келсьє підморгнув їй і зістрибнув із муру в імлу.

24

Урешті-решт, я маю вірити в себе. Я знав людей, які знищили в собі здатність розпізнавати правду й добро, але не думаю, що я один із них. Я досі можу бачити сльози в очах дитини й почувати біль через її страждання.

Якщо я колись втрачу це, то буду знати, що перейшов межу і надії на порятунок нема.

Коли Вен і Сейзед приїхали до столярні, Келсьє вже був там. Він, разом із Гемом, Кривоногом і Страшком, сидів на кухні й насолоджувався келихом вина.

— Геме! — радісно вигукнула Вен, заходячи крізь задні двері. — Ти повернувся!

— Ага, — весело відказав той, здіймаючи свій келих.

— Тебе не було цілу вічність!

— Мені теж так здалося, — серйозно відказав Гем.

Келсьє гмикнув і підвівся, щоб долити собі вина.

— Гем трохи втомився бути воєначальником.

— Мені довелося носити форму, — потягуючись, пожалівся громило. Тепер на ньому була звична безрукавка й штани вільного крою. — Навіть скаа на плантаціях не зазнають таких тортур.

— Тобі слід якось спробувати поносити вечірню сукню, — мовила дівчина, сідаючи.

Вона обтріпала плаття спереду, і воно мало не такий поганий вигляд, як Вен боялася. Сліди попелу досі видніли на чорній тканині, що трохи постраждала в тих місцях, де Вен терлася нею об каміння. Утім, що то, що то було ледь помітним.

Гем розсміявся.

— Схоже, поки мене не було, ти перетворилась на справжню юну леді.

— Сумніваюся, — відказала Вен, беручи келих, який подав їй Келсьє.

Вона здійняла його, потримала хвильку, а тоді надпила.

— Панна Вен просто дуже скромна, пане Геммонде, — сідаючи, мовив Сейзед. — Вона майстерно опанувала мистецтво поводження при дворі — краще, ніж багато справжніх аристократів, яких я знав.

Дівчина зашарілася, і Гем знову засміявся.

— Де це ти підхопила таку погану звичку, як скромність, Вен?

— Не від мене, це точно, — мовив Келсьє, пропонуючи келих вина Сейзедові. Однак террісієць, піднявши долоню, ввічливо відмовився.

— Звісно, що не від тебе, Келе, — сказав Гем. — Може, це Страшко навчив її. Він, схоже, єдиний у нашій ватазі вміє тримати рот на замку. Еге ж, хлопче?

Страшко почервонів, явно намагаючись не дивитися на Вен.

«Треба поговорити з ним, — подумала дівчина. — Але... не сьогодні. Келсьє повернувся, а Еленд — не вбивця. Сьогодні мені хочеться розслабитися».

На сходах почулися кроки, і за мить до кухні зайшов Доксон.

— У вас тут вечірка? А мене й не покликали.

— Ти наче був зайнятий, — відказав Келсьє.

— Крім того, — додав Гем, — ми ж знаємо, що ти людина відповідальна й не будеш пиячити з такими поганцями, як ми.

— Хтось-то має пильнувати за справами, — невимушено відповів Доксон, наливаючи собі вина. Ураз він спинився й, насупившись, глянув на Гема. — Цей жилет видається мені якимось знайомим.

Громило всміхнувся.

— Я відрізав рукави від військової куртки.

— Не може бути! — зі сміхом вигукнула Вен.

Гем кивнув із задоволеним виглядом.

Доксон зітхнув і врешті налив-таки собі вина.

— Ці речі коштують грошей, Геме.

— Усе коштує грошей, — відказав той. — Але що таке гроші? Фізичне втілення абстрактного поняття витрачених зусиль. Так от, носити цю форму протягом такого тривалого часу коштувало мені неабияких зусиль. Тому, як на мене, тепер ми з цим жилетом квити.

Доксон лише закотив очі. У головній залі відчинилися й зачинилися передні двері, і Вен почула, як Бриз вітається з підмайстром, що стояв на варті.

— До речі, Доксе, — мовив Келсьє, прихиляючись спиною до буфета. — Мені невдовзі треба буде трохи «фізичного втілення витрачених зусиль». Я хотів би винайняти невеличкий склад, щоб проводити там зустрічі в подобі інформатора.

— Гадаю, це можна влаштувати, — відказав Доксон. — Якщо не надто витрачатися на гардероб Вен... — він урвав мову, дивлячись на неї. — Що сталося з твоєю сукнею, юна панянко?!

Вен ніяково зіщулилася на стільці. «Мабуть, це трохи помітніше, ніж мені видавалося».

Келсьє хихотнув.

— Звикай до того, що її сукні будуть брудні, Доксе. Відсьогодні Вен вертається до обов’язків з-імли-народженої.

— Цікаво, — промовив Бриз, заходячи до кімнати. — Чи можу я порадити, щоб наступного разу вона не встрявала в бійку відразу з трьома сталевими інквізиторами?

— Я спробую, — пообіцяла Вен.

Статечний гамівник підійшов до столу й усівся з притаманною йому помпою. Піднявши дуельний ціпок, він вказав ним на Гема.

— Бачу, період мого інтелектуального відпочинку добіг кінця.

Громило всміхнувся.

— Поки був у печерах, я надумав кілька хитромудрих запитань і приберіг їх для тебе, Бризе.

— Помираю від нетерплячки їх почути, — відказав той і тицьнув ціпком у Лишветрода. — Страшку, принеси вина.

Юнак схопився з місця й поквапився догодити Бризові.

— Він такий славний хлопчина, — зауважив гамівник, беручи келих. — Мені майже не доводиться підштовхувати його алломантично. Якби ж то ви всі, ледацюги, були такі послужливі.

Страшко насупився.

— Граючи так не бувши добре.

— Я не маю жодної гадки, що ти сказав, хлопче, — мовив Бриз. — Тому я просто вдам, ніби зрозумів, і буду далі пити своє вино.

Келсьє закотив очі.

— Втрачаючи напругу від діла, — сказав він. — Невартуючий без потреби уваги.

— Прямуючи до правди правильно, — кивнув Страшко.

— Про що це ви двоє белькочете? — підозріливо запитав Бриз.

— Бувши розумний хотівши, — сказав Страшко. — Роблячи діло від хотіння.

— Бувши завжди так роблячи, — погодився Келсьє.

— Завжди хотівши маючи не мавши, — з усмішкою додав Гем. — Боячись розумним не бувши.

Бриз розпачливо глянув на Доксона:

— Здається, любий друже, наші товариші остаточно зсунулися з глузду.

Доксон стенув плечима, а тоді з цілком серйозним виразом на обличчі промовив:

— Бувши не мавши, а мавши не бувши.

Бриз спантеличено витріщився на нього, а тоді всі вибухнули реготом. Гамівник обурено закочував очі, хитав головою і бубонів щось про недоречне блазнювання.

Вен від сміху трохи не захлинулася вином.

— Що ти сказав? — запитала вона Доксона, коли той сів біля неї.

— Не знаю напевне, — зізнався той. — Але прозвучало добре.

— Мені здається, ти нічого не сказав, Доксе, — мовив Келсьє.

— О ні, він щось сказав, — заперечив Страшко. — Просто це нічого не значить.

Келсьє знову засміявся.

— Таке з ним часто трапляється. Я помітив, що можна пускати повз вуха половину з того, що каже Докс, і ти нічого не втратиш... хіба що пропустиш, як він жаліється на завеликі витрати.

— Агов! — запротестував Доксон. — Мушу вам ще раз нагадати, що хтось-то повинен пильнувати за витратами. Їй-бо, хлопці й дівчата, те, як ви розкидаєтеся скринцями...

Вен усміхнулася. Навіть Доксонові скарги звучали добродушно. Кривоніг сидів мовчки біля стіни зі своїм звичним набурмосеним виглядом, але вона помітила легку тінь усмішки на його губах. Келсьє підвівся й відкоркував ще одну пляшку. Наповнюючи келихи, він розповідав ватазі про підготовку армії.

Вен почувалася... задоволеною. Посьорбуючи вино, вона помітила відчинені двері, що вели до темної майстерні. На якусь мить їй видалося, що вона бачить у півтемряві постать — налякану худеньку дівчинку, що нікому не вірить і всіх підозрює. Волосся її було коротко й нерівно обтяте, а вдягнута дівчина була в просту незаправлену брудну сорочку й коричневі штани.

Вен пригадала собі ту ніч — її другу ніч у столярні, — коли вона стояла в темній майстерні й дивилася, як інші провадять вечірню розмову. Невже вона справді була тою дівчинкою, що крилася в холодній темряві й з прихованою заздрістю спостерігала за сміхом і дружбою, не наважуючись приєднатися?

Келсьє сказав щось дотепне, і всі знову покотилися з реготу.

«Маєш рацію, Келсьє, — подумки всміхнулася Вен. — Так значно краще».

Вона ще не стала такою, як вони, — ще не остаточно. Пів року було замало, щоб Рінові нашепти замовкли назавжди, до того ж Вен не уявляла, що коли-небудь зможе так довіряти людям, як Келсьє. Але... вона нарешті збагнула, принаймні частково, чому він працює з людьми так, як працює.

— Ну гаразд, — мовив ватажок, обертаючи стілець і сідаючи на нього задом наперед. — Схоже, що армія буде готова до призначеного строку. Марш — на місці. Треба рухатися далі. Які новини з балу, Вен?

— Дім Текіелів вразливий, — сказала вона. — Його союзники розбігаються, а вороги кружляють довкола, як стерв’ятники. Подейкують, що борги і збитки змусять Текіелів ще до кінця місяця продати родову фортецю. Вони просто неспроможні виплатити Панові Всевладарю податок на замок.

— І таким чином у місті стане на один Великий дім менше, — сказав Доксон. — Щоб відшкодувати втрати, більшості Текіелів — зокрема й імлистим та з-імли-народженим — доведеться перебратися до віддалених плантацій.

— Це добре, — зауважив Гем. — Що більше дворянських домів нам вдасться витурити з міста, то легше його буде захопити.

— Але в Лютаделі ще лишається дев’ять Великих домів, — нагадав Бриз.

— Вони вже почали ночами вбивати одне одного, — сказав Келсьє. — Від цього до відкритої війни — один крок. Підозрюю, невдовзі ми станемо свідками масової втечі зі столиці — всі, хто не захоче важити життям заради того, щоб зберегти вплив у Лютаделі, вирішать покинути його на кілька років.

— Але найсильніші доми, як видається, не дуже бояться, — заперечила Вен. — Принаймні вони досі влаштовують бали.

— Бали вони будуть влаштовувати аж до самого кінця, — відказав Келсьє. — Це дає їм чудовий привід зустрітися з союзниками й поспостерігати за ворогами. Війна домів — це насамперед війна за політичний вплив, а тому їм потрібне політичне поле бою.

Вен кивнула на знак згоди.

— Геме, — звернувся ватажок до товариша, — нам треба мати на оці лютадельський гарнізон. Ти збираєшся завтра зустрітися зі своїми знайомими солдатами, як і планував?

— Так, — відказав Гем. — Не можу нічого обіцяти, але спробую відновити кілька знайомств. Дайте мені трохи часу — і я дізнаюся, що на думці у гарнізонців.

— Чудово, — мовив Келсьє.

— Я хотіла б піти з ним, — озвалася Вен.

Ватажок здивовано глянув на неї.

— З Гемом?

— Так. Я ще не тренувалася з громилом. Гем, мабуть, зможе навчити мене чогось корисного.

— Але ж ти вже вмієш спалювати п’ютер, — сказав Келсьє. — Ми вправлялися з ним.

— Воно, звісно, так...

Як же йому пояснити? Гем працював лише з п’ютером — він напевне володів ним краще, ніж Келсьє.

— Та лиши ти дитину в спокої, — утрутився Бриз. — Вона, мабуть, просто втомилася від балів і вечірок. Дозволь їй знову трохи побути звичайним вуличним дівчиськом.

— Гаразд, — знехотя погодився Келсьє. Доливши собі ще вина, він запитав: — Бризе, твої гамівники дадуть собі раду, якщо тебе якийсь час не буде?

Бриз стенув плечима.

— Я, без сумніву, найефективніший член команди. Але я навчив і інших — вони зможуть успішно вербувати скаа, особливо тепер, коли повсюди тільки й мови, що про Вцілілого.

— До речі, про це нам треба побалакати, Келе, — насупившись, сказав Доксон. — Мені не надто подобається весь цей містицизм довкола тебе й Одинадцятого металу.

— Пізніше поговоримо про це, — пообіцяв Келсьє.

— А чому ти запитуєш про моїх людей? — поцікавився Бриз. — Тебе зрештою взяли такі заздрощі до мого бездоганного відчуття стилю, що ти вирішив мене спекатися?

— Можна й так сказати, — відповів Келсьє. — Я тут подумую за кілька місяців відправити тебе на заміну Єденові.

— На заміну Єденові? — здивовано перепитав Бриз. — Ти хочеш, щоб я очолив армію?

— Чом би й ні? — відказав ватажок. — У тебе чудово виходить командувати людьми.

— Непомітно, мій любий друже. Я ніколи не висуваюся на передній план. Подумати лишень, я буду воєначальником! Ти хоч маєш уявлення, як безглуздо це звучить?

— А ти поміркуй, — мовив Келсьє. — На той час вербування добігатиме кінця, і найбільше користі ти принесеш, якщо поїдеш до печер, а Єден повернеться, щоб працювати зі своїми контактами тут.

Бриз замислився.

— Може, ти й маєш рацію.

— Так чи інак, — Келсьє підвівся, — а мені здається, що вина замало. Страшку, зроби ласку, збігай до льоху й принеси ще одну плящинку, гаразд?

Хлопчина кивнув, і розмова перейшла на менш важливі теми. Вен зручно влаштувалася на стільці, відчуваючи тепло від вугільної грубки, задоволена тим, що можна просто насолоджуватися моментом, коли не треба хвилюватися, битися чи обдумувати плани.

«Якби тільки Рінові довелося зазнати чогось такого в житті, — думала вона, несамохіть торкаючись сережки. — Можливо, усе тоді обернулося б для нього інакше. Для нього і для мене».

Наступного дня Гем і Вен вирушили до лютадельського гарнізону.

Вен гадала, що після того, як стільки часу вдавала з себе дворянку, почуватиметься незвично, одягнувши знову вуличний одяг. Але ні. Авжеж, дещо трохи змінилося: їй не потрібно було перейматися правильною позою під час сидіння чи пильнувати, щоб сукня не торкалася брудних стін чи підлоги. Однак вона досі почувалася природно у звичайному повсякденному вбранні.

Вен одягла прості коричневі штани, заправлену за пояс вільну білу сорочку, а поверх неї — шкіряний жилет. Тепер уже довше волосся вона сховала під картуз. Випадкові перехожі могли сприйняти її за хлопця, але Гем, схоже, вважав, що це не має значення.

Це й справді не мало значення. Вен звикла, що люди пильно придивляються до неї, оцінюють, але на вулиці в її бік заледве чи хто й скинув поглядом. Робітники, що ледве пересували ноги, байдужі дрібні дворяни, навіть заможні скаа, як Кривоніг, — ніхто не звертав на неї уваги.

«Я майже забула, як це — бути невидимою», — подумала Вен. На щастя, давні звички — дивитися вниз, поступатися дорогою, горбитися, щоб привертати якнайменше уваги, — швидко повернулися до неї. Стати колишньою Вен, вуличною скаа, виявилося так само просто, як пригадати знайому мелодію, яку колись вона мугикала собі під ніс.

«Це лише ще одна маска, — думала Вен, ідучи поруч із Гемом. — Мій макіяж тепер — це попіл, яким я вимазала обличчя. Замість сукні — штани, які я пожмакала, щоб вони видавалися старими й поношеними».

То хто ж вона насправді? Вуличне дівчисько Вен? Леді Валетта? Ні та, ні та? Чи хтось із друзів знає її справжню? Чи вона сама знає себе справжню?

— Ох і скучив я за цим місцем, — сказав Гем зі щасливим виразом на обличчі.

Він завжди був щасливий. Вен не могла собі уявити його бодай чимось невдоволеним, хоч він сам і стверджував, що йому не подобалося керувати армією.

— Дивно, — мовив Гем, обертаючись до неї. Він не прибирав на вулиці пригніченого вигляду, як Вен: схоже, його нітрохи не турбувало, що він вирізнявся серед інших скаа. — Мабуть, я не мав би скучати за цим місцем... Лютадель — найбрудніше і найвелелюдніше місто в Останній імперії. Але щось у ньому є...

— Твоя родина живе тут? — запитала Вен.

— Ні, — відказав Гем. — У невеличкому містечку неподалік. Моя дружина — швачка; каже всім, що я служу в лютадельському гарнізоні.

— Тобі їх бракує?

— Звісно. Це нелегко: я проводжу з ними лише кілька місяців на рік, — але так безпечніше. Якщо мене вб’ють, інквізиторам буде важко відшукати мою родину. Я навіть Келові не сказав, де саме вони мешкають.

— Ти гадаєш, Міністерство завдаватиме собі стільки клопоту? — запитала вона. — Ти ж уже будеш мертвий.

— Я імлистий, Вен. А це означає, що всі мої нащадки матимуть трохи шляхетної крові. Мої діти можуть виявитися алломантами, а потім і їхні діти. Ні, коли інквізитори вбивають імлистого, вони знищують і всіх його нащадків. Єдиний спосіб убезпечити родину — це триматися щонайдалі від неї.

— Ти міг би просто не користуватися алломантією, — сказала Вен.

Гем заперечно похитав головою.

— Не думаю, що мені це вдалося б.

— Через силу, яку вона дає?

— Ні, через гроші, які вона дає, — чесно зізнався Гем. — Громили — чи п’ютером’язи, як нас воліють називати дворяни, — серед усіх імлистих мають найбільший попит. Досвідчений громило може протистояти шістьом звичайним солдатам, він може підняти більше, витримати більше, рухатися швидше, ніж будь-який інший найманий силач. А це має неабияке значення, коли тобі потрібна невелика команда. Додай до п’яти-шести громил ще кількох монетострілів — і матимеш маленьку, мобільну армію. За таку охорону платять чимало.

Дівчина кивнула.

— Розумію, гроші можуть бути спокусливими.

— Вони більш ніж спокусливі, Вен. Завдяки їм моя сім’я не змушена мешкати в переповненому гуртожитку, їм не треба хвилюватися за їжу. Моя дружина працює лише про людське око — як на скаа, вони мають непогане життя. Коли я зароблю достатньо, ми поїдемо з Центральної домінії. В Останній імперії є місця, про які більшість людей навіть не знає, — місця, де з грошима можна жити не гірше за дворянина. Місця, де можна перестати боятися і просто жити.

— Звучить... заманливо.

Гем кивнув, повертаючи на широку вулицю, що вела до головної міської брами.

— Ця мрія мені дісталася від Келсьє. Він завжди казав, що хоче саме цього. Сподіваюся, мені пощастить більше, ніж йому.

Вен насупилася.

— Усі кажуть, що він мав купу грошей. Чому він не покинув злодійське ремесло?

— Не знаю, — відказав Гем. — Завжди з’являлася чергова справа — щоразу більша, ніж попередня. Гадаю, такі ватажки, як Келсьє, із часом можуть узалежнитися від гри. Невдовзі йому вже й не йшлося про гроші. Урешті-решт він почув, що Пан Всевладар ховає у тому своєму таємному святилищі якийсь неоціненний секрет. Якби він і Мара поїхали до того, як узялися за цю роботу... Але вони не поїхали. Хтозна, може, таке життя, коли не треба ні про що турбуватися, їм не припало б до вподоби, і вони не були б щасливі.

Ця думка, схоже, видалася йому цікавою, і Вен побачила, як у нього в голові виникає чергове «запитання».

«Гадаю, такі ватажки, як Келсьє, із часом можуть узалежнитися від гри».

Її колишні побоювання повернулися. Що станеться, якщо Келсьє захоче захопити імператорський трон для себе? Мабуть, він не буде таким поганим, як Пан Всевладар, але... Вен прочитала вже значну частину щоденника і знала, що Пан Всевладар не завжди поводився як тиран. Колись він був хорошою людиною. Хорошою людиною, яка звернула на хибний шлях.

«Келсьє інакший, — спробувала вона переконати сама себе. — Він вчинить усе правильно».

І все ж вона не була певна. Можливо, цього не розумів Гем, але Вен бачила всі спокуси. Попри зіпсованість дворян, у вищому світі було щось принадне. Її полонили краса, музика, танці. На відміну від Келсьє, Вен не цікавили політичні інтриги чи навіть шахрайство, але вона розуміла, чому він міг би зволікати з рішенням покинути Лютадель.

Саме це зволікання знищило колишнього Келсьє. Щоправда, натомість створило кращого — цілеспрямованішого й менш самолюбного. Принаймні Вен на це сподівалася.

«Звісно, його попередній план коштував йому коханої жінки. Чи не тому він так ненавидить дворян?»

— Геме, — запитала вона, — Келсьє завжди так ставився до дворянства?

— Так, але тепер його ненависть посилилася.

— Іноді він мене лякає. Здається, він прагне вбити їх усіх, не розбираючи, хто є хто.

— Мене він теж турбує, — зізнався Гем. — Ця байка про Одинадцятий метал... Він наче збирається зробити з себе якогось святого, — він зустрівся поглядом із Вен. — Не хвилюйся надто через це. Бриз, Докс і я вже розмовляли про це. Ми поговоримо з Келом, спробуємо його трохи вгамувати. Він не має на думці нічого поганого, але часом його трохи заносить не в той бік.

Вен кивнула. Попереду видніла звична черга тих, хто чекав на дозвіл пройти міською брамою. Вони з Гемом мовчки проминули похмуру юрбу — робітників, яких направили в доки, скаа, що працювали на заміських фабриках і млинах біля річки чи озера, дрібних дворян, що мали бажання помандрувати. Усім їм потрібна була поважна причина, щоб покинути місто: Пан Всевладар жорстко контролював переміщення всередині імперії.

«Бідолахи», — подумала Вен, коли вони проходили повз обшарпану зграйку дітлахів із цебрами й щітками. Очевидно, їм наказали видертися на мури, щоб позішкрібати лишайники, які понаростали там від імли. Попереду, біля воріт, чиновник вилаяв і виштовхнув якогось робітника з черги. Скаа важко впав, але зрештою сяк-так підвівся й поплентався в кінець людської вервечки. Якщо його не випустять із міста, він не зможе відробити щоденної норми, а отже, його родина не отримає жетонів на харчування.

Гем повів її вулицею, що бігла вздовж міського муру. Наприкінці її було видно великий комплекс будівель. Вен ніколи раніше не бачила зблизька казарми лютадельського гарнізону: здебільшого злодії намагалися триматися від них якомога далі. Коли вони підійшли ближче, оборонна міць споруди вразила Вен. Стіна, що оточувала казарми, їжачилася великими шпичаками, а будівлі всередині були приземкуваті й добре укріплені. Біля брами стояли солдати й ворожими очима поглядали на всіх, хто наближався до них.

Вен сповільнила ходу, а тоді стала.

— Геме, а як ми потрапимо всередину?

— Не турбуйся, — відказав він, теж зупиняючись. — Мене там знають. До того ж усе не так погано, як видається. Гарнізонці лише прибирають загрозливого вигляду. Як ти можеш здогадатися, їх у місті не надто люблять. Переважно це скаа, люди, які в обмін на краще життя, продалися Панові Всевладарю. Коли в Лютаделі відбуваються заворушення, місцевому гарнізону зазвичай добряче дістається від незадоволених. Тому він так добре укріплений.

— То ти... знаєш цих людей?

Гем кивнув.

— Я не вмію натягати на себе личини, як Бриз чи Кел, і вдавати когось іншого. Я той, хто я є. Ці солдати не знають, що я імлистий, але їм відомо, що я працюю в підпіллі. Багатьох із них я знаю вже не один рік, вони постійно намагаються мене завербувати. Зазвичай таких, як я, що вже відпали від загальної маси скаа, легше підмовити вступити до їхніх лав.

— Але ж ти збираєшся зрадити їх, — тихо промовила Вен, відводячи Гема на узбіччя.

— Зрадити? — перепитав він. — Ні, це не буде зрада. Ці люди — найманці, Вен. Їх найняли, щоб битися, і вони битимуться з друзями чи навіть родичами, якщо станеться якесь заворушення чи повстання. Солдати навчені розуміти такі речі. Ми можемо бути друзями, але коли дійде до битви, ніхто з нас не вагатиметься, вбивати один одного чи ні.

Вен невпевнено кивнула. Це видавалося... жорстоким. «Але таке життя. Жорстоке. Принаймні щодо цього Рін їй не брехав».

— Бідолахи, — сказав Гем, дивлячись у бік гарнізону. — Нам не завадили б такі люди. Перш ніж вирушити до печер, я зумів завербувати кількох, які видалися мені найбільш схильними погодитись. Решта... що ж, вони обрали свій шлях. Вони, як і я, просто намагаються забезпечити своїм дітям краще життя. Різниця лише в тому, що для цього вони готові працювати на нього, — Гем знову глянув неї. — То що, хочеш почути кілька корисних порад, як спалювати п’ютер?

Вен охоче закивала.

— Солдати зазвичай дозволяють мені тренуватися з ними, — сказав Гем. — Ти можеш поспостерігати, як я битимуся, — запали бронзу і помічай, коли я користуватимусь алломантією. Найперше і найважливіше, що ти повинна знати про п’ютер, — це коли його застосовувати. Я помітив, що недосвідчені алломанти схильні постійно підтримувати горіння п’ютеру на максимумі. Гадають: що дужчими вони є, то краще. Однак не завжди треба в кожен удар вкладати всю свою силу. Сила — це важлива складова бійки, але не єдина. Якщо ти весь час битимеш щозмоги, то швидше втомишся і виявиш противнику межі своїх можливостей. Розумний боєць б’є найсильніше наприкінці, коли противник утомлений. А в разі тривалої сутички — як-от війна, — найрозумніший той солдат, який проживе найдовше. А це той, хто вміє розрахувати свої сили.

— Авжеж, — погодилася Вен. — Але коли застосовуєш алломантію, утомлюєшся повільніше, хіба ні?

— Так, — відказав Гем. — Взагалі-то, громило з достатнім запасом п’ютеру може успішно битися не одну годину. Але таке надуживання п’ютеру потребує досвіду. Урешті-решт запас металу вичерпається, і тоді втома може тебе вбити. У будь-якому разі, зазвичай найкращою тактикою буде варіювати інтенсивність горіння. Якщо вдариш із більшою силою, ніж потрібно, можеш втратити рівновагу. Крім того, мені траплялися громили, які так покладалися на п’ютер, що нехтували тренуваннями. А п’ютер лише посилює твої фізичні здібності, але не додає тобі вміння. Якщо ти не знаєш, як користуватися зброєю або не тренувалася й не вмієш швидко думати в бою — ти програєш, хоч якою б сильною була. Мені доводиться бути особливо обережним із гарнізонцями, щоб вони не довідалися, що я алломант. Ти будеш здивована, коли побачиш, як часто це має значення. Поспостерігай, як я користуватимуся п’ютером. Я не розвогнюватиму його лише для того, щоб стати дужчим. Але якщо заточуся, я підпалю його, щоб відновити рівновагу. Коли ухилятимусь від удару, п’ютер дасть змогу рухатися трохи швидше. Є десятки різних штучок і вивертів, які можуть допомогти в бою, якщо знаєш, коли скористатися ними.

— Зрозуміло.

— Гаразд тоді, — мовив Гем. — Ходімо до них. Я скажу гарнізонцям, що ти моя родичка. Вигляд ти маєш такий юний, що вони не звернуть на тебе жодної уваги. Подивишся, як я битимуся, а потім поговоримо.

Вен кивнула, і вони підійшли до брами. Гем махнув рукою вартовому.

— Здоров був, Бевідоне! У мене сьогодні вихідний. Сертес тут?

— Він тут, Геме, — відказав Бевідон. — Але я не впевнений, чи сьогодні підхожий день для тренування.

Гем здивовано звів брови.

— А що сталося?

Бевідон перезирнувся з іншим солдатом.

— Сходи по капітана, — наказав він йому.

За кілька хвилин із бічної будівлі вийшов ще один солдат із заклопотаним обличчям і приязно замахав рукою, побачивши Гема. На його однострої було кілька додаткових кольорових стрічок, а на плечі видніли кілька позолочених шматочків металу.

— Геме, — промовив він, виходячи з воріт.

— Сертесе, — усміхнувся Гем і потиснув руку солдатові. — То ти вже капітан?

— Ага, ось уже місяць, — відказав той і поглянув на Вен.

— Це моя племінниця, — пояснив Гем. — Славне дівча.

Сертес кивнув.

— Можна поговорити з тобою наодинці, Геме?

Громило стенув плечима й дозволив відвести себе трохи осторонь, за ворота. Алломантія дала Вен змогу почути, про що вони говорять. «Як я взагалі раніше обходилася без олова?»

— Слухай-но, Геме, — сказав Сертес. — Якийсь час ти не зможеш тут тренуватися. Гарнізон буде... зайнятий.

— Зайнятий? Чим?

— Я не можу тобі сказати. Але... нам не завадив би зараз такий солдат, як ти.

— Буде битва?

— Ага.

— Мабуть, щось серйозне, якщо потрібен увесь гарнізон.

Сертес якусь хвилю мовчав, а тоді знову заговорив — так тихо, що Вен довелося напружити слух, щоб розчути.

— Повстання скаа, — прошепотів капітан, — просто тут, у Центральній домінії. Щойно прийшла звістка. Невідь-звідки з’явилася армія повстанців і напала на гарнізон Голстепа на півночі.

Вен ураз похолола.

— Що?! — вигукнув Гем.

— Мабуть, вийшли з тамтешніх печер, — сказав Сертес. — Голстеп начебто тримається, але, Геме, у них там лише тисяча чоловік. Їм украй потрібне підкріплення, а колоси вчасно не встигнуть. Гарнізон Валтру надіслав п’ять тисяч війська, але ми не лишимо їх без підмоги. Як видається, повстанців велика сила, і Пан Всевладар дав нам дозвіл виступати.

Гем лише кивнув.

— То як? — запитав Сертес. — Цього разу буде справжня битва, Геме. І платня відповідна. Твої вміння нам стали б у пригоді. Я тебе відразу поставлю на чолі відділення.

— Я... я мушу подумати, — відповів Гем.

Він не надто вмів приховувати почуття, і його здивування могло видатися підозрілим, але Сертес начебто нічого не зауважив.

— Тільки недовго, — сказав він. — Ми виступаємо за дві години.

— Добре, — погодився Гем, досі приголомшений. — Я лише відведу племінницю додому й прихоплю деякі речі. Я повернуся, перш ніж ви вирушите.

— От і молодець! — Вен побачила, як Сертес поплескав Гема по плечі.

«Наша армія виявила себе, — нажахано подумала дівчина. — Вони ж неготові! Вони мали підійти до Лютаделя потайки, захопити його наскоком, а не протистояти напряму лютадельському гарнізону. Їх усіх переб’ють! Що ж там сталося?»

25

Завжди, коли хтось гине від моєї руки чи з мого наказу, я шкодую про це. І все одно вбиваю цих людей. Якби ж тільки я не був клятим реалістом!

Келсьє кинув до заплічника ще одну баклажку з водою.

— Бризе, склади список усіх підпільних точок, де ми з тобою вербували людей. Попередь їх, що Міністерство невдовзі, ймовірно, матиме в’язнів, які можуть їх виказати.

Бриз кивнув, чи не вперше утримавшись від того, щоб сказати у відповідь щось дотепне. Позаду нього метушилися підмайстри, готуючи припаси і спорядження для Келсьє.

— Доксе, столярня мала би бути в безпеці, якщо тільки вони не схоплять Єдена. Нехай усі наші троє олов’яноокі стоять на варті. У разі загрози перебирайтеся до запасного лігвища.

Доксон, який поспішно роздавав накази підмайстрам, кивнув на знак того, що зрозумів. Один столярчук уже вирушив попередити Рену. Келсьє гадав, що псевдолордові не мала б загрожувати небезпека: лише одна партія барж відплила з Фелліса, а люди, яких вона перевозила, не знали, що Рену бере участь у плані. Без конечної потреби йому не слід утікати, адже його зникнення вивело б із гри і його самого, і Валетту, позбавивши їхню ватагу позицій у вищому світі, на здобуття яких пішло стільки часу й зусиль.

Келсьє втиснув до торби трохи якогось харчу й закинув її на плечі.

— А мені що робити, Келе? — запитав Гем.

— Повертайся до гарнізону, як ти й пообіцяв. Добре, що ти погодився, — нам потрібен інформатор серед них.

Гем видавався стурбованим.

— Слухай-но, Геме, у мене зараз немає часу заспокоювати тебе, — сказав Келсьє. — Тобі не треба нікого обшахровувати, просто будь собою і слухай.

— Я не зможу битися з гарнізонцями, якщо приєднаюся до них. Я слухатиму, але не оберну зброю проти тих, хто вважає мене своїм товаришем.

— Чудово, — різко кинув Келсьє. — Щиро сподіваюся, що ти знайдеш якийсь спосіб, щоб не вбивати наших солдатів також. Сейзеде!

— Слухаю, пане Келсьє!

— Який у тебе запас швидкості?

Террісієць озирнувся на всіх тих, хто метушився довкола, і злегка почервонів.

— На дві-три години. Цю властивість важко накопичити.

— Замало, — сказав Келсьє. — Тоді я сам. Докс за старшого, поки мене не буде.

Він рвучко обернувся до дверей, але враз зупинився. Біля виходу стояла Вен у тих самих штанах, сорочці й картузі, у яких вона ходила до гарнізону. Через плече в неї теж була перекинута торба. Дівчина виклично глянула на нього.

— Це буде важка подорож, Вен, — попередив він. — Ти ніколи ще не робила нічого такого.

— То й нехай.

Келсьє кивнув. Він висунув з-під столу скриню, підняв віко й відсипав у мішечок жменю п’ютерних кульок для Вен. Дівчина взяла мішечок без жодного слова.

— Проковтни п’ять.

— П’ять?!

— Поки що вистачить, — відказав Келсьє. — Якщо треба буде ще, гукнеш мене — і ми зупинимося.

— Зупинимося? — перепитала дівчина, — Ми хіба не на човні попливемо?

— На човні? — насупився Келсьє. — Навіщо нам човен?

Вен глянула на мішечок із п’ютером, а тоді взяла чашку з водою і заходилася ковтати металеві кульки.

— Пересвідчись, чи в тебе досить води, — порадив Келсьє. — Візьми стільки, скільки зможеш нести.

Він підійшов до Доксона й поклав руку йому на плече.

— До заходу сонця — години три. Якщо поквапимося, будемо там завтра до полудня.

Доксон кивнув.

— Можливо, ви ще встигнете.

«Можливо, — подумав Келсьє. — Гарнізон Валтру лише за три дні маршу від Голстепа. Гонець, навіть якщо скакав уночі, не міг прибути до Лютаделя швидше ніж за два дні. Поки я дістануся до армії...»

Доксон, очевидно, помітив тривогу в його очах.

— У будь-якому разі, армія нам уже нічим не допоможе, — сказав він.

— Знаю, — відповів Келсьє. — Тут уже йдеться лише про те, щоб урятувати цим хлопцям життя. Я надішлю звістку, щойно матиму змогу.

Доксон кивнув.

Келсьє обернувся й розвогнив п’ютер. Його заплічна торба враз зробилася такою легкою, наче була порожня.

— Підпалюй п’ютер, Вен. Ми рушаємо.

Дівчина кивнула, і Келсьє відчув алломантичну пульсацію від неї.

— Розвогнюй, — наказав він, дістаючи зі скрині два марево-плащі й кидаючи один їй.

Другий плащ він накинув собі на плечі, а тоді рушив уперед і розчахнув задні двері. На небі яскраво світило червоне сонце. Заклопотані ватажани покинули на мить свої справи й обернулися, щоб провести поглядами Вен та Келсьє.

Дівчина квапливо порівнялася з ним.

— Гем сказав, що треба навчитися спалювати п’ютер лише тоді, коли він потрібний... що краще використовувати його обережно.

Келсьє обернувся і глянув на неї.

— Тепер не час для обережності. Тримайся біля мене і намагайся не відстати. І пильнуй, щоб у жодному разі в тебе не закінчився п’ютер.

Вен кивнула, але в її очах раптом промайнула тривога.

— Гаразд, — мовив Келсьє і глибоко вдихнув. — Гайда!

Келсьє з надлюдською швидкістю рвонув провулком. Вен кинулася за ним, і вони вибігли на вулицю. П’ютер шаленим вогнем палав усередині. Якщо спалювати його й далі так інтенсивно, то всі п’ять кульок вона використає менш ніж за годину.

На вулиці було повно робітників і дворянських карет. Келсьє, не зважаючи ні на кого й не скидаючи швидкості, помчав просто посередині дороги. Вен бігла за ним, дедалі більше непокоячись, у що це вона вплуталася.

«Я не могла відпустити його самого», — думала дівчина. Щоправда, минулого разу, коли Вен напросилася з Келсьє, усе скінчилося тим, що вона мало не загинула, а потім цілий місяць провалялася в ліжку.

Ватажок маневрував між каретами, відштовхував з дороги перехожих і гнав вулицею так, наче вона належала тільки йому. Вона щосили намагалася не відставати. Земля миготіла під ногами, а люди пролітали повз так швидко, що Вен навіть не встигала роздивитися облич. Час від часу позаду лунали роздратовані крики, які, втім, одразу ж обривалися.

«Плащі, — збагнула дівчина. — Ось чому ми наділи їх... ось чому ми завжди їх носимо. Дворяни, які побачать марево-плащі, не наважаться стати нам поперек дороги».

Келсьє повернув і попрямував просто до північної брами. Вен побігла за ним. Перед брамою він не сповільнився, і люди, що стояли в черзі, стали показувати на них пальцями. Прибрамні вартові обернулися з подивом на обличчях.

Келсьє стрибнув.

Солдат в обладунку впав із криком, збитий з ніг алломантичним «поштовхом» з-імли-народженого, що злинув над ним. Вен набрала повітря в груди, кинула монету, щоб дати собі поштовх, і теж стрибнула. Вона легко злетіла над другим вартовим, що збентежено задер голову, тимчасом як його товариш корчився на землі.

Вен «відштовхнулася» від солдатового обладунку, щоб вилетіти вище. Чоловік поточився, але встояв на ногах: вона була значно легша за Келсьє.

Вен здійнялася понад мурами й почула вражені крики солдатів, що стояли нагорі. Лишалося тільки сподіватися, що її ніхто не впізнає. Це було малоймовірно. Хоча картуз і злетів з її голови під час польоту, навряд чи комусь, хто знав леді Валетту, спаде на думку, що завсідниця балів і з-імли-народжена в брудних штанах — це та сама особа.

Марево-плащ сердито лопотів на вітрі. Келсьє вже перелетів по дузі через мур і почав спускатися. Вен летіла за ним. Так дивно було користуватися алломантією при денному світлі! Навіть неприродно. Вона припустилася помилки й подивилася вниз. Замість заспокійливої ворушкої імли дівчина побачила далеку-далеку землю.

«Як високо!» — жахнулася Вен. На щастя, вона не розгубилась і вчасно «відштовхнулася» від монети, яку використовував для спуску Келсьє. Падіння сповільнилося, стало керованим, і вона важко опустилася на вкриту попелом землю.

Ватажок уже щодуху мчав битим шляхом. Вен побігла за ним, не зважаючи на торговців і мандрівників. Вона гадала, що тепер, за містом, Келсьє стишить біг. Він не стишив. Навпаки — пришвидшив.

Аж тут Вен збагнула. Він не мав наміру йти чи бодай бігти в спокійному темпі.

Він збирався цілу дорогу гнати щодуху.

До печер було два тижні пливти каналошляхом. Цікаво, за скільки часу вони подолають цю відстань? Вони рухалися швидко, страшенно швидко. Повільніше, ніж кінь, що скаче вчвал, але, з іншого боку, жоден кінь не зможе чвалувати так довго.

Вен не почувала втоми. Поклавшись на п’ютер, вона лише зовсім трохи напружувала м’язи. Ноги, здавалося, ледь торкалися землі, і з таким запасом п’ютеру вона, либонь, могла тривалий час підтримувати цей темп.

Вен порівнялася з Келсьє і бігла тепер обік нього.

— А це виявилося легше, ніж я гадала.

— П’ютер покращує рівновагу, — пояснив ватажок. — Інакше ти зараз шпорталася б за власні ноги.

— Як ти гадаєш, що ми там знайдемо? У печерах.

Келсьє похитав головою.

— Зараз немає сенсу про це говорити. Краще побережи сили.

— Але я нітрохи не втомилася!

— Побачимо, що ти скажеш через шістнадцять годин, — відповів Келсьє, пришвидшуючись, коли вони звернули з битого шляху й побігли широким бечівником уздовж каналу Лют-Давн.

«Шістнадцять годин!»

Вен трохи відстала, щоб мати більше вільного місця для рухів. Келсьє наддав іще швидкості, і тепер вони мчали, як навіжені. Він мав рацію: якби не п’ютер і олово, Вен уже давно спіткнулася б на нерівній дорозі. За допомогою алломантії їй вдавалось утримувати рівновагу, хоч вона й мусила бути дедалі уважнішою в міру того, як западала темрява і з’являлась імла.

Час від часу Келсьє кидав монету, щоб перестрибнути з одного пагорка на інший, але здебільшого він просто біг у рівномірному темпі, тримаючись каналошляху. Спливали години, і Вен, як і було обіцяно, стала помалу втомлюватися. Вона не скидала швидкості, але відчувала, як у тілі наростає опір і з’являється чимраз сильніше бажання зупинитися й перепочити. Попри п’ютер, її сили починали вичерпуватися.

Вен постійно підтримувала запас металу на високому рівні. Вона боялася, що коли п’ютеру забракне, її охопить така сильна знемога, що вона вже не ступить і кроку. Крім того, Келсьє наказав їй пити багато води, хоча аж такої спраги вона не відчувала.

Настала ніч, темна й тиха. Жоден мандрівник не наважувався подорожувати в імлі. Вен і Келсьє минали каналові човни й баржі, пришвартовані на ніч, табори бурлаків, чиї щільно запнуті намети тулилися один до одного. Двічі їм траплялися імлисті почвари, перша з яких добряче налякала Вен. Келсьє просто пробіг повз неї, не звертаючи жодної уваги на потворну напівпрозору тушу з перетравлених решток людей і тварин, чиї кістки тепер стали скелетом почвари.

Ватажок мчав далі. Час розплився, а біг заступив собою всі інші відчуття Вен, усю її сутність. Рух потребував так багато уваги, що їй важко було зосередитися на своєму супутникові, який біг попереду в імлі. Вона тільки швидко-швидко переставляла ноги. Тіло її лишалося сильним — і водночас видавалося страшенно виснаженим. Кожен крок вимагав величезного зусилля. Вона прагнула тільки одного — спинитися.

Келсьє не давав їй перепочинку. Він мчав без упину, змушуючи її бігти за ним, не зменшуючи несамовитої швидкості. Світ Вен перетворився на безчасся, у якому панували примус, біль і всеохопна змора. Вони сповільнювалися лише для того, щоб попити води й ковтнути ще кілька п’ютерних кульок, — але ніколи не зупинялися. Вен почало здаватися, що вона... що вона не може зупинитися. Її думки заполонила втома. Лишився тільки розвогнений п’ютер. І більше нічого.

Зненацька її приголомшило світло. Сходило сонце, імла поступово зникала. Денне сяйво, однак, не зупинило Келсьє. Не могло зупинити. Вони мусили бігти. Вони мусили... мусили... тільки... бігти...

«Я помираю».

Ця думка протягом останніх годин уже не вперше зринала в її голові. Вона кружляла там, дзьобаючи мозок, неначе якийсь птах-падлоїд. Вен бігла далі.

«Я ненавиджу бігати, — подумала дівчина. — Саме тому я завжди жила в місті, а не в селі. Щоб не бігати».

Щось підказувало їй, що ця думка позбавлена сенсу, але наразі вона не могла похизуватися ясністю розуму.

«Келсьє я теж ненавиджу. Він усе біжить і біжить. Скільки часу минуло від сходу сонця? Кілька хвилин? Кілька годин? Тижнів? Років? Присягаюся, я ніколи не думала...»

Келсьє стишив біг і зупинився попереду на дорозі.

Це настільки приголомшило Вен, що вона мало не наштовхнулася на нього. Затинаючись, вона почала незграбно сповільнюватися, немовби забула, як це — не бігти. Вона спинилася, а тоді спантеличено втупилась у свої ноги.

«Щось не так, — подумала дівчина. — Я не можу просто стояти. Я повинна бігти».

Вона відчула, що знову починає рухатись, але Келсьє схопив її. Вен кволо запручалася.

«Відпочинь, — прошепотів чийсь голос у її голові. — Розслабся. Ти забула, але це дуже приємно...»

— Вен! — вигукнув Келсьє. — Не гаси п’ютер! Нехай горить далі, інакше ти зомлієш!

Дівчина струснула головою, погано усвідомлюючи, що відбувається, намагаючись збагнути, що він їй каже.

— Олово! — закричав ватажок. — Розвогни його! Негайно!

Вен послухалась. Голова вибухнула майже забутим головним болем, а очі довелося міцно заплющити від сліпучого сонячного світла. М’язи ніг горіли, а зі стопами справи були ще гірші. Однак раптова хвиля відчуттів повернула їй свідомість. Вен закліпала і звела погляд на Келсьє.

— Краще? — запитав він.

Дівчина кивнула.

— Ти познущалася над своїм організмом, — сказав Келсьє. — Він мав би вимкнутися багато годин тому, але ти підтримувала його функціонування за допомогою п’ютеру. Ти відновишся, і наступного разу тобі навіть буде легше отак пересилювати себе, але зараз ти мусиш підтримувати горіння п’ютеру й лишатися притомною. Поспати ми зможемо пізніше.

Вен знову кивнула.

— Чому?.. — прохрипіла вона. — Чому ми зупинилися?

— Прислухайся.

Вен прислухалася. І почула... чиїсь голоси. Крики.

Вона глянула на Келсьє.

— Битва?

— Так. До Голстепа ще близько години дороги на північ, але, гадаю, ми знайшли те, по що прийшли. Ходімо.

Він відпустив її, кинув монету й перескочив через канал. Вен рушила за ним. Келсьє вибіг на вершину ближнього пагорка і став, дивлячись на схід. Дівчина наздогнала його — і вдалині виразно побачила битву з усіма її подробицями. Подмух вітру кинув їй в обличчя запахи.

Кров. Долина внизу була засіяна трупами. На дальньому краї ще тривав бій — купка чоловіків у пошарпаному цивільному вбранні протистояла значно більшому війську в одностроях, що оточило її.

— Ми запізнилися, — мовив Келсьє. — Наші, мабуть, розбили голстепський гарнізон, а тоді спробували відступити назад до печер. Але Валтру лише за кілька днів звідси, а його гарнізон налічує п’ять тисяч. Вони дісталися сюди швидше за нас.

Мружачи очі, Вен, яка попри сонячне світло користалася оловом, побачила, що він має рацію. Більша армія була в імперських одностроях і, судячи з того, як лежали трупи, напала на меншу, коли та була на марші. Скаа не мали жодного шансу. Вен побачила, як повстанці почали здіймати руки, але солдати все одно вбивали їх. Дехто боронився до останнього, але гинув майже так само швидко.

— Це різанина, — з люттю в голосі промовив ватажок. — Схоже, гарнізонці з Валтру дістали наказ не лишати живих.

Він ступив крок уперед.

— Келсьє! — Вен схопила його за руку. — Куди ти?

Він обернувся до неї.

— Там ще є живі люди. Мої люди.

— І що ти збираєшся зробити — напасти самотужки на цілу армію? Що це дасть? Повстанці не володіють алломантією — вони не зможуть підпалити п’ютер і втекти звідси. Ти не зупиниш цілої армії, Келсьє!

Він скинув її руку: дівчина не мала сили його втримати. Вона поточилася й упала в чорну куряву, здійнявши хмарку попелу. Ватажок став спускатися схилом пагорка в напрямку битви.

Вен звелася навколішки.

— Келсьє! — гукнула вона, скидуючи з себе втому. — Ми не непереможні, пам’ятаєш?

Він завагався, а тоді зупинився.

— Ти не непереможний, — прошепотіла вона. — Тобі не зупинити їх усіх. Не врятувати цих людей.

Келсьє стояв мовчки, стискаючи кулаки. Відтак поволі схилив голову. Різанина вдалині тривала, хоча повстанців зосталося вже небагато.

— Печери, — прошепотіла Вен. — Наші мали когось там лишити, адже ж так? Може, вони розкажуть нам, чому армія виявила себе. Може, тобі вдасться врятувати тих, хто лишився. Люди Пана Всевладаря неодмінно шукатимуть місце розташування армії... якщо не шукають уже.

Келсьє кивнув.

— Гаразд. Ходімо туди.

Він зістрибнув до печери. Довелося розвогнити олово, щоб побачити бодай щось у густій темряві, яку, крім далекого проблиску світла згори, нічого не порушувало. Шарудіння Вен, яка спускалася вузьким проходом, його надчутливим вухам видалося оглушливим гуркотом. У самій печері — нічого. Жодного звуку, жодного світла.

«Вона помилилася, — подумав він. — Ніхто не лишився».

Келсьє глибоко вдихнув-видихнув, намагаючись угамувати розпач і лють. Він покинув своїх людей на полі бою. Ватажок струснув головою, не слухаючи доводів розуму. Його гнів ще не охолов.

Поруч зістрибнула Вен. Її постать навіть для його оловозору була лише темними обрисами.

— Нікого, — повідомив він, і його голос глухою луною відбився від стін печери. — Ти помилилася.

— Ні, — прошепотіла Вен. — Там.

Зненацька вона з котячою спритністю кинулася вперед і зникла в темряві. Келсьє заскреготав зубами й гукнув її, а тоді пішов на звук, що долинав із бічного тунелю.

— Вен, повернися! Там нічого...

Ураз він замовк. Далеко попереду Келсьє помітив кволий проблиск світла. «Побий мене лихо! Як вона побачила його з такої відстані?!»

Він чув кроки Вен перед собою, але сам рухався обережно. Перевірив свій запас металів, побоюючись, що Міністерство могло влаштувати пастку. Коли ж він наблизився до джерела світла, пролунав голос:

— Стій! Хто йде? Пароль!

Келсьє не зупинився, і невдовзі світла вистачило, щоб роздивитися в тунелі постать зі списом у руках. Вен зачаїлася в темряві й запитливо глянула на нього. Здавалося, дівчина оговталася від виснаження після гонитви, але щойно вони зупиняться відпочити, воно повернеться.

— Я тебе чую! — занепокоєно крикнув вартовий. Його голос видався знайомим. — Назви себе.

«Капітан Дему, — упізнав Келсьє. — Один із наших. Це не пастка».

— Пароль! — зажадав Дему.

— Мені не потрібен пароль, — відказав Келсьє, виходячи на світло.

Капітан опустив списа.

— Лорде Келсьє? Ви прийшли... Це значить, наша армія перемогла?

Він не відповів на запитання.

— Чому ніхто не охороняє входу?

— Ми... ми подумали, що краще відійти до внутрішніх печер. Їх легше обороняти. Нас небагато лишилося.

Келсьє озирнувся на тунель, що вів до виходу. «Скільки часу імперцям потрібно буде, щоб знайти полоненого, який згодиться все розповісти? Вен таки мала рацію: треба вивести цих людей до безпечного місця».

Дівчина підвелася й наблизилась, пильно вивчаючи молодого солдата своїми спокійними очима.

— Скільки вас тут?

— Близько двох тисяч, — відказав Дему. — Ми... помилилися, мій пане. Пробачте.

Келсьє здивовано глянув на нього.

— Помилилися?

— Ми гадали, що командувач Єден діє необачно, — мовив Дему, червоніючи від сорому. — Ми лишилися тут. Вирішили... що виконуватимемо ваші накази, а не його. Нам слід було піти з усією армією.

— Армії більше нема, — урвав його Келсьє. — Збирай людей, Дему. Нам треба негайно забиратися звідси.

Того вечора, сидячи на пеньку, оточений імлою, що вже починала гуснути, Келсьє нарешті змусив себе подумати про те, що сталося.

Він сидів, сплівши руки перед собою, і дослухався до тихого шарудіння й останніх розмов: солдати влаштовувалися на ніч. На щастя, хтось здогадався підготувати армію до поспішного відступу. Кожен мав похідну постіль, зброю і запас харчів на два тижні. Келсьє мав намір з’ясувати, хто виявився таким передбачливим, і добряче його підвищити.

Хоча командувати, по суті, не було ким. На жаль, ті дві тисячі, що лишилися, здебільшого складалися або з тих, чиї найкращі літа були вже позаду, — людей достатньо досвідчених, щоб зрозуміти, що Єденів план — це божевілля, або з молодиків, які злякалися битви через свою юність.

Келсьє похитав головою. «Так багато загинуло». Їм вдалося зібрати майже сім тисяч, а тепер більшість із них мертві. Мабуть, Єден захотів випробувати армію і вирішив напасти вночі на голстепський гарнізон. Що ж підштовхнуло його на такий безглуздий вчинок?

«Я, — подумав Келсьє. — Це я винен».

Він пообіцяв їм надприродну допомогу. Він хизувався перед ними своєю могутністю, узяв Єдена до ватаги, так недбало говорив про те, щоб здійснити неможливе. Чи ж варто тепер дивуватися, що Єден, маючи ту впевненість, яку йому вселив Келсьє, вирішив, що може відкрито виступити проти Останньої імперії? Чи варто дивуватися, що солдати пішли за ним, маючи ті обіцянки, які їм дав Келсьє?

А тепер вони всі були мертві, і відповідальність за це лежала на ньому. Йому не первина було бачити смерть. І зазнавати поразки — теж не первина, уже ні. І попри це, він не міг позбутися неприємного відчуття всередині. Авжеж, ці люди загинули в бою з Останньою імперією — кращої смерті для скаа годі й сподіватися. Але те, що вони помирали, сподіваючись на божественну допомогу від Келсьє... це гризло його сумління.

«Ти знав, що буде нелегко, — сказав він собі. — Ти розумів, який важкий тягар завдаєш собі на плечі».

Але чи мав він на це право? Навіть його ватажани — Гем, Бриз та інші — вважали Останню імперію нездоланною. Вони пішли за ватажком тільки через віру в нього і через те, що він подав їм свій план як звичайну злодійську роботу. Що ж, тепер їхній замовник мертвий — на краще то було чи на гірше, Келсьє не знав, але розвідники, послані на поле бою, підтвердили Єденову смерть. Його голову разом із головами кількох нижчих командирів імперці настромили на палі вздовж дороги.

Усьому кінець. Вони зазнали поразки. Армії більше не існувало. Не буде ніякого повстання, вони не захоплять Лютаделя.

Почулися чиїсь кроки. Келсьє здійняв голову, не впевнений, чи вистачить у нього сили підвестися на ноги. Біля пенька, скрутившись калачиком і підклавши під голову марево-плащ, спала на голій землі Вен. Тривале вживання п’ютеру коштувало дівчині багато сил, і вона звалилася буквально тої самої миті, коли Келсьє оголосив привал на ніч. Йому кортіло вчинити те саме. Проте його організм був набагато звичніший до такого надуживання. Зрештою він також відмовить, але поки Келсьє міг протягнути ще трохи.

З імли вийшла постать і пошкандибала до нього. Це був старий чоловік, значно старіший, ніж ті, кого вони набирали до армії. Мабуть, ще з давніших повстанців, тих, які мешкали в печерах до того, як Келсьє привласнив їхній сховок.

Чоловік вибрав собі великий камінь біля пенька й опустився на нього з важким зітханням. Просто дивовижно, що хтось у такому поважному віці зумів витримати їхній марш-кидок, адже Келсьє вів рештки армії швидким темпом, прагнучи опинитися щонайдалі від печерного комплексу.

— Люди спатимуть неспокійно, — промовив старий скаа. — Вони не звикли ночувати просто неба серед імли.

— У них немає вибору, — відказав Келсьє.

Старий хитнув головою.

— Мабуть, ні.

Якусь хвилю він сидів мовчки, і вираз його старечих очей було годі прочитати.

— Ти не впізнаєш мене, так?

Ватажок понишпорив у пам’яті.

— Ні, не впізнаю, пробач. Я завербував тебе?

— Можна й так сказати. Я з плантації лорда Трестінга.

Келсьє від здивування аж ледь роззявив рота, нарешті пригадавши старого скаа з лисою головою і втомленою, однак іще міцною поставою.

— Ти той старійшина, з яким я розмовляв того вечора. Тебе звати...

— Менніс. Після того як ти вбив Трестінга, ми подалися до печер і повстанці прихистили нас. Багато хто потім пішов шукати собі іншої плантації. Дехто лишився.

Келсьє кивнув.

— То це твоя заслуга, чи не так? — запитав він, вказуючи на табір. — Це ти їх підготував?

Скаа знизав плечима.

— Ті, хто не може битися, допомагають іншим способом.

Келсьє подався вперед.

— Що сталося, Меннісе? Чому Єден зробив це?

Старий лише похитав головою.

— Здебільшого чомусь вважають, що нерозважливість притаманна юнакам. А я ось помітив, що з літами людина іноді стає нерозважливішою, ніж була в дитинстві. Що ж до Єдена... він був із тих, хто легко захоплюється. Він захопився тобою і тою славою, яку ти лишив для нього. Деякі з його командирів вважали, що було б непогано, якби армія здобула трохи бойового досвіду, і ухвалили, що нічний напад на голстепський гарнізон буде розумним рішенням. Схоже, усе виявилося не так просто, як вони гадали.

Келсьє похитав головою.

— Навіть якби їм вдалося — після того як вони виявили армію, з неї не було б жодної користі.

— Вони вірили в тебе, — тихо промовив Менніс. — Гадали, що не можуть зазнати поразки.

Келсьє зітхнув, відкинувши голову назад і вп’явшись поглядом в білясту каламуть над собою. Він поволі видихнув, і пара, що вихопилася з його рота, змішалася з імлою.

— То що тепер буде з нами? — запитав Менніс.

— Ми розділимо вас, — відказав Келсьє, — і малими групами проведемо до Лютаделя, де ви розчинитеся серед інших скаа.

Менніс кивнув. Він видавався втомленим — ба навіть знесиленим, — але не лягав на спочинок. Келсьє добре розумів, як він почувається.

— Ти пам’ятаєш нашу розмову на Трестінговій плантації? — запитав старий.

— Трохи. Ти намагався переконати мене не влаштовувати колотнечі.

— Але це тебе не спинило.

— Я лише те й умію, що влаштовувати колотнечу, Меннісе. Ти гніваєшся на мене за те, що я тоді вчинив і змусив тебе змінити життя?

Менніс похмуро кивнув.

— Так, але з іншого боку, я вдячний за це. Я гадав, що моє життя закінчилося — я щодня прокидався з думкою, що не матиму сил підвестися. Але... в печерах у мене знову з’явилася мета. І за це я тобі дякую.

— Навіть після того, що я вчинив із армією?

Менніс зневажливо чмихнув.

— Ти про себе надто високої думки, молодий чоловіче. Ті солдати самі пішли на смерть. Так, ти дав їм мотивацію, але вибір був лише їхній. У будь-якому разі, це не перше повстання скаа, яке закінчилося різаниною. Аж ніяк не перше. У певному розумінні ти досягнув неабиякого успіху — зібрав чималу армію, озброїв її і вишколив краще, ніж будь-хто наважувався сподіватися. Справи пішли трохи не так, як ти планував, але все одно ти маєш пишатися собою.

— Пишатися?! — Келсьє схвильовано скочив на ноги. — Ця армія мала повалити Останню імперію, а не загинути в безглуздій сутичці далеко від Лютаделя!

— Повалити Останню... — Менніс, насупившись, звів погляд на нього. — Ти справді гадав здійснити це?

— Звісно, — відказав Келсьє. — Інакше навіщо я збирав би таку армію?

— Щоб чинити опір, — мовив старий скаа. — Щоб боротися. Ті хлопці прийшли до печер саме для цього. Їм ішлося не про те, щоб перемогти чи програти, вони прагнули зробити бодай щось, бодай якось виступити проти Пана Всевладаря.

Келсьє глянув на нього.

— То ти від самого початку гадав, що армія приречена на поразку?

— А хіба міг її чекати інакший кінець? — Менніс підвівся й похитав головою. — Може, хтось і почав мріяти про щось інше, але Пана Всевладаря не перемогти, хлопче. Колись я порадив тобі ретельніше вибирати битви. Що ж, я переконався: ця битва таки була варта того, щоб устряти в неї. А тепер дозволь я дам тобі ще одну пораду, Келсьє, Уцілілий в Гатсіні. Треба знати, коли зупинитися. Тобі вдалося більше, ніж будь-хто очікував. Твоя армія скаа перебила цілий гарнізон професійних солдатів, і лише потім її знищили. Це найбільша перемога, яку скаа здобували за останні десятиліття, якщо не століття. Тепер час відступити.

Сказавши це, старий шанобливо кивнув і поплентав до центральної частини табору.

Келсьє стояв, ошелешений. «Найбільша перемога, яку скаа здобували за останні десятиліття...»

Ось із чим він боровся. Не лише з Паном Всевладарем і дворянами. Він боровся проти тисячі років затуркування, тисячі років життя в суспільстві, яке загибель п’яти тисяч людей називало «великою перемогою». Скаа настільки втратили надію, що шукали втіху навіть в очікуваних поразках.

«То не була перемога, Меннісе, — прошепотів Келсьє. — Я покажу тобі справжню перемогу».

Він змусив себе всміхнутися — не від радості й не від вдоволення. Він усміхнувся попри той біль, який почував через смерть своїх людей. Він усміхнувся, бо завжди усміхався. Бо так він міг довести Панові Всевладарю — і собі самому, — що його ще не переможено.

Ні, він не збирався відступати. Він іще не закінчив. Аж ніяк не закінчив.

26

Я так утомився.

Вен лежала у своєму ліжку в Кривоноговій столярні, а голова її пульсувала болем.

На щастя, той потроху стихав. Вона досі пам’ятала, як прокинулася того першого, жахливого, ранку: голова розколювалася так сильно, що Вен не те що рухатися — ледве думати могла. Вона не розуміла, як Келсьє здатен був лишатися на ногах і вести залишки армії до безпечного сховку.

Відтоді минуло понад два тижні. Цілих п’ятнадцять днів, а голова їй боліла й досі. Келсьє сказав, що це добре. Він стверджував, що організм має призвичаїтися надуживати п’ютер і виходити за межі своїх можливостей. Попри його слова, Вен сумнівалася, що щось настільки болюче може бути «добрим».

А втім, це вміння могло виявитися цілком корисним. Тепер, коли в голові вже не гупало так сильно, дівчина усвідомлювала це. Вони з Келсьє подолали весь шлях до бойовища менш ніж за добу. Дорога назад забрала два тижні.

Вен встала з ліжка й розім’яла перевтомлені м’язи. Власне кажучи, вони повернулися лише вчора. Келсьє, мабуть, не спав ще пів ночі, розповідаючи іншим ватажанам, що сталося, однак Вен із радістю відразу вклалася в ліжко. Ночі, проведені на голій землі, нагадали їй про розкіш зручної постелі, яку вона вже почала сприймати як належне.

Вен позіхнула, учергове помасувала скроні, накинула халат і подалася до ванної. Там вона задоволено побачила, що Кривоногові підмайстри не забули приготувати їй купіль. Дівчина замкнула двері, роздяглася й опустилась у теплу, злегка напахчену воду. Невже їй колись не подобався цей аромат? Так, він робив її помітнішою, але це видавалося невеликою ціною за можливість позбутися бруду й поту після тривалої подорожі.

А ось довге волосся заважало їй і далі. Вен помила його й розчесала заплутані пасма, дивуючись, як придворні дами дають собі раду з косами до пояса. Це ж скільки часу слуги мусять розчесувати їх і укладати зачіску? Волосся Вен ще не сягало навіть плечей, а вона вже не хотіла відпускати його довше. Довгі пасма метлятимуться довкола обличчя під час стрибків, не кажучи вже про те, що противник зможе схопитися за них у сутичці.

Скупавшись, Вен повернулася до своєї кімнати, вбралась у зручний повсякденний одяг і спустилася вниз. У майстерні жваво працювали столярчуки, на горішніх поверхах прибирали служниці, але в кухні було тихо. Кривоніг, Доксон, Гем і Бриз снідали мовчки. Коли Вен зайшла, вони звели погляди на неї.

— Що? — похмуро запитала дівчина, спиняючись на порозі. Купання трохи заспокоїло головний біль, але в потилиці досі злегка пульсувало.

Четверо чоловіків перезирнулися. Першим заговорив Гем.

— Ми саме обговорювали стан справ і що нам робити тепер, коли немає більше ні нашого роботодавця, ні армії.

Бриз звів брови.

— Стан справ? Цікаво ти висловлюєшся, Геммонде. Я сказав би трохи інакше — «цілковитий провал».

Кривоніг щось ствердно буркнув, і всі четверо поглянули на Вен, очевидно, чекаючи на якусь реакцію.

«Чому їм так важить моя думка?» — здивувалася дівчина, заходячи до кухні й сідаючи.

— Хочеш щось поїсти? — запитав Доксон, підводячись. — Є обвиванці...

— Хочу елю, — відказала Вен.

Доксон завагався.

— Але ж іще немає навіть полудня.

— Дайте мені елю. Будь ласка. І то хутчіш.

Вона поклала руки на стіл і лягла на них головою.

Попри загальний понурий настрій, Гем спромігся хихотнути. — П’ютерне похмілля?

Вен кивнула.

— Це минеться, — запевнив він.

— Якщо тільки я не помру до того часу, — пробурчала дівчина.

Гем знову хихотнув, але веселість його видавалася силуваною. Докс подав їй кухоль, а тоді сів, обвівши всіх поглядом.

— То як, Вен? Що ти про все це думаєш?

— Не знаю, — зітхнула вона. — Майже все крутилося довкола армії, чи не так? Бриз, Гем і Єден увесь свій час витрачали на вербування й вишкіл, Доксон і Рену закуповували зброю і припаси. Тепер, коли армії нема... лишається тільки Маршеве шпигування в Міністерстві й Келові напади на дворян — ні для одного, ні для іншого ми не потрібні. Ватага стала зайвою.

У кухні запала мовчанка.

— А вона рубає правду просто у вічі, аж прикро стає, — нарешті промовив Доксон.

— Це так п’ютерне похмілля впливає, — докинув Гем.

— А коли ти повернувся? — запитала Вен.

— Учора ввечері, коли ти вже спала, — відповів він. — Найнятих тимчасово солдатів розпустили по домівках швидше, щоб не платити їм.

— Гарнізонці ще досі там? — запитав Доксон.

— Так, — кивнув Гем. — Ганяються за недобитками нашої армії. Допомагають військам з Валтру, яким добряче дісталося в битві. Якийсь час більшість лютадельського гарнізону буде ще там — шукатимуть повстанців. Схоже, кільком значним загонам вдалося відділитися від армії і втекти, перш ніж битва розпочалася.

Розмова знову згасла. Вен посьорбувала ель радше з упертості, ніж сподіваючись, що він справді допоможе. За кілька хвилин на сходах почулися кроки.

До кухні жвавою ходою ввійшов Келсьє.

— Доброго ранку всім! — звично весело привітався він. — Я бачу, на сніданок знову обвиванці. Кривоногу, тобі треба найняти куховарок, які мали б трохи більше фантазії.

Попри свої слова, ватажок схопив скрученого коржика й відкусив чималий шмат. Відтак задоволено всміхнувся й налив собі щось запити.

Ватажани мовчки перезирнулися. Келсьє їв навстоячки, спершись спиною на буфет.

— Келе, нам треба поговорити, — нарешті промовив Доксон. — Армії більше нема.

— Так, я помітив, — жуючи, відповів той.

— Це кінець, Келсьє, — сказав Бриз. — Ми спробували, але зазнали невдачі.

Ватажок насупився й опустив руку з обвиванцем.

— Зазнали невдачі? Чому це ти так вирішив?

— Армії більше нема, Келе, — повторив Гем.

— Армія була лише одним елементом нашого плану. Ми маємо певні труднощі, це правда, але нам аж ніяк не кінець.

— Заради Пана Всевладаря, чоловіче! — скрикнув Бриз. — Як ти можеш стояти тут і поводити себе так безтурботно? Наші люди загинули. Невже тобі байдуже?

— Ні, Бризе, не байдуже, — серйозним тоном відказав Келсьє. — Але того, що сталося, не виправити. Нам треба рухатися далі.

— Саме так! — вигукнув гамівник. — Нам треба рухатися якомога далі від цього твого божевільного плану. Настав час зупинитися. Я знаю, що тобі це не подобається, але це правда!

Келсьє поставив тарілку на буфет.

— Не «гамуй» мене, Бризе. Ніколи не «гамуй» мене.

Бриз здригнувся й завмер із розтуленим ротом.

— Гаразд, — нарешті промовив він. — Я не користуватимусь алломантією, я користуватимусь лише правдою. Знаєш, що я думаю? Я думаю, ти ніколи не збирався красти той атій. Ти нас використав. Пообіцяв багатство, а сам ніколи не мав наміру робити нас багатими. Це все лише заради твого еґо, заради того, щоб стати найвидатнішим ватажком у історії. Саме тому ти поширював ці чутки, саме тому вербував людей. Ти вже був колись багатий — тепер ти хочеш стати легендою.

Бриз замовк, дивлячись на Келсьє твердим поглядом. Той стояв, склавши руки на грудях і по черзі оглядаючи ватажан. Дехто ніяково відводив очі, підтверджуючи, що й сам розмірковував над тим, що висловив Бриз. Серед таких була й Вен. Мовчанка затяглася, усі чекали на відповідь Келсьє.

На сходах знову пролунали кроки, і до кухні ввірвався Страшко. — Бажаючи уваги, вгору бачити! Зібрання на майдані Фонтанів! Новина, схоже, не здивувала Келсьє.

— Зібрання на майдані Фонтанів? — поволі повторив Гем. — Це означає...

— Ходімо, — мовив Келсьє, випростуючись. — Треба на це поглянути.

— Я волів би цього не робити, Келе, — сказав Гем. — Я не без причини намагаюсь уникати таких заходів.

Келсьє, що крокував попереду, пустив його слова повз вуха. Решта ватажан ішла за ним, усі — навіть Бриз — у простому робочому вбранні й плащах. Почався легкий попелопад. Чорні пластівці безжурно кружляли в повітрі, немовби листя, що спадало з якогось невидимого дерева.

Вулиці були запруджені юрмищами скаа — здебільшого робітників із фабрик і млинів. Вен була відома лише одна причина, з якої їх могли посеред дня відпустити з роботи й зігнати на головний майдан.

Страта.

Вона ще жодного разу не бувала на стратах. Вважалося, що все населення міста — і скаа, і дворяни — має бути присутнім на церемонії, але злодійські ватаги знають, як ховатися. Віддалік задзвонили дзвони, повідомляючи про страту, а обабіч вулиць стояли зобов’язувачі й спостерігали за юрбою. Пізніше вони ходитимуть по млинах і кузнях, зазиратимуть до будинків, вишукуючи тих, хто не послухався наказу. Карою за непослух була смерть. Зігнати на майдан таку кількість люду було неабияким завданням, але певним чином саме такі речі свідчили про могутність Пана Всевладаря.

Що ближче Вен та інші підходили до майдану Фонтанів, то тісніше ставало довкола. На дахах теж юрмилися люди, натовп заполонив вулиці, посуваючись уперед.

«Усім ніяк не поміститися».

Населення Лютаделя, на відміну від решти міст, було величезне. Навіть якби йшлося тільки про чоловіків, однаково всі не змогли б побачити страти.

Попри це, приходили нові й нові глядачі. Почасти вони йшли, бо були змушені, почасти — бо поки дивилися, не мусили працювати, а почасти — підозрювала Вен — бо, як і всі люди, страждали від тої самої хворобливої цікавості.

Натовп ставав дедалі густішим. Келсьє, Доксону та Гему доводилося пропихатися повз глядьків, торуючи іншим ватажанам дорогу. Деякі скаа кидали на них обурені погляди, але більшість отупіло поступалися. Деякі, побачивши Келсьє, видавалися здивованими, навіть схвильованими, хоча його шрами були прикриті. Ці скаа охоче давали їм пройти.

Нарешті ватажани дісталися будинків біля майдану. Келсьє порухом голови вказав на один із них, і Доксон рушив туди. Чоловік при вході заступив йому дорогу, але Докс вказав на дах і значуще підняв на долоні свій капшук. За кілька хвилин ватага мала до своїх послуг цілий дах.

— Кривоногу, «задими» нас, будь ласка, — стиха попросив Келсьє.

Димник кивнув, ховаючи їх від бронзи. Вен підійшла до краю і присіла навпочіпки. Поклавши руки на низький кам’яний парапет, вона оглянула майдан унизу.

— Так багато людей...

— Ти ж усе своє життя провела в містах, Вен, — підходячи до неї, сказав Гем. — Невже ти досі не бачила натовпів?

— Бачила, але...

Вона не могла пояснити. Нічого схожого на цю ворушку з’юрмлену масу люду Вен ще не траплялося. Натовп, здавалося, не мав кінця-краю, розтікаючись сусідніми з майданом вулицями. Скаа купчилися так щільно, що Вен дивувалася, як вони взагалі дихають.

Дворян, які розмістилися посеред майдану, від простолюду відділяв кордон солдатів. Перед центральною частиною із фонтанами, яка здіймалася вгору на п’ять футів, спорудили лави, і дворяни зручно розсілися на них, немовби прийшли спостерігати за якоюсь виставою чи кінними перегонами. Над багатьма слуги тримали парасолі від попелопаду. Той, щоправда, був доволі слабкий, а тому деякі на нього просто не зважали.

Біля дворян стояли зобов’язувачі: звичайні — у сірих балахонах, інквізитори — у чорних. Вен пройняв дрож. Інквізиторів було восьмеро, їхні довготелесі постаті височіли над зобов’язувачами на цілу голову. Але від своїх колег ці темні істоти відрізнялися не лише зростом. Сталевих інквізиторів немовби оточувала якась лиховісна аура.

Вен звернула погляд на звичайних зобов’язувачів. Більшість, вбрані в офіційні шати, трималися згорда — що вищий був їхній ранг, то пишніші шати. Вен придивилася, підпалила олово — і впізнала знайоме обличчя.

— Он там, — вказала вона. — Мій батько.

— Де? — пожвавився Келсьє.

— Попереду зобов’язувачів, — сказала Вен. — Нижчий на зріст, із золотим шарфом.

Ватажок довго мовчав.

— То це твій батько? — урешті запитав він.

— Хто? — примружився Доксон. — Мені не видно облич.

— Тевідіан, — відказав Келсьє.

— Лорд-прелан? — вражено перепитав Доксон.

— Про що ви? Хто це? — поцікавилася Вен.

Бриз гмикнув.

— Лорд-прелан — це очільник Міністерства, моя люба. Найзначніший серед зобов’язувачів Пана Всевладаря. Формально він стоїть вище навіть за інквізиторів.

Ошелешена Вен не здобулася на відповідь.

— Лорд-прелан, — пробурмотів Доксон, хитаючи головою. — Що далі, то краще.

— Дивіться! — зненацька крикнув Страшко, показуючи вниз.

Юрба заворушилася. Вен гадала, що вони стоять надто тісно, щоб рухатися, але вона, вочевидь, помилилася. Скаа задкували, утворюючи широкий прохід до центрального підвищення.

«Що їх змусило?..»

Аж тут вона відчула. Гнітюче отупіння важкою ковдрою накрило її, придавило додолу, заважаючи дихати й зневолюючи. Дівчина негайно підпалила мідь. Проте, як і раніше, вона була певна, що «гамування» Пана Всевладаря пробивається навіть крізь міднохмару. Вен відчувала, як імператор наближається, прагнучи позбавити її сили волі, бажань і почуттів.

— Він іде, — прошепотів Страшко, що присів поруч із нею.

З бічної вулиці виїхала чорна карета, запряжена парою велетенських білих жеребців. Вона прокотила утвореним коридором, лишаючи після себе відчуття... фатальності. Вен бачила, як, проїжджаючи, повіз ударив кількох людей, і подумала, що якби хтось опинився на шляху імператора, карета навіть не сповільнилася б, розчавивши бідолаху.

Коли Пан Всевладар прибув, скаа поникли ще дужче. Юрбою неначе пробігла хвиля — люди горбилися, схиляли голови під впливом могутньої «гамівної» сили. Перешіптування й тихий гул розмов затихли, над величезним майданом залягла неприродна тиша.

— Який же він сильний! — промовив Бриз. — Я можу «гамувати» щонайбільше кілька сотень людей. А тут десятки тисяч!

Страшко перехилився через край.

— Хочеться зістрибнути. Аби лише...

Він замовк, а тоді струснув головою, немовби прокидаючись. Вен насупилася. Щось змінилося. Щоб пересвідчитися, вона погасила мідь і виявила, що більше не відчуває «гамування» Пана Всевладаря. Дивним чином почуття жахливої пригніченості, бездушності й порожнечі зникло. Страшко підвів голову, інші ватажани теж трохи випросталися.

Вен роззирнулася, глянула вниз на юрбу. Скаа не змінили постави. Тим часом її друзі...

Її очі спинилися на Келсьє. Ватажок стояв випростаний і з зосередженим виразом на обличчі впинав твердий погляд у карету.

«Він “збурює” наші емоції, — збагнула Вен. — Протидіє впливові Пана Всевладаря». Помітно було, що навіть оборона їхнього невеликого гурту коштувала Келсьє чималих зусиль.

«Бриз має рацію, — подумала дівчина. — Як ми можемо боротися з такою силою? Пан Всевладар “гамує” сотню тисяч людей воднораз!»

Келсьє, однак, не припиняв боротьби. Вен про всяк випадок спочатку знову підпалила мідь, а потім — цинк. Відтак узялася допомагати Келсьє, «збурюючи» емоції присутніх довкола людей. Їй видавалося, наче вона «тягне» величезний незрушний мур. Утім, її зусилля, схоже, не були марні, адже Келсьє трохи відпружився й кинув на неї вдячний погляд.

— Погляньте! — вигукнув Доксон, що, либонь, не підозрював про невидиму битву, яка точилася довкола нього. — Арештантські вози.

Він вказав на десять великих критих ґратованих возів, що тяглися вервечкою за каретою Пана Всевладаря.

— Впізнаєте когось у них? — запитав Гем, подаючись уперед.

— Я не бачучи, — ніяково відказав Страшко. — Дядьку, ви палите, ага?

— Так, я спалюю мідь, — буркнув Кривоніг. — Ти в безпеці. У будь-якому разі нема чого хвилюватися: ми достатньо далеко від Пана Всевладаря — цей майдан величезний.

Страшко кивнув, а тоді, очевидно, підпалив олово. За якусь хвилю він похитав головою.

— Не впізнавши нікого.

— Але ти не знаєш більшості рекрутів, Страшку, — придивляючись, зауважив Гем.

— Це правда, — відказав Страшко. Хлопчина, схоже, намагався розмовляти правильно, хоча акцент ще лишався.

Келсьє підступив до краю і приклав руку дашком до чола.

— Я бачу в’язнів і не впізнаю нікого з них. Це не полонені солдати.

— А хто ж тоді? — запитав Гем.

— Як видається, переважно жінки й діти, — відповів Келсьє.

— Родини солдатів? — жахнувся Гем.

Ватажок похитав головою.

— Сумніваюся. Навряд чи вони витрачали час на те, щоб визначати особи вбитих повстанців.

Гем спантеличено насупився.

— Це випадкові люди, Геммонде, — тихо зітхнув Бриз. — Показова страта, щоб покарати місцевих скаа за те, що дали прихисток повстанцям.

— Ні, навіть не це, — заперечив Келсьє. — Сумніваюся, що Пан Всевладар знає, де набрано солдатів, і що його це взагалі цікавить. Найпевніше, він гадає, що це чергове провінційне повстання. Ця страта... це просто нагадування всім, хто головний.

Карета Пана Всевладаря заїхала на підвищення посеред майдану. Лиховісний повіз зупинився точнісінько в центрі, однак імператор не вийшов.

Арештантські вози теж зупинилися, зобов’язувані й солдати заходилися виводити в’язнів. Чорний попіл далі падав з неба, коли першу групу приречених на смерть, які майже не опиралися, витягли на центральний майданчик. Інквізитор, що керував стратою, жестом наказав поставити в’язнів по кутах, перед фонтанами, що мали вигляд кубків.

Чотирьох скаа кинули на коліна — по одному перед кожним струменистим фонтаном, — і четверо інквізиторів здійняли обсидіанові топірці. Чотири топірці опустилися і стяли чотири голови. До фонтанних чаш ринула кров із тіл, що їх тримали солдати.

Струмені води, що порскали вгору, забарвилися червоним. Солдати відкинули тіла, після чого підвели до фонтанів наступну четвірку.

Страшко, вочевидь, почуваючись зле, відвів погляд.

— Чому... чому Келсьє нічого не роблячи? Не рятуючи їх?

— Не кажи дурниць, — відповіла Вен. — Там вісім інквізиторів, не кажучи вже про Пана Всевладаря. Келсьє був би ідіотом, якби спробував урятувати в’язнів.

«Хоча не здивуюся, якщо він розмірковував над цим», — подумала дівчина, пригадавши, як ватажок мало-мало не виступив сам проти цілої армії. Вона глянула на Келсьє. Той стояв, стискаючи комин побілілими пальцями, і, здавалося, насилу стримував себе, щоб не кинутися вниз і не спробувати зупинити страту.

Страшко, хитаючись, відійшов убік, щоб не блювати на людей унизу. Гем тихо застогнав, і навіть Кривоніг видавався смутнішим, ніж зазвичай. Доксон спостерігав за смертями з серйозним виразом на обличчі, немовби то був якийсь священний обов’язок. Бриз лише хитав головою.

А Келсьє... Келсьє кипів від люті. Обличчя його почервоніло, м’язи напружилися, а очі палали вогнем.

Стратили ще чотирьох, серед них — дитину.

— Ось! — вигукнув ватажок, гнівно змахуючи рукою в бік центрального майданчика. — Ось наш ворог! До нього не може бути жалю, ми не можемо просто відійти вбік. Це не проста робота, яку ми кидаємо, коли стикаємося з непередбачуваними труднощами.

Померли ще четверо.

— Погляньте на них! — наказав Келсьє, показуючи на лави, де сиділи дворяни.

Більшість видавалися знудженими. Деякі, однак, цілком весело проводили час, обертаючись одне до одного й жартуючи, тимчасом як страта тривала далі.

— Я знаю, що ви маєте сумніви щодо мене, — сказав Келсьє, обертаючись до ватажан. — Ви гадаєте, що я надто жорстокий з дворянами, гадаєте, що мені надто подобається вбивати їх. Але погляньте на цих людей, що сміються, дивлячись на смерть, і скажіть мені чесно: невже вони не заслуговують померти від мого клинка? Я лише чиню справедливість.

Іще чотири смерті.

Вен схвильовано оглянула лави оловозором. Вона побачила Еленда серед гурту молодих чоловіків. Жоден із них не сміявся, і вони були не одні. Так, багато дворян сприймали дійство як розвагу, але була й дещиця тих, хто видавався нажаханим.

— Бризе, ти запитував мене про атій, — тим часом вів далі Келсьє. — Скажу тобі чесно: він ніколи не був моєю головною ціллю. Я зібрав цю команду, бо хотів змінити це все. Так, ми захопимо атій: він потрібен для підтримки нової влади, але я ніколи не мав на меті збагатитися на цій роботі чи збагатити будь-кого з вас. Єден мертвий. Він був лише виправданням, приводом зробити щось добре, лишаючись злодіями. Тепер його нема, і ви можете відступити, якщо хочете. Покинути справу. Але це нічого не змінить. Боротьба й далі триватиме. Люди й далі помиратимуть. Ви просто не звертатимете на це уваги.

Іще чотири смерті.

— Годі вже бавитися в загадки, — Келсьє пильно поглянув на кожного з них по черзі. — Якщо ми збираємося зробити це, то маємо бути чесні самі з собою. Ми маємо визнати, що тут ідеться не про гроші. Ідеться про те, щоб зупинити ось це.

Він вказав на майданчик із фонтанами, криваві струмені якого повідомляли про смерть усім тим тисячам скаа, які стояли занадто далеко, щоб бачити, що відбувається.

— Я збираюся боротися далі, — спокійно промовив ватажок. — Я розумію, що дехто з вас сумнівається в моєму керівництві. Ви гадаєте, що я занадто набиваю собі ціну серед скаа. Шепочетеся, що я збираюся стати новим Паном Всевладарем, і думаєте, що моє еґо для мене важливіше, ніж знищення імперії.

Він замовк, і Вен побачила, як Доксон та інші винувато опустили очі. Страшко повернувся, хоча було помітно, що йому досі зле.

Іще чотири смерті.

— Ви помиляєтеся, — м’яко сказав Келсьє. — Повірте. Ви довірилися мені, коли ми починали, попри те, яким небезпечним був мій план. Мені досі потрібна ваша довіра! Байдуже, якими поганими видаються наші справи, якими жахливо малими є шанси — ми повинні боротися далі!

Іще чотири смерті.

Ватажани поволі обернулися до Келсьє. Схоже, опір алломантичному впливові Пана Всевладаря вже не вимагав від нього таких зусиль, як раніше, хоча свій цинк Вен уже загасила.

«Може... може, він справді здатен на це», — мимоволі подумала дівчина. Якщо існувала людина, яка могла перемогти Пана Всевладаря, то це був Келсьє.

— Я вибрав вас не через ваші вміння, — мовив далі ватажок, — хоча кожен із вас — майстер свого діла. Я вибрав вас через те, що знаю: ви люди високої моралі. Гем, Бриз, Докс, Кривоніг — усі ви відомі своєю чесністю, ба навіть доброчинністю. Я знав, що зможу досягти успіху лише з людьми, яким по-справжньому не байдуже. Ні, Бризе, тут не йдеться ні про скринці, ні про славу. Тут ідеться про війну — війну, яка точиться вже тисячу років і якій я маю намір покласти край. Ви можете піти, якщо хочете. Ви знаєте, що я дозволю піти кожному, хто цього бажає, — без жодних запитань, без жодних наслідків. Але якщо ви залишитеся, — він суворо глянув на них, — ви мусите пообіцяти більше ніколи не ставити під сумнів мої дії. Висловлюйте вголос свої побоювання скільки заманеться, але перешіптування за моєю спиною мають припинитися. Якщо лишаєтеся, ви йдете за мною. Це зрозуміло?

Він по черзі глянув кожному ватажанинові в очі. Кожен ствердно кивнув.

— Ми ніколи не сумнівалися в тобі, Келе, — сказав Доксон. — Ми лише... тривожилися. І гадаю, тривожилися слушно. Армія займала значне місце в нашому плані.

Келсьє порухом голови вказав на північ, у бік головної міської брами.

— Що ти там бачиш удалині, Доксе?

— Міську браму?

— І що там змінилося віднедавна?

Доксон стенув плечима.

— Нічого особливо. Трохи менше вартових стало, але...

— А чому? — перебив його ватажок. — Чому стало менше вартових?

Доксон замислився.

— Бо гарнізон вийшов із міста?

— Саме так, — мовив Келсьє. — Гем каже, що гарнізонці ганятимуться за рештками нашої армії ще кілька місяців, а в місті зосталася їх десята частина. У цьому є сенс, адже боротьба з повстаннями — це саме те, для чого гарнізонні війська було створено. Нехай Лютадель і залишився незахищеним, але ж ніхто ніколи не нападав на нього. Досі не нападав.

Мовчазне розуміння промайнуло серед ватажан.

— Частину нашого плану, як захопити місто, виконано, — сказав Келсьє. — Нам вдалося випровадити гарнізон із Лютаделя. Щоправда, коштувало це нам значно більше, ніж ми гадали, значно більше, ніж мало б коштувати. Я благав би Забутих Богів, щоб ті хлопці лишилися живими, але, на жаль, ми не можемо вже нічого змінити. Ми можемо тільки використати ту нагоду, яку вони створили для нас. План досі працює: головна сила, здатна підтримувати порядок, покинула місто. Якщо війна домів розпочнеться насправжки, Панові Всевладарю буде нелегко її спинити. Якщо він узагалі захоче її спиняти. Приблизно раз на сто років дворяни воюють між собою, і імператор зазвичай чомусь не втручається. Може, він гадає, що поки дозволятиме їм різати горлянки одне одному, вони не чіпатимуть його власної.

— А що коли гарнізон раптом повернеться? — запитав Гем.

— Якщо моя здогадка правильна, — відказав Келсьє, — то Пан Всевладар дозволить дворянам трохи випустити пару й не поверне війська до Лютаделя раніше ніж за кілька місяців. Однак цього разу результат буде інакшим, ніж він очікуватиме. Коли війна домів вибухне, ми скористаємося безладом і захопимо палац.

— І де ти візьмеш армію для цього, мій любий друже? — поцікавився Бриз.

— У нас лишилося ще трохи солдатів, — відказав Келсьє. — Крім того, ще є час, щоб набрати більше. Треба буде діяти вкрай обережно — печери ми вже не можемо використовувати, тому доведеться переховувати новобранців тут, у місті. Очевидно, це означатиме меншу кількість. Але це не має значення: урешті-решт гарнізон таки повернеться.

Ватажани перезирнулися, а тим часом страта внизу тривала. Вен сиділа мовчки, намагаючись збагнути, що Келсьє мав на увазі своїми останніми словами.

— Отож-бо, Келе, — поволі промовив Гем. — Гарнізон повернеться, а ми не матимемо достатньо сил, щоб протистояти йому.

— Але ми матимемо скарбницю Пана Всевладаря, — усміхнувся ватажок. — Що ти там завжди кажеш про гарнізонців, Геме?

Громило глянув на нього, а тоді теж усміхнувся.

— Що вони найманці.

— Ми привласнимо гроші Пана Всевладаря, — сказав Келсьє, — а разом із грошима — і його армію. Наш план ще може спрацювати, панове. Якщо ми докладемо до цього всіх зусиль.

Ці слова, схоже, додали ватазі впевненості. Вен, утім, знову звернула погляд на майдан. Струмені фонтанів були такі червоні, що видавалося, наче їх виповнює сама лише кров. Із чорної, як ніч, карети за стратою спостерігав Пан Всевладар. Віконця були відтулені, і Вен оловозором спромоглася розгледіти тільки невиразний силует всередині.

«Ось він, наш справжній ворог, — подумала вона. — Не гарнізон, якого нема. Не інквізитори з топірцями. А цей чоловік. Той, що написав щоденник, який я читаю. Ми мусимо знайти спосіб, як його перемогти, інакше всі наші зусилля будуть марні».

27

Здається, я нарешті зрозумів, чому Рашек ставиться до мене з такою неприязню. Він не вірить, що зайда, чужинець, як я, справді може бути Героєм Віків. Він гадає, що я якось обдурив мислителів і не маю права носити ознаку Героя на своєму тілі.

На думку Рашека, стати Героєм мав би лише чистокровний террісієць. Дивно, та його ненависть додає мені рішучості. Я мушу довести йому, що здатен виконати це завдання.

Того вечора ватажани повернулися до столярні пригнічені. Страта тривала не одну годину. Ні Міністерство, ні Пан Всевладар не виголошували жодних звинувачень і нічого не пояснювали — лише без упину страчували й страчували людей. Коли всі в’язні були мертві, імператор та його зобов’язувачі покинули майдан, лишивши на ешафоті гори трупів й виповнені кров’ю фонтани.

Коли Келсьє та всі решта знову розмістилися на кухні, Вен усвідомила, що головний біль її більше не турбує. Тепер він видавався... неважливим. На столі лежали обвиванці, які дбайливо накрила котрась зі служниць. До їжі не потягнувся ніхто.

— Гаразд, — мовив Келсьє, займаючи своє звичне місце біля буфета. — Розплануймо, як нам діяти далі.

Доксон узяв стосик паперів, що лежали збоку, підійшов до столу й сів.

— Гарнізону ми позбулися, і тепер нашою головною ціллю стає дворянство.

— Атож, — погодився Бриз. — Якщо ми справді хочемо захопити скарбницю з кількома тисячами солдатів, то нам украй потрібне щось таке, що відвернуло б увагу палацової гвардії і завадило би дворянам відбити місто. Отже, війна домів набуває першорядного значення.

Келсьє кивнув.

— Саме так я й думаю.

— А що буде, коли війна домів закінчиться? — запитала Вен. — Якісь родини вивищаться й посиляться, і тоді нам доведеться мати справу з ними.

Келсьє похитав головою.

— Я не маю наміру допустити, щоб ця війна закінчилася, Вен... принаймні не найближчим часом. Пан Всевладар видає накази, Міністерство наглядає за його підданими, але змушують скаа працювати саме дворяни. Якщо нам вдасться знищити достатню кількість дворянських домів, державний апарат розвалиться сам. Нам не здолати цілої Останньої імперії — вона завелика. Але ми можемо розколоти її на шматки, а тоді змусити ці шматки воювати один з одним.

— Треба поставити Великі доми у важке фінансове становище, — запропонував Доксон, гортаючи свої папери. — Аристократія тримається насамперед на грошах — брак коштів зруйнує будь-який дім.

— Бризе, мабуть, нам таки доведеться скористатися твоїми фальшивими особистостями, — сказав Келсьє. — Досі я самотужки роздмухував війну між домами, але якщо ми хочемо, щоб вона вибухнула, перш ніж гарнізон повернеться, то мусимо докласти більше зусиль.

Бриз зітхнув.

— Що ж, гаразд. Тільки треба діяти вкрай обережно, щоб мене не впізнали як того, ким я бути не мав би. Мені не можна з’являтися на світських заходах і раутах, але гадаю, я міг би навідуватися до окремих домів із приватними візитами.

— Те саме стосується і тебе, Доксе, — мовив Келсьє.

— Я вже про це здогадався, — відказав той.

— Це буде небезпечно для вас обох, але нам вкрай важливо пришвидшитися. Вен лишається нашим головним шпигуном — імовірно, ми попросимо її поширити якусь неправдиву інформацію. Будь-що, аби лише дворяни захвилювалися.

Гем кивнув.

— Мабуть, треба зосередитися на верхівці.

— Атож, — погодився Бриз. — Якщо наймогутніші доми видаватимуться вразливими, їхні вороги не забаряться вдарити. Лише коли найбільші доми впадуть, стане зрозуміло, що саме на них трималася економіка імперії.

На якусь мить запанувала мовчанка, а тоді кілька голів обернулися до Вен.

— Що? — запитала вона.

— Ідеться про дім Венчерів, — пояснив Доксон. — Він наймогутніший серед Великих домів.

Бриз кивнув.

— Якщо Венчери впадуть, здригнеться вся Остання імперія.

Вен якусь хвилю сиділа мовчки.

— Венчери не всі погані, — нарешті промовила вона.

— Можливо, — відказав Келсьє. — Але лорд Страфф Венчер, без сумніву, поганий, а його родина — найвпливовіша в Останній імперії. Дім Венчерів мусить упасти, а ти вже маєш контакт з одним із його найважливіших представників.

«А я гадала, що ти казав мені триматися від Еленда щонайдалі», — роздратовано подумала Вен.

— Просто тримай вуха нашорошеними, дитино, — порадив Бриз. — Спробуй підвести хлопця до розмови про фінансові справи його родини. Знайди нам, на що натиснути, а решту ми зробимо самі.

«Оце ті інтриги, які Еленд так ненавидить». Щоправда, жахливе видовище страти досі стояло перед її очима. Це треба зупинити. До того ж сам Еленд казав, що не надто любить свою родину й батька. Можливо... можливо, їй вдасться вивідати що-небудь.

— Я спробую, — відказала Вен.

У передні двері постукали, підмайстер відчинив. За кілька хвилин до кухні ввійшов Сейзед, загорнутий у простий плащ, щоб приховати свою зовнішність.

Ватажок глянув на годинник.

— Щось ти зарано, Сейзе.

— Намагаюся, щоб це стало звичкою, пане Келсьє, — відказав террісієць.

Доксон звів брови.

— Добра звичка. Дехто міг би й перейняти її в тебе.

Келсьє чмихнув.

— Якщо ти завжди приходиш вчасно, це означає, що тобі нема чого більше робити. Як там наші люди, Сейзе?

— Доволі добре, зважаючи на ситуацію, пане Келсьє, — мовив террісієць. — Але ми не можемо довго переховувати їх у складських приміщеннях лорда Рену.

— Знаю, — відказав Келсьє. — Доксе, Геме, треба, щоб ви подбали про це. Від нашої армії лишилося дві тисячі солдатів. Проведіть їх у Лютадель.

Доксон замислено кивнув.

— Знайдемо якийсь спосіб.

— Нам і далі навчати їх? — запитав Гем.

— Так. Треба буде розділити їх і знайти схованку для кожної групи, — відповів ватажок. — Адже ми не маємо змоги тренувати кожного солдата окремо. Нехай буде... по кількасот людей на загін. А загони заховати в бідняцьких кварталах, недалеко один від одного.

— І щоб жоден не знав про місце розташування інших, — додав Доксон. — І те, що ми досі маємо намір напасти на палац. Коли в місті буде стільки повстанців, існує велика ймовірність, що когось із них з тої чи тої причини зрештою схоплять зобов’язувачі.

Келсьє кивнув.

— Скажете кожній групі, що вона єдина, яку не розпустили, і що її лишили про всяк випадок.

— Ти казав, що вербування треба продовжити, — нагадав Гем.

— Так. Було б добре щонайменше подвоїти число солдатів перед вирішальною спробою.

— Це буде нелегко, — відказав Гем, — з огляду на нашу поразку.

— Яку поразку? Кажіть їм правду: наша армія успішно знешкодила лютадельський гарнізон.

— Але майже вся загинула заради цього, — пробурмотів Гем.

— Цю частину можна оминути, — утрутився Бриз. — Розлючені стратою, люди охоче нас слухатимуть.

— Твоє головне завдання на наступні кілька місяців, Геме, — це набір солдатів, — сказав Келсьє.

— Часу небагато, — відповів громило. — Але я зроблю що зможу.

— Добре. Сейзе, прийшло повідомлення?

— Прийшло, пане Келсьє, — відказав Сейзед, дістаючи з-під плаща лист і простягаючи його ватажкові.

— А що це таке? — поцікавився Бриз.

— Звістка від Марша, — відповів Келсьє, розгортаючи повідомлення і швидко переглядаючи його. — Він у місті й має новини.

— Які новини? — запитав Гем.

— Не пише, — відказав Келсьє, беручи з тарілки обвиванця. — Але вказує, де зустрітися з ним сьогодні ввечері, — він попрямував до виходу, прихопивши звичайний плащ скаа. — Поки не стемніло, хочу оглянути те місце. Підеш зі мною, Вен?

Дівчина кивнула й підвелася з місця.

— Решта працюють над своїми завданнями, — сказав Келсьє. — За два місяці це місто має аж тріщати від напруги, щоб коли воно врешті розлетиться на уламки, навіть сам Пан Всевладар не зміг позбирати їх докупи.

— Ти щось нам недоговорюєш, чи не так? — запитала Вен, відводячи очі від вікна й обертаючись до Келсьє. — Якусь частину плану.

Ватажок скинув на неї поглядом у темряві. Марш призначив зустріч у покинутому будинку в Закрутах — чи не найбіднішому кварталі скаа. Келсьє виявив ще одну занедбану будівлю навпроти місця зустрічі, і тепер вони з Вен стояли на горішньому поверсі, спостерігаючи за вулицею і чекаючи на появу Марша.

— Чому ти так гадаєш? — нарешті озвався ватажок.

— Через Пана Всевладаря, — відказала Вен, колупаючи струхлявіле підвіконня. — Сьогодні я побачила його силу. Не думаю, що інші відчули її так, як я, адже вони не з-імли-народжені. Але ти мав би відчути, — вона підвела погляд і зустрілася очима з Келсьє. — Ти досі плануєш виманити його з міста перед тим, як ми спробуємо захопити палац?

— Не турбуйся через Пана Всевладаря, — відказав ватажок. — Одинадцятий метал допоможе з ним упоратися.

Вен нахмурилася. За вікном сідало вогненно-блискуче розлючене сонце. Невдовзі прийде імла, а трохи перегодом мав би з’явитися й Марш.

«Одинадцятий метал», — подумала дівчина, пригадуючи, як скептично ватажани ставилися до нього.

— Це правда? — запитала вона.

— Одинадцятий метал? Звісно. Я показував його тобі, хіба ти забула?

— Я не про це. Легенди про нього — вони справді існують? Чи ти нам брешеш?

Келсьє обернувся до неї, злегка насупившись, а тоді кривувато всміхнувся.

— А ти прямолінійна, Вен.

— Знаю.

Усмішка Келсьє поширшала.

— Відповідь на твоє запитання — ні. Я не брешу. Легенди про цей метал справді існують, хоч мені й довелося витратити чимало часу, перш ніж я їх розкопав.

— А той шматок металу, який ти показував нам, — це справді Одинадцятий метал?

— Гадаю, що так.

— Але ти не знаєш, як ним користуватися?

Келсьє зважив її запитання, а тоді похитав головою.

— Ні, не знаю.

— Не надто втішно це чути.

Ватажок стенув плечима й обернувся до вікна.

— Навіть якщо я не розгадаю цієї таємниці вчасно, не думаю, що Пан Всевладар буде аж такою великою проблемою, як тобі здається. Так, він могутній алломант, але не всевіда — якби він знав усе, ми зараз були б мертві. І він не всесильний — інакше не страчував би тоді тих скаа, щоб залякати й упокорити місто. Я не знаю, хто він, але гадаю, що він радше чоловік, ніж бог. Його щоденник... писала звичайна людина. Могутність йому насправді дають війська й багатство. Якщо ми заберемо в нього і те, і те, він не зможе нічого вдіяти, щоб урятувати свою імперію.

Вен насупила чоло.

— Може, Пан Всевладар і не бог, але... він щось більше, ніж людина, Келсьє. Щось інакше. Сьогодні, коли він був на майдані, я відчувала його дотик до моїх емоцій навіть попри те, що палила мідь.

— Це неможливо, Вен, — похитав головою Келсьє. — Інакше інквізитори відчували б алломантію, навіть коли поруч є димник. Якби так було, вони б уже давно переловили й повбивали всіх імлистих скаа, хіба ні?

Вен стенула плечима.

— Просто ти знаєш, що Пан Всевладар дуже сильний, — сказав Келсьє, — і тобі здається, що ти мала б відчувати його вплив. Ось ти й відчуваєш.

«Можливо, він має рацію, — подумала дівчина, відламуючи шматок деревини від підвіконня. — Урешті-решт, він знається на алломантії краще за мене. Але... я щось таки відчувала, хіба ні? І той інквізитор, що мало не вбив мене — як він відшукав мене в темряві, серед дощу? Він мав керуватися якимось відчуттям».

Утім, вона вирішила поки що облишити цю тему.

— А ми не можемо спробувати Одинадцятий метал і подивитися, як він діє?

— Не все так просто, — відказав Келсьє. — Пам’ятаєш, я наказував тобі ніколи не спалювати метали, що не належать до алломантичної десятки?

— Пам’ятаю.

— Це може бути смертельно небезпечно, — провадив він далі. — Навіть спалювання сплаву з неправильною пропорцією може серйозно зашкодити. Якщо я помиляюся щодо Одинадцятого металу...

— Він уб’є тебе, — тихо доказала Вен.

Келсьє кивнув.

«Отже, ти далеко не такий упевнений, як намагаєшся показати, — вирішила дівчина. — Інакше ти давно б уже його спробував».

— То ось що ти хотів знайти в тому щоденнику, — сказала вона. — Підказку, як використовувати Одинадцятий метал.

— Так. Але, боюся, нам із цим не пощастило. Поки що там немає жодної згадки про алломантію.

— Але є про ферухімію, — зауважила Вен.

Келсьє, що стояв біля вікна, прихилившись плечем до стіни, пильно глянув на неї.

— То Сейзед таки розповів тобі?

Вен ніяково опустила очі.

— Я... можна сказати, змусила його.

Келсьє хихотнув.

— Я оце думаю, яке лихо випустив на волю, коли навчив тебе алломантії. Щоправда, мій учитель казав те саме про мене.

— Він недарма непокоївся.

— Авжеж, недарма.

Вен усміхнулася. Надворі світло вже майже згасло, і в повітрі починали утворюватися прозорі клубки імли. Вони висіли над землею, наче привиди, помалу збільшуючись і поширюючись у міру того, як наступала ніч.

— Сейзед не мав часу, щоб розповісти мені детально про ферухімію, — обережно почала Вен. — Що вона може робити?

Дівчина з тривогою чекала на відповідь, гадаючи, що Келсьє помітить її брехню.

— Ферухімія — це цілковито внутрішня сила, — невимушено відказав ватажок. — Вона дає приблизно те саме, що ми дістаємо від п’ютеру й олова, — силу, витривалість, зір, — але кожну властивість треба накопичувати окремо. Крім цього, вона може посилити багато іншого — того, чого алломантія не може. За допомогою ферухімії можна змінити пам’ять, швидкість, ясність думки... і, як не дивно, навіть такі ознаки, як вік та вага людини.

— То вона сильніша за алломантію? — запитала Вен.

Келсьє стенув плечима.

— Ферухіміки не мають жодної зовнішньої здатності: вони не можуть ні «гамувати», ні «збурювати» емоції, ні «штовхати» сталлю, ні «тягнути» залізом. А найбільше обмеження ферухімії — це те, що накопичити котрусь із властивостей можна, лише черпаючи її з власного тіла. Хочеш на якийсь час стати вдвічі сильнішим? Що ж, доведеться кілька годин побути слабким, щоб запастися силою. Якщо тобі треба накопичити здатність швидко одужувати, мусиш тривалий час провести хворим. В алломантії наше паливо — це самі метали: доки ми маємо достатньо металу, щоб спалювати, доти ми можемо користуватися тою чи тою здатністю. У ферухімії метали — лише сховища для накопичування, а паливо — це твоє власне тіло.

— А хіба не можна вкрасти в когось його металеві сховища? — запитала Вен.

Келсьє похитав головою.

— Це так не працює. Ферухіміки можуть використовувати тільки той запас, який створили самі.

— А-а.

— Тому — ні, я не думаю, що ферухімія сильніша за алломантію. І та, і та мають свої вади й свої переваги. Наприклад, алломант може розвогнити метал тільки до певного ступеня, тому його максимальна сила обмежена. Ферухімік не має такого обмеження: якщо він накопичив силу, достатню для того, щоб, скажімо, одну годину бути вдвічі сильнішим, то він може стати втричі сильнішим на коротший відрізок часу, або й учетверо, уп’ятеро чи вшестеро — на ще коротші періоди.

Вен замислилася.

— Це видається неабиякою перевагою.

— Твоя правда, — Келсьє дістав з плаща флакон із кількома атієвими намистинами. — Натомість у нас є це. Байдуже, матиме ферухімік силу п’ятьох людей чи п’ятдесятьох. Якщо я знатиму, що він зробить наступної миті, я переможу його.

Вен кивнула.

Келсьє відкоркував пляшечку й витрусив на долоню одну кульку. Відтак узяв ще один флакон, цього разу зі звичним спиртовим розчином, і вкинув намистину туди.

— Візьми собі одну. Про всяк випадок.

— Але ж ми сьогодні тільки зустрічаємося з Маршем, — здивувалася Вен, беручи флакон із атієм.

— Сподіваюсь, так воно й буде, — відказав Келсьє. — Але може трапитися і таке, що зобов’язувачі його викрили і змусили написати того листа. Або схопили його вже пізніше і на тортурах дізналися місце зустрічі. Або просто простежать за ним. Марш перебуває у вкрай небезпечному становищі: вважай, він робить те саме, що й ти на балах, тільки замість дворян довкола нього зобов’язувачі й інквізитори.

Вен пройняв дрож.

— Гадаю, ти маєш рацію, — погодилася вона, ховаючи атієву намистину. — Знаєш, зі мною, мабуть, щось не так: я вже майже не думаю про те, як дорого коштує ця штука.

Келсьє відповів не відразу.

— А я свого часу ніяк не міг забути, як дорого вона коштує, — стиха промовив він.

— Я...

Дівчина затнулася, скинувши поглядом на його руки. Тепер Келсьє зазвичай носив сорочки з довгими рукавами й рукавички: через той поголос, що пішов про нього, показувати шрами прилюдно стало небезпечно. Однак Вен знала, що вони нікуди не поділися. Тисячі тонких білих подряпин, що перетиналися й накладалися одна на одну.

— Хай там як, — мовив Келсьє, — а ти маєш рацію щодо того щоденника. Я справді сподівався знайти там якусь згадку про Одинадцятий метал. Але про алломантію не згадано навіть у порівнянні з ферухімією. Ці дві сили багато в чому схожі, тож, здавалося, можна було б очікувати, що автору щоденника захочеться їх порівняти.

— Може, він боявся, що хтось сторонній прочитає його нотатки, і не хотів виявити своєї алломантичної сили?

Келсьє кивнув.

— Можливо. Але може бути й те, що він просто ще не «луснув». Хай що там сталося в Террісійських горах, воно перетворило його з героя на тирана. Можливо, ця подія і пробудила його силу. Гадаю, ми цього не дізнаємося, доки Сейз не закінчить перекладу.

— Йому вже небагато лишилося, еге ж?

— Так, кілька сторінок — сподіваюся, найцікавіших. Поки що я трохи розчарований прочитаним. Пан Всевладар навіть не розповів, що він збирався здійснити в тих горах! Він стверджує, що повинен зробити щось, щоб урятувати весь світ, але це може бути лише його пиха.

«Він мені з тексту не видався пихатим, — подумала дівчина. — Радше навпаки».

— Та дарма, — сказав Келсьє. — Знатимемо більше, коли Сейзед перекладе останню частину.

Надворі темніло, і Вен довелося підпалити олово, щоб мати змогу добре бачити. Вулицю за вікном знову стало видно, хоча вона й перетворилася на химерне переплетіння світла й тіні — наслідок посилення зору оловом. Вен знала, що довкола темно: логічне мислення підказувало їй це. Проте бачити вона могла. Не так, як при звичайному світлі, адже тепер усе було в приглушених тонах, та все ж могла.

Келсьє поглянув на кишеньковий годинник.

— Довго ще? — запитала Вен.

— Пів години, — відказав ватажок. — Це якщо Марш прийде вчасно — у чому я сумніваюся. Він, зрештою, мій брат.

Дівчина кивнула й улаштувалася так, щоб спертися на поламане підвіконня, поклавши на нього лікті. Хоч яка крихітна була та атієва намистина, яку дав їй Келсьє, але Вен почувала себе з нею спокійніше.

Думка про атій нагадала про дещо важливе. Дещо, над чим вона вже не раз міркувала.

— Ти так і не навчив мене дев’ятого металу! — обертаючись до Келсьє, сказала вона звинувачувальним тоном.

Той стенув плечима.

— Я ж казав тобі, що він не надто важливий.

— Усе одно я хочу знати. Що це за метал? Якийсь сплав атію, мабуть?

Келсьє похитав головою.

— Ні, останні два метали не відповідають тій самій закономірності, що й вісім основних. Дев’ятий метал — це золото.

— Золото? — здивувалася Вен. — Так просто? Я б уже давно сама спробувала його!

Келсьє гмикнув.

— Не впевнений, що тобі сподобалося б. Спалювати золото... не надто приємно.

Вен примружила очі, а тоді знову обернулася до вікна. «Що ж, подивимося», — подумала вона.

— Ти все одно збираєшся спробувати, чи не так? — усміхаючись, запитав Келсьє.

Вен не відповіла.

Ватажок зітхнув і дістав з кишені на поясі золотого скринця й невеличкий напилок.

— Тобі може стати в пригоді ось це, — він показав напилок. — Але якщо будеш сама собі добувати метали, підпали спочатку маленьку дрібку, щоб упевнитися, чи ці метали чисті, а сплави правильні.

— А якщо вони будуть неправильні? — запитала Вен.

— Ти це зрозумієш, — пообіцяв Келсьє, проводячи напилком по монеті. — Пригадуєш, як тобі боліла голова після надуживання п’ютеру?

— Ще б пак.

— Після неякісного металу буде ще гірше. Значно гірше. Якщо є змога, їх краще купляти — у кожному місті є кілька торговців, які постачають алломантам спорошковані метали. Ці торговці самі неабияк зацікавлені в тому, щоб забезпечити чистоту товару: роздратований з-імли-народжений, що страждає від головного болю, — це не той покупець, із яким хочеться мати справу.

Келсьє перестав пиляти й зібрав кілька золотих ошурків на клаптик тканини. Відтак узяв один ошурок на палець і проковтнув.

— Нормальний, — сказав він і простягнув їй. — Пробуй... тільки пам’ятай: спалювання дев’ятого металу — доволі дивний досвід.

Вен кивнула, ураз дещо стривожившись. «Ти ніколи не дізнаєшся, якщо не спробуєш», — подумала дівчина, кинула ошурки до рота й запила їх водою з фляжки.

Вона відчула в собі нове джерело сили — воно було незнайоме й відрізнялося від уже відомих їй дев’яти. Вен глянула на Келсьє, глибоко вдихнула й підпалила золото.

Раптом вона опинилась у двох місцях одночасно. Вона бачила одну себе й бачила другу себе.

Перша — незнайома жінка, що на неї перетворилася та дівчина, якою Вен була доти. Дівчина, яка колись була обережною і недовірливою, яка ніколи б не підпалила невідомий метал, поклавшись лише на слово одного чоловіка. Жінка стала нерозважливою: вона забула багато того, що дозволяло їй виживати так довго. Вона пила напої, які наливала не власноруч. Довіряла незнайомцям. Не стежила за тими, хто її оточував. Жінка досі була обережніша, ніж більшість людей, але втратила дуже багато.

Друга Вен була тим, що вона завжди потайки ненавиділа в собі. Дівча, худе, аж ребра світяться, самотнє, сповнене ворожості й недовіри. Вона не любила нікого, і ніхто не любив її. Вона постійно повторювала собі, що їй байдуже. Заради чого вона жила? Мусило бути щось варте того, щоб жити. Життя не могло бути таким жалюгідним, яким видавалося. А проте було. І не мало нічого хорошого.

Вен роздвоїлася. Вона стояла у двох місцях водночас, рухала обома тілами, була і дівчиною, і жінкою. Кожна невпевнено простягнула тремтливу руку й торкнулася обличчя одна одної.

Вен судомно вхопила ротом повітря — і враз усе зникло. Зненацька на неї наринула хвиля емоцій, її заполонило почуття нікчемності й збентеження. У кімнаті не було стільця, тож вона просто опустилася на підлогу, притулилася спиною до стіни й обхопила коліна руками.

Келсьє підійшов до неї, присів поруч і поклав руку їй на плече.

— Усе добре.

— Що то було? — прошепотіла вона.

— Золото й атій, як інші попаровані між собою метали, доповнюють одне одного. Атій дозволяє тобі зазирнути в найближче майбутнє. Золото працює схожим чином, але, на відміну від атію, показує минуле. Чи то пак дає змогу побачити іншу версію тебе, що існувала б, якби події в минулому обернулися інакше.

Вен пройняв дрож. Бути одночасно двома людьми й бачити двох себе виявилося вкрай неприємним і моторошним відчуттям. Тіло її досі трусилося, а голова, здавалось, працювала... не так, як треба.

На щастя, це поступово минало.

— Наступного разу нагадай, щоб я тебе слухалася, — сказала Вен. — Принаймні в тому, що стосується алломантії.

Келсьє хихотнув.

— Я намагався якомога довше не підпускати тебе до золота. Але ти однаково рано чи пізно спробувала б його. Нічого, це мине.

Вен кивнула.

— Уже... майже минуло. Але це був не просто витвір уяви, Келсьє. Вона — я — була справжня. Я могла торкнутися другої себе.

— Можливо, тобі так здавалося, — відказав ватажок. — Але її не було тут — принаймні я її не бачив. Це лише галюцинація.

— Але ж атієві образи — не просто галюцинації, — заперечила Вен. — Вони показують те, що людина справді зробить наступної миті.

— Твоя правда, — відказав Келсьє. — Щиро кажучи, я не знаю. Золото — дивний метал, Вен. Не думаю, що хто-небудь узагалі розуміє його. Мій учитель, Жеммель, стверджував, що золототінь — це та людина, яка ніколи не існувала, але могла б існувати. Людина, якою ти могла б стати, якби в певні моменти свого життя вчинила інакше. Жеммелю, щоправда, трохи бракувало клепки в голові, тому я не впевнений, чи можна вірити його словам.

Вен кивнула й подумала, що найближчим часом навряд чи дізнається ще щось про золото. Вона не мала наміру підпалювати його ще коли-небудь, хіба лише як виникне крайня потреба. Вона сиділа, відходячи від емоційного струсу. Келсьє підійшов до вікна й ураз пожвавився.

— Прийшов? — важко підводячись, запитала Вен.

Келсьє ствердно кивнув.

— Може, лишишся тут і трохи відпочинеш?

Вен похитала головою.

— Що ж, ходімо тоді, — сказав він, викладаючи на підвіконня кишеньковий годинник, напилок та інші металеві речі.

Вони не стали виходити через вікно, бо Келсьє не хотів привертати уваги, хоча ця частина Закрутів була безлюдна і Вен не бачила причини аж так перейматися безпекою. Вони спустилися хисткими сходами, вийшли з будівлі й мовчки перетнули вулицю.

Будинок, що його Марш обрав для зустрічі, був у навіть жалюгіднішому стані, ніж той, у якому вони чекали. Передніх дверей не було, тільки їхні рештки валялися серед уламків дощок на підлозі. Усередині пахло пилом і сажею. Вен здушено чхнула.

Чоловік, що стояв у глибині кімнати, різко обернувся на звук. — Келе?

— Так, це я, — відповів той. — І Вен.

Підійшовши ближче, вона побачила, що Марш мружиться, вдивляючись у темряву. Дивно було виразно бачити його, водночас знаючи, що для нього вони з Келсьє — лише темні обриси. Дальня стіна будинку обвалилася, і до приміщення вільно затікала імла, майже така сама густа, як і зовні.

— На тобі міністерські тату! — вигукнула Вен, придивившись до Марша.

— Звісно, — відказав той звично суворим тоном. — Я зробив їх ще до того, як приєднався до послушників. Інакше я не зміг би зіграти своєї ролі.

Татуювання були невеликі, адже він удавав зобов’язувача низького рангу. Темні лінії довкола очей повзучими блискавками тягнулися до скронь. Ще одна риска — грубша і яскраво-червона — бігла донизу. Цей візерунок Вен не могла сплутати із жодним іншим — такі тату мали зобов’язувачі, що належали до Кантону інквізиції. Марш не лише зумів пробратися до Міністерства, але й обрав його найнебезпечніший підрозділ.

— Але ж татуювання залишаться в тебе довіку, — сказала Вен. — Вони відразу впадають в око — тепер тебе всюди вважатимуть або зобов’язувачем, або ошуканцем.

— То була ціна за те, щоб проникнути до Міністерства, Вен, — тихо промовив Келсьє.

— Це не важливо, — додав Марш. — Моє життя й до цього не було надто приємне. Слухайте, чи не могли б ми поквапитися? Мені незабаром треба бути в іншому місці. У зобов’язувачів багато справ, тож я маю лише кілька хвилин вільного часу.

— Гаразд, — згодився Келсьє. — Отже, як я розумію, все пройшло добре?

— Так, — коротко відповів Марш. — Навіть занадто добре — здається, я мимоволі вирізнився серед інших. Я гадав, що мені буде складно через брак тої п’ятирічної підготовки, яку мала решта послушників. Тож я намагався відповідати на запитання якомога правильніше й виконувати обов’язки якомого старанніше. Проте виявилося, що я знаю про Міністерство більше, ніж деякі його члени, і значно краще підготовлений, ніж ті новачки. Прелани це помітили.

Келсьє гмикнув.

— Ти завжди прагнув перевершити очікування.

Марш тихо пирхнув.

— Хай там як, а мої знання — вкупі зі здібностями шукача — допомогли мені заробити хорошу репутацію. Я ще не впевнений, чи варто привертати таку велику увагу преланів. Та легенда, яку ми придумали, починає видаватися дещо ненадійною, коли тебе допитує інквізитор.

Вен насупила чоло.

— Ти сказав їм, що ти імлистий?

— Звісно, — відповів Марш. — Міністерство — й особливо Кантон інквізиції — постійно потребує дворян-шукачів. Того, що я спалюю бронзу, вже досить, щоб вони не ставили забагато запитань про моє походження. Вони радіють, що мають такого послушника, як я, нехай і старшого за решту.

— Крім того, — додав Келсьє, — Марш мусив розповісти, що він імлистий, щоб потрапити до найсекретніших міністерських підрозділів. Високопоставлені зобов’язувачі — здебільшого імлисті того чи того типу й зазвичай прихильно ставляться до таких, як самі.

— І недарма, — поквапливо промовив Марш. — Келе, Міністерство значно хитріше, ніж ми гадали.

— Що ти маєш на увазі?

— Вони вміло використовують своїх імлистих. Дуже вміло. По всьому місту розкидані їхні бази — «гамівні станції», як вони їх називають. У кожній перебуває по двоє міністерських гамівників, єдиний обов’язок яких — поширювати свій вплив довкола, притлумлюючи й пригнічуючи емоції кожного поблизу.

Келсьє стиха засичав крізь зуби.

— Скільки таких станцій?

— Десятки, — відказав Марш. — Вони зосереджені у кварталах скаа. У Міністерстві знають, що простолюд і без того зломлений духом, але хочуть забезпечити, щоб усе так і лишалося.

— Прокляття! — вилаявся Келсьє. — Мені завжди здавалося, що лютадельські скаа затурканіші, ніж решта. Не дивно, що нам так важко набирати солдатів. Їхні емоції постійно «гамують»!

Марш кивнув.

— І їхні гамівники вправні, Келе... дуже вправні. Навіть вправніші за Бриза. Вони не роблять нічого іншого — тільки безупинно «гамують», щодня. А оскільки вони не змушують тебе до якихось надзвичайних дій, лише утримують від крайніх емоційних станів, то зауважити їх украй важко. У складі кожної такої команди є димник, що приховує їх, і шукач, який вистежує алломантів, що проходять поруч. Ладен битися об заклад, саме звідти інквізитори дістають більшість наводок. Нашим людям зазвичай вистачає розсудливості, щоб не палити метали, коли неподалік зобов’язувач, а ось у бідняцьких кварталах вони стають менш обережними.

— Ти можеш нам роздобути список усіх тих станцій? — запитав Келсьє. — Нам треба знати, де сидять ті шукачі, Марше.

— Я спробую, — відказав той. — Я саме йду зараз до однієї такої станції. Щоб тримати їх у таємниці, персонал завжди змінюється вночі. Вище керівництво зацікавилося мною і дозволило відвідати кілька станцій, щоб ознайомитися з їхньою роботою. Побачимо, може, мені вдасться добути тобі їхній список.

Келсьє кивнув у темряві.

— Тільки... не роби нічого нерозумного з цією інформацією, гаразд? — попросив Марш. — Ми мусимо бути вкрай обережні, Келе. Міністерство тривалий час тримало ці станції в таємниці. Тепер, коли ми знаємо про них, у нас є перевага. Не змарнуй її.

— Не змарную, — пообіцяв Келсьє. — А як щодо інквізиторів? Ти дізнався щось про них?

Марш якусь хвилю мовчав.

— Вони... дивні створіння, Келе. Я не розумію. Схоже, вони володіють усіма алломантичними здібностями, тому можна припустити, що раніше вони були з-імли-народженими. Більше мені нічого не вдалося дізнатися про них... хіба те, що вони старіють.

— Справді? — зацікавився Келсьє. — Отже, вони не безсмертні?

— Ні, — відказав Марш. — Зобов’язувачі казали, що інквізитори час від часу змінюються. Вони живуть дуже-дуже довго, але зрештою таки помирають від старості. Нових набирають із дворян. Це люди, Келе, просто їх... якось змінили.

Ватажок кивнув.

— Якщо вони помирають від старості, отже, найпевніше, їх можна вбити і якимось іншим способом.

— Я теж так думаю, — погодився Марш. — Спробую, щось дізнатися, але не покладай на мене надто великих сподівань. Інквізитори мають небагато справ зі звичайними зобов’язувачами: між цими двома групами є політичне протистояння. На чолі церкви стоїть лорд-прелан, але інквізитори вважають, що верховодити мають вони.

— Цікаво, — протягнув Келсьє.

Вен здалося, що вона чує, як його мозок опрацьовує нову інформацію.

— Мені вже час іти, — сказав Марш. — Доведеться бігти, і все одно я, мабуть, запізнюся.

Келсьє кивнув, і Марш у своєму темному балахоні зобов’язувача рушив до виходу, пробираючись між купами битої цегли й дерев’яних уламків.

— Марше, — гукнув Келсьє, коли його брат був уже на порозі.

Той обернувся.

— Дякую тобі, — сказав ватажок. — Я можу лише уявляти, як це небезпечно.

— Я роблю це не заради тебе, Келе, — відповів Марш. — Але... я ціную твої слова. Коли дізнаюся щось нове, спробую дати тобі звістку.

— Будь обережний, — мовив Келсьє.

Марш зник у імлистій темряві. Ватажок кілька хвилин стояв посеред напівзруйнованої кімнати, дивлячись услід братові.

«Він не брехав, — подумала Вен. — Він справді хвилюється за Марша».

— Ходімо, — нарешті сказав Келсьє. — Тобі треба повернутися до маєтку Рену: дім Лекалів за кілька днів дає бал, і ти мусиш бути на ньому.

28

Іноді мої супутники кажуть, що я занадто хвилююся й сумніваюся. Утім, хоч я й не певен щодо себе як героя, та одну річ я ніколи не брав під сумнів — абсолютне благо нашої мети.

Безодня мусить бути знищена. Я бачив її і відчував. Назва, яку ми використовуємо, як мені видається, не відображає як слід її суті. Так, вона бездонна й неосяжна, але крім того, вона ще й жаска. Багато хто не усвідомлює, що вона розумна, але я кілька разів безпосередньо стикався з нею і щоразу відчував її думки.

Це сила, яка руйнує, призводить до божевілля й занепаду. Вона знищить наш світ не з ненависті до нього чи ворожості, а лише тому, що така її природа.

Бальна зала замку Лекалів мала вигляд внутрішньої частини піраміди. Танцювальний майданчик було облаштовано посеред зали на помості заввишки в половину людського зросту. На чотирьох подібних платформах, що оточували його, стояли обідні столики. У заглибинах поміж платформами, неначе в траншеях, снували слуги, що розносили аристократам наїдки.

Уздовж стін пірамідального приміщення чотирма ярусами бігли балкони-галереї, кожен ярус розміщувався дедалі ближче до верхівки піраміди й дедалі більше нависав над танцювальним майданчиком. Хоча головна зала була добре освітлена, але на галереях, затінених верхніми поверхами, панувала півсутінь. Такий проєкт будівлі був задуманий для того, щоб забезпечити якнайкращий вид на головну художню цінність замку — невеличкі вітражні вікна, що низками тяглися вздовж кожної галереї.

Хоча інші фортеці мали більші вітражі, але, як вихвалялися Лекалі, таких майстерно зроблених не було в нікого. Вен мусила визнати, що вітражні віконця справді справляли неабияке враження. За останні кілька місяців вона бачила їх уже так багато, що майже не звертала на них уваги. Утім, вікна замку Лекалів затьмарювали більшість із них. Кожен вітраж був химерним і вигадливим витвором із сяйнистих барв: на одному гарцювали дивоглядні тварини, на іншому вабили око далекі пейзажі, з портретів гордовито споглядали визначні дворяни.

Були там, звісно, й обов’язкові сюжети, присвячені Вознесінню. Тепер Вен легко впізнала їх і була здивована, побачивши зображення того, про що читала в щоденнику. Смарагдово-зелені пагорби. Круті гори, з вершин яких спускалися ледь помітні хвилясті лінії. Глибоке темне озеро. І... чорнота. Безодня. Руйнівний хаос.

«Він переміг її, — подумала вона. — Але... що ж то було?» Може, останні сторінки розкажуть щось про це.

Вен похитала головою і відійшла від ніші з чорним вікном. Дівчина походжала по другому ярусу в білосніжній сукні — колись вона, звичайна скаа, навіть уявити собі не могла такого вбрання. Невіддільною частиною її життя були попіл і сажа, тож Вен, мабуть, і не знала, що таке чиста, непоплямована білість. Через це плаття видавалося їй ще дивовижнішим. Вона сподівалася, що ніколи не втратить цього — спогадів про те, яким було її колишнє життя. Вони допомагали їй більше цінувати те, що в неї було тепер, — значно більше, ніж це цінували справжні дворяни.

Вен далі прогулювалася галереєю, видивляючись свою жертву. З підсвітлених зовні вікон струменіло іскристе світло, розкидаючи по підлозі барвисті плями. Більшість вітражів ховалася в неглибоких оглядових нішах-альковах, і попереду вздовж галереї темні ділянки чергувалися з різнокольоровими. Вен не зупинялася, щоб роздивитися ще якийсь вітраж: вона вже вдосталь намилувалася ними під час свого першого балу в замку Лекалів. Цього вечора в неї були важливіші справи.

Ту, кого шукала, вона побачила на східному боці галереї. Леді Клісс розмовляла в компанії дворян, тож Вен затрималася недалеко, удаючи, ніби розглядає вітражне вікно. Гурт леді Клісс невдовзі розійшовся: зазвичай ніхто не витримував її товариства протягом тривалого часу. Дама попрямувала галереєю у бік Вен.

Коли вона підійшла ближче, дівчина обернулася й удала, ніби приємно здивована.

— О, леді Клісс! Я цілий вечір вас не бачила!

Низенька дворянка охоче спинилася, вочевидь, зрадівши, що може попліткувати ще з кимось.

— Леді Валетто! — вигукнула вона, перевальцем підходячи до Вен. — Вас не було минулого тижня на балі в лорда Кейба! Сподіваюся, ваша хвороба не повернулася?

— Ні, — відказала Вен. — Просто той вечір я провела з дядечком.

— А-а, — протягнула Клісс, явно розчарована: повернення хвороби було б цікавішою пліткою. — Що ж, це добре.

— Я чула у вас є якісь новини про леді Трен-Педрі Делуз, — обережно почала Вен. — Я й сама нещодавно дізналася дещо цікаве.

Вона промовисто глянула на Клісс, натякаючи, що готова обмінятися чутками.

— Авжеж, авжеж! — радісно підхопила пліткарка. — Я чула, що Трен-Педрі анітрохи не зацікавлена в союзі з домом Еймів, хоча її батько прагне чимшвидше влаштувати весілля. Але ж ви знаєте, які вони, ті Ейми-молодші. Принаймні Федрен — йолоп із йолопів.

Дівчина подумки закотила очі. Клісс теревенила далі, не помічаючи, що Вен теж хоче щось розповісти. «Тонко натякати цій жінці — однаково, що намагатися продати плантаційниці парфуми для купелі».

— Як цікаво! — урвала вона свою розмовницю. — Можливо, Трен-Педрі вагається через зв’язки дому Еймів із Гастінгами?

Клісс злегка розтулила рота, а тоді її очі вп’ялись у Вен.

— Чого б це?

— Ну, всім же відомо, що планують робити Гастінги.

— А що всім відомо? — запитала Клісс.

Вен удала, ніби збентежилася.

— Ой. Можливо, про це ще ніхто не знає. Будь ласка, леді Клісс, забудьте, що я вам казала.

— Забути? Авжеж, я вже забула. Але ж розповідайте далі. Що ви мали на увазі?

— Мені не слід було цього казати, — пробурмотіла Вен. — Я просто почула, як мій дядько говорив про дещо.

— Ваш дядько? — ще більше зацікавилася Клісс. — Що він казав? Ви ж знаєте, що можете мені довіряти.

— Ну... — протягнула Вен. — Він казав, що дім Гастінгів переправляє більшість майна до своїх плантацій у Південній домінії. Дядечко був із того неабияк щасливий, адже Гастінги вийшли з деяких своїх контрактів і він сподівається їх перехопити.

— Переправляють майно... — повторила Клісс. — Але навіщо їм це робити? Хіба що вони планують покинути столицю...

— Навряд чи їх можна звинувачувати за це, — стиха промовила Вен. — Хто захоче ризикувати після того, що сталося з Текіелями?

— Справді, хто... — відповіла Клісс.

Вона аж трусилася від нетерплячки поділитися з кимось цією новиною.

— Але це, певно, лише чутки, — сказала Вен. — Мабуть, вам не слід нікому про це розповідати.

— Авжеж, авжеж, — пообіцяла Клісс. — Е-е... прошу пробачити. Мені треба освіжитися.

— Звісно, — відказала Вен, проводжаючи поглядом даму, яка вже мчала до сходів.

Вона всміхнулася. Гастінги не готувалися до від’їзду: це була одна з наймогутніших родин у місті, і навряд чи вони б утікали зі столиці. Однак Доксон саме зараз сидів у столярні й виготовляв фальшиві документи, які, опинившись у правильному місці, підтверджуватимуть те, що сказала Вен.

Якщо все піде як слід, то невдовзі весь Лютадель чекатиме на від’їзд Гастінгів. Їхні союзники зважатимуть на це й, можливо, самі почнуть покидати місто. Покупці зброї шукатимуть інших постачальників, побоюючись, що Гастінги не зможуть виконати угоди, коли поїдуть. А коли вони нікуди не поїдуть, то видаватимуться нерішучими. Союзники підуть від них, доходи скоротяться, і вони цілком можуть стати наступним домом, який зазнає краху.

Однак дім Гастінгів повалити було чи не найлегше. Вони мали славу неабияких крутихвостів, тому люди легко повірять у їхні наміри потайки втекти. До того ж Гастінги були торговельним домом, а отже, значною мірою залежали від контрактів. Дім із таким очевидним головним джерелом доходів має очевидні вразливі місця. Протягом останніх кількох десятиліть лорд Гастінг докладав великих зусиль, щоб збільшити вплив своєї родини, і через це вичерпав її ресурси практично до межі.

Інші Великі доми видавалися значно стійкішими. Вен зітхнула, обернулася й рушила галереєю, споглядаючи на величезний годинник, розміщений між галереями на протилежній стіні зали.

Венчери не впадуть так просто. Їхній дім лишався сильним завдяки своїм статкам: хоч вони теж торгували, однак не залежали від контрактів так, як інші доми. Венчери були такі багаті й такі могутні, що навіть торговельна катастрофа заледве чи похитнула б їх.

У певному розумінні це було добре — принаймні для Вен. Цей дім не мав очевидних вразливих місць, тож ватажани, можливо, будуть не надто розчаровані, якщо їй не вдасться знайти способу, як його зруйнувати. Урешті-решт, їм не конче було знищувати Венчерів: це просто полегшило б їм завдання.

У будь-якому разі, Вен мала на меті подбати, щоб Венчерів не спіткала така сама доля, як Текіелів. Втративши репутацію і фінансову стабільність, вони спробували вибратися з Лютаделя — і цей вияв слабкості призвів до остаточної загибелі. Деяких членів родини повбивали ще до втечі, решту знайшли в обгорілих каналових човнах, що буцімто зазнали нападу бандитів. Проте Вен не була відома жодна злодійська ватага, що наважилася б напасти на стількох дворян і перебити їх.

Келсьє досі не з’ясував, котрий із домів стояв за цим убивством, але лютадельському дворянству, схоже, було байдуже. Текіелі занепали й не змогли цьому запобігти, а для аристократії немає нічого ганебнішого, ніж Великий дім, який не може дати собі ради. Келсьє мав рацію: хоча дворяни й далі ввічливо віталися на балах, але були готові з радістю вгородити одне одному кинджал у груди, якщо це відповідало їхнім інтересам.

«Схоже на злодійські ватаги, — подумала Вен. — Дворяни насправді не дуже-то й відрізняються від людей, серед яких я зростала».

Аристократи були навіть підступніші, за робленою поштивістю ховаючи змови, убивства і — що найважливіше — діяльність з-імли-народжених. Не випадково на всіх балах, які вона відвідувала останнім часом, можна було побачити велику кількість сторожі — як в обладунках, так і без. Світські заходи стали ще й способом застерегти ворогів і показати свою силу.

«Еленд у безпеці, — подумки сказала собі Вен. — Хоч він і поганої думки про своїх рідних, але ті добре попрацювали, щоб утриматися на вершині лютадельської ієрархії. Він — спадкоємець дому, тож його захистять від убивць».

На жаль, ці запевнення звучали не надто переконливо. Їй було відомо, що Шан Еларіель щось замислила. Дому Венчерів, може, й нічого не загрожувало, а ось Елендові... Еленд часом бував трохи відірваним від реальності. Якщо Шан заподіє щось особисто йому, хтозна, чи стане це серйозним ударом для дому Венчерів... Але для Вен — точно стане.

— Леді Валетто Рену, — пролунав голос. — Мені видається, що ви спізнилися.

Вен обернулася й побачила Еленда, що стояв ліворуч у алькові, зручно спершись на стіну. Вона всміхнулася, глянула на годинник і виявила, що справді прийшла на кілька хвилин пізніше, ніж обіцяла.

— Схоже, я набралася поганих звичок від деяких моїх знайомих, — сказала вона, заходячи до алькова.

— Але ж я не сказав, що це погано, — з усмішкою зауважив дворянин. — Ба більше, як на мене, кожна придворна дама має бути трішки непунктуальною. Чоловікові не зашкодить почекати на жінку, нехай навіть лише з її примхи, — принаймні так завжди казала мені мати.

— Схоже, вона була мудрою жінкою, — мовила Вен.

Альков був невеличкий — місця ледь-ледь вистачало на двох. Вона стояла лицем до лиця з Елендом так близько, що носки їхнього взуття майже торкалися. Ліворуч над нею нависав верхній ярус галереї, а праворуч був прегарний вітраж блідо-бузкового кольору.

— Щодо цього я не маю певності, — відказав Еленд. — Вона ж вийшла за мого батька.

— І таким чином доєдналася до наймогутнішого дому Останньої імперії. Навряд чи можна знайти собі вигіднішу партію. Хоча, гадаю, можна ще спробувати вийти за Пана Всевладаря, але, наскільки мені відомо, наразі він не шукає собі дружини.

— А шкода, — мовив Еленд. — Може, він не був би таким занудою, якби в його житті з’явилася жінка.

— Залежить від того, яка жінка, — Вен скосувала очима на гуртик дворян, що проходили повз. — Схоже, це не найкраще місце, щоб усамітнитися. Люди кидають на нас підозріливі погляди.

— Але ж ти сама зайшла сюди до мене, — зауважив Еленд.

— Ну так, але я не подумала, що через це люди почнуть пліткувати про нас.

— Нехай пліткують, — дворянин випростався.

— Бо це розлютить твого батечка?

Еленд похитав головою.

— Тепер мені на це байдуже, Валетто.

Він ступив крок уперед, наблизившись упритул до неї. Вен відчула його дихання. Якусь хвилю він лише стояв так, а тоді промовив:

— Мабуть, я зараз тебе поцілую.

Вен злегка затремтіла.

— Не думаю, що тобі варто це робити, Еленде.

— Чому ні?

— Як багато ти знаєш про мене?

— Менше, ніж хотілося б, — визнав він.

— І менше, ніж ти мав би знати, — сказала Вен, дивлячись йому просто у вічі.

— То розкажи мені, — попросив він.

— Не можу. Поки що не можу.

Еленд якусь хвилю дивився на неї, а тоді ледь кивнув головою і відступив. Відтак вийшов з алькова на галерею.

— То що, може, тоді прогуляємося?

— Так, звісно, — полегшено, але й трохи розчаровано погодилася Вен.

— Це навіть краще, — промовив Еленд. — У тій ніші так темно, що просто неможливо читати.

— Навіть не смій, — пригрозила йому Вен, теж виступаючи на галерею і зиркаючи на книжку в його кишені. — Читай у товаристві когось іншого, але не в моєму.

— Але ж так почалося наше знайомство!

— І так воно може закінчитися, — сказала Вен, беручи його попід руку.

Еленд усміхнувся. Окрім них, галереєю прогулювалися й інші дворяни та дворянки, а внизу під тиху музику повільно кружляли пари.

«Усе тут видається таким спокійним і мирним. А лише кілька днів тому більшість із цих людей ліниво спостерігали, як відрубують голови жінкам і дітям».

Вен ішла попідруч із Елендом, відчуваючи тепло його тіла. Келсьє казав, що всміхається так багато, бо прагне взяти від світу всю радість, яку лише можна, і тішитися тими хвилинами щастя, які в Останній імперії трапляються так рідко. Тепер, поруч із Елендом, Вен подумала, що починає розуміти ватажка.

— Валетто... — почав Еленд.

— Що?

— Я хочу, щоб ти покинула Лютадель.

— Що?!

Він обернувся й поглянув на неї.

— Я багато про це думав. Ти, можливо, ще не усвідомлюєш цього, але в місті стає небезпечно. Дуже небезпечно.

— Я знаю.

— Тоді ти мала б розуміти, що просто зараз малому дому без союзників не місце в Центральній домінії, — сказав Еленд. — Твій дядько — молодець, що наважився прибути сюди і спробувати тут освоїтися, але він вибрав невдалий час. Я... я думаю, невдовзі все вийде з-під контролю. І тоді я не зможу бути певний у твоїй безпеці.

— Мій дядько знає, що робить, Еленде.

— Це інакше, Валетто, — мовив юнак. — Гинуть цілі дворянські доми. Родину Текіелів убили не бандити, а дім Гастінгів. І це не остання смерть, яку ми побачимо, перш ніж усе це скінчиться.

Вен знову подумала про Шан.

— А ти... тобі ж нічого не загрожує, правда? Дім Венчерів — не такий, як інші. Він міцний.

Еленд похитав головою.

— Навпаки, ми навіть вразливіші за решту, Валетто.

— Але ж ваші статки такі великі, — заперечила Вен. — Ви не залежите від торгових контрактів.

— Про наші контракти не завжди відомо, — тихо відказав Еленд, — але їх чимало, Валетто. Ми вдаємо, ніби маємо більше, ніж насправді, а інші нам вірять. Але з цим податком на замок... бачиш-но, нам вдається зберігати свій вплив у Лютаделі лише завдяки таємному джерелу доходів.

Вен насупилася, а Еленд нахилився ближче до неї і стишив голос мало не до шепоту.

— Моя родина добуває атій для Пана Всевладаря, Валетто, — мовив він. — Звідси все наше багатство. Певним чином наше становище цілковито залежить від примхи імператора. Він не хоче заморочуватися видобутком сам, але страшенно непокоїться, якщо чергова партія атію запізнюється.

«Довідайся більше! — закричав внутрішній голос. — Це їхня таємниця, це те, що потрібно Келсьє».

— Ох, Еленде, — прошепотіла Вен. — Ти не мав би мені цього казати.

— Чому ні? — здивувався він. — Я тобі довіряю. Слухай, справи вкрай небезпечні, і ти повинна це зрозуміти. Останнім часом з’явилися певні проблеми з постачанням атію. Відтоді як... бачиш-но, кілька років тому дещо сталося. Відтоді все змінилося. Батько не може забезпечити норми видобутку, і коли це востаннє сталося...

— Що?

— Скажімо так, — Еленд видавався стурбованим. — Невдовзі для Венчерів можуть настати скрутні часи. Пан Всевладар залежить від атію, Валетто: завдяки йому він тримає дворян під контролем. Дім без атію не може захистити себе від нападу з-імли-народженого. Маючи великий запас, Пан Всевладар контролює ринок і завдяки цьому непомірно багатіє. Він створює дефіцит атію, а потім продає його втридорога і з цього фінансує свої армії. Якби ти знала трохи більше про алломантію та її вплив на економіку, то це для тебе було б зрозуміліше.

«О, не турбуйся про мене. Я розумію більше, ніж ти гадаєш. А тепер я ще й знаю куди більше, ніж мала б».

На Елендовому обличчі зненацька з’явилася люб’язна усмішка, якою він привітав зобов’язувача, що пройшов повз. Той поглянув на них пильними очима з-посеред павутини татуювань.

Коли зобов’язувач був далеко, Еленд знову обернувся до неї.

— Я хочу, щоб ти поїхала звідси, — повторив він. — Усім відомо, що я виявляю тобі увагу. Сподіваюся, вони подумають, що це для того, щоб допекти батькові, але тебе все одно можуть спробувати використати. Великі доми без вагань знищать усю твою родину, щоб дістатися до мене й мого батька. Тобі треба виїхати.

— Я... подумаю про це, — пообіцяла Вен.

— Часу на роздуми майже немає, — остеріг її Еленд. — Я хочу, щоб ти покинула Лютадель, перш ніж тебе втягне в те, що тут діється.

«Мене вже втягнуло, і то значно сильніше, ніж ти гадаєш».

— Я сказала, що подумаю, — відповіла вона. — Слухай, Еленде, по-моєму, тобі слід більше непокоїтися за себе. Я гадаю, Шан Еларіель збирається якимось чином завдати тобі удару.

— Шан? — здивувався Еленд. — Та ні, вона нікого не скривдить.

— Мені здається, ти помиляєшся щодо неї, Еленде. Будь обережнішим.

Він розсміявся.

— Ви лише погляньте на нас: намагаємося переконати одне одного в тому, яка страшна небезпека нам загрожує, і обоє вперто відмовляємося вірити одне одному.

Вен мусила визнати, що він має рацію, і всміхнулася.

Еленд зітхнув.

— То ти мене не послухаєшся, так? Що я можу зробити, щоб змусити тебе покинути місто?

— Наразі — нічого, — відказала вона. — Слухай-но, Еленде, хіба ми не можемо просто насолоджуватися товариством одне одного? Якщо справи йтимуть так і далі, нам, можливо, ще не скоро випаде така нагода.

Він замислився над її словами, а тоді зрештою кивнув. Помітно було, що його тривога нікуди не поділася, але він нічого більше не сказав, лише знову подав їй руку, і вони рушили далі. Якийсь час вони йшли мовчки, аж доки дещо не привернуло уваги Вен. Вона відпустила Елендів лікоть і натомість узяла його долоню.

Дворянин збентежено глянув на неї, коли дівчина постукала пальцем по його персню.

— Справжній метал, — сказала вона, дещо здивована, адже, зважаючи на те, що їй розповідали, очікувала іншого.

Еленд ствердно кивнув.

— Щире золото.

— А ти не боїшся?..

— Алломантів? — він стенув плечима. — Не знаю. Мені з ними ніколи не доводилося мати справи. А ви на плантаціях хіба не носите нічого металевого?

Вен похитала головою і показала на затискач у волоссі.

— Пофарбоване дерево, — сказала вона.

Еленд кивнув.

— Розумно, — погодився він. — Але, бачиш-но, що довше ти житимеш у Лютаделі, то дедалі більше переконуватимешся в тому, що ми майже нічого не робимо тут, спираючись на розум. Пан Всевладар надіває металеві персні — і дворянство йде за його прикладом. Деякі мислителі гадають, що це частина його задуму. Мовляв, він носить металеві прикраси, бо знає, що вельможі наслідуватимуть його, і таким чином інквізитори матимуть над ними владу.

— Ти з ними згоден? — запитала Вен, знову беручи його попід руку. — 3 мислителями, я маю на увазі.

Еленд похитав головою.

— Ні, — відказав він стишеним голосом. — Пан Всевладар... він просто пихатий. Я читав про воїнів, які колись ішли в битву без обладунків, начебто щоб довести свою хоробрість і силу. Те саме й тут, мені здається, — щоправда, не так відверто. Він носить металеві прикраси, щоб похизуватися своєю могутністю, показати, що нічого не боїться і що ми нічого не можемо йому заподіяти.

«Що ж, — подумала Вен, — він наважився назвати Пана Всевладаря пихатим. Можливо, вдасться добутися від нього й більшого».

Еленд подивився на годинник.

— Боюся, сьогодні я не зможу провести весь вечір із тобою, Валетто.

— Розумію, — відказала Вен. — Тобі треба зустрітися з друзями.

Вона скинула на нього поглядом, щоб оцінити, як він відреагує на її слова.

Еленд, схоже, не надто здивувався — лише трохи звів брови, глянувши на неї.

— Справді, мені треба з ними зустрітися. А ти спостережлива.

— Тут не потрібно якоїсь особливої спостережливості, — відказала Вен. — Щоразу, коли бал відбувається в замку Гастінгів, Венчерів, Лекалів або Еларіелів, ти тікаєш із тими самими людьми.

— Це мої товариші по чарці, — з усмішкою мовив Еленд. — Дещо незвичне товариство, зважаючи на нинішній політичний клімат, але корисне тим, що дратує мого батька.

— А що ви робите на своїх зустрічах? — запитала Вен.

— Філософствуємо переважно, — відказав Еленд. — Це доволі занудні розмови — що, мабуть, не здивує нікого, хто знайомий бодай з кимось із нашої компанії. Ми говоримо про владу, політику... про Пана Всевладаря.

— І що ж ви про нього говорите?

— Бачиш-но, нам не дуже подобається те, як він керує Останньою імперією.

— То ви таки хочете його скинути! — стиха вигукнула Вен.

Еленд здивовано глянув на неї.

— Скинути його? Звідки в тебе така думка, Валетто? Він — Пан Всевладар, Бог і наш імператор. І ми нічого з цим не можемо вдіяти, — він відвів погляд, коли вони рушили далі. — Ні, мої друзі та я, ми лише... нам лише хотілося б, щоб Остання імперія була трохи іншою. Поки що ми не можемо нічого змінити, але одного дня ми займемо становище, яке дасть змогу впливати на Пана Всевладаря... звісно, якщо переживемо наступний рік чи скільки там.

— А що б ви змінили?

— Ну, взяти хоча б ту страту кілька днів тому, — відказав Еленд. — Я не бачу, яка від неї може бути користь. Скаа збунтувалися. Міністерство у відповідь стратило кількасот випадкових людей. Що вони досягнуть цим? Лише дужче розлютять простолюд, і наступне постання буде ще більше. Що тоді? Пан Всевладар накаже стяти голови ще більшій кількості людей? Як довго це триватиме? Доки не лишиться, кого страчувати?

Вен замислилась і якийсь час ішла мовчки.

— А як вчинив би ти, Еленде Венчере? — урешті запитала вона. — Якби був при владі.

— Не знаю, — чесно зізнався Еленд. — Я прочитав багато книжок — зокрема й деякі, яких не мав би читати, — але простих відповідей не знайшов. Одначе я цілковито певен, що страти нічого не вирішать. Пан Всевладар уже бозна-відколи сидить на престолі — здавалося б, він мав би вигадати щось краще. Але ми поговоримо про це якось іншим разом.

Він спинився й обернувся до неї.

— Уже час? — запитала Вен.

Еленд кивнув.

— Я пообіцяв, що зустрінуся з ними, і вони розраховують на мене. Мабуть, слід було сказати їм, що я приєднаюся пізніше...

Вен похитала головою.

— Іди до друзів. Зі мною все буде гаразд. У будь-якому разі, мені ще треба з деким поговорити.

їй справді треба було ще попрацювати. Бриз і Доксон не одну годину витратили, щоб ретельно підготувати всі ті фальшиві плітки, які Вен мала поширити, і після балу чекатимуть у столярні на її звіт.

Еленд усміхнувся.

— Може, мені взагалі не варто за тебе турбуватися. Хтозна... зважаючи на те, як спритно ти маневруєш при дворі, можливо, дім Рену невдовзі стане найвпливовішим у Лютаделі, а я перетворюся на звичайного жебрака.

Вен усміхнулася, і молодий дворянин, підморгнувши, уклонився їй, а тоді рушив до сходів. Дівчина неквапно підійшла до балюстради й поглянула на людей, що танцювали й вечеряли внизу.

«Отже, він не революціонер, — подумала Вен. — Келсьє знову мав рацію. Цікаво, йому самому це ще не набридло?»

А втім, вона не почувалася розчарованою. Не всім же бути такими божевільними, щоб намірятися скинути свого бога-імператора. Уже лише те, що Еленд прагнув мислити самостійно, вирізняло його з-поміж решти. Він був хороший чоловік, який заслуговував на жінку, гідну його довіри.

На жаль, йому трапилася Вен.

«Отже, дім Венчерів потай добуває Панові Всевладарю атій, — подумала вона. — Мабуть, саме вони управляють Гатсінськими проваллями».

Таке становище було вкрай ненадійне: доходи їхнього дому безпосередньо залежали від того, чи лишиться задоволеним Пан Всевладар. Еленд гадав, що поводиться обережно, але Вен непокоїлася за нього. Він не сприймав Шан Еларіель як серйозну загрозу — цього Вен була певна. Вона обернулася, рушила до сходів і рішуче спустилася до зали.

Відшукати Шан було неважко: за її столиком завжди сидів чималий почет придворних дам, якими вона орудувала, мовби лорд-поміщик своїми скаа. Вен завагалася. Вона ще ніколи першою не підходила до Шан. Але хтось мав захистити Еленда: сам він, вочевидь, був надто нерозважливий для цього.

Вен рушила вперед. Коли вона підійшла ближче, слуга-террісієць зміряв її поглядом. Він був геть не схожий на Сейзеда, у нього... був інший дух. Обличчя його було позбавлене емоцій, немовби витесане з каменю. Кілька дворянок несхвально зиркнули на Вен, але більшість — серед них і Шан — не звертали на неї уваги.

Дівчина ніяково стала перед їхнім столиком, чекаючи на перерву в розмові, але дами не вгавали. Урешті-решт вона підступила до Шан.

— Леді Еларіель? — промовила вона.

Шан обернулася й скинула на неї крижаним поглядом.

— Я не посилала по тебе, селючко.

— Так, але я виявила кілька книжок, які ви...

— Я більше не потребую твоїх послуг, — урвала її Шан, відвертаючись. — Я сама дам раду Елендові Венчеру. А тепер будь така ласкава забратися звідси й не турбувати мене.

Вен лишилася стояти на місці, приголомшена.

— Але ж ваш план...

— Я ж сказала: ти мені більше не потрібна. Гадаєш, я раніше була з тобою різкою, дівчино? Досі ти знала мене з доброго боку. Спробуй лишень роздратувати мене тепер.

Вен мимоволі зіщулилася під нищівним поглядом дворянки. Здавалося, жінку виповнює... відраза. Ба навіть злість. Чи, може, ревнощі?

«Вона здогадалася, — подумала дівчина. — Нарешті вона таки збагнула, що я не граю з Елендом. Вона знає, що він мені небайдужий, і не довірить своїх таємниць».

Вен відійшла від столу. Очевидно, доведеться шукати якогось іншого способу, щоб дізнатися плани Шан.

Усупереч власним словам, Еленд Венчер не вважав себе грубим і невихованим. Він був... філософом слова. Йому подобалося обертати розмову в інший бік і спостерігати за реакцією бесідників. Подібно до великих мислителів минулого, він виходив за межі й експериментував із нестандартними методами.

«Певна річ, — міркував він, тримаючи перед очима келишок із бренді й задумливо роздивляючись його, — більшість тих давніх мислителів урешті-решт стратили за зраду». Не найкращий взірець для наслідування.

Вечірня бесіда з однодумцями вже закінчилася, й Еленд із кількома приятелями сидів у салоні для чоловіків, невеличкій кімнаті, що прилягала до бальної зали замку Лекалів. Опоряджена в насичено-зелених тонах, зі зручними фотелями, вона була б чудовим місцем для читання, якби Еленд мав трохи кращий настрій. Навпроти нього, задоволено попихкуючи люлькою, сидів Жастес. Приємно було бачити Лекаля-молодшого таким спокійним. Останні кілька тижнів були для нього важкими.

«Війна домів, — подумав Еленд. — Як невчасно! Ну чому саме тепер? Усе йшло так добре».

За кілька хвилин із повним келихом повернувся Телден.

— Тобі відомо, — запитав Жастес, тицьнувши люлькою в приятеля, — що будь-хто зі слуг міг принести тобі випити?

— Мені захотілося розім’яти ноги, — відказав Телден, сідаючи в третій фотель.

— А дорогою назад пофліртувати зі щонайменше трьома дівчатами, — докинув Жастес. — Я рахував.

Телден усміхнувся, відсьорбнувши зі свого келиха. Цей дебелий чолов’яга завжди сидів, зручно розкинувшись у невимушеній позі. У будь-якій ситуації він мав розслаблений і задоволений вигляд, а його вишукані костюми й модна зачіска викликали заздрість.

«Може, й мені слід трохи більше уваги звертати на такі речі? — подумав Еленд. — Валетта терпить мою кучму, але, мабуть, їй сподобалося б більше, якби я підстригся й зачесався як слід».

Еленд раз у раз збирався навідатися до перукаря та кравця, але його увагу завжди забирало щось інше. Він то занурювався у вивчення якоїсь теми, то зачитувався книжкою, а потім виявлялося, що він не встигає на призначений час. Укотре.

— Еленд сьогодні щось не надто говіркий, — зауважив Телден.

У тьмяно освітленому салоні сиділи й інші чоловічі компанії, але фотелі були розставлені на достатній віддалі, щоб можна було розмовляти без остороги.

— Він такий віднедавна, — відказав Жастес.

— А-а, ну так, — мовив Телден, ледь насупивши чоло.

Еленд знав друзів достатньо добре, щоб зрозуміти, куди вони хилять.

— Слухайте, ну навіщо оце ходити коло та навколо? Якщо маєте, що сказати, чому не сказати це навпрямець?

— Це зветься тактовністю, мій друже, — відказав Жастес. — Ми, зрештою, дворяни, якщо ти раптом цього не помітив.

Еленд закотив очі.

— Гаразд, я скажу, — мовив Жастес, запускаючи п’ятірню у волосся. Ця нервова звичка, як гадав Еленд, посприяла тому, що молодий чоловік дедалі більше лисів. — Ти проводиш багато часу з цією Рену, Еленде.

— Це просто пояснити, — відказав дворянин. — Бачиш-но, так сталося, що вона мені подобається.

— Це недобре, Еленде, — хитнув головою Телден. — Недобре.

— Чому? Ти сам начебто із задоволенням ігноруєш класову нерівність, Телдене. Я бачив, як ти залицяєшся до половини служниць у цій кімнаті.

— Я не спадкоємець свого дому, — нагадав Телден.

— До того ж, — додав Жастес, — усі ці служниці — благонадійні. Їх наймала моя родина, ми знаємо все про їхні доми й походження, знаємо, що вони нам вірні.

Еленд насупився.

— На що ти натякаєш?

— Із цією дівчиною щось не так, Еленде, — сказав Жастес, що знову став звично нервовим, забувши про люльку, яку залишив у підставці на столі.

Телден кивнув.

— Вона надто швидко зблизилася з тобою, Еленде. Їй щось потрібно.

— Наприклад? — дратівливо запитав дворянин.

— Еленде, Еленде, — протягнув Жастес. — Ти не можеш уникнути політичних ігор, просто заявивши, що не бажаєш грати. Придворні інтриги самі знайдуть тебе. Рену переїздить до столиці саме тоді, коли напруга між домами починає зростати, і привозить із собою нікому не відому юну родичку, яка відразу ж починає зваблювати найвпливовішого неодруженого дворянина в Лютаделі. Тобі це не видається дивним?

— Взагалі-то, — зауважив Еленд, — я підійшов до неї перший — лише тому, що вона зайняла моє місце для читання.

— Але визнай: те, як вона швидко вчепилася за тебе, — украй підозріло, — сказав Телден. — Якщо ти збираєшся крутити романи, Еленде, то затям собі: можна бавитися з жінками, але не підпускай їх занадто близько до себе. Бо саме тоді й починаються клопоти з ними.

Еленд похитав головою.

— Валетта інакша.

Його товариші перезирнулися, а тоді Телден стенув плечима й зосередив увагу на своєму келишку. Жастес натомість зітхнув, а відтак устав і потягнувся.

— Мені вже, мабуть, час іти.

— Може, ще хоча б по одній? — запропонував Телден.

Жастес знову запустив пальці у волосся.

— Ти ж знаєш моїх батьків. Якщо я не вийду й не попрощаюся бодай із кількома гостями, мене пилятимуть не один тиждень.

Він побажав їм на добраніч і подався до головної зали. Телден посьорбував зі свого келишка, споглядаючи на Еленда.

— Я думаю не про неї, — роздратовано сказав той.

— А про що тоді?

— Про нашу сьогоднішню зустріч. Я не певен, що мені сподобалося, як вона пройшла.

— Овва! — вигукнув товариш, змахнувши рукою. — Ти перетворюєшся на такого самого зануду, як Жастес. Що сталося з тим хлопчиною, який приходив на ці зустрічі, щоб розслабитися й приємно провести час із друзями?

— Цей хлопчина неабияк стурбований, — відказав Еленд. — Деякі з його друзів можуть опинитися на чолі своїх домів раніше, ніж очікувалося, і він боїться, що жоден із нас до цього не готовий.

Телден пирхнув.

— Не драматизуй так, — мовив він, усміхаючись і підморгуючи служниці, яка підійшла, щоб забрати порожні келихи. — У мене таке відчуття, що це все швидко вщухне. За кілька місяців ми озирнемося й будемо дивуватися, через що був увесь цей переполох.

«Кейл Текіель уже не озирнеться», — подумав Еленд.

Розмова згасла, і зрештою Телден пішов. Еленд посидів ще трохи, розгорнув «Диктат суспільства», маючи намір почитати, але ніяк не міг зосередитися. Він обертав келих у пальцях, але майже не пив.

«Цікаво, чи Валетта вже пішла?» Він намагався знайти її після зустрічі з друзями, але вона, очевидно, мала якесь своє приватне спілкування.

«Ця дівчина, — ліниво думав він, — надто вже цікавиться придворними інтригами. Аби тільки їй це не зашкодило». Можливо, він просто заздрив: Валетта перебувала при дворі лише кілька місяців, а вже орієнтувалася краще за нього. Вона була така безстрашна, така смілива, така... цікава. Вона не вписувалася в жодні придворні стандарти, до яких він звик.

«А що як Жастес має рацію? — замислився Еленд. — Валетта справді відрізняється від інших жінок, та й сама вона натякала, що я багато чого про неї не знаю».

Він відмахнувся від цієї думки. Авжеж, Валетта була інакша, але водночас і простодушна. Палка, сповнена зачудування й захвату.

Еленд тривожився за неї: вона, очевидно, ще не знала, яким небезпечним може бути Лютадель. Політичні ігри в цьому місті аж ніяк не обмежувалися балами та дрібними інтригами. Що як хтось вирішить послати з-імли-народженого, щоб розібратися з нею та її дядьком? Рену не мав міцних зв’язків, і при дворі ніхто навіть оком не моргне на звістку про кілька вбивств у Феллісі. Чи вжив Валеттин дядько належних заходів безпеки? Чи він узагалі переймається загрозою від алломантів?

Еленд зітхнув. Треба переконати Валетту покинути місто. Іншої ради нема.

Поки карета їхала до замку Венчерів, Еленд зрозумів, що випив забагато. Він піднявся сходами й рушив до своїх покоїв, думаючи лише про ліжко й подушку.

Дорогою потрібно було минути батьків кабінет. Двері були прочинені, і, попри пізню годину, звідти лилося світло. Еленд хотів тишком прокрастися вкритою килимом підлогою, але це йому, як завжди, не вдалося.

— Еленде? — долинув із кабінету батьків голос. — Зайди-но сюди.

Юнак тихо зітхнув. Мало що могло пройти повз увагу лорда Страффа Венчера. Він був олов’яноокий і мав відчуття такі гострі, що, либонь, чув, як Елендова карета під’їхала до замку. «Якщо не поговорити з ним зараз, він посилатиме до мене своїх слуг, які докучатимуть мені, доки я зрештою не прийду до нього».

Він обернувся і зайшов до кабінету. Батько сидів у фотелі й упівголоса розмовляв про щось із Тенсуном, кандрою, що служив Венчерам. Еленд досі не звик до нового тіла істоти, яке колись належало слузі дому Гастінгів. Молодого дворянина пройняв дрож, коли кандра звів погляд на нього, після чого вклонився й вийшов із кімнати.

Еленд сперся на одвірок. Батькове крісло стояло біля шафки з книжками, жодної з яких лорд Страфф, без сумніву, ніколи не читав. Кабінет освітлювали дві лампи з абажурами, що пропускали тільки приглушене світло.

— Ти був сьогодні на балі, — сказав батько. — Що ти дізнався? Еленд потер чоло.

— Що маю схильність зловживати бренді.

Лордові Страффу його відповідь, схоже, не видалася дотепною. Елендів батько був взірцевий імперський дворянин — високий, плечистий, завжди вбраний у костюм бездоганного крою.

— Ти знову бачився з тою... жінкою? — запитав він.

— Валеттою? Гмм, бачився. Щоправда, не так довго, як мені того хотілося б.

— Я заборонив тобі зустрічатися з нею.

— Так, я пам’ятаю, — відказав Еленд.

Батькове обличчя потемніло. Він підвівся й підійшов до письмового столу.

— Ох, Еленде, — промовив він. — Коли ти вже перестанеш поводитися як маленький хлопчик? Чи ти гадаєш, я не розумію, що ти виробляєш усі ці дурниці, аби лише допекти мені?

— Взагалі-то, батьку, я вже давно перестав поводитися як маленький хлопчик. Але як видається, моя природна поведінка дратує тебе навіть більше. Якби я знав це раніше, то не завдавав би собі в молодості стількох клопотів.

Батько пирхнув і взяв зі столу якогось листа.

— Я щойно надиктував це Стакслесові. Я прийняв запрошення на завтрашній обід у лорда Теґаса. Якщо війна домів таки розпочнеться, я хочу бути впевненим, що ми зможемо швидко знищити Гастінгів, і Теґас може виявитися сильним союзником. Він має доньку. Мені треба, щоб ти завтра за обідом сидів поруч із нею.

— Я подумаю про це, — відказав Еленд, потираючи чоло. — Я не певен, у якому стані буду завтра вранці. Забагато бренді, пригадуєш?

— Ти будеш там, Еленде. Це не прохання.

Юнак прикусив язика. Його поривало відгиркнутися, виступити проти батька — і не тому, що він не хотів обідати з донькою лорда Теґаса, а з інших, значно важливіших, причин.

«Гастінги — другий за силою дім у столиці. Якби ми об’єдналися з ними, то змогли б утримати Лютадель від сповзання в хаос. Ми могли б зупинити війну, замість того щоб роздмухувати її».

Ось що вчинили з ним книжки — вони перетворили його з бунтівного дженджика на мислителя-початківця. На жаль, він надто довго був дурнем. Чи варто було дивуватися, що лорд Страфф не помітив зміни у своєму синові? Еленд і сам лише починав усвідомлювати її.

Батько не зводив з нього важкого погляду, і юнак відвів очі.

— Я подумаю про це, — повторив він.

Лорд Страфф махнув рукою на знак того, що розмову закінчено, і відвернувся.

Еленд, однак, прагнучи врятувати бодай дрібку самоповаги, не пішов.

— Навряд чи тобі слід турбуватися щодо Гастінгів, — мовив він. — Схоже, вони готуються накивати п’ятами з Лютаделя.

— Що?! — здивувався лорд Страфф. — Де ти таке чув?

— На балі, — недбало відказав Еленд.

— Хіба ти не казав, що не довідався там нічого важливого?

— Взагалі-то, я нічого такого не казав. Мені просто не хотілося тобі розповідати.

Батько нахмурив брови.

— Не знаю, чого я взагалі переймаюся — усе, що ти дізнаєшся, зрештою виявляється нічого не вартим. Я намагався навчити тебе політики, хлопче. Справді намагався. Але тепер... тепер я сподіваюся, що переживу тебе, бо якщо ти станеш на чолі цього дому, на нашу родину чекають важкі часи.

— Я знаю більше, ніж ти гадаєш, батьку.

Лорд Страфф розреготався й сів до свого фотеля.

— Сумніваюся в цьому, хлопче. Та ти навіть дівку до ліжка затягти не можеш — останнього і єдиного разу, про який мені відомо, мені самому довелося відвести тебе до борделю.

Еленд спаленів.

«Обережніше, — застеріг він сам себе. — Він недарма згадав про це. Йому відомо, як тобі це неприємно».

— Іди до ліжка, хлопче, — мовив лорд Страфф, знову махнувши рукою. — У тебе жахливий вигляд.

Еленд постояв ще якусь хвилю, але зрештою вийшов-таки в коридор і тихо зітхнув.

«Ось різниця між ними й тобою, Еленде, — подумав він. — Ті мислителі, яких ти читав, були революціонери. Вони готові були ризикнути власним життям. А ти не здатен навіть виступити проти свого батька».

Утомленою ходою він рушив до своїх покоїв, де, на свій подив, виявив слугу, який чекав на нього.

Дворянин насупився.

— Що сталося?

— Лорде Еленде, до вас гість, — повідомив слуга.

— Так пізно?

— Це лорд Жастес Лекаль, мій пане.

Еленд здивовано нахилив голову.

«В ім’я Пана Всевладаря, що сталося?..»

— Він чекає у вітальні?

— Так, пане, — відказав слуга.

Еленд неохоче вийшов зі своїх покоїв і пішов коридором до вітальні, де на нього нетерпляче чекав товариш.

— Жастесе, — заходячи, сказав Еленд утомленим голосом. — Сподіваюся, ти приїхав сказати мені щось украй важливе.

Лекаль ніяково засовався на місці, нервуючись ще більше, ніж зазвичай.

— Та кажи вже, — зажадав Еленд, якому починав уриватися терпець.

— Це щодо тої дівчини.

— Валетти? Ти приїхав сюди, щоб говорити про Валетту? Зараз?

— Тобі слід більше довіряти друзям, — сказав Жастес.

Еленд пирхнув.

— Довіряти твоїм знанням про жінок? Не ображайся, Жастесе, але я іншої думки.

— Я наказав простежити за нею, Еленде, — випалив Лекаль.

Еленд витріщився на нього.

— Що ти зробив?

— Я наказав простежити за її каретою. Точніше, попросив декого перевірити карету, коли вона проїжджатиме через міську браму. Її не було там.

— Тобто? — ще більше насупився Еленд.

— Валетти не було в кареті, коли та виїжджала з міста, — повторив Жастес. — Поки террісієць показував варті документи, моя людина підкралася й зазирнула у вікно карети. Усередині нікого не було. Валетту, мабуть, висадили десь у Лютаделі. Вона шпигунка від якогось іншого дому — вони намагаються через тебе підібратися до твого батька. Вони створили ідеальну жінку, щоб тебе привабити: чорняву, трохи таємничу, позасистемну. Їй вигадали достатньо низьке походження, щоб ти зацікавився нею заради скандалу, а тоді підпустили її до тебе.

— Жастесе, це якесь безглу...

— Еленде, — урвав його товариш. — Розкажи мені ще раз: як ти вперше зустрів її?

Юнак завагався.

— Вона стояла на галереї.

— На твоєму місці, — сказав Жастес. — Усім відомо, що ти зазвичай читаєш там. Гадаєш, це збіг?

Еленд заплющив очі. «Тільки не Валетта. Вона не може бути частиною цього всього». Зненацька інша думка блиснула у нього в голові. «Я розповів їй про атій! Як я міг бути таким дурнем?»

Ні, це неправда. Еленд не вірив, щоб його одурили так легко. Але... чи міг він ризикувати далі? Так, він поганий син, але ж не зрадник. Він не хотів загибелі власного дому — він мав намір одного дня очолити його, щоб мати змогу щось змінити.

Еленд попрощався із Жастесом і, спантеличений, пішов до себе. Він почувався надто втомленим, щоб думати про справи дому, одначе коли нарешті дістався до ліжка, то виявив, що не може заснути.

Урешті-решт він устав і покликав слугу.

— Перекажи батькові, що я хочу укласти угоду, — сказав йому юнак. — Я піду завтра на обід, як він того хоче.

Еленд замовк, стоячи в піжамі у дверях спальні.

— Навзамін, — нарешті докінчив він, — я хочу позичити двох його шпигунів, щоб вони за деким простежили.

29

Усі вважають, що я мав би стратити Кваана за зраду. Сказати по правді, я, мабуть, так і вчинив би, якби знав, де він. Проте наразі я просто не маю змоги це зробити.

Цей чоловік став мені за батька. Я дотепер не розумію, чому він зненацька вирішив, що я — не Герой. Чому він виступив проти мене перед усім Конклавом світоносців?

Невже він воліє, щоб Безодня перемогла? Навіть якщо я не той, хто потрібен, — як це тепер стверджує Кваан, — невже моє перебування біля Джерела Вознесіння може спричинити гірші наслідки, ніж якщо Безодня далі нищитиме наш край?

«Кінець подорожі вже близько, — читала Вен. — 3 нашого табору ми вже бачимо печеру. До неї ще кілька годин переходу, але я знаю, що це саме те місце. Невідь-як я відчуваю його там, угорі... відчуваю, як воно пульсує в моїй голові.

Тут дуже холодно. Присягаюся, самі скелі наче створені з льоду, а сніг подекуди такий глибокий, що нам доводиться прокопувати собі шлях. Вітер дме без угаву. Я непокоюся за Федіка: він сам не свій після того, як на нього напала та істота, зіткана з імли, і я боюся, щоб він не впав із кручі або не ковзнув у одну з численних льодових розколин.

Террісійці, однак, — справжнє диво. Нам неабияк пощастило, що ми найняли їх, адже жоден звичайний тягоноша не витримав би такої подорожі. Террісійцям, здається, байдуже на холод: очевидно, їхній дивний обмін речовин дає їм надприродну змогу протистояти негоді. Можливо, вони здатні «заощаджувати» тепло власного тіла, щоб користатися ним пізніше?

Вони нічого не розповідають про свої дивовижні здібності, і я переконаний, що винен у цьому Рашек. Тягоноші дивляться на нього як на ватажка, хоча мені видається, що він не має над ними повної влади. Федік до того нападу на нього боявся, що террісійці покинуть нас тут, у льодах. Утім, я не думаю, що це станеться. Мене покликали сюди террісійські пророцтва, і навряд чи ці люди підуть проти власної релігії лише тому, що я не подобаюся одному з них.

Я нарешті поговорив із Рашеком. Він, звісно, не хотів розмовляти зі мною, але я змусив його. Рашек дав собі волю й довго кричав про свою ненависть до Хленніуму й мого народу. Він вважає, що ми обернули його краян у заледве не рабів, і гадає, що террісійці заслуговують на більше. Він раз по раз повторював, що його народ має «панувати» завдяки своїм надприродним здібностям.

Його слова злякали мене, адже в них є частка правди. Учора один тягоноша підняв величезну брилу й любісінько відкинув її з дороги. Я зроду не бачив такої сили.

Гадаю, ці террісійці можуть бути дуже небезпечними. І, можливо, ми справді поводилися з ними несправедливо. Одначе таких людей, як Рашек, потрібно тримати в шорах: він безглуздо вважає, що всі чужоземці пригноблюють його. Він ще такий молодий — звідки в нього стільки злості?

Як же тут холодно! Коли це все закінчиться, я, мабуть, переберуся жити туди, де тепло протягом цілого року. Брейчес розповідав про такі краї — острови на півдні, де великі гори вивергають вогонь.

Яким узагалі буде моє життя, коли це все скінчиться? Я знову стану звичайною людиною. Кимось неважливим. Це було б непогано — мені хочеться цього навіть більше, ніж теплого сонця й безвітряного неба. Я так утомився бути Героєм Віків, так утомився від міст, у яких мене зустрічають або з відвертою ворожістю, або з фанатичним обожнюванням. Я втомився від любові й ненависті за те, що — як стверджує купка стариганів — мені невдовзі належить здійснити.

Я хочу, щоб про мене забули. Хочу піти в безвість. Так, це було б добре.

Якщо хтось прочитає ці слова, нехай знає, що сила — це важкий тягар. Не дозволяйте скути себе її ланцюгом. Террісійські пророцтва стверджують, що я матиму силу, щоб урятувати світ. Однак вони дають зрозуміти, що в мене також буде сила його зруйнувати.

Я матиму змогу здійснити все, чого лише забажаю. «І візьме він на себе владу, що її не годиться мати смертному». Утім, мислителі остерігали: якщо я користуватимуся силою для власної вигоди, себелюбство занечистить її.

Чи може людина знести такий тягар? Чи може встояти проти такої спокуси? Зараз я почуваюся твердо, але що станеться, коли я торкнуся тієї сили? Я врятую світ, авжеж, — але чи не захочу заразом і загарбати його?

Ось такі тривоги гризуть мене напередодні переродження світу, поки я записую їх пером, на якому замерзає чорнило. Рашек спостерігає за мною. Ненавидить мене. Печера лежить угорі над нами. Пульсує. Мої пальці тремтять. Не від холоду.

Завтра все скінчиться».

Вен нетерпляче перегорнула сторінку. Але більше нічого не було. Дівчина повернулася на попередній аркуш і перечитала останні кілька рядків. Куди ж подівся наступний запис?

Мабуть, Сейзед ще не завершив перекладу. Вен підвелася й, зітхнувши, потягнулася. Останню частину щоденника вона прочитала за одним присідом, і це був неабиякий подвиг, що здивував навіть її саму. Довкола розкинувся садок Рену: охайні алейки, крислаті дерева і тихий потічок — усе це разом створювало чудове місце для читання, її улюблене. Сонце стояло вже низько, починало холодніти.

Вен рушила звивистою стежкою до будинку. Хоча вечір був прохолодний, вона не могла уявити собі того місця, яке описував Пан Всевладар. Сніг вона бачила на далеких гірських вершинах. Падав він рідко, а коли падав, то зазвичай упереміш із дощем. Зовсім інша річ, коли ти день у день бачиш самий лише сніг і постійно боїшся, що він зійде лавиною та поховає тебе під собою...

Частина її прагнула побувати в такому місці, байдуже як небезпечно там було. Щоденник не описував усієї подорожі Пана Всевладаря, але деякі дивовижі, згадані в ньому, — крижані поля на півночі, велике чорне озеро, террісійські водоспади — вражали уяву.

«Якби тільки він детальніше розповідав про те, що бачив!» — роздратовано подумала дівчина. Пан Всевладар занадто багато уваги приділяв власним гризотам. Хоча Вен мусила визнати: їй починало здаватися, що вона... розуміє автора щоденника. Важко було пов’язати цю людину з тою темною істотою, яка спричинила стільки смертей. Що ж сталося біля Джерела Вознесіння? Що так сильно змінило Пана Всевладаря? Вен мала дізнатися.

Дівчина зайшла до будинку й подалася шукати Сейзеда. Вона знову носила сукню — якби хтось, крім ватажан, побачив її у штанах, це могло б видатися підозрілим. Усміхнувшись на ходу камердинерові лорда Рену, вона прудко вибігла головними сходами нагору й попрямувала до бібліотеки.

Сейзеда там не виявилося. На невеличкому письмовому столі не лежало жодного аркуша, світильник не горів, каламар був порожній. Вен невдоволено насупилася.

«Де це він запропав? Він мав би працювати над перекладом!»

Вона спустилася вниз і взялася розпитувати про Сейзеда, аж доки покоївка не скерувала її до головної кухні. Вен, хмурячись, рушила внутрішнім коридором. «Мабуть, вирішив перекусити», — подумала вона.

Сейзед стояв серед невеликого гуртика слуг, показував пальцем на якийсь список, що лежав на столі, і стиха щось казав. Він не помітив дівчини, коли вона зайшла.

— Сейзеде! — озвала Вен, перебиваючи його.

Террісієць обернувся.

— Слухаю, панно Валетто, — відказав він, злегка вклонившись.

— Що ти робиш?

— Перевіряю запаси в коморах лорда Рену, панно. Попри те що мене приставили до вас, я й далі лишаюся мажордомом і маю виконувати свої обов’язки, коли не зайнятий нічим іншим.

— А коли ти завершиш переклад?

Сейзед здивовано схилив голову набік.

— Переклад, панно? Але ж я його вже завершив.

— А де тоді остання частина?

— Я дав її вам, — відказав Сейзед.

— Та ні, — заперечила вона. — Та частина, яку ти дав, закінчується напередодні того, як вони мали зайти в печеру.

— Це і є кінець, панно. Щоденник на цьому обривається.

— Що?! — здивувалася Вен. — Але ж...

Сейзед скинув поглядом на слуг.

— Мені видається, про ці справи нам краще поговорити віч-на-віч.

Він дав ще кілька вказівок щодо списку, після чого кивком голови запропонував іти за ним і вийшов через задні двері до садка.

Вен якусь мить стояла приголомшена, а тоді поквапилася приєднатися до нього.

— Це не може так закінчитися, Сейзе! Ми ж не знаємо, що там далі сталося!

— Ми можемо припускати, як мені видається, — відказав террісієць, простуючи садовою алейкою.

Ця частина садка, східна, була не така гарна, як та, до якої зазвичай ходила Вен. Тут росли тільки поодинокі кущі та гладенька брунатна трава.

— Що припускати? — запитала Вен.

— Що Пан Всевладар зробив те, що мав зробити для порятунку світу, адже світ досі існує.

— Мабуть, так, — погодилася дівчина. — Але потім забрав усю владу собі. Либонь, не зміг опиратися спокусі скористатися набутою силою для себе. Але чому немає більше записів? Чому він нічого не написав про те, що вчинив?

— Може, його так змінила сила, — сказав Сейзед. — А може, він просто не почував потреби щось записувати. Він виконав своє завдання і бонусом дістав безсмертя. Вести щоденник для наступних поколінь, коли маєш намір жити вічно, видається мені дещо зайвим.

— Але ж... — Вен від розчарування аж скреготнула зубами. — Це геть негодящий кінець для історії, Сейзеде.

Террісійця її слова, схоже, розважили. Він усміхнувся.

— Обережніше, панно. Якщо надто захопитеся читанням, то ще ненароком станете вченою.

Вен похитала головою.

— Не стану, якщо всі книжки закінчуватимуться так само, як ця!

— Якщо вас це трохи втішить, — мовив Сейзед, — то знайте, що ви не єдина, хто розчарований щоденником. Він не містить майже нічого, що могло б стати в пригоді пану Келсьє — і, вочевидь, у ньому немає ні слова про Одинадцятий метал. Мені навіть трохи ніяково, адже найбільше користі зі щоденника дістав я.

— Але там і про террісійську релігію сказано небагато.

— Так, — погодився Сейзед, — небагато. Але хоч як це не прикро, та мушу визнати, що це «небагато» — значно більше за те, що ми знали досі. Мене турбує лише одне: що я не матиму змоги передати цю інформацію. Я надіслав примірник перекладу до місця, де його зможуть відшукати хранителі, мої побратими й посестри. Буде вкрай шкода, якщо ці новонабуті знання згинуть разом зі мною.

— Не згинуть, — мовила Вен.

— Отакої! Невже моя панна зненацька стала оптимісткою?

— Невже мій террісієць зненацька став гострим на язик? — відбрила Вен.

— Він завжди таким був, як мені видається, — з легкою усмішкою відказав Сейзед. — Власне, саме ця риса й заважала йому бути хорошим мажордомом — принаймні в очах більшості його господарів.

— Його господарі були дурні, — щиро мовила Вен.

— Я теж схиляюся до такої думки, панно, — відповів террісієць. — Ходімо назад до будинку: не слід, щоб нас бачили в садку після того, як прийде імла.

— А я саме збиралася на нічну прогулянку.

— Серед садівників та інших робітників багато хто не знає, що ви — з-імли-народжена, панно, — сказав Сейзед. — Як мені видається, непогано було б і далі берегти це в таємниці.

— Знаю, — погодилася Вен, обертаючись. — Повертаймося тоді до будинку.

— Розумне рішення.

Якусь хвилю вони простували мовчки, милуючись стриманою красою східної частини садка. Трава була акуратно підстрижена у формі східчастих терас, а поодинокі кущики підкреслювали чарівність місця. Південний садок з його струмком, деревами й екзотичними рослинами був куди видовищніший, але східний приваблював своєю простотою і безтурботним спокоєм.

— Сейзеде, — стиха озвалася Вен.

— Що, панно?

— Це все зміниться, еге ж?

— Що саме ви маєте на увазі?

— Усе загалом, — відказала Вен. — Якщо ми лишимося живі, то наступного року ватажани всі розійдуться хто куди. Гем, мабуть, повернеться до родини, Докс і Келсьє плануватимуть якусь нову авантюру, а Кривоногову столярню винайме якась інша ватага. Навіть цей маєток, на який ми витратили стільки грошей, належатиме комусь іншому.

Сейзед кивнув.

— Цілком може бути, що так і станеться. Але якщо все піде добре, за рік Лютадель буде в руках повстанців.

— Можливо, — сказала Вен. — Але однаково... все зміниться.

— У цьому полягає природа життя, панно, — мовив Сейзед. — Світ повинен змінюватися.

— Знаю, — зітхнула Вен. — Шкода просто, що... Бачиш-но, мені справді подобається моє теперішнє життя, Сейзеде. Мені подобається проводити час із ватажанами, тренуватися з Келсьє, ходити на бали з Елендом чи прогулюватися в садку з тобою. Мені б не хотілося, щоб усе це зникло. Не хотілося б, щоб моє життя знову стало таким, яким було рік тому.

— Воно не обов’язково стане таким, панно, — відказав Сейзед. — Ваше життя може змінитися на краще.

— Ні, — тихо заперечила вона. — Воно вже почало мінятися на гірше. Келсьє натякнув, що моє навчання майже добігло кінця і далі мені треба тренуватися самостійно. Що ж до Еленда, то він і не підозрює, що я скаа і що моє завдання — знищити його родину. Навіть якщо дім Венчерів зазнає краху не через мене, його зруйнують інші: Шан Еларіель замислила щось, але мені не вдалося розвідати її плани. І це лише початок. Ми виступили проти Останньої імперії. Найімовірніше, ми зазнаємо поразки — щиро кажучи, я не бачу іншого розвитку подій. Ми битимемося, зробимо добру справу, але багато не змінимо. А ті з нас, хто лишиться живий, довіку змушені будуть переховуватися від інквізиторів. Усе зміниться, Сейзеде, і я нічого не можу вдіяти.

Террісієць лагідно всміхнувся.

— У такому разі, панно, — спокійно промовив він, — просто насолоджуйтеся тим, що маєте. Як мені видається, майбутнє ще здивує вас.

— Можливо, — із сумнівом відказала Вен.

— Не втрачайте надії, панно. Гадаю, ви заслужили на добру долю. До Вознесіння існував народ, що звався асталзі. Вони стверджували, що кожна людина народжується з певною визначеною кількістю нещасть. Тому коли траплялося якесь лихо, асталзі вважали себе щасливими, адже далі їхнє життя могло тільки поліпшитися.

Вен здивовано звела брови.

— Мені такий світогляд видається дещо спрощеним.

— Я так не думаю, — заперечив Сейзед. — Асталзі були досить розвиненим народом і глибоко поєднували релігію з наукою. Вони вважали, що кожен колір пов’язаний з котримось із виявів долі, і щонайдокладніше описували барви і світло. Власне кажучи, саме від них ми найбільше довідалися про те, який вигляд міг мати довознесенський світ. Асталзі мали детальну палітру кольорів і застосовували її, коли треба було змалювати словами темно-темно-синє небо або рослини різноманітних відтінків зеленого. А щодо їхніх філософських поглядів на щастя й долю, то вони видаються мені вельми мудрими. Злидні означали для асталзі, що невдовзі настане достаток. Таке ставлення до життя придалося б і вам, панно: корисно знати, що нещастити не може вічно.

— Не знаю, не знаю, — скептично відказала Вен. — Адже якщо кількість нещасливих подій обмежена, то щасливих — теж, чи не так? А тоді щоразу, як траплятиметься щось хороше, я тривожитимуся, що вичерпаю весь запас.

— Гм, — замислився террісієць. — Гадаю, це залежить від того, з якого боку на це поглянути, панно.

— Як ти можеш бути таким оптимістом? — запитала Вен. — Як вам обом із Келсьє це вдається?

— Не знаю, панно, — відповів Сейзед. — Може, нам легше велося в житті, ніж вам. А може, ми просто дурні.

Вен замовкла. Якийсь час вони прогулювалися звивистими доріжками, неспішно прямуючи до будинку.

— Сейзеде, — нарешті озвалася дівчина. — Тої дощової ночі, коли ти врятував мене, ти скористався ферухімією, чи не так?

Террісієць кивнув.

— Саме так. Інквізитор усю увагу зосередив на вас, тож мені вдалося непомітно підкрастися ззаду й ударити його каменем. Тої миті я був у багато разів сильнішим за звичайну людину. Від мого удару інквізитора відкинуло на стіну — мабуть, він зламав собі кілька кісток.

— І це все? — запитала Вен.

— Ви розчаровані, панно? — усміхнувся Сейзед. — Либонь, очікували чогось ефектнішого?

Дівчина кивнула.

— Просто... ти так мало розповідаєш про ферухімію. Мабуть, через це вона видається таємничою.

Сейзед зітхнув.

— Від вас, панно, годі щось приховати. Унікальна особливість ферухімії, про яку ви вже, без сумніву, здогадалися, — це здатність зберігати й видобувати з пам’яті інформацію. Решта умінь не надто відрізняються від тих, якими наділяють вас п’ютер і олово. Деякі з них трохи дивні — як-от можливість змінити свою вагу або вік, — але з них небагато користі в бою.

— Вік? — зацікавилася Вен. — Ти можеш зробити себе молодшим?

— Не зовсім, — відказав Сейзед. — Не забувайте, панно, що ферухімік черпає силу з власного тіла. Наприклад, він може зістарити своє тіло на десять років і так провести кілька тижнів, щоб потім використати накопичений вік і побути молодшим на десять років протягом того самого часу. У ферухімії завжди має бути рівновага.

Вен якусь хвилю поміркувала над цим.

— А метали, які ти використовуєш, мають значення? — запитала вона. — Як у алломантії?

— Авжеж, — відповів Сейзед. — Різновид металу визначає, яку саме властивість можна в ньому накопичити.

Вен кивнула й рушила далі, обмірковуючи почуте.

— Сейзеде, — по якійсь хвилі знову озвалася вона, — можеш дати мені шматочок твого металу?

— Мого металу, панно?

— Так, того, який ти використовуєш для накопичення ферухімічної властивості. Я хочу спробувати підпалити його — може, мені вдасться скористатися твоїми силами.

Террісієць здивовано глянув на неї.

— Хтось уже це пробував? — запитала Вен.

— Я певен, що так, — відказав Сейзед. — Але, правду кажучи, мені не спадає на думку жоден конкретний випадок. Може, якщо пошукати в міднопам’яті...

— Чому б просто не спробувати зараз? — запитала Вен. — У тебе є котрийсь із основних восьми металів? У якому ти зберігаєш щось не дуже важливе.

Сейзед подумав, а тоді сягнув рукою до відтягнутої мочки вуха і зняв сережку, подібну до тої, яку носила сама Вен. Він відламав крихітний «цвяшок», що тримав її у вусі, і простягнув його дівчині.

— Це чистий п’ютер, панно. Я накопичив у ньому трохи сили.

Вен проковтнула маленький шпеник. Вона відчула джерело алломантичної сили, але метал із сережки, як видавалося, нічим не відрізнявся від звичайного п’ютеру. Дівчина обережно підпалила його.

— Щось відчуваєте? — поцікавився Сейзед.

Вен похитала головою.

— Ні, нічого...

Раптом вона замовкла. Щось таки було, щось інакше.

— Що там, панно? — незвично схвильованим голосом запитав террісієць.

— Я... відчуваю силу, Сейзе. Вона ледь помітна й далека — мені до неї не дотягнутися, але присягаюся, усередині мене є ще одне джерело сили, яке виявляє себе, тільки коли я підпалюю метал.

Сейзед насупив чоло.

— Кажете, ледь помітна й далека? Немовби... ви бачите тінь джерела сили, але дістатися до самої сили не можете?

Вен кивнула.

— Звідки тобі це відомо?

— Те саме відчуваєш, коли намагаєшся скористатися металами іншого ферухіміка, панно, — відказав Сейзед, зітхнувши. — Я мав би здогадатися, що результат буде саме такий. Ви не можете скористатися цією силою, бо вона належить не вам.

— Он як, — розчаровано протягнула Вен.

— Не засмучуйтеся надто, панно. Якби алломанти могли красти нашу силу, про це вже було б відомо. Але думка була кмітлива, — він обернувся і вказав рукою у бік будинку. — Карета вже прибула. Ми запізнюємося на зустріч, як мені видається.

Вен кивнула, і вони поквапилися всередину.

«Кумедно, — подумав Келсьє, потайки пробираючись через темне подвір’я. — Я мушу прокрадатися до власного будинку, наче до замку лорда, на якого хочу напасти».

Утім, цього було не уникнути — не тепер, коли про нього пішов такий поголос. Келсьє-злодій і без того був досить добре відомий, а Келсьє як підбурювач повстання й духовний лідер скаа мав іще більшу славу. Це, певна річ, не заважало йому щоночі сіяти хаос у місті — просто тепер доводилося діяти обережніше. Дедалі більше дворянських родин покидали Лютадель, а наймогутніші доми щораз глибше занурювалися в параною. Певним чином це полегшувало вплив на них, але прокрадатися на територію їхніх замків ставало дедалі небезпечніше.

Якщо порівнювати з дворянськими фортецями, маєток Рену був практично безборонний. Варта була, але без імлистих. Рену мав удавати незаможного лорда, і велика кількість алломантів виказала б його. Келсьє, не виходячи на світло, обережно обійшов будинок зі східного боку. «Відштовхнувшись» від монети, він легко вискочив на балкон перед кабінетом Рену й зазирнув крізь скляні двері. Шторки були опущені, але йому вдалося роздивитися Доксона, Вен, Сейзеда, Гема й Бриза, що стояли, схилившись над столом. Рену сидів у дальньому кутку кімнати, не беручи участі в розмові. Контракт зобов’язував його грати свою роль, але він не хотів бути залученим у їхній план більше, ніж потрібно.

Келсьє невдоволено похитав головою. «Убивця запросто пробереться сюди. Треба, щоб Вен ночувала в столярні». Він не турбувався за Рену: природа кандри дозволяла тому не боятися клинка вбивці.

Келсьє легенько постукав у двері, і Доксон підійшов, щоб відчинити.

— А ось і я! Зустрічайте вашого блискучого ватажка! — оголосив він, заходячи до кімнати й скидаючи марево-плащ.

Доксон пирхнув, зачиняючи двері.

— У тебе справді приголомшливий вигляд, Келе. Особливо завдяки цим плямам від сажі на колінах.

— Довелося трохи поповзати, — відказав Келсьє, недбало махнувши рукою. — Під муром замку Лекалів іде закинута стічна труба. Їм варто було давно її запечатати.

— Гадаю, їм навіть на думку не спало турбуватися через ту трубу, — озвався з-за столу Бриз. — Більшість твоїх колег, з-імли-народжених, занадто горді, щоб повзати в трубах. Я неабияк здивований, що ти на це наважився.

— Занадто горді, щоб повзати? — вигукнув Келсьє. — Казна-що! Як на мене, ми, з-імли-народжені, занадто горді з того, що не соромимося повзати — звісно, із почуттям власної гідності.

Доксон насупився, підходячи до письмового столу.

— Келе, у тому, що ти говориш, немає сенсу.

— А нам, з-імли-народженим, сенс не потрібен, — бундючно кинув Келсьє. — Що тут у вас?

— Твій брат надіслав, — відповів Доксон, вказуючи на велику мапу, розстелену на столі. — Прийшло сьогодні в порожнистій ніжці столика, ремонт якого Кантон інквізиції замовив Кривоногу.

— Цікаво, — мовив Келсьє, придивляючись до карти. — Тут, гадаю, позначені «гамівні» станції, чи не так?

— Саме так, — відказав Бриз. — Це справжня знахідка: я ще не бачив такого детального й так старанно накресленого плану міста. На ньому показано не лише всі тридцять чотири станції, але й ті місця, де найактивніше діють інквізитори, і ті, що становлять найбільший інтерес для різних Кантонів. Я небагато перетинався з твоїм братом, але тепер бачу, що цей чоловік — геній!

— Важко повірити, що вони з Келом родичі, еге ж? — усміхнувся Доксон, що виписував до нотатника всі «гамівні» станції.

Келсьє пирхнув.

— Марш — може, й геній, зате я — вродливіший. Що це за числа?

— Рейди інквізиторів і їхні дати, — відповів Гем. — Там згадано і сховок колишньої ватаги Вен.

Келсьє кивнув.

— Як лише Маршеві вдалося викрасти таку мапу?

— А він її не викрадав, — не перестаючи писати, пояснив Доксон. — Із нею була записка. Цю мапу Маршеві великі прелани дали самі: він їх так вразив, що вони попросили його глянути на план Лютаделя й порадити місця для нових «гамівних» станцій. Схоже, війна домів трохи турбує Міністерство, і вони хочуть залучити ще кількох гамівників, щоб утримати ситуацію під контролем.

— Нам треба відправити мапу назад, у ніжці вже поремонтованого столу, — сказав Сейзед. — Щойно завершимо сьогоднішню зустріч, я відразу ж візьмуся за роботу, щоб скопіювати її щонайшвидше.

«А заразом і запам’ятаєш її, долучивши таким чином до спільної пам’яті всіх хранителів, — подумав Келсьє. — Незабаром уже той день, Сейзе, коли ви перестанете лише запам’ятовувати й почнете вчити інших. Сподіваюся, твій народ готовий до цього».

Він схилився над великою мапою, вивчаючи її. Бриз мав рацію: вона справді вражала. І Марш, далебі, дуже ризикував, надсилаючи її. Можливо, навіть занадто. Але інформація, яку містила ця карта...

«Треба якомога швидше повернути її, — подумав Келсьє. — Бажано завтра вранці».

— А це що таке? — тихо запитала Вен, тицяючи в якесь місце на плані.

Вона мала на собі дворянське вбрання — гарну сукню, трохи простішу, ніж бальна, але майже таку саму ошатну.

Келсьє всміхнувся. Він пригадав ті часи, коли Вен у сукні мала жахливо незграбний вигляд, але тепер, схоже, плаття починали їй дедалі більше подобатися. Щоправда, дівчина досі поводилася не зовсім як природжена леді. Вона рухалася граційно, але це була звинна зграбність хижачки, а не виважена грація придворної дами. Попри це, сукні тепер сиділи на Вен бездоганно, і крій тут був ні до чого.

«Ах, Маро, — подумав Келсьє. — Ти завжди хотіла мати доньку, яку могла б навчити перевтілюватися зі злодійки у дворянку й навпаки». Вони сподобалися б одна одній, Вен і Мара: їм обом була притаманна внутрішня свобода. Можливо, якби його дружина була жива, вона навчила б Вен удавати дворянку ще краще, розповіла б їй такі речі, про які навіть Сейзед не мав гадки.

«Якби Мара була жива, я не робив би того, що роблю. Я не наважився б».

— Погляньте! — вигукнула Вен. — Одна дата — нещодавня, учорашня!

Келсьє перезирнувся з Доксоном.

«Рано чи пізно нам однаково довелося б їй розповісти».

— То була Теронова ватага, — сказав він. — Інквізитори накрили їх учора ввечері.

Дівчина пополотніла.

— Я мав би знати це ім’я? — запитав Гем.

— Терон був тим ватажком, що разом із Кеймоном намагався обшахрувати Міністерство, — пояснила Вен. — А це значить... що вони йдуть моїм слідом.

«Інквізитор упізнав її тої ночі, коли ми пробралися до палацу. Він хотів дізнатися, хто її батько. Добре, що ці нелюди лякають і дворян. Інакше посилати її на бали було б небезпечно».

— З Тероновою ватагою... — почала Вен, — було так само, як і минулого разу?

Доксон кивнув.

— Ніхто не вцілів.

Усі ніяково замовкли, а Вен явно зробилося зле.

«Бідолашне дівча», — подумав Келсьє. Але що вони могли вдіяти, окрім як рухатись далі?

— Гаразд. Як ми можемо використати цю мапу?

— На ній є кілька записів Міністерства щодо оборонних можливостей дворянських домів, — сказав Гем. — Це стане нам у пригоді.

— У рейдах інквізиторів, однак, не помітно жодної закономірності, — зауважив Бриз. — Найпевніше, вони просто нападають на ватагу, щойно дізнавшись про неї.

— Нам треба втриматися від надмірної активності біля «гамівних» станцій, — мовив Докс, відкладаючи перо. — На щастя, поблизу столярні немає жодної — більшість із них розміщені в бідняцьких кварталах.

— Нам треба не просто уникати цих станцій, — відказав Келсьє. — Ми повинні бути готові їх знищити.

Бриз насупився.

— Якщо ми це зробимо, то ризикуємо розіграти свій козир надто нерозважливо.

— Але подумайте лишень, якої шкоди ми завдамо Міністерству! Марш сказав, що на кожній такій станції — щонайменше три гамівники й шукач. Загалом це сто тридцять імлистих: їх, мабуть, вербували по всій Центральній домінії, щоб набрати так багато. Якщо ми вдаримо по них усіх одночасно...

— Нам ніколи не вдасться вбити стількох імлистих за раз, — заперечив Доксон.

— Може, і вдасться, якщо залучити до цього рештки нашої армії, — сказав Гем. — Вони переховуються в міських нетрищах.

— У мене є краща ідея, — мовив Келсьє. — Можна найняти інші злодійські ватаги. Якщо ми матимемо десять ватаг і кожній призначимо по три станції, то за якихось кілька годин ми очистимо Лютадель від міністерських гамівників і шукачів.

— Але треба вибрати слушний час, — зауважив Доксон. — Бриз має рацію: убити стількох зобов’язувачів за один вечір — це, вважай, оголосити війну. Інквізитори не баритимуться з відповіддю.

Келсьє порухом голови висловив згоду. «Маєш рацію, Доксе. Вибрати слушний час — найголовніше».

— Візьмешся за це? Знайди кілька придатних ватаг, але доки ми не вирішимо, коли атакувати, не повідомляй їм місця розташування «гамівних» станцій.

Доксон кивнув.

— Добре, — сказав Келсьє. — До речі, про наших солдатів. Як у них справи, Геме?

— Правду кажучи, краще, ніж я очікував, — відказав громило. — Вони пройшли хороший вишкіл у печерах і стали непоганими бійцями. До того ж вони вважають себе найвірнішою частиною армії, адже не пішли за Єденом проти твоєї волі.

Бриз пирхнув.

— Зручний спосіб дивитися на те, що три чверті їхньої армії загинуло через грубу тактичну помилку.

— Вони хороші люди, Бризе, — твердо сказав Гем. — І ті, що загинули, були хорошими людьми. Не кажи про них погано. Мене ще непокоїть їхнє переховування: це питання часу, коли виявлять котрийсь із загонів.

— Саме тому жоден із них не знає, де переховуються інші, — відповів Келсьє.

— Я таки хотів би ще дещо сказати, — мовив Бриз, сідаючи в одне з робочих крісел Рену. — Я розумію, чому Геммонд має навідуватися до солдатів і тренувати їх, але, слово честі, ніяк не доберу, навіщо посилати до них мене й Доксона?

— Вони повинні знати своїх ватажків, — відказав Келсьє. — Якщо Гем не зможе виконувати свої обов’язки, хтось інший повинен буде взяти командування на себе.

— Чому не ти? — запитав Бриз.

— Просто довіртеся мені, — усміхнувся Келсьє. — Так буде краще.

Бриз закотив очі.

— Довіритися тобі? Здається, ми лише це й робимо.

— От і чудово, — відказав Келсьє. — Вен, що в тебе нового про дворян? Ти довідалася щось корисне про дім Венчерів?

Дівчина завагалася з відповіддю.

— Ні.

— Наступний бал буде саме в замку Венчерів, чи не так? — запитав Доксон.

Вен кивнула.

Келсьє пильно глянув на неї. «Чи розповіла б вона, якби щось знала?» Дівчина зустрілася з ним очима, і він не зумів прочитати в них анічогісінько. «Враже дівчисько занадто добре вміє брехати».

— Гаразд, — мовив він до неї. — Шукай далі.

— Авжеж, — відказала вона.

Попри втому, тої ночі сон утікав від Келсьє. На жаль, ватажок не міг навіть вийти зі спальні й поблукати коридорами: лише кілька довірених слуг знали, що він у будинку, а тепер, коли він зажив такої слави, йому треба було поводитися якомога непомітніше.

Його слава. Він зітхнув, сперся ліктями на перила балкона і задивився в імлу. Певною мірою його самого турбувало те, що він робив. Інші, як він і просив, не висловлювали сумнівів, але Келсьє бачив, що їх досі непокоїть той поголос, який дедалі ширився про нього.

«Це найкращий спосіб. Можливо, це все мені не знадобиться... але якщо знадобиться-таки, ці клопоти будуть варті витрачених зусиль».

У двері хтось тихо постукав. Келсьє здивовано обернувся й побачив Сейзеда, який зазирнув до кімнати.

— Перепрошую, пане Келсьє, — мовив він. — Але до мене прийшов вартовий і сказав, що побачив вас на балконі. Він боїться, що ви можете себе виказати.

Ватажок зітхнув, але повернувся до кімнати, зачинив двері на балкон і зашторив їх.

— Як на злодія, Сейзе, я геть погано вмію переховуватися.

Террісієць усміхнувся й обернувся, щоб іти.

— Сейзеде! — спинив його Келсьє. — Я не можу заснути. Чи нема в тебе нової пропозиції для мене?

Мажордом із усмішкою зайшов до кімнати.

— Звісно, пане Келсьє. Я саме недавно подумав, що вам варто почути про Істини беннетів. Ця релігія чудово вам пасує, як мені видається. Беннети — високорозвинений народ, що жив на південних островах. Вони були відважними мореплавцями й блискучими картографами. Деякими з їхніх мап досі користуються в Останній імперії. Релігія беннетів була пристосована до тривалих морських подорожей, коли кораблі по кілька місяців перебували в морі. Капітан корабля одночасно був священником, а командну посаду міг обійняти лише той, хто дістав належну теологічну освіту.

— Мабуть, бунти на їхніх кораблях траплялися рідко.

Сейзед усміхнувся.

— Це була хороша релігія, пане Келсьє. Вона зосереджувалася на знанні й відкриттях: укладання карт беннети вважали своїм священним обов’язком. Вони вірили, що коли люди пізнають увесь світ, зрозуміють його й упорядкують свої знання, тоді нарешті запанує мир і гармонія. Чимало релігій прагнуть до цих самих ідеалів, але небагато з них так успішно наближали їх на практиці, як це робила віра народу беннетів.

Келсьє нахмурився, прихилившись до стіни біля дверей на балкон.

— Мир і гармонія, — повільно повторив він. — Але зараз я не шукаю ні того, ні того, Сейзе.

— Он як, — зітхнув террісієць.

Келсьє звів погляд і втупився у стелю.

— Чи не міг би ти... розповісти мені ще раз про релігію валланів?

— Звісно, — відказав Сейзед, висуваючи стілець з-за письмового столу й сідаючи. — Що саме ви хотіли б почути?

Келсьє похитав головою.

— Не знаю напевне. Пробач, Сейзе. У мене сьогодні дивний настрій.

— У вас завжди дивний настрій, як мені видається, — відказав террісієць, ледь усміхнувшись. — У будь-якому разі, ви вибрали справді цікаве віровчення. Воно довше за інші протрималося під пануванням Пана Всевладаря.

— Саме тому я й запитую, — сказав Келсьє. — Мені... треба зрозуміти, що дало їм змогу опиратися так довго, Сейзе. Що змушувало їх не припиняти боротьби?

— Валлани були найрішучіші, як мені видається.

— Але ж вони не мали лідерів, — сказав Келсьє. — Пан Всевладар на початку свого завоювання винищив усю валланську релігійну верхівку.

— О ні, пане Келсьє, вони мали лідерів, — заперечив Сейзед. — Мертвих, але мали.

— їхня відданість декому могла б здатися безглуздою, — сказав Келсьє. — Утрата вождів, здавалося б, мала зламати опір валланів, а не спонукати їх на ще запеклішу боротьбу.

Сейзед похитав головою.

— Мені видається, люди не такі піддатливі. Часто наша віра найсильніша тоді, коли начебто мала б бути найслабшою. У цьому й полягає суть надії.

— Мабуть, ти маєш рацію.

— Бажаєте, почути ще щось про валланів?

— Ні, дякую, Сейзе. Мені просто треба було нагадати, що є люди, які не припиняють боротьби, навіть коли здається, що надії нема.

Сейзед підвівся.

— Гадаю, я зрозумів вас, пане Келсьє. Що ж, тоді на добраніч. Келсьє неуважно кивнув, і террісієць вийшов із кімнати.

30

Більшість террісійців не такі ворожі, як Рашек. Однак я бачу, що вони до певної міри вірять йому. Це прості люди, не мислителі й не вчені, і їм невтямки, що їхні власні пророцтва стверджують, що Герой Віків буде чужинцем. Вони бачать лише те, на що вказує їм Рашек, — що вони буцімто надлюди й, замість того щоб служити, мають «панувати».

Така ненависть і такий запал, як у нього, можуть звести на манівці навіть хорошу людину.

Лише знову опинившись у бальній залі Венчерів, Вен пригадала, що таке справжня пишнота й велич.

Вона відвідала стільки замків, що вже знечутливилася до розкоші. Проте в замку Венчерів було щось особливе — щось, до чого прагнули й інші дворянські оселі, але чого досягти повністю їм ніколи не вдавалося. Немовби Венчери були батьки, а всі решта — добре виховані діти, що наслідували їх. Усі фортеці були прекрасні, але в тому, яка найгарніша, сумнівів не виникало.

Величезна зала з рядами масивних колон обабіч видалася Вен ще величнішою, ніж зазвичай. Дівчина не була певна чому. Вона думала про це, поки чекала, щоб слуга забрав її шаль. Вапнякові ліхтарі, як зазвичай, світили знадвору у вітражні вікна, заливаючи залу уламками різнобарвного сяйва. Під перекриттям колонади стояли бездоганні обідні столики. Стіл лорда Венчера на лоджії в дальньому кінці зали, як завжди, мав вигляд трохи не королівського трону.

«Усе... занадто ідеально», — здивовано подумала Вен. Довершеність усюди була перебільшена. Скатертини — біліші й навіть випрасувані ретельніше, ніж зазвичай. Лакейські лівреї видавалися аж занадто ошатними. Замість звичайних вартових, при дверях стояли демонстративно показні туманобійники, вирізняючись дерев’яними щитами й відсутністю обладунків. Загалом складалося враження, що навіть венчерівська досконалість перевершила сама себе.

— Щось тут не так, Сейзеде, — прошепотіла Вен, коли слуга відійшов, щоб приготувати для неї столик.

— Що ви маєте на увазі, панно? — запитав мажордом, що стояв збоку й трохи позаду.

— Тут занадто багато людей, — відказала дівчина, зненацька усвідомивши, що саме її непокоїло.

Протягом останніх кількох місяців на бали приходило дедалі менше гостей. Сьогодні видавалося, що всі дворяни й дворянки знову зібралися на балі у Венчерів. Та ще й одягли своє найкраще вбрання.

— Щось відбувається, — тихо мовила Вен. — Щось, про що нам не відомо.

— Так... — погодився Сейзед. — Я теж це відчуваю. Можливо, мені варто раніше піти на вечерю для мажордомів.

— Добра думка, — сказала Вен. — А я, мабуть, обійдуся без вечері. Ми сьогодні трохи спізнилися — схоже, гості вже почали розмови.

Сейзед усміхнувся.

— Що?

— Я пам’ятаю ті часи, коли ви нізащо не пропустили б вечері, панно.

Вен пирхнула.

— Ти ще подякуй, що я жодного разу не спробувала напхати кишені тими ласощами, які подавали на балах. Бо спокуса така була, повір мені. Та дарма, іди вже.

Сейзед кивнув і подався до їдальні для мажордомів. Вен оглянула компанії, що гомоніли довкола. «Яке щастя: Шан немає», — подумала дівчина. На жаль, Клісс вона теж ніде не бачила, тож потрібно було знайти когось іншого, щоб дізнатися останні плітки. Вона всміхнулася лордові Ідрену Сірісу, родичеві Еларіелів, з яким кілька разів танцювала. Дворянин привітався з нею стриманим кивком, і Вен підійшла до його компанії.

Вен усміхнулася іншим бесідникам — трьом дворянкам і дворянинові. Вона знала їх усіх, принаймні побіжно, а з лордом Єсталом навіть якось танцювала. Проте всі четверо лише скинули на неї холодними поглядами.

— Я вже давно не була в замку Венчерів, — промовила Вен, підтримуючи своє реноме провінціалки. — Я вже й забула, який він прекрасний!

— Так, справді... — відказала одна з дам. — Прошу мені пробачити, піду візьму собі щось випити.

— Я з тобою, — похопилася ще одна, і обидві дворянки покинули товариство.

Вен здивовано глянула їм услід.

— О, нашу вечерю вже принесли, — сказав Єстал. — Ходімо, Трісс.

— Так, звісно, — озвалася остання дама й поквапилася за Єсталом.

Ідрен поправив окуляри, дещо вибачливо глянув на неї і теж пішов. Вен лишилася стояти на місці, спантеличена. Так холодно її не приймали з часів перших балів.

«Що відбувається? — подумала вона з дедалі більшою тривогою. — Може, це робота Шан? Але чи могла вона налаштувати проти мене цілу залу?»

Ні, навряд чи. Забагато клопоту. До того ж дивні речі виявлялися не лише в ставленні до Вен. Усі компанії дворян сьогодні були... якісь інакші.

Вен спробувала приєднатися до ще одного товариства, але цього разу вийшло навіть гірше. Коли вона підійшла, всі стали демонстративно вдавати, ніби її нема. Вен стояла ні в сих ні в тих, доки сама не втекла, пішовши по келих вина. Мимохідь вона помітила, що перша компанія — з Єсталом та Ідреном — відновилася в тому самому складі.

Дівчина стала під східною колонадою і взялася роздивлятися гостей. Танцювало небагато пар, і всі вони були або одружені, або заручені. Компанії — і ті, що стояли, і ті, що сиділи за столиками, — схоже, майже не мішалися між собою. Хоча людей у залі було повно, більшість присутніх явно намагалися ігнорувати одне одного.

«Треба краще поглянути на це», — подумала Вен і пішла до сходів. Вона швидко піднялася й опинилася на довгій, як коридор, вбудованій у стіну галереї, що нависала над танцювальним майданчиком. Знайомі сині ліхтарі кидали на кам’яні різьблення м’яке, меланхолійне світло.

Дівчина спинилася. Елендове улюблене місце, добре освітлене одним ліхтарем, було між крайньою колоною і стіною. Усі бали, що відбувалися в замку Венчерів, він майже завжди проводив тут, читаючи книжку. Елендові не подобалися вся та пишнота й церемонії, яких мав дотримуватися господар балу.

Цього разу, однак, місце було порожнє. Вен підійшла до перил і вихилилася, щоб роздивитися дальній кінець величезної зали. Столик Венчерів розміщувався на такій самій висоті, і Вен вражено побачила Еленда, що сидів поруч свого батька.

«Що?!» — вона не йняла віри власним очам. Вен відвідала з пів десятка балів у замку Венчерів, і ще жодного разу не бачила, щоб Еленд сидів разом із родиною.

Унизу майнула знайома постать у барвистому балахоні, що пробиралась крізь юрбу. Вен замахала рукою, але Сейзед, очевидно, уже помітив її. Поки вона чекала на нього, з дальнього кінця галереї долинув знайомий голос. Вен обернулася, щоб пересвідчитися, і справді побачила низеньку дворянку, яку шукала раніше. Клісс розмовляла з кількома дрібними лордами.

«То ось куди поділася Клісс, — подумала дівчина. — Може, вона поговорить зі мною». Вен стала чекати, або щоб Клісс завершила розмову, або щоб прийшов Сейзед.

Сейзед нагодився перший. Він вийшов зі сходового прогону, важко відсапуючи.

— Панно, — промовив він упівголоса, підходячи до неї.

— Ти щось дізнався, Сейзеде? Цей бал... якийсь моторошний. Усі такі серйозні й холодні. Немовби на похороні, а не на балі.

— Вдале порівняння, панно Вен, — тихо промовив Сейзед. — Ми проґавили важливу новину. Дім Гастінгів оголосив, що не буде влаштовувати бал цього тижня.

Вен насупилася.

— То й що? Доми скасовували бали й раніше.

— Дім Еларіелів теж відмовився від балу. Наступними мали б бути Текіелі, але цього дому вже не існує. Дім Шуна оголосив, що взагалі не буде більше влаштовувати бали.

— То що ти цим хочеш сказати?

— Схоже, панно, що це наш останній бал на якийсь час... можливо, на дуже довгий час.

Вен глянула вниз на прегарні вітражні вікна, під якими гуртувалися купки людей, тримаючись порізно, майже вороже.

— То ось, що відбувається, — збагнула дівчина. — Вони завершують створення союзів. Кожен тримається зі своїми найнадійнішими друзями й прибічниками. Це останній бал, тож усі прийшли, щоб показатися на ньому, але їм відомо, що часу на маневри вже нема.

— Схоже, що так, панно.

— Тепер вони будуть вкрай обережні. Сховаються, так би мовити, за своїми мурами. Саме тому ніхто не хоче розмовляти зі мною — адже Рену, за нашим задумом, дотримувався нейтральної позиції. Я не пристала до жодного табору, а тепер ніхто не хоче ризикувати з непевними фігурами.

— Пан Келсьє має про це дізнатися, — сказав Сейзед. — Сьогодні він мав намір знову вдавати інформатора. Якщо він не знатиме про цю ситуацію, це серйозно підірве довіру до нього. Нам треба йти звідси.

— Ні, — заперечила Вен, обертаючись до Сейзеда. — Я не можу піти, доки всі решта лишаються. Вони вирішили, що це важливо — прийти й показатися на останньому балі, тож я не можу покинути його раніше за інших.

Террісієць кивнув.

— Що ж, гаразд тоді.

— їдь ти, Сейзеде. Винайми карету й розкажи Келові, про що ми довідалися. Я побуду ще трохи й піду пізніше, щоб не справити враження, ніби дім Рену слабкий.

— Я... я не певен, панно, чи це добра думка.

Вен закотила очі.

— Я ціную твою допомогу, але ти не маєш постійно тримати мене за руку. Багато хто приїжджає на бали без мажордомів, які б опікали їх.

Сейзед зітхнув.

— Гаразд, панно. Але я повернуся, щойно знайду пана Келсьє.

Вен кивком голови попрощалася з ним, і террісієць рушив кам’яними сходами вниз. Дівчина сперлася на перила, де зазвичай стояв Еленд, і спостерігала за Сейзедом, доки той не зник за парадними дверима.

«Що тепер? Навіть якщо я знайду собі бесідника, поширювати плітки вже немає жодного сенсу».

Її огорнуло почуття страху. Хто б подумав, що їй так сподобається безтурботність дворянського життя? Приємне враження псувало знання про те, на що здатні більшість дворян, але все одно це життя скидалося... на радісний сон.

Чи випаде їй ще коли-небудь побувати на такому балі? Що станеться з Валеттою-дворянкою? Мабуть, їй доведеться тепер відкласти сукні, забути про макіяж і знову стати Вен, вуличною злодійкою. Навряд чи в тій новій державі, яку хоче побудувати Келсьє, знайдеться місце для пишних балів. І це, либонь, правильно, адже не годиться танцювати, коли інші скаа помирають з голоду. І все ж... їй здавалося, що без замків і танців, вечірніх суконь і врочистих заходів світ утратить щось прекрасне.

Вен зітхнула, відступила від перил і глянула на свою сукню. Та була пошита з блискітливої матерії насиченого синього кольору, а поділ спідниці був помережаний білими коловими візерунками. Плаття не мало рукавів, але сині шовкові рукавички, які наділа Вен, сягали вище ліктів.

Колись таке вбрання дратувало її і здавалося вкрай незручним. Тепер Вен бачила, як воно її красило. Їй подобався крій, що робив повними її груди і водночас підкреслював тонку талію. Подобалося, як сукня розширювалася від пояса донизу, розкладаючись у «дзвін». Як шелестіли спідниці, коли Вен рухалася.

їй бракуватиме цього — усього цього. Але Сейзед має рацію: їй несила зупинити плин часу, вона може лише насолоджуватися миттю.

«Я не дозволю йому весь вечір сидіти на тій лоджії та ігнорувати мене», — вирішила дівчина.

Вона обернулася й рушила галереєю, мимохідь кивнувши до Клісс. Галерея переходила в коридор, що завертав і — як правильно здогадалася Вен — виводив на особисту лоджію господарів замку.

Вона стала при виході, визираючи з коридору. Лорди й леді у велично-пишних шатах тішилися привілеєм сидіти за одним столом із самим Страффом Венчером. Вен чекала, намагаючись привернути Елендову увагу. Нарешті один із гостей помітив дівчину і штурхнув Венчера-молодшого. Той здивовано обернувся, побачив Вен і злегка почервонів.

Вона махнула йому рукою, і Еленд, вибачившись, устав з-за столу. Вен відступила трохи назад у коридор, щоб вони могли поговорити без чужих вух.

— Еленде! — промовила дівчина, коли він підійшов до неї. — Ти сидиш за столом із батьком!

Дворянин кивнув.

— Цей бал перетворився на особливу подію, Валетто, і батько наполіг, щоб я дотримувався протоколу.

— Коли ми матимемо час поговорити?

— Я... я не впевнений, що ми його матимемо.

Вен нахмурилася. Еленд здавався... стриманим. Зазвичай трохи поношений і прим’ятий костюм змінився новим і бездоганно допасованим. Навіть волосся юнака було акуратно зачесаним.

— Еленде? — запитливо промовила вона, підступаючи до нього.

Він здійняв руку, спиняючи її.

— Усе змінилося, Валетто.

«Ні, — подумала вона. — Це не може змінитися, не так швидко!»

— Що змінилося, Еленде? Про що ти кажеш?

— Я — спадкоємець дому Венчерів, — мовив він. — Настають небезпечні часи. Дім Гастінгів сьогодні вдень утратив цілу валку суден, і це лише початок. За місяць Великі доми відкрито воюватимуть між собою. Я не можу заплющувати очі на це, Валетто. Не можу більше бути тягарем для своєї родини.

— Це все добре, — відказала Вен. — Але це не значить, що...

— Валетто, — перебив її Еленд. — Ти теж тягар. І то великий. Я не брехатиму й не буду казати, буцімто ти мене ніколи не цікавила. Це не так — ти була і є мені небайдужа. Але я від початку знав — як і ти знала, — що це не може бути чимось іншим, окрім короткочасного флірту. Правда полягає в тому, що мій дім потребує мене, і це важливіше за тебе.

Вен зблідла.

— Але ж...

Дворянин обернувся, збираючись повернутися до столу.

— Еленде, — прошепотіла вона, — будь ласка, не відвертайся від мене.

Він затримався, а тоді озирнувся на неї.

— Я знаю правду, Валетто. Знаю, що ти брехала про себе. Мені це байдуже, слово честі — я не серджуся і навіть не розчарований. Правду кажучи, я цього очікував. Ти просто... граєш у цю гру. У гру, в яку граємо ми всі, — із цими словами він похитав головою і відвернувся. — І я теж.

— Еленде! — вона простягнула до нього руку.

— Не змушуй мене соромити тебе привселюдно, Валетто.

Вен заніміла. А потім заніміння відступило, і з’явилася лють — лють, розчарування і... страх.

— Не кидай мене, — прошепотіла вона. — Не кидай мене ще й ти.

— Пробач, — відказав дворянин. — Але я мушу йти до друзів. З тобою було... цікаво.

І він пішов.

Вен стояла одна в темному коридорі. Її трохи трусило. Нарешті вона обернулася й нетвердою ходою рушила назад на галерею. Краєм ока вона бачила, як Еленд прощається з родиною, а тоді внутрішнім коридором іде до житлових приміщень замку.

«Він не може так вчинити зі мною. Тільки не Еленд. Тільки не тепер...»

Але голос — який вона вже майже забула — знову зазвучав у її голові. «Звісно, він кинув тебе, — шепотів Рін. — Усі тебе зрадять, Вен. Хіба не цього я тебе вчив?»

«Ні! — подумки заперечила вона. — Це лише через напружену ситуацію. Щойно все минеться, я переконаю його повернутися».

«Я так і не повернувся до тебе, — шепотів Рін у відповідь. — Він теж не повернеться». Голос був як живий — неначе брат стояв коло неї.

Дівчина сперлася на залізне поруччя, щоб не впасти. Ні, йому її не знищити. Навіть вуличне життя не зламало її, вона не дозволить зробити це якомусь зарозумілому дворянину. Вен уперто повторювала собі це.

Чому ж тоді їй болить більше, ніж від голоду... і куди більше, ніж від Кеймонових побоїв?

— Гай-гай, леді Валетта Рену, — пролунав голос позаду.

— Клісс, — відповіла Вен. — Я зараз... не в гуморі розмовляти.

— Ага, — сказала Клісс. — Отже, Еленд Венчер нарешті кинув тебе. Не хвилюйся, дитино. Незабаром він дістане по заслузі.

Вен обернулася, здивована дивними нотками в голосі Клісс. Дворянка була не схожа сама на себе. Вона видавалася... впевненою в собі.

— Перекажи своєму дядькові дещо від мене, люба. Гаразд? — недбалим тоном попросила Клісс. — Скажи йому, що наступними місяцями він, дворянин без союзників серед значних домів, імовірно, матиме труднощі з тим, щоб бути в курсі подій. Якщо йому буде потрібне надійне джерело інформації, нехай пошле по мене. Мені відомо багато цікавого.

— Ти інформаторка! — стиха вигукнула Вен, на мить забуваючи про свій біль. — Але ж ти...

— Дурненька пліткарка? — запитала дворянка. — Так, це я. Часом дивом дивуєшся, скільки всього можна дізнатися, коли тебе вважають придворною пліткаркою. До тебе приходять, коли хочуть пустити явно брехливу чутку — ось наприклад, як та, яку ти розповіла мені минулого тижня про дім Гастінгів. Чому ти хотіла, щоб я поширила цю неправду? Рену хоче зайти на ринок зброї, скориставшись війною домів? А може, і за нещодавнім нападом на баржі Гастінгів стоїть він? — очі Клісс блиснули. — Скажи дядькові, що я триматиму язичка за зубами — певна річ, за невелику платню.

— То ти весь цей час дурила мене... — ошелешено промовила Вен.

— Авжеж, моя люба, — Клісс поплескала її по руці. — Ми всі тут дуримо одне одного. Ти теж зрештою навчишся... якщо лишишся живою. Ну, а наразі будь розумницею і перекажи мої слова дядькові, гаразд?

Клісс обернулася, і її безформна строката сукня зненацька видалася Вен блискучими шатами.

— Стривай! — гукнула дівчина. — Ти щось казала про Еленда. Про те, що він дістане по заслузі.

— Га? — Клісс обернулася. — Так... казала. Здається, ти розпитувала про плани Шан Еларіель?

«Шан?» — із тривогою подумала Вен.

— Що вона замислила?

— Це таємниця, моя люба, і то вельми дорога. Я могла б розказати тобі... але що я отримаю навзамін? Дворянка з такого незначного дому, як-от мій, мусить якось заробляти собі на прожиття.

Вен зняла з шиї сапфірове намисто — єдину коштовність, яку мала при собі.

— Ось. Тримай.

Клісс із замисленим виразом узяла намисто.

— Гм, справді прегарна річ.

— Що тобі відомо? — різко запитала Вен.

— Боюся, юний Еленд стане першою втратою Венчерів у війні домів, — відказала Клісс, ховаючи намисто до кишені в рукаві. — Шкода: він, схоже, непоганий хлопчина. Можливо, навіть занадто непоганий.

— Коли? — зажадала знати Вен. — Де? Як?

— Так багато запитань, а намисто лише одне, — зауважила Клісс.

— Це все, що в мене є зараз! — чесно сказала Вен. У її капшуку були тільки мідні щіпки для сталевих «поштовхів».

— Як я тобі вже казала, це дуже цінна таємниця. Якщо я розповім тобі, моє життя...

«Дурні придворні ігри!» — розлючено подумала дівчина.

Вона підпалила цинк і латунь, а тоді завдала Клісс потужного удару емоційною алломантією. Вен «угамувала» всі її почуття, крім страху, а тоді міцно вхопилася за нього і смикнула щосили.

— Кажи! — прогарчала вона.

Клісс охнула, похитнулася й мало не впала.

— Ти алломантка! Зрозуміло тепер, чому Рену привіз із собою до Лютаделя таку далеку родичку!

— Кажи! — повторила Вен, підступаючи ближче.

— Ти вже нічим йому не допоможеш, — мовила Клісс. — Я ніколи б не продала таку таємницю, якби це могло обернутися проти мене!

— Розповідай мені!

— Сьогодні ввечері його вб’ють алломанти Еларіелів, — прошепотіла Клісс. — Можливо, уже вбили: це мало статися щойно, як він піде з вечері. Але якщо прагнеш помсти, то тобі треба поглянути й у бік Страффа Венчера.

— Елендового батька? — вражено перепитала Вен.

— Авжеж, дурненька, — відказала Клісс. — Лорд Венчер тільки й шукає приводу, щоб передати титул спадкоємця небожеві. Усе, що від нього вимагалося, — це прибрати вартових з даху біля Елендової кімнати, щоб убивці Еларіелів змогли спокійно пробратися всередину. А оскільки все відбудеться під час однієї з тих бесід, які Еленд проводить зі своїми друзями, то лорд Венчер здихається заразом і молодих Гастінга та Лекаля!

Вен рвучко обернулася. «Я повинна щось зробити!»

— А втім, на лорда Венчера чекає невеличкий сюрприз, — Клісс хихотнула й випросталася. — Я чула, що твій Еленд має в себе деякі... вельми своєрідні книжки. Венчер-молодший мав би бути обережнішим із тим, що він розповідає своїм дамам.

Вен знову обернулася до Клісс. Та підморгнула їй.

— Я збережу в таємниці твою алломантію, дитино. Але потурбуйся, щоб завтра до полудня я отримала свою платню. Леді мусить їсти, а мені — як ти бачиш — їжі треба багато. Що ж до дому Венчерів... я на твоєму місці трималася б від них якнайдалі. Убивці Шан здіймуть сьогодні чималеньку колотнечу. Не здивуюся, якщо до кімнати збіжиться половина двору, щоб дізнатися, у чому річ. Коли всі побачать Елендові книжки... скажімо так: зобов’язувачі після цього неабияк зацікавляться домом Венчерів. Шкода, що Еленд на ту хвилину вже буде мертвий: у нас уже давно публічно не страчували дворянина!

«Елендова кімната, — розпачливо подумала Вен. — Вони мають бути там!» Вона обернулася, підхопивши спідницю, й рушила до коридору, з якого кілька хвилин тому вийшла.

— Куди ти зібралася? — здивовано гукнула Клісс.

— Я мушу це зупинити!

Клісс розсміялася.

— Я ж сказала тобі: уже пізно. Замок Венчерів — старезна будівля, і внутрішні переходи, що ведуть до особистих покоїв, — справжній лабіринт. Не знаючи дороги, ти блукатимеш там годинами.

Вен зупинилася, безпорадно роззираючись довкола.

— Крім того, дитино, — додала Клісс на останок. — Хіба цей хлопчина щойно не кинув тебе? Що ти йому винна?

Почувши це, Вен завагалася.

«Вона має рацію. Справді: що я йому винна?»

Відповідь прийшла негайно: «Я кохаю його».

Ця думка додала сили. Не зважаючи на сміх Клісс, Вен кинулася вперед. Вона мусить спробувати. Вона забігла в коридор і заглибилася у внутрішні переходи. Але Клісс не збрехала: темні кам’яні тунелі були вузькі й голі. Їй нізащо не знайти дороги вчасно.

«Дах, — подумала дівчина. — Елендова кімната мусить мати балкон. Мені потрібне вікно!»

Вона скинула на ходу черевички, стягнула панчохи й побігла так швидко, як лише дозволяла їй сукня. Їй потрібне було вікно, достатньо велике, щоб пролізти крізь нього. Зненацька вона вискочила в ширший коридор, зовсім порожній, якщо не брати до уваги мерехтливі смолоскипи.

У глибині коридору видніло велике бузкове вікно-троянда.

«Згодиться», — подумала дівчина. Розвогнивши сталь, вона «відштовхнулась» від масивних залізних дверей позаду, пролетіла трохи, а тоді «штовхнула» чимдуж залізну раму вікна.

Вен зависла в порожньому коридорі, «штовхаючи» одночасно вперед і назад. Щоб супротивні сили не розчавили її, вона розвогнила п’ютер. Вікно-троянда було величезне, але переважно зі скла. Наскільки ж міцним воно може бути?

Вікно виявилося дуже міцним. Напружуючи всі сили, Вен застогнала й почула позаду скрип — двері ось-ось могли злетіти з завіс.

«Ну ж бо... піддавайся!» — з люттю подумала дівчина, розвогнюючи сталь. Довкола вікна почався кришитися камінь.

Ураз шибка з гучним тріском вискочила зі стіни й зникла в нічній темряві. Вен шугнула за нею.

Дівчину відразу ж огорнула прохолодна імла. Вен злегка «притягнула» себе назад до дверей, щоб не відлетіти задалеко, а тоді сильно «відштовхнулася» від вікна, що падало. Величезна маса темного скла ринула вниз, збурюючи імлу, тимчасом як Вен злинула вгору, до даху. Її сукня несамовито лопотіла на вітрі.

Вікно з гуркотом упало на землю саме тої миті, коли дівчина досягла критого бронзовими листами даху і з глухим стуком опустилася на напівзігнуті ноги. Метал холодив босі ноги.

Вен розвогнила олово. Ніч проясніла, але нічого незвичайного дівчина не побачила.

Вона розпалила бронзу, шукаючи ознак алломантії, як учив Марш. Нічого. Убивці, очевидно, взяли з собою димника.

«Я ж не можу обшукати весь замок! — у розпачі подумала Вен, розвогнюючи бронзу. — Де ж вони?»

А тоді, на свій подив, вона щось відчула. Алломантичну пульсацію в темряві. Слабку. Приховану. Але цього було досить.

Довірившись інстинкту, Вен кинулася бігти дахом. На бігу вона розвогнила п’ютер, схопила сукню за декольте й роздерла її донизу одним ривком. З таємної кишеньки вона дістала капшук і флакони з металами, а тоді — знову навіть не спинившись — зірвала з себе сукню, нижню спідницю й прикріплені до неї панчохи. Корсет і рукавички стали наступними. Вен лишилася в тонкій білій спідній сорочці без рукавів і білих панталонах.

Вона мчала як несамовита. «Лише б не спізнитися, — думала вона. — Будь ласка! Лише б не спізнитися!»

Попереду в імлі вималювалися постаті. Вони стояли перед скісним даховим віконцем — Вен проминула кілька таких, поки бігла. Одна з постатей вказала на віконце, у руці її зблиснув кинджал.

Дівчина скрикнула, «відштовхнулася» від бронзового даху і злинула дугою в повітря. Вона опустилася серед заскочених зненацька вбивць і, здійнявши капшук угору, роздерла його.

Монети, відбиваючи світло, що лилося з віконця, розсипалися в повітрі. Коли блискучий металевий дощ став опадати, Вен «штовхнула».

Монети шугнули, наче рій розлючених комах, лишаючи слід у імлі. Убивці закричали, коли шматочки металу врізалися їм у тіло. Кілька темних постатей упало.

Але кілька лишилися стояти. Частина монет відлетіли вбік, «відштовхнуті» незримими алломантичними руками. На ногах лишилися четверо: двоє з них мали на собі марево-плащі, і одна з цих постатей видалася дівчині знайомою.

Шан Еларіель. Вен не потрібно було бачити плащ, щоб зрозуміти: така значна дворянка братиме участь у вбивстві лише з однієї причини — вона була з-імли-народжена.

— Ти?! — ошелешено витріщилася на неї Шан. Дворянка була одягнена у чорний костюм, а темне волосся зібрала у хвіст позаду. У марево-плащі вона мала заледве не стильний вигляд.

«Двоє з-імли-народжених, — подумала Вен. — Кепські справи». Вона відскочила, пригнувшись, коли один з убивць махнув на неї дуельним ціпком, і посунулася ковзькою поверхнею вниз. «Притягнувшись» до даху, вона різко спинилася, долонею торкаючись холодної бронзи. Відтак «притягнула» в жменю ті кілька монет, які не щезли в пітьмі.

— Убити її! — гарикнула Шан.

Ті двоє, яких Вен збила з ніг, лежали, стогнучи, на даху. Вони не були смертельно поранені: один уже навіть підводився, хитаючись.

«Громили, — подумала Вен. — А ті двоє, мабуть, монетостріли».

Немовби щоб підтвердити її здогад один із чоловіків спробував «відштовхнути» її пляшечку з металами. На щастя, металів у ній було замало, щоб використати їх як якір, і Вен легко втримала флакон.

Шан тим часом обернулася до дахового віконця.

«Навіть не намагайся!» — подумала Вен, кидаючись уперед.

Монетостріл скрикнув. Дівчина жбурнула в нього монету. Він відбив її «поштовхом», але Вен «заякорила» себе на бронзовому даху й, розвогнивши сталь, «штовхнула» що було змоги.

Сталевий «поштовх» нападника передався через монету на Вен, а через Вен — на дах, і відкинув чоловіка в повітря. Репетуючи, той стрімко полетів у ніч. Він був лише імлистий і не міг «притягнути» себе назад.

Другий монетостріл спробував засипати дівчину монетами, але вона з легкістю їх відбила. На жаль, він не повторив помилки свого товариша і, «штовхаючи» монети, одразу відпускав їх. Але все одно було зрозуміло, що йому її не дістати. Навіщо ж тоді він...

«Другий з-імли-народжений!» — шибонула думка, коли з імлистої темряви, зблиснувши скляними кинджалами, виплигнула постать.

Вен ледве встигла ухилитися, упавши на бік і відкотившись. Розвогнивши п’ютер, вона скочила на рівні й опинилася поруч із пораненим громилом, який ледве тримався на ногах. Викликавши ще один спалах п’ютеру, дівчина вгатила противника плечем у груди.

Громило незграбно поточився, тримаючись за скривавлений бік, а тоді затнувся й упав просто в дахове вікно. Гарна кольорова шибка розлетілася на друзки, і Вен оловослухом почула здивовані крики внизу, а потім гуркіт, коли тіло вдарилося об підлогу.

Дівчина звела очі на приголомшену Шан і злостиво посміхнулася. Позаду тихо лайнувся другий з-імли-народжений.

— Ти... ти... — белькотала Шан, а в очах її загрозливо розгорялася лють.

«Скористайся попередженням, Еленде, і біжи, — подумала Вен. — Бо мені теж час рятуватися втечею».

Вона не могла протистояти відразу двом з-імли-народженим: зазвичай їй не вдавалося впоратися і з одним Келсьє. Розвогнивши сталь, дівчина відстрибнула назад. Шан ступила вперед і з рішучим виразом на обличчі «штовхнула» себе за Вен. Другий з-імли-народжений приєднався до неї.

«Прокляття!» — подумки вилаялася Вен, крутнулась у повітрі й «притягнула» себе до краю даху над тим місцем, де вона вибила вікно-троянду. Унизу метушилися люди, їхні ліхтарі освітлювали імлу. Лорд Венчер, мабуть, думає, що його син уже мертвий. Що ж, на нього чекатиме сюрприз.

Вен знову злинула в повітря, скерувавши себе в імлисту порожнечу. Вона почула, як обоє з-імли-народжені опустилися на дах там, де щойно стояла вона, а тоді теж «відштовхнулися» і стрибнули.

«Погано», — стривожено подумала Вен, летячи крізь імлу. Монет у неї не лишилося, кинджалів вона теж не мала — і їй протистояли два досвідчені з-імли-народжені.

Вен підпалила залізо, розпачливо шукаючи в нічній темряві «якір». Унизу праворуч загорілася блакитна лінія, кінець якої повільно рухався.

Вен смикнула за неї, змінюючи траєкторію свого польоту. Дівчина помчала вниз, і невдовзі під нею з’явилися темні обриси оборонного муру Венчерів. Її «якорем» виявився нагрудник нещасливого вартового. Солдат лежав на верхівці муру й відчайдушно чіплявся за зубець, щоб не полетіти до Вен.

Дівчина врізалася в нього ногами, перевернулася в повітрі й опустилася на холодний камінь. Вартовий упав, але відразу ж закричав і знову схопився за зубець, коли його «потягнула» ще одна алломантична сила.

«Пробач, друже», — подумала Вен, копаючи його по руці. Вартовий відпустив зубець і негайно злетів догори, немовби хто смикнув його на невидимій мотузці.

Десь угорі в темряві глухо зіштовхнулися тіла, і дівчина побачила, як на замкове подвір’я безвладно впали дві людини. Вен усміхнулася й побігла верхівкою муру. «Дуже сподіваюся, що то була Шан».

Вона підстрибнула й опустилася на дах прибрамної вартівні. Люди бігали по подвір’ю, заскакували в карети й тікали.

«Ось так починається війна домів, — подумала дівчина. — Ніколи й не думала, що буду тою, хто її розпочне офіційно».

Згори, із імли, на неї ринула жіноча постать. Вен скрикнула й, розвогнивши п’ютер, відскочила вбік. Шан спритно опустилася на дах вартівні, стрічки її марево-плаща маяли за спиною. В обох руках вона мала кинджали, а очі її палали люттю.

Вен відстрибнула й скотилася з вартівні на мур. Двійко вартових налякано відсахнулися, заскочені зненацька видом напівголої дівчини, що впала їм на голови. Шан зіскочила на мур позаду них і «штовхнула» одного вартового на Вен.

Чоловік зарепетував, коли Вен теж «штовхнула» його нагрудник. Однак солдат був значно тяжчий за неї, і дівчину відкинуло назад. Щоб сповільнити себе, вона «потягнула» за вартового, і чоловік важко впав. Дівчина зграбно опустилася поруч і підхопила палицю, що випала з його руки.

Шан атакувала, і її кинджали затанцювали в блискучій круговерті. Вен змушена була знову відстрибнути назад. «А вона добре вміє битися!» — занепокоєно подумала дівчина. Сама вона майже не тренувалася з кинджалами, і тепер шкодувала, що не попросила Келсьє повправлятися з нею більше. Вен замахнулася палицею, але вона ніколи раніше не тримала в руках цієї зброї, і її спроба атаки виявилася просто сміховинною.

Шан різонула кинджалом, і Вен не встигла ухилитися. Щока спалахнула болем. Від несподіванки вона випустила палицю й, сягнувши рукою до щоки, відчула кров. Затинаючись, вона відступила. На обличчі Шан з’явилася посмішка.

Аж тут Вен згадала про флакон. Той, якого Келсьє дав їй ще перед зустріччю з Маршем.

Флакон із атієм.

Вона не стала витрачати час, щоб дістати його з-за пояса, де він був схований. Натомість підпалила сталь, «штовхнула» флакон перед собою, миттю запалила залізо й «потягнула» атієву намистину. Пляшечка розбилася на друзки, а намистина полетіла до Вен. Дівчина спіймала її в рот і проковтнула.

Рука Шан метнулася до пояса. А тоді, перш ніж Вен встигла щось зробити, дворянка вихопила свій флакон і випила його вміст.

«Ну звісно, вона теж має атій!»

Але скільки його в неї? Келсьє дав Вен небагато — приблизно на пів хвилини. Шан із посмішкою стрибнула вперед, її довге темне волосся метлялось у повітрі. Вен заскреготала зубами. Вибору не було.

Вона підпалила атій. Із постаті Шан негайно вискочили кілька десятків примарних атієвих тіней. Між двома з-імли-народженими запанувала хитка рівновага: вразливою стане та, у кого атій закінчиться швидше. Адже неможливо уникнути удару противника, який достеменно знає, що ти збираєшся зробити.

Вен позадкувала, не спускаючи Шан з ока. Дворянка наступала, а її атієві примари змішались довкола неї у божевільному танку. Вона видавалася спокійною. Впевненою у своїй безпеці.

«У неї вдосталь атію, — збагнула Вен, відчуваючи, як вигоряє її власний запас. — Треба забиратися звідси».

Раптом примарна стріла ввігналася їй у груди. Вен ухилилася вбік тої миті, коли справжня — без залізного вістря — розітнула повітря там, де вона щойно стояла. Дівчина глянула на вартівню: кілька солдатів напинали луки.

Вона лайнулася і глянула вбік, у імлу. Краєм ока вона помітила посмішку Шан.

«Вона чекає, доки в мене скінчиться атій. Вона хоче, щоб я втікала... знає, що легко мене наздожене».

Лишалося тільки одне — атакувати.

Шан здивовано насупилася, коли Вен кинулась уперед. Примарні стріли вдарилися об каміння за мить до того, як це зробили їхні справжні відповідники. Завдяки посиленій атієм реакції вона досконало знала, як треба рухатися. Дівчина ухилилася, і дві стріли просвистіли обабіч неї так близько, що вона відчула порух повітря.

Шан махнула кинджалами, і Вен уникла одного удару, ухилившись убік, а другий заблокувала передпліччям, діставши глибокий поріз. Краплини крові порснули в повітря, кожна — відкидаючи прозорі атієві образи, але Вен крутнулася й, розвогнивши п’ютер, угатила кулаком противниці в живіт.

Шан охнула від болю й зігнулася, але не впала.

«Атій майже закінчився, — у розпачі подумала Вен. — Ще кілька секунд — і все».

Вона погасила його передчасно.

Шан лиховісно посміхнулася, випросталася й сміливо атакувала кинджалом у правій руці. Вона вирішила, що Вен витратила весь свій атій, а отже лишилася беззахисною. Вразливою.

Цієї миті дівчина підпалила останню крихту. Шан на секунду завагалася, збита з пантелику, — саме тоді, коли над їхніми головами крізь імлу промайнула чергова примарна стріла. Цього секундного вагання Вен вистачило.

Коли прилетіла справжня стріла, дівчина схопила її в повітрі — шорстке древко обпекло долоню — і вгородила противниці в груди. Стріла зламалася в руці, лишивши близько дюйма стирчати в тілі Шан. Дворянка поточилася, позадкувала, але втрималася на ногах.

«Клятий п’ютер!» — подумала Вен, вихопила меча з піхов непритомного солдата й, рішуче зціпивши зуби, стрибнула вперед. Шан, яка ще не отямилася, здійняла руку, щоб «відштовхнути» клинок, але Вен кинула його — він мав лише відвернути увагу — і ввігнала другу половинку зламаної стріли поруч із першою.

Цього разу Шан упала. Вона пробувала підвестися, але котрийсь із уламків, очевидно, дістався-таки серця, бо обличчя її зблідло. Дворянка ще трохи посмикалася, а тоді затихла на камінні.

Глибоко дихаючи, Вен стала й витерла кров зі щоки, а тоді збагнула, що цим лише погіршила справу, адже рука теж кривавила. Позаду кричали солдати, готуючись знову стріляти з луків.

Вен озирнулася на замок, попрощалася подумки з Елендом, а тоді, «відштовхнувшись», зникла в нічній темряві.

31

Деякі люди непокояться тим, чи будуть їх пам’ятати. У мене немає такого страху: навіть якщо не брати до уваги террісійське пророцтво, я приніс у цей світ стільки хаосу, конфліктів і надії, що навряд чи мене коли-небудь забудуть.

Мене турбує інше: що саме нащадки скажуть про мене? Історики можуть витворити з минулого все, що їм заманеться. Ким пам’ятатимуть мене за тисячу років? Героєм, що оборонив людство від могутнього зла? Чи зарозумілим тираном, що вирішив перетворити себе на легенду?

— А як на мене, — з усмішкою сказав Келсьє, знизуючи плечима, — Бриз був би чудовим міністром санітарії.

Ватажани захихотіли, лише гамівник обурено закотив очі.

— Слово честі, мені геть невтямки, чому саме я завжди стаю мішенню ваших недолугих кпинів. Невже більше нема з кого глузувати, окрім як з єдиної людини в цій ватазі, що має почуття власної гідності?

— Річ у тому, мій любий друже, — сказав Гем, наслідуючи Бризів стиль висловлюватися, — що ти, поза всяким сумнівом, найбільша мішень серед нас усіх.

Страшко аж покотився з реготу.

— Я вас благаю, — промовив Бриз. — Оце вже зовсім якісь дитинячі жарти, Геммонде. З них і не сміється-то ніхто, крім хлопчини-недолітка.

— Я солдат, — відказав Гем, здіймаючи келиха. — Твої витончені дотепи ніяк не зачіпають мене — я занадто твердоголовий, щоб їх зрозуміти.

Келсьє, що стояв, звично спершись на буфет, хихотнув. Йому бракувало вечірніх посиденьок на кухні в Кривоноговій столярні: доводилося часто пропускати їх через нічні справи. Бриз і Гем, як завжди, вели свою жартівливу пересварку. Докс сидів край столу, переглядаючи нотатники, облікові книги й доповіді, а Страшко поруч із Доксом жадібно дослухався до розмови й щосили намагався брати в ній участь. Кривоніг примістився у своєму кутку, звідки спостерігав за всіма, коли-не-коли всміхаючись, хоча здебільшого все ж таки кидав спідлоба неперевершені сердиті погляди.

— Мені треба йти, пане Келсьє, — сказав Сейзед, глянувши на настінний годинник. — Панна Вен уже, мабуть, збирається їхати з балу.

Келсьє кивнув.

— Мені й самому вже час. Я ще маю...

Двері чорного ходу гучно розчахнулися. На тлі темної імли стояла Вен у самій лише тоненькій спідній білизні — білих панталонах і сорочці. І те, і те було заляпане кров’ю.

— Вен! — скрикнув Гем, підхоплюючись на ноги.

На щоці дівчина мала тонкий довгий поріз, а рука була перев’язана.

— Зі мною все гаразд, — утомленим голосом сказала вона.

— Що сталося з твоєю сукнею? — негайно зажадав знати Доксон.

— Ти маєш на увазі це? — вибачливо відповіла вона, показуючи жмут подертої і брудної від сажі блакитної тканини. — Вона... трохи заважала. Пробач, Доксе.

— На Пана Всевладаря, дівчино! — вигукнув Бриз. — Забудь про сукню!.. Що сталося з тобою?

Вен струснула головою і зачинила двері. Страшко, побачивши її вбрання, зашарівся аж по вуха, а Сейзед відразу підійшов, щоб оглянути рану на щоці.

— Здається, я скоїла дурницю, — сказала Вен. — Я... теє... убила Шан Еларіель?

— Ти що зробила? — перепитав Келсьє, тимчасом як Сейзед, тихо прицмокуючи язиком, облишив невеличкий поріз на щоці й заходився розбинтовувати передпліччя.

Вен злегка скривилася від Сейзедових маніпуляцій.

— Вона виявилася з-імли-народженою. Ми билися. Я перемогла.

«Ти вбила досвідчену з-імли-народжену? — подумки вразився Келсьє. — Коли сама почала тренуватися лише трохи більше, ніж пів року тому!»

— Пане Геммонде, — попросив Сейзед, — чи не могли б ви принести мою лікарську сумку?

Гем кивнув і підвівся.

— Прихопи ще якийсь одяг для неї, — порадив Келсьє. — А то бідолашного Страшка зараз грець ухопить.

— А з цим що не так? — запитала Вен, порухом голови вказуючи на своє вбрання. — Воно відкриває не більше, ніж той одяг, який я часом носила злодійкою.

— Але ж це спідня білизна, Вен, — зауважив Доксон.

— То й що?

— Так уже повелося. Юні леді не розгулюють у спідньому, хай навіть воно мало чим відрізняється від звичного одягу.

Вен стенула плечима й сіла, Сейзед підтримав її поранену руку. Дівчина здавалася... виснаженою. І то не лише через бійку.

«Що ж іще сталося там на балі?»

— Де ти билася з тією дворянкою? — запитав Келсьє.

— Надворі, перед замком, — відказала Вен, опустивши очі. — Мабуть... вартові мене помітили. Можливо, і дехто з дворян... я не певна.

— Із цим будуть клопоти, — зітхнув Доксон. — Рану на щоці буде добре видно, її не приховати навіть під макіяжем. Слово честі, ви, алломанти... ви коли-небудь думаєте про те, який вигляд матимете після такої сутички?

— Мої думки були зосереджені на тому, як лишитися живою, Доксе, — відповіла Вен.

— Він так каже, бо хвилюється за тебе, — мовив Келсьє. — Така вже у нього вдача.

Повернувся Гем із Сейзедовою сумкою.

— Обидві рани треба негайно зашити, панно, — повідомив террісієць. — Та, що на руці, зачепила кістку, як мені видається.

Вен кивнула. Сейзед помастив їй руку знеболювальним і взявся до роботи. Дівчина спокійно переносила операцію: очевидно, вона підтримувала п’ютер розвогненим.

«Вона видається такою знесиленою», — подумав Келсьє.

Вен була така худенька й тендітна — самі руки й ноги! Геммонд накинув плащ їй на плечі, але, втомлена, дівчина навіть не звернула уваги.

«Це я втягнув її в це все».

Звісно, вона мала б подумати головою, перш ніж уплутуватися в таке. Нарешті Сейзед закінчив накладати шви, забинтував руку й перейшов до щоки.

— Чому ти билася з повноцінною з-імли-народженою? — суворо запитав Келсьє. — Ти мала б утікати. Хіба тебе нічого не навчила сутичка з інквізиторами?

— Я не мала змоги втекти від неї, — відказала Вен. — До того ж у неї було більше атію. Якби я не перейшла в атаку, а побігла, вона б наздогнала мене. Мені довелося завдати удару, поки ми були в рівних умовах.

— Але як ти взагалі устряла в цю бійку? — зажадав знати Келсьє. — Вона напала на тебе?

Вен знову втупила очі у свої ноги.

— Ні, я на неї.

— Чому?

Якусь хвилю вона сиділа мовчки, поки Сейзед порався коло її щоки.

— Вона збиралася вбити Еленда, — нарешті відказала дівчина.

— Еленда Венчера? — обурено видихнув Келсьє. — Ти ризикувала життям... ризикувала нашим планом і нашими життями через цього дурника?

Вен звела погляд і блимнула спідлоба на нього.

— Так.

— Що з тобою, дівчино? Еленд Венчер цього не вартий.

Вона рвучко встала, розлючена. Сейзед відступив від неї, а плащ упав із плечей на підлогу.

— Він хороша людина!

— Він дворянин!

— Як і ти! — різко кинула Вен і гнівно змахнула рукою, обводячи кухню й ватажан. — Що це таке, по-твоєму, Келсьє? Життя скаа? Що ви знаєте — що будь-хто з вас знає про життя скаа? Ви носите дворянські костюми, підкрадаєтеся і нападаєте на ворогів уночі, їсте досхочу і влаштовуєте ввечері посиденьки з друзями! Скаа так не живуть!

Вона підступила до Келсьє, спопеляючи його поглядом. Він закліпав, здивований такою тирадою.

— Що тобі відомо про скаа, Келсьє? — знову запитала вона. — Коли ти востаннє спав у провулку, тремтів під холодним дощем і слухав, як поруч кашляє жебрак, знаючи, що цей кашель зажене його в могилу? Коли ти востаннє мусив лежати всю ніч без сну через страх, що хтось із твоєї ватаги захоче тебе зґвалтувати? Чи доводилося тобі колись плазувати навколішках, помираючи від голоду, шкодуючи, що тобі бракує сміливості штрикнути ножем сусіда-ватажанина й забрати його шкуринку хліба? Чи доводилося тобі щулитися перед власним братом, коли той лупцює тебе, і водночас почувати до нього вдячність, адже ти принаймні маєш когось, кому до тебе є діло?

Вона замовкла, трохи віддихуючись. Решта дивилися на неї.

— Тож не розповідайте мені тут про дворян, — закінчила Вен. — І не кажіть про те, чого не знаєте. Ви не скаа — ви дворяни без титулів.

Вона обернулася й вийшла з кухні. Келсьє приголомшено дивився їй услід. Він стояв отак, ошелешений, слухаючи, як вона піднімається сходами, і несподівано відчув, як його проймає сором і почуття провини.

Чи не вперше в житті він не мав що сказати.

Вен не пішла до себе. Вона піднялася на дах, де в тихій темряві ночі клубочилася імла, і сіла в кутку на дощаний плаский дах, притулившись майже голою спиною до шорсткого кам’яного бортика.

Їй було холодно, але вона не звертала на це уваги. Рука трохи боліла, але завдяки знеболювальному Вен її майже не відчувала. Шкода, що не можна було так само знеболити її почуття.

Вен обхопила себе руками й зіщулилася, дивлячись у імлу. Думки плуталися, а почуття — і поготів. Не слід було накидатися на Келсьє, але все те, що сталося... бійка, Елендова зрада... усе це виснажило її психічно. Вона мусила зігнати на комусь свою злість.

«Тоді треба було злоститися на саму себе, — прошепотів Рінів голос. — Це ти підпустила їх занадто близько до себе. Тепер вони всі покинуть тебе».

Вона не могла позбутися цього болю. Вона могла лише сидіти й дрижати від холоду. Сльози текли по її обличчю, а Вен дивувалася, як швидко все розлетілося на друзки.

Тихо скрипнувши, піднялася ляда, і звідти визирнула голова Келсьє.

«Ох, Пане Всевладарю! Я не хочу дивитися йому в очі зараз». Вона спробувала витерти сльози, але тільки роз’ятрила щойно зашиту рану на щоці.

Келсьє опустив ляду, а тоді випростався, високий і ставний, здійнявши погляд у імлу. «Він не заслужив на те, що я сказала. Жоден із них не заслужив».

— Це заспокоює — дивитися на імлу, еге ж? — запитав ватажок.

Вен кивнула.

— Пам’ятаєш, що я колись тобі казав? Імла захищає тебе, дає тобі силу й ховає тебе...

Він опустив погляд, підійшов, присів перед нею навпочіпки й простягнув плащ.

— Але є речі, від яких не можна сховатися, Вен. Я знаю — я намагався...

Вона взяла плащ і загорнулася в нього.

— Що сталося сьогодні? — запитав він. — Що насправді сталося?

— Еленд сказав, що більше не хоче бути зі мною.

— Он воно що, — мовив Келсьє, сідаючи поруч із нею. — До того чи після того, як ти вбила його колишню наречену?

— До, — відповіла вона.

— І ти все одно вирішила захистити його?

Вен кивнула, тихо шморгнувши носом.

— Знаю: я ідіотка.

— Не більша, ніж ми всі, — зітхнув ватажок і втупив погляд в імлу. — Я теж кохав Мару навіть після того, як вона мене зрадила. Моїх почуттів нічого не могло змінити.

— І саме тому це болить так сильно, — сказала Вен, пригадавши, що Келсьє розповідав їй раніше.

«Здається, я нарешті його розумію».

— Ти не можеш перестати кохати когось лише через те, що він чи вона завдав тобі болю, — мовив Келсьє. — Інакше все було б значно простіше.

Вен знову почала схлипувати, і ватажок по-батьківськи обійняв її за плечі. Вона притулилася до нього, намагаючись його теплом відігнати біль.

— Я любила його, Келсьє, — прошепотіла вона.

— Еленда? Я знаю.

— Ні, не Еленда, — відказала Вен. — Ріна. Він бив мене раз по раз, знову і знову. Він лаявся, кричав на мене, казав, що зрадить мене. Щодня я думала про те, як ненавиджу його. А насправді я любила його. І досі люблю. Так боляче усвідомлювати, що Рін пішов від мене, хоч він і попереджав завжди, що піде.

— Ох, дівчинко, — промовив Келсьє, міцніше пригортаючи її до себе. — Мені так шкода.

— Усі кидають мене, — шепотіла вона далі. — Я ледве пам’ятаю свою матір. Знаєш, вона хотіла мене вбити. Вона чула якісь голоси у себе в голові, і вони змусили її вбити мою маленьку сестричку. Вона, мабуть, убила б і мене, але Рін їй завадив. Так чи інак, мати покинула мене. Після цього я прив’язалася до Ріна, але він теж пішов. Я покохала Еленда, але він більше мене не хоче, — вона звела очі на Келсьє. — Коли ти теж підеш? Коли ти кинеш мене?

Ватажок посмутнів.

— Я... Вен, я не знаю. Ця робота, цей план...

Вона зазирнула йому в очі, намагаючись розгадати таємницю, що крилася в них. «Що ти приховуєш від мене, Келсьє? Щось аж таке небезпечне?» Дівчина знову витерла очі й відсунулася, почуваючись ніяково.

Він поглянув на своє вбрання й похитав головою.

— Дивися, ти перемастила кров’ю весь мій ідеально брудний одяг буцімто інформатора.

Вен усміхнулася.

— Принаймні частково ця кров — благородна. Я непогано почастувала Шан.

Келсьє гмикнув.

— Знаєш, а ти мала рацію щодо мене. Я не даю дворянам ані найменшого шансу, еге ж?

Вен почервоніла.

— Келсьє, я не мала б казати того. Ви хороші люди, і цей твій план... я розумію, що ти намагаєшся зробити для скаа.

— Ні, Вен, — відказав ватажок, хитаючи головою. — Те, що ти сказала, — правда. Ми — не справжні скаа.

— Але це й добре, — заперечила дівчина. — Якби ви були звичайними скаа, то не мали б ні досвіду, ні відваги, щоб задумати щось таке.

— Можливо, їм бракує досвіду, — відказав Келсьє. — Але не відваги. Так, ми втратили армію, але наші добровольці були готові — з мінімальною підготовкою — виступити проти сильнішого ворога. Ні, скаа не бракує відваги. Вони просто не мали можливості її виявити.

— Але ти мав, Келсьє — завдяки тому, що ти напівскаа-напівдворянин. І ти вирішив використати цю можливість, щоб допомогти своїй скаа-половині. А отже, ти більше, ніж будь-хто, гідний зватися скаа.

Келсьє всміхнувся.

— Гідний зватися скаа. Мені подобається, як це звучить. Але, в будь-якому разі, мені, мабуть, варто менше перейматися тим, як убити чергового дворянина, а більше — тим, як допомогти котромусь робітникові.

Дівчина кивнула й, запнувши щільніше плащ, глянула в імлу. «Вона захищає нас... дає нам силу... ховає нас...»

Уже давно Вен не почувала потреби кудись сховатися. Але тепер, після всього того, що наговорила внизу, на кухні, вона шкодувала, що не може полинути куди-інде, наче пасемце імли.

«Я мушу розповісти йому. Від цього може залежати успіх усього задуму». Вона набрала в груди повітря.

— Дім Венчерів має вразливе місце, Келсьє.

Ватажок пожвавився.

— Справді?

Вен кивнула.

— Атій. Вони забезпечують його видобуток і транспортування — звідси все їхнє багатство.

Келсьє різко втягнув повітря.

— Ну звісно! Ось як їм вдається платити податки, ось чому вони такі могутні... Панові Всевладарю потрібен хтось, хто виконував би цю роботу для нього...

— Келсьє! — озвала його Вен.

Ватажок глянув на неї.

— Не... не роби нічого без крайньої потреби, гаразд?

Він насупився.

— Я... не можу тобі нічого пообіцяти, Вен. Спробую знайти інший спосіб, але на цю мить справи стоять так, що нам потрібне падіння дому Венчерів.

— Я розумію.

— Але все одно я радий, що ти мені розповіла.

Дівчина кивнула. «Тепер і я зрадила Еленда». Утім, її заспокоювала думка, що вона зробила це не через образу. Келсьє мав рацію: дім Венчерів був потугою, яку треба було знищити. Дивно, але їхня таємниця, схоже, схвилювала Келсьє більше, ніж її саму. Він сидів, упнувши незвично сумний погляд в імлу й несамохіть почухуючи руки.

«Шрами, — здогадалася Вен. — Він думає не про дім Венчерів, а про Гатсінські провалля. Про неї».

— Келсьє! — сказала вона.

— Що? — його погляд, задивлений в імлу, лишався далеким.

— Я не думаю, що Мара тебе зрадила.

Він усміхнувся.

— Мені приємно це чути.

— Ні, я кажу це не просто так. Коли ви дісталися до тої кімнати в центрі палацу, на вас чекали інквізитори, правда?

Ватажок кивнув.

— На нас вони також чекали, — мовила Вен.

Келсьє похитав головою.

— Ми з тобою билися з вартовими, наробили галасу. З Марою ми проникли тихцем. Ми готувалися цілий рік, діяли потайки, дуже обережно й тримали все в таємниці. Але хтось улаштував нам пастку.

— Мара була алломанткою, чи не так? — запитала Вен. — Може, вони відчули, що ви пробралися всередину.

Келсьє знову заперечливо хитнув головою.

— Із нами був димник. Його звали Редд. Інквізитори вбили його відразу. Я волів би думати, що зрадник — він, але так не виходить. Редд до останньої миті нічого не знав про наш план. Лише Марі відомо було все: день, година, мета. Лише вона могла нас зрадити. Крім того, є ще слова Пана Всевладаря. Ти не бачила його, Вен. Не бачила, як він усміхався, коли дякував Марі. У його очах була... чесність. Кажуть, Пан Всевладар ніколи не бреше. Навіщо йому брехати?

Якусь хвилю Вен сиділа мовчки, розмірковуючи над почутим.

— Келсьє, — поволі промовила вона. — Я думаю, інквізитори здатні відчувати алломантію навіть тоді, коли ми спалюємо мідь.

— Це неможливо.

— Сьогодні це вдалося мені. Я протнула міднохмару Шан і завдяки цьому вчасно знайшла її та інших убивць.

Келсьє насупився.

— Найпевніше, ти помилилася.

— Таке й раніше траплялося, — наполягла Вен. — Я відчуваю, як Пан Всевладар торкається моїх емоцій, навіть коли спалюю мідь. А коли я ховалася від того інквізитора, що гнався за мною, то, присягаюся, він знайшов мене, хоч не повинен був би. Келсьє, що як це можливо? Що як можливість укритися в міднохмарі залежить не просто від того, спалюєш ти мідь чи ні, а від того наскільки ти сильний алломант?

Келсьє замислився.

— Гадаю, таке може бути, — нарешті сказав він.

— Отже, Мара, можливо, не зраджувала тебе! — палко вигукнула Вен. — Інквізитори неймовірно сильні. Ті, що чекали на вас, мабуть, просто відчули, як хтось спалює метал, і збагнули, що алломант намагається проникнути в палац. А Пан Всевладар подякував їй тому, що саме через неї вас виявили! Адже вона була алломантка і, спалюючи олово, мимоволі вивела інквізиторів на вас.

Обличчя Келсьє прибрало стурбованого виразу. Він обернувся так, щоб сидіти навпроти неї.

— Тоді зроби це зараз. Скажи, який метал я спалюю.

Вен заплющила очі, розвогнила бронзу і стала слухати... відчувати, як учив її Марш. Вона пригадала той єдиний урок, пригадала ті години, коли тренувалася самостійно, дослухаючись до хвиль, які Бриз, Гем чи Страшко випромінювали на її прохання. Вона намагалася вловити ритмічне пульсування алломантії. Намагалася...

Раптом на якусь мить їй здалося, що вона щось відчула. Щось украй дивне — повільну пульсацію, неначе віддалене гупання барабану, не схожу на жоден алломантичний ритм, який вона чула до цього. Але пульсація йшла не від Келсьє. Її джерело було десь далеко... дуже далеко. Вен зосередилася сильніше, намагаючись визначити напрямок.

Аж тут її увагу відвернув інший, звичніший, алломантичний ритм, який виходив від Келсьє. Настільки слабкий, що її серцебиття майже заглушувало його. Удари були навальні, швидкі.

Вен розплющила очі.

— П’ютер! Ти спалюєш п’ютер.

Келсьє здивовано закліпав.

— Неймовірно... — прошепотів він. — Ще раз!

Вона знову заплющила очі.

— Олово, — сказала за мить. — А тепер сталь — ти змінив метал, щойно я почала говорити.

— Хай мені грець!

— Бачиш, я мала рацію! — радісно вигукнула Вен. — Таки можна відчути алломантичні імпульси крізь міднохмару! Вони ледь чутні, але мені здається, треба тільки зосередитися як слід...

— Вен, — перебив її Келсьє. — Ти гадаєш, алломанти не пробували цього раніше? Гадаєш, що за тисячу років ніхто не помітив би, що міднохмару можна пробити? Я й сам намагався. Годинами зосереджувався на своєму вчителі, силкуючись відчути щось крізь його міднохмару.

— Але... Чому ж тоді?..

— Мабуть, як ти сказала раніше, це залежить від сили алломанта. Інквізитори «тягнуть» і «штовхають» потужніше за будь-якого звичайного з-імли-народженого — можливо, вони такі сильні, що можуть долати чужий метал.

— Але ж, Келсьє, — тихо промовила Вен, — я не інквізитор.

— Але ти сильна, — відказав він. — Значно сильніша, ніж мала б бути. Сьогодні ти вбила повноцінну з-імли-народжену!

— Мені пощастило, — почервоніла дівчина. — Я перехитрувала її.

— Алломантія — це насамперед хитрощі, Вен. Ні, у тобі є щось особливе. Я помітив це ще того першого дня, коли ти легко завадила моїм спробам вплинути на твої емоції.

Вона зашарілася ще більше.

— Ні, навряд чи річ у цьому, Келсьє. Мабуть, я просто тренувалася з бронзою більше за тебе... Не знаю... я просто...

— Вен, — мовив ватажок. — Ти досі занадто скромна. І в цьому тобі годі дорівнятися — це очевидно. Якщо саме скромність допомагає тобі бачити крізь міднохмару... ну, тоді я не знаю. Але навчися трохи пишатися собою, дівчинко! Якщо ти чогось і можеш повчитися в мене, то це самовпевненості.

Вен усміхнулася.

— Ходімо, — сказав він, підводячись і простягаючи їй руку. — Сейзед не заспокоїться, поки не доштопає твою рану на щоці, а Гем помирає від нетерплячки почути про бійку. До речі, добре, що труп Шан лишився на території замку Венчерів — коли дім Еларіелів дізнається, де її вбили...

Вен дозволила звести себе на ноги, але з сумнівом подивилася на ляду.

— Я... я не впевнена, чи хочу спускатися до них, Келсьє. Як я буду дивитися їм в очі?

Келсьє розсміявся.

— О, не турбуйся. Ти не вписалася б у наше товариство, якби час від часу не казала якихось дурниць. Ходімо.

Вен завагалася, але зрештою таки пішла за Келсьє вниз, до теплої кухні.

— Як ти можеш читати зараз, Еленде? — запитав Жастес.

Еленд відірвав очі від книги й глянув на нього.

— Це допомагає мені заспокоїтися.

Лекаль здивовано звів брови. Він сидів у кареті, нервово соваючись і постукуючи пальцями по бильцях. Шторки на вікнах були опущені: почасти — щоби приховати світло ліхтаря для читання, почасти — щоб не пустити імлу всередину. Хоча Еленд цього ніколи й не визнав би, але це вировиння туману завжди трохи непокоїло його. Вважалося, що дворянин не мав би боятися такого, але це ніяк не впливало на той факт, що темна імлиста завіса була збіса моторошна.

— Твій батько, либонь, скаженітиме з люті, коли ти повернешся, — зауважив Жастес, не перестаючи тарабанити по бильцях.

Еленд стенув плечима, хоча товаришеві слова дещо стурбували його. Не через батька, а через те, що сталося цього вечора. Очевидно, якісь алломанти шпигували за Елендом та його друзями. Що їм вдалося дізнатися? Чи знають вони про книжки, які він читав?

На щастя, один шпигун, схоже, спіткнувся й звалився у дахове вікно Елендової кімнати. Після цього зчинився хаос і сум’яття — солдати й гості бігали хто куди, охоплені панікою. Перше, що спало Елендові на думку, — це сховати ті небезпечні книжки, через які — якби їх знайшли зобов’язувачі — у нього могли виникнути серйозні проблеми.

Тому, скориставшись загальною метушнею, він скинув їх усі до сумки й побіг разом із Жастесом до бічного виходу. Сісти в карету й покинути територію замку могло видатися занадто відчайдушним кроком, але все вдалося напрочуд легко. Серед усього того тлуму карет, що квапилися виїхати, ніхто й не помітив, що разом із Жастесом у екіпаж заскочив і Венчер-молодший.

«Уже все, мабуть, стихло, — думав Еленд. — Гості зрозуміють, що дім Венчерів не намагається їх повбивати і що небезпеки насправді-то й нема. Лише якісь необережні шпигуни».

Він мав би вже повернутися до замку, однак Еленд вирішив скористатися нагодою і зустрітися з іншими шпигунами. Цього разу — його власними.

Пролунав стук, і Жастес від несподіванки аж підстрибнув, а Еленд стулив книжку й відчинив дверцята. Фелт, один зі старших шпигунів дому Венчерів, чоловік із вусами й гачкуватим, як у хижого птаха, носом, забрався в карету й шанобливо кивнув спершу Елендові, а тоді Жастесові.

— То що? — запитав Жастес.

Фелт сів із притаманною людям його типу зграбністю.

— У будинку, як видається, розміщена столярня, мосьпане. Один з моїх людей чув про неї, вона належить скаа — майстрові Кладенту, вельми вмілому столяру.

Еленд насупив чоло.

— Але навіщо туди заходив мажордом леді Валетти?

— Ми гадаємо, що ця столярня — лише прикриття, мосьпане, — відповів Фелт. — Як ви наказали, ми спостерігали за нею відтоді, як мажордом привів нас туди. Однак нам довелося бути вкрай обережними: на даху й горішніх поверхах є кілька спостережних точок.

Еленд нахмурився ще більше.

— Доволі дивна осторога як на звичайну столярську крамницю.

Фелт кивнув.

— Далі більше, мосьпане. Один із наших найкращих шпигунів зумів підібратися аж до самого будинку — ми не думаємо, що його помітили, — але йому не вдалося нічого підслухати. Вікна столярні запечатані й звукоізольовані.

«Ще один дивний застережний захід», — подумав Еленд.

— Як гадаєш, що це означає? — запитав він Фелта.

— Імовірно, це підпільна схованка, мосьпане, — відказав шпигун. — І то добра схованка. Якби ми не спостерігали так уважно й не знали, що шукати, то ніколи б не помітили нічого підозрілого. Я гадаю, всі ті, хто всередині, — і навіть террісієць, — належать до злодійської ватаги скаа. Умілої і забезпеченої коштами.

— Злодійська ватага скаа? — перепитав Жастес. — І леді Валетта теж до неї належить?

— Найпевніше, що так, мосьпане, — відказав Фелт.

Еленд відкинувся на спинку сидіння.

— Злодійська... ватага... скаа, — повторив він приголомшено.

«Але навіщо їм посилати когось зі своїх на бали? Може, щоб провернути якесь шахрайство?»

— Мосьпане, — озвався Фелт. — Накажете вдертися туди? У мене достатньо людей, щоб узяти всю ватагу.

— Ні, — мовив Еленд. — Відклич своїх людей і не розповідайте нікому про те, що бачили.

— Слухаюсь, мосьпане, — відказав Фелт і вистрибнув із карети.

— Пане Всевладарю! — промовив Жастес, коли дверцята зачинилися. — Не дивно, що вона не схожа на звичайну дворянку. І річ не у провінційному вихованні — просто вона злодійка!

Еленд замислено кивнув, сам не знаючи, що й думати.

— Ти завинив мені вибачення, — сказав Жастес. — Я мав рацію щодо неї, еге ж?

— Мабуть, так — відповів Еленд. — Але... з іншого боку, ти й помилився. Вона не шпигувала за мною, вона лише збиралася мене пограбувати.

— І що з того?

— Мені... треба це обміркувати, — відказав Еленд і постукав кучерові, щоб той рушав. Карета покотила назад до замку Венчерів, і дворянин відкинувся на спинку сидіння.

Валетта виявилася не тою, за кого вона себе видавала. Проте він уже був цілком готовий до цієї новини. Окрім того, що Жастесові слова пробудили в нього підозру, Валетта сьогодні й сама не заперечила його звинувачень. Було очевидно, що вона брехала йому. Грала роль.

Еленд мав би нетямитися з люті. Він усвідомлював це розумом, і десь у глибині душі йому боліло від зради. Але, як не дивно, насамперед він почував... полегкість.

— Про що ти думаєш? — запитав Жастес, стурбовано вдивляючись у нього.

Еленд похитав головою.

— Останні кілька днів я не знаходив собі місця через це, Жастесе. Я почувався так зле, що не міг нічого робити — усе через те, що вважав Валетту зрадницею.

— Але ж вона і є зрадниця. Еленде, вона, імовірно, намагалася тебе обшахрувати!

— Так, але принаймні вона не шпигувала для якогось іншого дому. На тлі всіх цих інтриг, політичних ігор і підступів, що поширилися віднедавна, щось таке простеньке, як звичайна крадіжка, видається навіть цікавим.

— Але ж...

— Це лише гроші, Жастесе.

— Для декого з нас гроші важать чимало, Еленде.

— Не так багато, як Валетта. Бідолашна дівчина... увесь цей час вона, мабуть, хвилювалася через те, що мусила мене обшахрувати!

Якусь хвилю Жастес лише сидів мовчки, а тоді похитав головою.

— Тільки ти, Еленде, можеш почувати полегкість після того, як виявив, що тебе збиралися обікрасти. Мені варто нагадати, що ця дівчина весь час тобі брехала? Може, ти й почуваєш до неї прихильність, але в щирості її почуттів я дуже сумніваюся.

— Можливо, ти й маєш рацію, — визнав Еленд. — Але... я не певен, Жастесе. Мені здається, я знаю цю дівчину. Її емоції... вони занадто справжні, занадто щирі, щоб бути брехнею.

— Сумніваюся, — відказав Жастес.

— Наразі ми замало знаємо, щоб судити її, — мовив Еленд. — Фелт гадає, що вона злодійка, але можуть бути й інші причини послати її на бал. Може, вона лише інформаторка. А може, й злодійка, але ніколи не мала наміру мене обікрасти. Вона багато часу проводила з іншими дворянами й дворянками — навіщо їй це робити, якби ціллю був я? Коли вже на те пішло, зі мною вона проводила порівняно мало часу й ніколи не канючила жодних подарунків.

Еленд волів уявляти зустріч із Валеттою як приємну незаплановану подію, внаслідок якої і в його, і в її житті відбувся різкий поворот. Він усміхнувся цьому образу, а тоді похитав головою.

— Ні, Жастесе. Тут криється щось більше, ніж ми бачимо. Багато чого просто не тримається купи.

— Мабуть... так, Еле, — суплячись, відказав Жастес.

Ураз Еленд випростався: йому до голови стрільнула думка — думка, поруч із якою мотиви Валеттиної поведінки видавалися куди менш важливими.

— Жастесе, — вигукнув він. — Вона скаа!

-І?

— Вона одурила мене, одурила нас обох. Вона майже бездоганно зіграла роль аристократки.

— Радше недосвідченої аристократки.

— Поруч зі мною була справжня злодійка скаа! — не міг заспокоїтися Еленд. — Подумай лишень, скільки всього я міг її розпитати!

— Розпитати? Про що б ти її розпитував?

— Про життя скаа, — відказав Еленд. — Та не про це мова. Жастесе, вона нас одурила. Якщо ми не можемо відрізнити скаа від дворянки, це означає, що ми не так уже й відрізняємося від скаа. А в такому разі яке ми маємо право поводитися з ними так, як поводимося?

Жастес знизав плечима.

— Еленде, мені здається, ти переймаєшся не тим, чим слід перейматися. Почалася війна домів.

Еленд неуважно кивнув. «Я так суворо розмовляв із нею сьогодні. Чи не занадто суворо?»

Він прагнув цілковито переконати її, що не хоче більше мати з нею нічого спільного. Почасти це було щире прагнення, адже після довгих роздумів Еленд дійшов висновку, що їй не можна довіряти. І справді, їй не можна було довіряти, принаймні на ту мить. З іншого боку, він хотів, щоб Валетта покинула місто, і вважав за краще розірвати їхні стосунки до того, як вибухне війна домів.

«Але якщо насправді вона не дворянка, то й утікати з міста їй нема причини».

— Еленде! — озвав його Жастес. — Ти взагалі слухаєш, що я тобі кажу?

Дворянин підвів погляд на товариша.

— Здається, я сьогодні припустився помилки. Я хотів випровадити Валетту з Лютаделя. Але тепер я думаю, що безпричинно завдав їй болю.

— А бодай тобі, Еленде! — лайнувся Жастес. — Сьогодні ввечері алломанти підслуховували нашу розмову. Ти хоч усвідомлюєш, яке лихо могло статися? Що як вони, замість лише шпигувати, вирішили б убити нас?

— Ох, так, маєш рацію, — неуважно мовив Еленд. — У будь-якому, разі Валетті краще забратися звідси. У найближчому майбутньому кожен, хто близький до мене, буде в небезпеці.

Жастес, роздратований украй, кинув на нього сердитий погляд, але враз розсміявся.

— Ти безнадійний.

— Я стараюся, — відказав Еленд. — Але, слово честі, нам нема чого хвилюватися. Шпигуни виявили себе. Найпевніше, за ними погналися, а може, і зловили в тому хаосі. Щодо Валетти, то ми тепер знаємо деякі її таємниці, тож і тут ми попереду. Вечір видався вельми продуктивний!

— Це доволі оптимістичний погляд на справи.

— Кажу тобі: я стараюся.

І все ж Еленд знав, що почуватиметься спокійніше, коли вони повернуться до замку Венчерів. Можливо, він вчинив дещо необдумано, коли втік, навіть не дізнавшись, що власне сталося, але на ту мить Еленд не був здатен міркувати розважливо. Крім того, він заздалегідь домовився про зустріч із Фелтом, і загальна метушня дала йому привід вислизнути з замку.

Карета поволі спинилася перед брамою.

— Ти їдь, — сказав Еленд, вибираючись із карети. — Забери з собою книжки.

Жастес кивнув, узяв сумку й попрощався з Елендом. Той затраснув дверцята, почекав, поки екіпаж розвернувся й від’їхав від воріт, а тоді обернувся й попрямував пішки до замку. Здивована сторожа без жодних запитань відчинила перед ним браму.

Замкове подвір’я досі було яскраво освітлене. Перед входом на нього вже чекали вартові. Кілька солдатів вийшли в імлу йому на зустріч. І оточили його.

— Мій пане, ваш батько...

— Авжеж, авжеж, — зітхнувши, перебив Еленд. — Він хоче, щоб ви негайно відвели мене до нього, я вгадав?

— Так, мій пане.

— Що ж, ведіть тоді.

Вони зайшли крізь бічний вхід, призначений лише для членів родини. Лорд Страфф Венчер стояв у кабінеті й розмовляв із кількома капітанами варти. З їхніх блідих облич Еленд здогадався, що їм добряче перепало від батька. Можливо, він навіть погрожував їх збатожити. Вони всі були дворяни, тож лорд Венчер не міг їх стратити, але застосувати інші суворі дисциплінарні покарання — цілком.

Різко змахнувши рукою, він відіслав вартових, а тоді обернувся й вороже глянув на Еленда. Той насупився, спостерігаючи, як солдати виходять. Усе видавалося дещо занадто... напруженим.

— Ну? — запитав батько.

— Що — ну?

— Де ти був?

— Я... виходив, — недбало відказав Еленд.

Лорд Венчер зітхнув.

— Чудово. Наражай себе на небезпеку, якщо тобі так хочеться, хлопче. Мені навіть трохи шкода, що та з-імли-народжена не дісталася тебе — вона позбавила б мене багатьох клопотів.

— З-імли-народжена? — здивовано перепитав Еленд. — Яка з-імли-народжена?

— Та, яка збиралася тебе вбити! — гарикнув батько.

Еленд ошелешено закліпав.

— То... це були не просто шпигуни?

— О ні, — лорд Венчер усміхнувся з якоюсь зловтіхою. — То була ціла команда вбивць, яку послали по тебе й твоїх друзів.

«Пане Всевладарю! — подумки жахнувся Еленд, збагнувши, яку дурницю втнув, коли покинув замок без охорони. — Я й не думав, що війна домів так швидко набере обертів і стане такою небезпечною. Такою небезпечною для мене...»

— Звідки тобі відомо, що то була з-імли-народжена? — запитав він, збираючи докупи думки.

— Нашим вартовим вдалося вбити її, коли вона втікала, — відказав лорд Венчер.

Еленд насупив чоло.

— Повноцінну з-імли-народжену вбили звичайні солдати?

— Лучники, — уточнив батько. — Очевидно, заскочили її зненацька.

— А той чоловік, що впав у моє вікно? — запитав Еленд.

— Мертвий, — відповів лорд Венчер. — Зламав шию.

Еленд нахмурився. «Він був іще живий, коли ми втікали. Ти щось приховуєш, батьку».

— Та з-імли-народжена — я її знаю?

— Гадаю, що так, — лорд Венчер сів за письмовий стіл, не дивлячись на сина. — Це була Шан Еларіель.

Еленд сторопів від здивування. «Шан?!» — ошелешено подумав він. Вони ж були заручені, і Шан ніколи не згадувала, що вона алломантка. А отже...

Вона від початку була підсадною особою. Можливо, Еларіелі планували вбити Еленда, щойно у них із Шан народився би спадкоємець.

«Ти маєш рацію, Жастесе. Мені не уникнути політичних інтриг, просто ігноруючи їх. Я був частиною цієї гри набагато довше, ніж мені здавалося».

Батько, вочевидь, був задоволений. Значний член дому Еларіелів убитий на території замку Венчерів під час спроби замаху на Еленда... Після такого тріумфу лорд Венчер протягом багатьох днів буде нестерпним.

Еленд зітхнув.

— Когось із убивць узяли живцем?

Батько похитав головою.

— Один упав на подвір’я, коли намагався втекти. І йому таки вдалося — імовірно, він теж був з-імли-народжений. Ще одного знайшли мертвим на даху, але чи було їх більше — певності немає.

Він завагався — здавалося, наче було ще щось.

— У чому річ? — запитав Еленд, побачивши в батькових очах деяке збентеження.

— Ні в чому, — відмахнувся батько. — Деякі вартові стверджують, що був ще й третій з-імли-народжений, який бився з іншими двома, але я сумніваюся в їхніх словах: наших алломантів там не було.

Еленд замислився. «Третій з-імли-народжений, який бився з іншими двома...»

— Може, хтось дізнався про наміри вбивць і вирішив їм запобігти.

Лорд Венчер зневажливо пирхнув.

— Навіщо чужому з-імли-народженому захищати тебе?

— Може, він просто не хотів, щоб загинула безневинна людина.

Лорд Венчер розреготався й похитав головою.

— Ти ідіот, хлопче. Тобі це й самому відомо, правда?

Еленд спалахнув, а тоді відвернувся. Батько, схоже, більше нічого від нього не хотів, тож він просто вийшов. Проте повернутися до свого покою з розбитим вікном і солдатами всередині він не міг, тож попрямував до гостьової кімнати, прихопивши з собою загін туманобійників, щоб ті вартували про всяк випадок за дверима й на балконі.

Готуючись до сну, Еленд розмірковував про розмову з батьком. Найпевніше, той мав рацію щодо третього з-імли-народженого. У вищому світі такого не буває.

«А мало би бути. Можливо, колись іще буде».

Еленд стільки всього хотів би зробити. Але його батько мав добре здоров’я і був порівняно молодий як на лорда з такою владою. Минуть десятиліття, перш ніж Еленд перебере на себе його титул — звісно, якщо лишиться живий до того часу. Він шкодував, що не може побачити Валетти, поговорити з нею, пояснити свої турботи. Вона зрозуміла б його: невідь-чому вона завжди розуміла його краще за інших.

«До того ж вона скаа!» Еленд не міг позбутися цієї думки. У нього було стільки запитань до Валетти, йому стільки всього кортіло дізнатися від неї.

«Згодом, — подумав він, лягаючи в ліжко. — Наразі треба зосередитися на тому, щоб зберегти дім». Стосовно цього Еленд не кривив душею перед Валеттою — він справді збирався зробити все, щоб його родина пережила війну домів.

А потім... що ж, можливо, вони знайдуть якийсь спосіб обминути брехню і шахрайство.

32

Хоча багато террісійців ображені на Хленніум, але водночас вони нам заздрять. Я чув, як тягоноші зачудовано оповідали про хленнійські собори з дивовижними вітражними вікнами й величезними залами. Крім того, їм, схоже, неабияк подобається наше вбрання: я часто бачив у містах, як молоді террісійці міняють свої хутра й шкури на добре пошиті чоловічі костюми.

За дві вулиці від столярні стояла незвично висока, якщо порівнювати з сусідніми, будівля. Вен гадала, що це був якийсь гуртожиток, де тулилися родини скаа, але всередині ніколи не бувала.

Вона кинула монету, стрімко злетіла вгору й, минувши шість поверхів, м’яко опустилася на дах. Постать, що причаїлася в пітьмі, здригнулася від несподіванки.

— Це я, — пошепки промовила Вен, безгучно скрадаючись похилим дахом.

Страшко усміхнувся їй у темряві. Найкращий олов’яноокий у їхній ватазі, він зазвичай діставав найвідповідальніші завдання. Віднедавна його варта припадала переважно на ранній вечір — це був найімовірніший час, коли конфлікт між Великими домами міг перерости у відкриту збройну сутичку.

— Що там? — тихо запитала Вен, розвогнюючи олово й оглядаючи місто. Удалині яскраве сяйво незвично підсвічувало імлу.

Страшко кивнув, вказуючи у бік світляної поволоки.

— Замок Гастінгів. Солдати Еларіелів атакуючи сьогодні.

Вен кивнула. Знищення дому Гастінгів вони чекали вже давно: протягом минулого тижня він зазнав з пів десятка нападів з боку інших домів. Союзники Гастінгів розбіглися, дім збанкрутував, і його падіння стало лише питанням часу.

Дивно, але жоден із домів не нападав удень. Ця війна відбувалася за штучною завісою таємничості, немовби аристократія визнавала Пана Всевладаря за свого зверхника й не хотіла засмучувати його воєнними діями при денному світлі. Усі сутички відбувалися вночі, під покривалом імли.

— Він бажаючий так бувши, — сказав Страшко.

Вен збентежено глянула на нього.

— Е-е... Страшку, ти не міг би говорити... звичайною мовою? Хлопчина вказав порухом голови на темну споруду віддалік. — Пан Всевладар. Здається, хоче, щоб воювали.

Вен кивнула. «Келсьє мав рацію. Ні від Міністерства, ні від імператора не чути занепокоєння, а гарнізон не квапиться вертатись до Лютаделя. Пан Всевладар чекав цієї війни — і має намір дозволити їй іти своїм ладом. Неначе пожежа на полі, яку не гасять, щоб вигоріла стара трава».

Але цього разу, коли згасне одна пожежа, почнеться друга — повстання Келсьє в Лютаделі.

«Якщо Маршеві вдасться дізнатися, як зупинити сталевих інквізиторів. Якщо нам вдасться захопити палац. І, звісно, якщо Келсьє знайде спосіб, як перемогти Пана Всевладаря...»

Вен похитала головою. Їй не хотілося погано думати про їхнього ватажка, але вона просто не розуміла, як це все мало б статися. Гарнізон ще не повернувся, але повідомляли, що він уже близько, за тиждень-два дороги. Деякі дворянські доми падали, але того всеохопного хаосу, якого прагнув Келсьє, у місті не було. Остання імперія похилилася, але Вен сумнівалася, що вона впаде.

А втім, можливо, суть була не в цьому. Ватага виконала неймовірну роботу, роздмухавши війну домів: трьох Великих домів більше не існувало, а решта була серйозно ослаблена. Минуть десятиліття, перш ніж аристократія стане на ноги після своїх чвар.

«Ми чудово попрацювали, — вирішила Вен. — Навіть якщо не нападемо на палац або нападемо, але зазнаємо невдачі, — все одно нам вдалося здійснити щось дивовижне».

Завдяки тій інформації, яку Марш дізнався про Міністерство, і Сейзедовому перекладу щоденника, майбутні повстанці матимуть багато нового й корисного знання. Це було не те, на що сподівався Келсьє, — не цілковите знищення Останньої імперії. А все ж це була велика перемога — перемога, яку скаа згадуватимуть ще багато років і черпатимуть з неї відвагу.

Несподівано Вен зі здивуванням усвідомила, що пишається бути частиною цього всього. Можливо, колись у майбутньому вона допоможе здійняти справжнє повстання — там, де скаа не такі затуркані.

«Якщо таке місце взагалі існує...» Вен починала розуміти, чому скаа такі слабодухі. Річ була не лише в Лютаделі та його «гамівних» станціях. До цього спричинилося все разом: зобов’язувачі, цілоденна робота в полі й на фабриках, менталітет, сформований тисячолітнім гнітом. Повстання скаа недарма завжди були такі кволі. Люди знали — чи то пак думали, що знали: проти Останньої імперії боротися неможливо.

Навіть Вен так вважала, хоч і була «вільною» злодійкою. Щоб переконати її у протилежному потрібен був божевільний, немислимий план Келсьє. Можливо, саме тому він ставив перед ватагою, здавалося б, недосяжні цілі: він знав, що лише такі виклики дивним чином змусять їх усвідомити, що опір можливий.

Страшко скинув на Вен поглядом. Він досі ніяковів у її присутності.

— Страшку, — сказала вона, — ти знаєш, що Еленд обірвав стосунки зі мною?

Хлопчина кивнув, злегка пожвавшись.

— Але я все одно кохаю його, — вибачливо мовила Вен. — Мені шкода, Страшку. Але це так.

Він похнюпив голову.

— Тут нема твоєї провини, — додала Вен. — Справді нема. Просто... розумієш, ти не можеш вибрати, кого любити. Повір, деяких людей я воліла б не любити. Вони на це не заслуговували.

Страшко кивнув.

— Розумію.

— Я можу лишити собі твою хустинку?

Хлопець стенув плечима.

— Дякую, — сказала вона. — Це для мене справді багато важить. Він підвів погляд і задивився в імлу.

— Я не бувши дурнем. Я... знаючи, цього не буде. Я бачу багато, Вен. Дуже багато.

Вона лагідно поклала руку йому на плече. «Я бачу багато». Підхожі слова для олов’яноокого.

— Ти давно став алломантом? — запитала вона.

Страшко кивнув.

— «Луснув», мавши п’ять років. Мало пам’ятаю.

— І відтоді ти вправляєшся з оловом?

— Здебільшого, — відповів він. — Бувши добре для мене. Можу бачити, можу чути, можу відчувати.

— Порадиш мені щось? — з надією запитала Вен.

Страшко, що сидів на краю, звісивши одну ногу, замислився.

— Спалюючи олово... Бачити — не головне. Головне — не бачити.

Вен насупилася.

— Що ти маєш на увазі?

— Коли спалюючи, багато що приходить. Багато всякого. Відвертаючи увагу тут, відвертаючи увагу там. Бажаючи силу, не звертай уваги.

«Якщо хочеш добре вміти спалювати олово, — подумки витлумачила Вен, — навчися насамперед не розпорошувати уваги. Штука не в тому, щоб бачити потрібне, а в тому, щоб не звертати уваги на непотрібне».

— Цікаво, — замислено промовила Вен.

Страшко кивнув.

— Коли дивишся, бачиш імлу, бачиш будинки, відчуваєш дерево, чуєш щурів унизу. Вибери одне, і не відвертай уваги.

— Добра порада, — сказала Вен.

Страшко знову кивнув, аж тут позаду пролунав глухий стук. Вони обоє підскочили й пригнулися. Келсьє гмикнув, підходячи до них.

— Нам треба придумати якийсь спосіб попереджати про свій прихід. Щоразу, коли я навідую спостерігача, боюся, щоб він з переляку не впав із даху.

Вен підвелася й обтріпала одяг. Вона мала на собі марево-плащ, сорочку й штани. У сукню вона не вбиралася вже багато днів. Вен одягала її лише про людське око в маєтку Рену. Але Келсьє боявся підісланих убивць і не дозволяв лишатися їй там надовго.

«Принаймні ми купили мовчання Клісс», — подумала Вен, роздратовано думаючи про витрати.

— Уже час? — запитала вона.

Келсьє кивнув.

— Майже. Я хочу дорогою заскочити ще в одне місце.

— Гаразд.

Для їхньої другої зустрічі Марш обрав будинок, у якому мав би виконувати завдання Міністерства. Це була чудова нагода, адже він мав привід перебувати в будівлі всю ніч, начебто «вишукуючи» алломантичну активність поблизу. Із ним майже весь час буде гамівник, але близько опівночі Марш, як він гадав, мав би лишитися на добру годину сам. Не надто багато часу, щоб вибратися на зустріч, але цілком достатньо, щоб двоє з-імли-народжених потайки ненадовго відвідали його.

Вони попрощалися зі Страшком і, «відштовхнувшись», шугнули в ніч. Проте дахами вони мандрували недовго. Ватажок, щоб заощадити сили й метали, опустився на вулицю й пішов пішки.

«Дивно, — подумала Вен, пригадавши своє перше нічне тренування з Келсьє. — Порожні вулиці більше не видаються мені моторошними».

Бруківка була слизькою від вологи, а кінець вулиці губився в імлі. Було темно, тихо й безлюдно: навіть війна не змінила міста. Солдати атакували ворожі доми великими групами, нападали стрімко й зненацька, намагаючись подолати оборону противника.

Попри пустку нічного міста, Вен почувалася в ньому затишно. Поруч із нею була імла.

— Вен, — промовив Келсьє, не зупиняючись. — Я хочу тобі подякувати.

Вона обернулася й глянула на його високу й величну постать у марево-плащі.

— Подякувати мені? За що?

— За те, що ти сказала про Мару. Я багато думав про той день... про неї. Не знаю, чи твоя здатність бачити крізь міднохмару пояснює все, але... маючи такий вибір, я волію думати, що Мара не зраджувала мене.

Вен кивнула йому, усміхнувшись.

Келсьє скрушно похитав головою.

— Звучить по-дурному, еге ж? Так, наче... усі ці роки я лише чекав приводу піддатися самоомані.

— Не знаю, — відказала Вен. — Колись, можливо, я подумала б, що ти дурень, але... у цьому ж і полягає довіра, хіба ні? У свідомій самоомані? Ти зацитькуєш голос, який нашіптує тобі про зраду, і сподіваєшся, що друзі не завдадуть тобі болю.

Келсьє гмикнув.

— Ти не надто втішила мене своїми словами.

Вен стенула плечима.

— Для мене все логічно. Недовіра — це насправді те саме, тільки навпаки. Мені цілком зрозуміло, чому людина, маючи вибір між цими двома можливостями, вибере довіру.

— Але ти вчиниш інакше? — запитав Келсьє.

Дівчина знову ворухнула плечима.

— Я вже не знаю.

Ватажок поклав руку їй на плече.

— Цей... твій Еленд. Може, він просто намагався відлякати тебе, змусити покинути місто? Може, він сказав усе те, що сказав, для твого добра?

— Можливо, — відповіла Вен. — Але він змінився... змінилося те, як він дивився на мене. Він знав, що я брехала йому, але навряд чи зрозумів, що я скаа. Мабуть, він подумав, що я шпигунка від іншого дому. У будь-якому разі, він видавався щирим у своєму бажанні здихатися мене.

— Може, тобі так здається, бо ти себе вже переконала, що він урешті-решт покине тебе?

— Я... — Вен замовкла, опустивши погляд на слизьку, вкриту попелом бруківку. — Я не знаю. І, до речі, у цьому ти винен. Раніше мені все було зрозуміло, а тепер я геть заплуталася.

— Авжеж, ми добряче тебе зіпсували, — усміхнувся ватажок.

— Тебе, схоже, це анітрохи не засмучує.

— Ні, — відказав Келсьє. — Анітрохи. Ага, ось ми й прийшли.

Він зупинився перед великою та широкою будівлею — імовірно, ще одним гуртожитком. Усередині було темно: скаа не могли дозволити собі олійної лампи, а загальне вогнище, мабуть, погасили після вечері.

— Оце? — невпевнено запитала Вен.

Келсьє кивнув і тихо постукав у двері. На її подив, вони обережно прочинилися, і назовні, в імлу, визирнуло худорляве обличчя.

— Лорде Келсьє! — упівголоса промовив скаа.

— Я ж казав, що навідаюся, — усміхнувся ватажок. — Сьогодні випала добра нагода.

— Заходьте, заходьте, — відказав чоловік, розчиняючи двері й боязко відступаючи, щоб імла не торкнулася його.

Вони зайшли всередину. Вен і раніше траплялося бувати в гуртожитках скаа, але ніколи ще вони не справляли аж такого... гнітючого враження. Сморід диму й немитих тіл був нестерпний, і їй довелося погасити олово, щоб стримати нудотний рефлекс. Тьмяне світло від невеличкої вугільної грубки падало на гурт людей, які спали на підлозі, тулячись одне до одного. Видно було, що приміщення підмітали від попелу, але попри це, чорні плями вкривали одяг, стіни, обличчя. Меблів було небагато, ковдр також бракувало.

«Я теж колись так жила, — подумки жахнулася Вен. — Злодійські лігвища були так само щільно забиті, іноді навіть щільніше. Це... було моє життя».

Люди попідводилися, побачивши гостя. Рукава Келсьє були закасані, і шрами на руках було помітно навіть у кволому світлі жарин. Виразно проступаючи на шкірі, вони бігли вздовж усієї руки аж до плеча, перетинаючись і накладаючись один на одного.

Скаа відразу зашепотілися.

— Уцілілий...

— Він прийшов до нас!

— Келсьє, Володар Імли...

«Такого я ще не чула», — подумала Вен, здивовано здійнявши брови. Вона лишилася стояти осторонь, тимчасом як Келсьє з усмішкою підійшов до скаа. Люди, перемовляючись стишено-схвильованими голосами, обступили його, простягали руки, щоб торкнути шрамів або плаща. Дехто лише стояв і дивився на нього з побожною пошаною.

— Я прийшов, щоб принести вам надію, — неголосно промовив ватажок. — Сьогодні ввечері впав дім Гастінгів.

Кімнатою прокотився вражений гомін.

— Багато хто з вас працював у кузнях і сталеварнях Гастінгів, — вів далі Келсьє. — Щиро кажучи, я не знаю, які для вас будуть наслідки. Але для нас усіх це перемога. Ваші чоловіки принаймні протягом якогось часу не помиратимуть перед горнами або під канчуками наглядачів Гастінгів.

Невеличкою юрбою пробіг шепіт, і нарешті один стурбований голос пролунав достатньо гучно, щоб Вен змогла почути.

— Дому Гастінгів більше нема? А хто ж тепер годуватиме нас?

«Вони такі залякані! — подумала Вен. — Я ніколи не була такою... адже ж ні?»

— Я пришлю вам ще харчів, — пообіцяв Келсьє. — На якийсь час вам вистачить.

— Ти так багато робиш для нас, — сказав інший чоловік.

— Пусте, — відповів ватажок. — Якщо хочете мені віддячити, випростайте трохи плечі. Позбудьтеся бодай частини свого страху. Їх можна перемогти.

— їх можуть перемогти такі люди, як ви, лорде Келсьє, — стиха промовила якась жінка. — Але не ми.

— Ви ще здивуєте самі себе, — відказав він.

Натовп розступився, пропускаючи наперед батьків із дітьми. Здавалося, наче кожен у цьому приміщенні хотів, щоб його діти побачили Келсьє на власні очі. Вен спостерігала за цим зі змішаними почуттями. Ватажани досі насторожено ставилися до дедалі більшої популярності свого ватажка серед скаа, але слово тримали й не обговорювали цього питання.

«Схоже, йому справді небайдуже до них, — міркувала Вен, споглядаючи, як Келсьє бере на руки чийогось малюка. — Не думаю, що все це лише вистава. Він такий є — любить людей, любить скаа. Але... це радше любов батька до дитини, ніж любов чоловіка до рівних собі».

Чи це було погано? Зрештою, він справді був кимось на кшталт батька для скаа. Шляхетним лордом, що мав би бути їхнім паном. Проте Вен все одно було незручно, коли в півсутіні вона бачила, як очі скаа світяться на брудних обличчях шанобливим захватом і обожнюванням.

Нарешті Келсьє попрощався, сказавши, що йде на важливу зустріч, і Вен відчула полегкість, коли вони вийшли з тісного приміщення на свіже повітря. Дорогою до Маршевої нової «гамівної» станції Келсьє мовчав, лише хода його стала трохи жвавішою.

Нарешті Вен не витримала мовчанки.

— Ти часто навідуєш їх? — запитала вона.

Ватажок кивнув.

— Щоночі принаймні кілька будинків. Це трохи урізноманітнює мою роботу.

«Вбивати дворян і поширювати неправдиві чутки, — подумала Вен. — Так, відвідувати скаа — це хороше дозвілля».

Місце зустрічі з Маршем було лише за кілька вулиць. Коли вони наблизилися до нього, Келсьє затримався, вдивляючись у темряву. Нарешті він вказав на тьмяно освітлене вікно.

— Марш написав, що залишить світло горіти, якщо інші зобов’язувачі підуть.

— Вікно чи сходи? — запитала Вен.

— Сходи, — відказав ватажок. — Двері мають бути відчинені. Уся будівля належить Міністерству. Там більше нікого не повинно бути.

Келсьє не помилився. У будинку не пахло затхлістю давно покинутого приміщення, але долішні поверхи, схоже, ніхто не використовував. Двоє з-імли-народжених швидко піднялися сходами.

— Марш має розповісти нам, як відреагувало Міністерство на війну домів, — сказав ватажок, коли вони дісталися горішнього поверху.

Крізь щілину над дверима пробивалося мерехтливе світло. Келсьє штовхнув двері, говорячи далі:

— Будемо сподіватися, що гарнізон повернеться не надто швидко. Дворянам уже завдано чималої шкоди, але я волів би, щоб війна тривала...

Він заціпенів на порозі, заступивши дівчині вид.

Вона миттю підпалила п’ютер та олово й зібгалася, дослухаючись і чекаючи на напад. Але нічого не сталося. Довкола панувала тиша.

— Ні... — прошепотів Келсьє.

І тоді Вен побачила, як повз його ногу тече темно-червоний струмочок. Рідина зібралася в невеличку калюжу й почала скрапувати з першої сходинки.

«Ох, Пане Всевладарю...»

Келсьє нетвердою ходою ступив до кімнати. Вен увійшла за ним, уже знаючи, що побачить. Труп лежав посеред приміщення, оббілуваний і розчленований, з повністю розтрощеною головою — уже мало чим схожий на людське тіло. Стіни були забризкані червоним.

«Невже в одній людині так багато крові?» Вона вже бачила таке видовище раніше — у підвалі Кеймонового лігвища, — але цього разу жертва була лише одна.

— Інквізитор, — прошепотіла Вен.

Келсьє, не зважаючи на кров, упав навколішки біля братового трупа і здійняв руку, немовби хотів торкнутися тіла без шкіри, але завмер, приголомшений горем.

— Келсьє! — занепокоєно озвала його Вен. — Це сталося нещодавно — інквізитор може бути поруч.

Ватажок не рухався.

— Келсьє! — крикнула дівчина.

Він здригнувся, глянув довкола себе. Його очі зустрілися з очима Вен, і ясність повернулася до них. Він важко звівся на ноги.

— Вікно, — сказала Вен, кидаючись через кімнату.

Ураз вона помітила щось на невеличкому письмовому столі біля стіни й затрималася. Дерев’яна ніжка від столу, наполовину прикрита чистим аркушем паперу. Вен схопила її, коли Келсьє вже був біля вікна.

Він обернувся, востаннє глянув на кімнату — і вистрибнув у ніч.

«Прощавай, Марше», — із сумом подумала Вен і скочила за ним.

— «Здається, інквізитори підозрюють мене», — сидячи за столом на Кривоноговій кухні, читав уголос Доксон.

Записка — єдиний аркушик паперу, який вони дістали з ніжки, — була чиста, без крові, якою були забруднені коліна Келсьє і поділ плаща Вен.

Доксон читав далі:

— «Я ставив забагато запитань, і вони, як мені стало відомо, послали щонайменше один запит до підкупленого зобов’язувача, який буцімто вчив мене на послушника. Я прагнув вивідати таємниці, знати які так потрібно повстанцям. Як Міністерство вербує з-імли-народжених і перетворює їх на інквізиторів? Чому інквізитори настільки сильніші за звичайних алломантів? Чи є в них якісь вразливі місця? І якщо є, то які?

На жаль, я не дізнався про інквізиторів практично нічого. Хоча настрої в Міністерстві не перестають мене дивувати. Складається враження, що звичайним зобов’язувачам цілком байдуже на зовнішній світ і що їх цікавить лише те, як досягти вищого становища, упроваджуючи волю Пана Всевладаря якомога спритніше й успішніше.

Інквізитори інакші. Вони відданіші імператорові, ніж решта зобов’язувачів. Почасти, можливо, саме в цьому причина розбіжностей між двома таборами.

Хай там як, я відчуваю, що підібрався близько. Вони таки мають таємницю, Келсьє. Мають слабину. Я в цьому певен. Інші зобов’язувачі шепочуться про неї, але жоден не знає, в чому вона полягає.

Боюся, я копнув занадто глибоко. Інквізитори сидять у мене на хвості, стежать за мною, розпитують про мене. Тому я написав цю записку. Можливо, я даремно непокоюся. Можливо, ні».

Доксон підвів голову.

— Це все, що тут написано.

Келсьє стояв у глибині кухні, як зазвичай, спершись спиною на буфет. Цього разу, однак, у його позі не було звичної легкості. Він стояв, склавши руки на грудях і ледь похиливши голову. Він уже не був пригнічений горем, у яке спершу, здавалося, не міг повірити. Скорбота поступилася місцем іншому почуттю — тому, яке іноді розгорялося темним полум’ям у його очах. Тоді, коли він говорив про дворян.

Вен мимоволі здригнулася. Дивлячись на Келсьє, вона несподівано усвідомила, у що він одягнений: темно-сірий марево-плащ, чорна сорочка з довгими рукавами, вугільно-чорні штани. Уночі такий одяг був просто камуфляжем. В освітленому приміщенні, однак, чорний колір надавав ватажкові лиховісного вигляду.

Келсьє випростався, і в кімнаті запала напружена мовчанка.

— Повідомте Рену, щоб їхав із Фелліса, — сказав він тихо, але в голосі його бриніли залізні нотки. — Нехай використає заготовлену легенду — буцімто повертається до родинних земель через війну домів. Я хочу, щоб завтра вранці його вже не було у маєтку. Пошліть із ним громила й олов’яноокого для охорони, але скажіть, щоб він полишив човни за день дороги від міста, а тоді повернувся до нас.

Доксон скинув поглядом на Вен та решту ватажан.

— Гаразд...

— Марш усе знав, Доксе, — сказав Келсьє. — Перш ніж убити, вони розкололи його. Інквізитори завжди це роблять.

Його слова повисли в повітрі. Вен відчула, як її пройняло морозом. Столярню викрито.

— Переходимо до запасного лігвища? — запитав Доксон. — Лише я і ти знаємо, де воно.

Келсьє твердо кивнув.

— Я хочу, щоб через п’ятнадцять хвилин усі — підмайстри також — покинули столярню. Чекайте мене в запасному лігвищі. Я навідаюся до вас за два дні.

Доксон, насупившись, подивився на Келсьє.

— Два дні? Келе, що ти надумав?

Ватажок уже прямував до дверей. Він рвучко відчинив їх, запускаючи імлу всередину, а тоді обернувся й поглянув на ватажан очима жорсткими, як інквізиторові штирі.

— Вони вдарили мене в найболючіше місце. Я збираюся відплатити їм тим самим.

Валін повз у мороці тісною печерою, протискаючись крізь вузькі щілини, намацуючи шлях пальцями. Він повз усе далі й далі, не звертаючи уваги на численні садна й порізи.

«Не зупинятися, не зупинятися...»

Залишки здорового глузду підказували йому, що сьогодні останній день. Минуло шість днів відтоді, як йому пощастило востаннє. Якщо Валін зазнає невдачі й сьогодні, він помре.

«Не зупинятися».

Він нічого не бачив: був занадто глибоко під землею, щоб сюди міг дістатися бодай відбиток сонячного променя. Попри пітьму, Валін знав, куди рухатися. Було тільки два напрямки — вгору і вниз. Усі решта не мали значення, на них можна було не зважати. Рухаючись постійно вниз, неможливо заблукати.

Він безперестанку нишпорив руками по стінах, шукаючи шорсткості, що вказали б на зародковий кристал. Цього разу не можна було повертатися з порожніми руками, не можна...

«Не зупинятися».

Пальці торкнулися чогось м’якого й холодного. Напіврозкладений труп, що застряг між камінням. Валін повз далі. Мертвяки нерідко траплялися в цих тісних тунелях. Деякі були ще свіжі, від решти лишилися самі тільки кістки. Валінові часто спадало на думку, що мертвим насправді пощастило більше.

«Не зупинятися».

Час мало що важив тут, у печері. Зазвичай Валін вертався нагору спати — хоча на поверхні його чекали наглядачі з канчуками, але там була їжа. Мало — заледве досить, щоб не померти з голоду, — та все ж краще за той-таки голод, що чекав на тих, хто лишався під землею.

«Не зупи...»

Він завмер. Його тулуб був затиснутий у вузькій розколині, і Валін саме пропихався крізь неї. Однак пальці — які не переставали нишпорити, навіть коли він сам провалювався у забуття, — щось намацали.

Його рука затремтіла від сподівання, коли він торкнувся зародкових кристалів. Так, так, це були вони! Кристали росли на стіні широким колом: дрібні по зовнішньому краю, вони поступово більшали і всередині загиналися до центру, утворюючи немовби нішу в стіні. Тут кристали були великі, з гострими вістрями. Наче зуби в роззявленій пащеці кам’яного чудовиська.

Валін набрав повітря в груди, змовив молитву до Пана Всевладаря й устромив руку в круглий отвір завбільшки з кулак. Кристали роздерли шкіру на передпліччі, лишаючи довгі неглибокі порізи. Не зважаючи на біль, Валін просунув руку далі, аж по лікоть, шукаючи пальцями...

Є! Посеред заглибини пальці намацали камінець, загадковим чином утворений краплями, що стікали з кристалів. Гатсінська жеода.

Валін жадібно схопив її і, знову роздираючи шкіру, висмикнув руку з оточеної кристалами діри. Важко дихаючи від радості, він притиснув жеоду до грудей.

Сім днів. Він проживе ще сім днів.

Поки голод і втома не знесилили його остаточно, Валін узявся лізти нагору. Він протискався крізь щілини, видирався на скелясті виступи в стінах. Іноді йому доводилося збочувати праворуч або ліворуч, шукаючи прохід угорі. Той завжди знаходився. Було тільки два напрямки — вгору і вниз. Тільки вгору і вниз. Вгору і вниз.

Валін дослухався, чи не чути інших в’язнів. Йому траплялося бачити мертвих бідолах, яких убили молодші й сильніші, сподіваючись забрати жеоду. На щастя, він не зустрів нікого. Це добре. Він був старий, достатньо старий, щоб розуміти: не слід було йому красти їжу у свого пана.

Можливо, він заслуговував на кару. Можливо, він заслуговував померти в Гатсінських проваллях.

«Але сьогодні я не помру», — подумав Валін, нарешті відчувши солодкий запах свіжого повітря. Нагорі була ніч. Байдуже. Імла більше його не лякала. Навіть канчук його більше не лякав. Він просто був надто втомлений, щоб боятися.

Валін почав вилазити з розколини — однієї з кількох десятків, що краяли невелику пласку долину, відому під назвою Гатсінські провалля. Ураз він завмер.

У нічній темряві над ним стояв чоловік. Постать його огортав широкий плащ, подертий на смужки. Незнайомець у чорному вбранні, спокійний і певний своєї сили, поглянув на Валіна. А тоді нахилився.

Валін зіщулився. Але чоловік лише схопив його за руку й витягнув із розколини.

— Іди, — м’яко промовив незнайомець, оточений ворушкою імлою. — Майже вся сторожа мертва. Збери стільки в’язнів, скільки зможеш, і втікайте звідси. У тебе є жеода?

Валін знову зіщулився, притиснувши руку до грудей.

— Це добре, — відказав чоловік у чорному. — Розколи її. Усередині ти знайдеш шматочок металу — він надзвичайно цінний. Продай його підпільному торговцю в будь-якому місті, до якого потрапиш. Грошей, які ти виручиш за нього, тобі вистачить на багато років. Утікай мерщій! Я не знаю, скільки часу ти маєш, поки вони здіймуть тривогу.

Валін збентежено позадкував.

— Хто... хто ти?

— Я той, ким невдовзі станеш ти, — відповів незнайомець, підступаючи до розколини. Стрічки плаща тріпотіли довкола його постаті, сплітаючись зі звоями імли. Він обернувся до Валіна і сказав: — Я — уцілілий.

Келсьє опустив погляд, придивляючись до тріщини, яка темним шрамом перетинала скелясту поверхню. Звіддалік долинали поквапливі кроки в’язня, що втікав.

— Ось я і повернувся, — прошепотів ватажок.

Шрами на руках горіли, а спогади хвилею наринули на нього. Спогади про ті місяці, які він провів під землею, протискаючись крізь щілини, про обдерті кристалічними ножами руки, про щоденні пошуки жеоди... бодай одної, щоб прожити черговий тиждень.

Чи зможе він ще раз спуститися в ці німотні тісні глибини? Чи зможе знову поринути в морок? Келсьє здійняв руки перед собою і поглянув на шрами — білясті виразні лінії на шкірі.

Так. Він зможе. Заради її мрії.

Він підступив до краю розколини і змусив себе спуститися в неї. Відтак запалив олово, і довкола стало світліше. Хід розширювався й водночас розгалужувався, розбігаючись навсібіч звивистими норами. Почасти печера, почасти розколина, почасти тунель.

Він побачив першу атієву нішу. Келсьє дивився на довгі сріблясті кристали й відчував, як його шрами немовби в передчутті чогось починають пульсувати в якомусь невідомому ритмі.

Атієві кристали руйнувалися, якщо їх «штовхати» чи «тягнути» за допомогою алломантії. Саме тому Пан Всевладар, щоб добувати їх, використовував в’язнів, а не алломантів.

«А тепер дещо спробуємо», — подумав Келсьє, протискаючись далі, ближче до перших кристалів.

Він підпалив залізо й одразу ж побачив кілька блакитних ліній, що вказували, як на першу схованку, так і вниз, на інші атієві ніші. Хоча найближча ніша не мала жеоди, та й решта, найпевніше, теж були порожні, але залишкових мікрочастинок атію на кристалах виявилося досить, щоб блакитні промені вказали на них.

Келсьє зосередився на кількох і злегка «потягнув». Кристали перед ним розкололися, по них побігли тонкі лінії, кілька шматків відпало. Оловослухом він почув, як у глибині тріскають інші кристали.

Келсьє всміхнувся.

Майже три роки тому, стоячи над закривавленими тілами наглядачів, що забили Мару на смерть, він уперше виявив, що за допомогою заліза може відчувати атієві ніші. На той час він ледве чи усвідомлював свою алломантичну силу, але вже тоді в його голові зародився план. План помсти.

План розвинувся й переріс у щось значно більше, але одна з його ключових частин лишилася незмінною, старанно захованою в закутку його мозку. Він міг відшукати атієві ніші. І міг зруйнувати їх алломантією.

А це було єдине джерело атію в усій Останній імперії.

«Ви намагалися знищити мене, Гатсінські провалля, — думав Келсьє, спускаючись розколиною ще глибше. — Настав час відплатити вам тією самою монетою».

33

Ми вже близько. Дивна річ, але тут, високо в горах, ми, схоже, нарешті звільнилися від гнітючого доторку Безодні. Минуло чимало часу відтоді, як я почувався так востаннє.

Озеро, яке відкрив Федік, лишилося внизу — я бачу його з виступу скелі. Його склиста, металево-лискуча поверхня звідси видається ще моторошнішею. Я навіть трохи шкодую, що не дозволив узяти зразок його води.

Можливо, саме цікавість Федіка розізлила ту імлисту істоту, що переслідує нас. Можливо... саме тому вона напала на нього й завдала рани невидимим кинджалом.

Дивно, але цей напад заспокоїв мене. Принаймні тепер я знаю, що ще хтось бачив цю істоту. А отже, я не збожеволів.

— То що... це кінець? — запитала Вен. — Нашому плану.

Гем стенув плечима.

— Якщо інквізитори розкололи Марша, то їм усе відомо. Якщо не все, то достатньо. Вони знають, що ми збираємося напасти на палац і використати для цього як прикриття війну домів. Тепер нам ніяк не виманити Пана Всевладаря з Лютаделя і вже напевне не вдасться змусити його послати в місто палацову гвардію. Наші справи кепські, Вен.

Дівчина мовчала, обмірковуючи Гемові слова. Сам він сидів на брудній підлозі, схрестивши ноги й прихилившись спиною до цегляної стіни. Запасне лігвище було вогким підвальним приміщенням лише з трьома кімнатами, де тхнуло землею і попелом. Кривоногові підмайстри зайняли одну кімнату, решту слуг Доксон розпустив по домівках перед тим, як перебратися до нового сховку.

Бриз стояв біля дальньої стіни. Час від часу він із ваганням позирав на брудну підлогу і запилюжені стільці, але так і лишився стояти. Вен не розуміла, чому він так переймається: мешкаючи, по суті, в ямі, він не мав жодного шансу зберегти свій костюм чистим.

Не лише Бриз був невдоволений їхнім добровільним ув’язненням. Вен чула, як деякі підмайстри бурчали, що воліли б краще попастися в руки Міністерству. І все ж вони всі сиділи в підвалі ось уже два дні й виходили тільки за крайньої потреби. Кожен розумів, у якій вони небезпеці: Марш міг виказати інквізиторам усіх членів їхньої ватаги й описати їх.

Бриз похитав головою:

— Що ж, пані та панове, мабуть, настав час згортати нашу операцію. Ми старалися як могли, а зважаючи на те, що наш початковий план — зібрати армію — закінчився такою катастрофою, то я сказав би, що ми з вами виконали чудову роботу.

Доксон зітхнув.

— У будь-якому, разі тих грошей, що лишилися, нам вистачить ненадовго, особливо якщо Кел і далі роздаватиме їх скаа.

Він сидів за столом — єдиним великим предметом меблів у кімнаті, — а найважливіші облікові книги, нотатники та контракти лежали перед ним акуратними стосами. Доксон ретельно зібрав кожен папірець, який міг би вказати на ватагу або видати ще більше інформації про їхній план.

Бриз кивнув.

— Щодо мене, то я прагну вже якоїсь зміни. Усе це було весело, захопливо і все таке, але робота з Келсьє трохи виснажує.

Вен насупилася.

— Ти покинеш ватагу?

— Залежить від наступної роботи, — відказав Бриз. — Ми не схожі на відомі тобі ватаги — ми працюємо, коли нам подобається, а не коли нам наказують. Ми можемо собі дозволити бути вимогливими до роботи. Винагороди великі, але ризики також.

Гем усміхнувся і влаштувався зручніше, заклавши руки за голову й анітрохи не зважаючи на бруд.

— Твої слова змушують дивуватися, як ми взагалі вплуталися в цю справу. Ризик величезний, винагорода маленька.

— А точніше, відсутня, — поправив його Бриз. — Тепер нам не бачити того атію. Слова Келсьє про альтруїзм і працю на благо скаа — це все, звісно, чудово, але я все ж сподівався, що нам вдасться-таки поживитися з тої скарбниці.

— Твоя правда, — сказав Доксон, підводячи погляд від своїх нотаток. — Але хіба воно не було того варте? Те, чого ми досягли?

Бриз із Гемом перезирнулися, а тоді обоє кивнули.

— Саме тому ми лишилися, — мовив Доксон. — Кел сам це сказав: він вибрав нас, бо знав, що ми охоче спробуємо чогось нового заради гідної мети. Ви всі хороші люди, навіть ти, Бризе. І не треба так супитися на мене.

Вен усміхнулася, слухаючи звичну суперечку. Вона сумувала за Маршем, але ці люди знали, як рухатися вперед, попри всі втрати. У цьому розумінні вони все ж були справжніми скаа.

— Війна домів, — промовив знічев’я Гем, усміхаючись сам до себе. — Як гадаєте, скільки дворян уже загинуло?

— Кілька сотень щонайменше, — відказав Доксон, не підводячи голови. — Усі вбиті власними загребущими руками.

— Визнаю, я мав сумніви щодо успішності цього всього, — сказав Бриз. — Але зважаючи на ті перешкоди, які війна створить для торгівлі, не кажучи вже про безлад у владі... що ж, ти маєш рацію, Доксоне. Це було того варте.

— Ще б пак варте, мій любий друже! — вторував йому Гем, копіюючи Бризів стиль.

«Мені їх бракуватиме, — із сумом подумала Вен. — Може, Келсьє запросить мене на свою наступну справу».

На сходах загуркотіли кроки, і Вен інстинктивно пересунулась у тінь. Грубо тесані двері відчинилися, і досередини зайшла знайома постать у чорному вбранні. Ватажок ніс марево-плащ, перекинувши його через руку, а на обличчі його був вираз крайнього виснаження.

— Келсьє! — вигукнула Вен, ступаючи йому назустріч.

— Привіт усім! — сказав він стомленим голосом.

«Знайома втома, — подумала дівчина. — Надуживання п’ютеру. Де ж він був?»

— Ти спізнився, Келе, — промовив Доксон, не відриваючи погляду від нотатників.

— Намагаюся бути послідовним, — відказав Келсьє, кинув плащ на підлогу, потягнувся і сів. — Де Кривоніг і Страшко?

— Кривоніг спить у сусідній кімнаті, — пояснив Доксон. — А Страшко поїхав із Рену. Ми подумали, що варто відправити з ним нашого найкращого олов’яноокого.

— Слушна думка, — похвалив Келсьє.

Він глибоко зітхнув і, притулившись до стіни, заплющив очі.

— Мій любий друже, — сказав Бриз, — у тебе жахливий вигляд.

— Насправді все не так погано. Назад я вже не дуже й поспішав, навіть спинився дорогою, щоб поспати кілька годин.

— Це добре, але де ти був? — запитав навпрямець Гем. — Ми тут місця собі не знаходили — хвилювалися, що ти втнеш якусь дурницю.

— Власне кажучи, — зауважив Бриз, — ми не сумнівалися, що ти втнеш яку дурницю. Ми лише гадали яку. То що цього разу? Ти вбив лорда-прелана? Закатрупив кілька десятків дворян? Поцупив плащ Пана Всевладаря просто з його плечей?

— Я знищив Гатсінські провалля, — спокійно відказав Келсьє.

У кімнаті запала мовчанка. Усі приголомшено витріщилися на нього.

— Здавалося б, — нарешті промовив Бриз, — за весь цей час ми мали б уже збагнути, що не варто тебе недооцінювати.

— Знищив Гатсінські провалля? — перепитав Гем. — Але як їх можна знищити? Це ж лише кілька розколин у землі!

— Ну, я знищив не самі Провалля, — пояснив Келсьє. — Я лише розтрощив кристали, з яких утворюються атієві жеоди.

— Усі? — сторопів Доксон.

— Усі, які знайшов, — відказав ватажок. — Кількасот ніш. З алломантією знайти їх виявилося значно легше, ніж без неї.

— Кристали? Що за кристали? — спантеличено запитала Вен.

— Атієві, — пояснив Доксон. — Із них якимось чином — яким саме, мабуть, ніхто напевне не знає — утворюються жеоди, всередині яких містяться намистини атію.

Келсьє кивнув.

— Саме через кристали Пан Всевладар не може послати в Провалля алломантів, щоб ті просто «витягнули» атієві жеоди. Застосування певних видів алломантії призводить до того, що кристали руйнуються. Минуть століття, поки вони відростуть знову.

— Століття, протягом яких із них не утворюватиметься атію, — додав Доксон.

— Отже, ти... — Вен не доказала.

— Так. Я, вважай, поклав кінець добуванню атію в Останній імперії на наступні років триста абощо.

«Еленд. Дім Венчерів. Вони відповідають за Провалля. Як відреагує Пан Всевладар, коли дізнається про це все?»

— Ти божевільний, — тихо промовив Бриз, дивлячись на Келсьє великими очима. — Атій — це основа економіки імперії. Саме завдяки йому Пан Всевладар зберігає контроль над дворянами. Ми навряд чи пограбуємо його запаси атію, але в тривалій перспективі наслідки від знищення Проваль будуть такі самі. Ти клятий безумець... і клятий геній!

Келсьє криво всміхнувся.

— Дякую за обидва компліменти. Інквізитори вже накрили столярню?

— Як повідомляють спостерігачі — ще ні, — відказав Доксон.

— Добре, — мовив Келсьє. — Може, їм усе-таки не вдалося розколоти Марша. Принаймні я сподіваюся, вони не знають, що нам відомо про їхні «гамівні» станції. А тепер, якщо ви не заперечуєте, я піду спати. Завтра нам багато чого треба обговорити.

Ватажани мовчки перезирнулися.

— Обговорити? — нарешті перепитав Доксон. — Але ж, Келе... ми оце саме думали, що слід зупинитися. Ми спровокували війну домів, а ти ось обвалив економіку імперії. Наше прикриття — і наш план — розтаємничено... Невже ти гадаєш, що ми можемо ще щось удіяти?

Келсьє всміхнувся, важко звівся на ноги й рушив до сусідньої кімнати.

— Поговоримо завтра.

— Як ти думаєш, Сейзеде, що він планує? — запитала Вен, сидячи на табуреті біля вогнища, тимчасом як террісієць готував обід.

Келсьє проспав цілу ніч і досі не прокинувся.

— Не маю гадки, панно, — відказав Сейзед, куштуючи рагу. — Хоча зараз — коли в місті такий безлад — мабуть, чудова нагода, щоб виступити проти Останньої імперії.

Вен замислилася.

— Гадаю, ми могли б спробувати захопити палац — Кел завжди цього хотів. Але як це здійснити, якщо Пан Всевладар уже попереджений? До того ж у нас замало солдатів: Гемові й Бризу так і не вдалося закінчити набір.

Сейзед стенув плечима.

— Може, Келсьє має намір заподіяти щось самому Панові Всевладарю? — припустила Вен.

— Можливо.

— Сейзеде, — поволі мовила дівчина. — Ти збираєш легенди, чи не так?

— Я хранитель, а отже, збираю багато чого, — відказав террісієць. — Оповіді, легенди, релігії. Коли я був молодим, інший хранитель переказав мені все, що знав, щоб я зберіг це знання і примножив його.

— Ти коли-небудь раніше чув легенду про Одинадцятий метал?

Сейзед похитав головою.

— Ні, панно. Я почув про неї вперше від пана Келсьє.

— Одначе він божиться, що вона правдива, — сказала Вен. — І я... чомусь йому вірю.

— Цілком можливо, що існують легенди, про які мені невідомо, — зауважив Сейзед. — Якби хранителі знали все, навіщо тоді нам шукати ще якусь інформацію?

Вен кивнула, але сумніви її цілком не розвіялися.

Сейзед помішував рагу. Террісієць мав сповнений гідності вигляд, навіть виконуючи таку просту роботу. Він куховарив у своєму мажордомському вбранні, і його, схоже, анітрохи не турбувало, що йому доводиться заміняти слуг, яких розпустили по домівках.

На сходах пролунали поквапливі кроки. Вен насторожилася й підвелася з табурета.

— У чому річ, панно? — запитав Сейзед.

— Хтось на сходах, — відказала вона, підходячи до дверей.

До кімнати вбіг один із підмайстрів — наскільки Вен пам’ятала, його звали Тейс. Поки Лишветрода не було, цей хлопчина став їхній головним спостерігачем.

— На майдані збираються люди, — повідомив Тейс, махнувши рукою в бік сходів.

— Що сталося? — запитав Доксон, виходячи з сусідньої кімнати.

— На майдані Фонтанів збирається натовп, пане Доксоне, — повторив хлопчина. — Кажуть, що будуть нові страти.

«Помста за Провалля, — подумала Вен. — А вони не забарилися».

Доксон спохмурнів.

— Будіть Кела.

— Я маю намір дивитися, — заявив Келсьє, прямуючи до виходу в одязі скаа й звичайному плащі.

Шлунок Вен скрутився у вузол. «Знову?»

— Ви робіть, як вважаєте за потрібне, — додав ватажок.

Він мав значно кращий вигляд після тривалого відпочинку — втома минула й поступилася місцем тій характерній силі, яку Вен звикла бачити від Келсьє.

— Ця страта — найпевніше, відповідь на те, що я зробив у Проваллях, — провадив він далі. — Я хочу побачити смерть цих людей, адже, нехай і непрямо, спричинився до неї.

— Ти не винен, Келе, — сказав Доксон.

— Ми всі винні, — відрубав Келсьє. — Це не значить, що ми чинимо неправильно. Але якби не ми, ті люди не мали б померти. Як на мене, найменше, що ми можемо зробити для них, — це стати свідками їхнього відходу.

Він відчинив двері й рушив сходами вгору. Поволі за ним потяглися інші ватажани, крім Кривонога, Сейзеда та підмайстрів, що лишилися у сховку.

Вен піднялася сходовим прогоном, у якому тхнуло цвіллю, і вийшла на брудну вулицю в бідняцькому кварталі, приєднавшись до решти. Ліниво кружляючи в повітрі, з неба падали лапаті пластівці попелу. Келсьє вже простував вулицею, і ватажани — Бриз, Гем, Доксон і Вен — поквапилися, щоб наздогнати його.

Новий сховок був недалеко від майдану Фонтанів, але за кілька вулиць від нього Келсьє зупинився. Штовхаючись, повз них тяглися скаа з порожніми очима. Віддалік задзвонили дзвони.

— У чому річ, Келе? — запитав Доксон.

Ватажок схилив голову набік, дослухаючись.

— Вен, ти чуєш це?

Вона заплющила очі, а тоді розвогнила олово. «Зосередься, — подумала дівчина. — Як учив Страшко. Пусти повз вуха човгання ніг і бурмотіння голосів, рипіння дверей і людське дихання. Слухай...»

— Коні, — сказала вона, пригашуючи олово й розплющуючи очі. — І карети.

— Вози, — поправив її Келсьє, сходячи на край дороги. — Арештантські. Їдуть цією дорогою.

Він глянув угору на будівлі довкола, а тоді став дертися на дах по ринві. Бриз закотив очі, штовхнув ліктем Доксона і кивнув на вхід до будинку, але Вен і Гем, розпаливши п’ютер, легко вилізли за Келсьє.

— Там, — ватажок вказав на вулицю неподалік.

Вен ледь-ледь, але все ж побачила валку ґратованих арештантських возів, що котили в напрямку до майдану.

Доксон і Бриз вилізли на похилий дах через вікно. Келсьє не рухався. Він стояв біля краю і видивлявся на вози з арештантами.

— Келе, — стурбовано озвався Гем. — Що в тебе на думці?

— Ми досить далеко від майдану, — повільно промовив Келсьє. — Інквізиторів з в’язнями нема: вони, як і минулого разу, приїдуть з палацу. Цих людей охороняє не більш ніж сотня солдатів.

— Сотня солдатів — це багато, Келе, — відказав Гем.

Келсьє наче не чув його. Він ступив крок і опинився на самому краю.

— Я можу це зупинити... можу їх урятувати.

Вен підійшла до нього.

— Келе, нехай навіть там мало вартових, але ж майдан Фонтанів зовсім поруч. Там повно солдатів, та ще й інквізитори!

Несподівано Гем її не підтримав. Він обернувся й поглянув на Доксона й Бриза. Доксон знизав плечима.

— Ви що, усі з глузду зсунулися? — скрикнула Вен.

— Стривайте, — сказав Бриз, примружившись. — Я не олов’яноокий, але вам не здається, що деякі з цих в’язнів занадто добре вдягнені?

Келсьє заціпенів, а тоді вилаявся. Не кажучи ні слова, він стрибнув з даху просто на вулицю внизу.

— Келе! — закричала Вен. — Що...

Ураз вона завмерла. У променях червоного сонця поволі наближалася валка возів. У одному з них попереду сидів хлопчина, якого за допомогою оловозору вона впізнала.

Страшко.

— Келсьє, що відбувається?! — закричала Вен, намагаючись наздогнати ватажка, що мчав вулицею.

Той трохи сповільнився.

— Я побачив Рену і Страшка на першому возі. Очевидно, зобов’язувачі напали на човни Рену, коли вони йшли каналошляхом. Люди в клітках — це слуги, робітники й вартові, яких ми найняли для роботи в маєтку.

«Зобов’язувачі напали на човни... — подумала Вен. — Міністерство знає, що Рену — несправжній. Отже, Марш таки розколовся».

Позаду з будинку на вулицю вибіг Гем. Бриз і Доксон з’явилися трохи перегодом.

— Мусимо діяти швидко! — крикнув Келсьє, знову прискорюючись.

— Келе! — заволала Вен, хапаючи його за руку. — Келсьє, ти не можеш їх урятувати! їх занадто добре охороняють. Надворі білий день, а ми в самому середмісті. Тебе просто вб’ють!

Він різко спинився посеред вулиці, обернувся й розчаровано подивився їй просто в очі.

— Ти не розумієш, про що йдеться, чи не так, Вен? Ніколи не розуміла. Одного разу я вже дозволив тобі мене зупинити — на пагорбі, перед полем бою. Але цього разу не дозволю. Цього разу я можу щось зробити.

— Але...

Келсьє вирвав свою руку.

— Ти так і не збагнула, Вен, що таке дружба. Сподіваюся, колись ти це зрозумієш.

І він помчав назустріч возам із арештантами. Повз Вен, прямуючи в інший бік і розштовхуючи скаа, що сунули на майдан, пробіг Гем.

Якусь хвилю дівчина безглуздо стояла під попелопадом, поки з нею не порівнявся Доксон.

— Це божевілля, — промимрила вона. — Ми не можемо цього зробити, Доксе. Ми не непереможні.

Доксон чмихнув.

— Але ми й не безпорадні.

Важко дихаючи, їх наздогнав Бриз і вказав на бічну вулицю.

— Туди. Мені треба місце, де я буду бачити солдатів.

Вони потягли Вен за собою, і вона пішла, зненацька відчувши, як до її тривоги домішується сором.

«Келсьє...»

Келсьє проковтнув алломантичний розчин і викинув два порожні флакони. Ті зблиснули в повітрі й, упавши на бруківку, розлетілися на друзки. Він пірнув у бічний провулок і вибіг на моторошно-порожній проспект.

Арештантські вози котили до нього, саме в’їжджаючи на невеличкий майдан, утворений перехрестям двох вулиць. Кожен віз — огороджений ґратами, кожен — напакований людьми, яких Келсьє тепер упізнавав. Слуги, вартові, покоївки. Дехто — повстанці, дехто — звичайні люди. Але ніхто з них не заслуговував на смерть.

«Занадто багато скаа вже померло, — думав він, розвогнюючи метали. — Сотні. Тисячі. Сотні тисяч. Але не сьогодні. Годі».

Він кинув монету й, «відштовхнувшись», широкою дугою злинув у повітря. Солдати задерли голови, показуючи на нього пальцями. Келсьє приземлився просто посеред них.

На якусь мить запала тиша, коли солдати здивовано обернулися до нього. Із неба поволі падали пластівці попелу. Келсьє напівприсів серед гурту вартових, а тоді, розвогнивши сталь, із криком випростався і «штовхнув» від себе.

Алломантична сила вдарила солдатів у нагрудники. Кільканадцять чоловіків відкинуло геть, вони полетіли, збиваючи з ніг товаришів і врізаючись у стіни.

Здійнявся лемент. Келсьє різко обернувся й, «відштовхнувшись» від обладунка якогось солдата, стрибнув до арештантського воза. Розвогнивши п’ютер, він врізався у віз і схопився за ґратчасті дверцята.

В’язні з несподіванки подалися назад, збившись у купу. За допомогою п’ютерної сили Келсьє вирвав двері й пожбурив їх у солдатів, що бігли до нього.

— Утікайте! — крикнув він в’язням, м’яко зістрибуючи на бруківку.

Він крутнувся — й опинився віч-на-віч із високою постаттю у коричневому балахоні. Келсьє відступив назад, а чоловік у балахоні відкинув з голови каптур і глянув на нього очима-штирями.

Інквізитор посміхнувся, і Келсьє почув кроки, що наближалися з бічних вуличок. Тупіт десятків ніг. Якщо не сотень.

— Прокляття! — вилаявся Бриз, коли солдати почали вибігати на майдан.

Доксон затягнув гамівника у провулок. Вен поквапилася за ними і причаїлася в тіні, дослухаючись до криків на перехресті.

— Що там? — запитала вона.

— Інквізитор! — Бриз вказав на постать у балахоні біля Келсьє.

— Що?! — підскочив Доксон.

«Це пастка, — нажахано усвідомила Вен. Солдати заполонили майдан, вибігаючи з непомітних бічних вуличок. — Келсьє, забирайся звідти!»

Келсьє «відштовхнувся» від упалого солдата й перекидьки перелетів через арештантський віз. Приземлившись на напівзігнуті ноги, він окинув поглядом новоприбулі загони. Багато бійців були без обладунків і тримали в руках бойові палиці. Туманобійники.

Інквізитор «штовхнув» себе, здійнявся у виповнене попелом повітря і важко опустився навпроти Келсьє. Нелюд посміхався.

«Це той самий. Із палацу».

— Де дівчина? — спокійно запитав інквізитор.

Келсьє проігнорував запитання.

— Чому ти один? — поцікавився він.

Посмішка нелюда поширшала.

— Мені пощастило виграти жереб.

Келсьє розвогнив п’ютер і метнувся вбік, тимчасом як інквізитор дістав два обсидіанові топірці. На майдан швидко прибували нові й нові солдати. З возів долинали людські крики.

— Келсьє! Лорде Келсьє! Допоможіть, будь ласка!

Ватажок тихо лайнувся, коли інквізитор рушив до нього. «Потягнувшись» за ґрати одного з досі повних возів, він здійнявся в повітря над гуртом солдатів. Приземлившись, Келсьє кинувся до в’язнів з наміром їх звільнити. Коли він підбіг, арештантський віз сильно здригнувся. Келсьє глянув угору й побачив, що на даху клітки стоїть і щириться до нього сталевоока потвора.

Ватажок ледве встиг «відштовхнути» себе назад, відчувши, як топірець просвистів біля його обличчя. М’яко приземлившись, він змушений був одразу відстрибнути вбік, щоб уникнути атаки кількох солдатів. Опустившись додолу, він «заякорився» за один із возів і «потягнув» кинуті раніше залізні двері. Ґратки смикнулися, здійнялися в повітря і вгатили солдатів.

Інквізитор атакував іззаду, але Келсьє знову відскочив. Двері, що досі підстрибували й крутися на бруківці, опинилися попереду. Пролітаючи над ними, Келсьє «відштовхнувся» і стрілою шугнув угору.

«Вен мала рацію», — з досадою подумав він. Інквізитор не відривав від нього своїх жахливих очей. «Не слід було мені цього робити». Унизу солдати оточили скаа, яких він звільнив.

«Треба втікати — спробувати позбутися інквізитора. Раніше мені це вдавалося кілька разів».

Але... він не міг. Він не втікатиме, не цього разу. Досить відступати. Навіть якщо це коштуватиме йому всього, він мусить звільнити цих в’язнів.

А тоді, уже почавши опускатися, він побачив загін людей, що бігли на перехрестя. Вони були озброєні, але не в одностроях. На чолі їх бігла знайома постать.

«Геме! То ось, де ти був!»

— Що там відбувається? — занепокоєно запитала Вен, витягуючи шию, щоб побачити майдан.

Келсьє, у темному плащі, який маяв за його спиною, ринув згори на поле бою.

— Це один із наших загонів! — відказав Доксон. — Мабуть, їх привів Гем.

— Скільки їх?

— Ми поділили залишки армії на групи по кількасот чоловік. — Цього замало!

Доксон кивнув.

Вен підвелася.

— Я йду.

— Ні, — твердо відказав Доксон, хапаючи її за плащ. — Я не хочу, щоб із тобою повторилося те саме, що й минулого разу, коли ти зіштовхнулася з тим чудовиськом.

— Але ж...

— Кел дасть собі раду, — сказав Доксон. — Він просто стримуватиме інквізитора, поки Гем та його люди звільнять в’язнів, а тоді втече. Дивися.

Вен відступила.

Поруч Бриз бурмотів собі під ніс:

— Так, ви налякані. Зосередьмося на цьому. Притлумимо все інше й лишимо тільки страх. Це битва між інквізитором і з-імли-народженим — вплутуватись у таке вам аж ніяк не хочеться...

Вен знову глянула на майдан і побачила, як якийсь солдат кидає палицю й утікає. «Можна боротися по-різному», — усвідомила вона й опустилася навколішки біля Бриза.

— Чим я можу допомогти?

Келсьє знову відхилився, уникнувши удару інквізитора, тимчасом як Гемів загін увігнався в лави імперців і став прорубувати собі шлях до арештантських возів. Їхня атака забрала на себе увагу звичайних солдатів, які, схоже, були тільки раді полишити Келсьє наодинці з інквізитором.

Краєм ока він помітив, що вулиці довкола невеличкого перехрестя починають заповнюватися людьми: шум битви привернув увагу скаа, що чекали на майдані Фонтанів. Келсьє бачив, як інші загони імперських солдатів намагаються пробитися на підмогу, але юрмища скаа, що загатили вулиці, значно сповільнювали їхній рух.

Інквізитор ударив навідліг топірцем, і Келсьє ухилився. Нелюд явно починав дратуватися. Збоку невеличкий загін Гемових бійців дістався до одного з возів, розбив замок і звільнив полонених. Решта стримувала імперців, поки в’язні втікали.

Келсьє всміхнувся, позираючи на роздратованого інквізитора. Той тихо загарчав.

— Валетто! — зненацька пролунав крик.

Келсьє вражено обернувся. Крізь юрбу солдат у саме серце битви пробивався ошатно вбраний дворянин з дуельним ціпком у руці. Його захищали два охоронці, але, хоч і оточеному зусібіч імперцями й повстанцями, йому вдавалося уникати сутички, адже що ті, що ті вагалися, чи атакувати людину, вочевидь, шляхетного походження.

— Валетто! — знову закричав Еленд Венчер. Він обернувся до котрогось із солдатів і накинувся на нього: — Хто наказав напасти на дім Рену?! Хто дав дозвіл?!

«Чудово», — подумав Келсьє, пильно стежачи за інквізитором. Нелюд дивився на нього зі сповненою ненависті гримасою.

«Можеш і далі собі лютитися на мене. Мені треба тільки протриматись, поки Гем звільнить в’язнів, а тоді я відведу тебе за собою».

Інквізитор змахнув топірцем і мовби знічев’я відтяв голову служниці, що пробігала повз.

— Ні! — заволав Келсьє, коли труп упав нелюдові до ніг.

Інквізитор схопив другу жертву і здійняв топірець.

— Добре! — крикнув Келсьє, ступаючи вперед і дістаючи з кишені на поясі два флакони. — Добре. Хочеш битися зі мною? То биймося!

Нелюд вищирився, відштовхнув убік схоплену жінку й рушив назустріч.

Келсьє висмикнув корки й одним духом спорожнив обидва флакони, після чого відкинув їх. Метали спалахнули в його грудях, розпалюючи воднораз і лють. Його брат помер. Дружина померла. Родина, друзі, герої — усі померли.

«Штовхаєш мене до помсти? — подумав він. — Що ж, ти її матимеш!»

Келсьє став за кілька кроків навпроти інквізитора. Стиснувши кулаки, він розвогнив сталь могутнім «поштовхом». Люди розлетілися навсібіч, коли в їхні металеві речі вдарила приголомшлива незрима сила. На невеличкому майдані, заповненому імперцями, в’язнями й повстанцями, утворилося порожнє місце довкола з-імли-народженого та інквізитора.

— Що ж, почнімо, — сказав Келсьє.

34

Я ніколи не хотів, щоб мене боялися.

Якщо я про щось і шкодую, то це про той страх, який спричинив. Страх — це знаряддя тиранів. На жаль, коли на кін поставлено долю цілого світу, доводиться застосовувати всі доступні засоби.

Мертві й умирущі падали на бруківку. Скаа юрмилися на вулицях. В’язні кричали, вигукуючи його ім’я. Задимлене сонце несамовито пражило вулиці.

А з неба сипав попіл.

Розвогнивши п’ютер і вихопивши кинджали, Келсьє метнувся вперед. Як і інквізитор, він спалював атій — обоє, либонь, мали достатньо для тривалого бою.

Келсьє двічі розітнув гаряче повітря, цілячи в інквізитора. Його стрімкі рухи були невловні для ока, але противник, оточений шаленою круговертю атієвих тіней, ухилився й ударив топірцем.

Келсьє підстрибнув — неприродно високо завдяки п’ютеру, — й обсидіанове лезо просвистіло просто під ним. «Відштовхнувшись» від обладунків солдатів, що билися позаду, він кинув себе вперед. Відтак ударив обома ногами інквізитора в обличчя й відскочив, зробивши сальто в повітрі.

Інквізитор захитався. Келсьє опустився на землю й, «потягнувши» за солдата, полетів назад. Залізний «потяг» збив солдата з ніг і поніс його назустріч Келсьє.

Ватажок розвогнив залізо й «потягнувся» до групи солдатів праворуч, водночас не відпускаючи свій перший «якір». Як наслідок, Келсьє відлетів убік, а нещасний солдат, немовби м’ячик на мотузку, описав широку дугу і врізався в інквізитора, що не встиг відновити рівновагу. Обоє вдарилися об ґрати порожнього воза.

Солдат непритомний повалився на землю. Інквізитор відскочив від залізної клітки й упав рачки. По його татуйованому обличчю текла струминка крові, але він звів погляд і посміхнувся. Коли інквізитор звівся на ноги, то не видавався анітрохи приголомшеним.

Келсьє лайнувся, опускаючись додолу.

Рухаючись неймовірно швидко, інквізитор схопив за ґрати порожню арештантську клітку й відірвав її від воза.

«А бодай йому!»

Нелюд крутнувся й пожбурив важку залізну клітку на Келсьє, що стояв лише за кілька кроків від нього. Ухилитися часу не було, а якби він «відштовхнувся» від ґраток, то його б відкинуло на стіну будинку позаду.

Клітка, обертаючись, неслася на нього, і Келсьє, застосувавши сталевий «поштовх», спрямував себе у відчинені дверцята. Застрибнувши всередину, він одразу «відштовхнувся» в усіх напрямках, щоб утриматися по центру. Клітка вдарилася об стіну, відскочила, перевернулася й проїхала по бруківці.

Келсьє відпустив ґратки й упав на стелю, що стала підлогою. Клітка поволі спинилася. Крізь пруття він побачив інквізитора, оточеного вихором крутливих атієвих образів. Інквізитор злегка схилив голову на знак поваги до майстерності противника.

Розвогнивши п’ютер, щоб зусилля не розчавило його, Келсьє з диким криком «штовхнув» ґрати. Клітка вибухнула. Металеве дно, що опинилося вгорі, здійнялося в повітря, прути розлетілися вусібіч. Келсьє «потягнув» ті, що опинилися позаду нього, і «штовхнув» ті, що були попереду, спрямовуючи на інквізитора масу металевого пруття.

Той здійняв руку й уміло розділив потік на дві частини. Проте Келсьє, «відштовхнувшись» сталлю, шугнув одразу за прутами. Інквізитор «відтягнув» себе вбік, використавши як «якір» чергового нещасливця. Солдат закричав, висмикнутий з бійки, але захлинувся й замовк, коли нелюд «відштовхнувся» від нього, притиснувши бідолаху до землі.

Інквізитор злетів у повітря. «Відштовхнувшись» від групи солдатів, Келсьє сповільнився, стежачи очима за противником. Позаду навсібіч полетіли уламки каміння: на бруківку з гуркотом упало дно клітки. Келсьє «відштовхнувся» від нього й злинув угору, за інквізитором.

Довкола нього вирували пластівці попелу. Інквізитор обернувся, «потягнувши» за щось унизу, змінив напрямок і помчав назустріч Келсьє.

«У лобовому зіткненні перевага буде на боці того, у кого в голові залізні штирі».

Келсьє гарячково «потягнув» за якогось солдата й стрімко пірнув униз, тимчасом як інквізитор полетів над ним навскіс.

Ватажок розвогнив п’ютер перед тим, як врізатися в солдата, до якого «притягувався». Обоє перевернулися в повітрі. На щастя, це був імперець.

— Пробач, друже, — невимушено сказав Келсьє, «відштовхуючись» убік.

Солдат полетів геть і зрештою вдарився об стіну будинку, тимчасом як Келсьє знову скористався ним, щоб піднятися над полем бою. Унизу Гемові головні сили проривалися до останнього воза з бранцями. На жаль, кільком імперським загонам теж вдалося пробитися крізь натовп глядьків. Серед новоприбулих була велика група лучників, озброєних стрілами з обсидіановими вістрями.

Келсьє лайнувся і став опускатись. Лучники вишикувались і приготувалися стріляти просто в гущу бійців. Вони напевне поцілили б і у своїх, але і в’язням завдали б величезної шкоди.

Келсьє приземлився на бруківку й «потягнув» кілька уламків від розтрощеної клітки. Прути підлетіли до нього.

Лучники напнули тятиви, але він бачив їхні атієві тіні.

Келсьє відпустив металеві стрижні й «відштовхнув» себе трохи вбік — так, щоб прути полетіли між лучниками і в’язнями, що втікали.

Лучники вистрілили.

Розвогнивши одночасно сталь і залізо, Келсьє вхопився за прути, «штовхаючи» один кінець і «тягнучи» другий. Стрижні смикнулися в повітрі й завертілися, наче оскаженілі вітряки. Обертаючись так, вони відбили більшість стріл, після чого впали на бруківку разом із розламаними древками.

Поки імперці остовпіло стояли, Келсьє знову стрибнув убік, злегка «потягнув» прути, щоб ті підскочили трохи вгору, а тоді «штовхнув» їх у бік лучників. Ті заволали, помираючи, а він обернувся, шукаючи поглядом свого головного противника.

«Куди ж поділася ця істота?»

Келсьє обвів поглядом майдан, що поринув у хаос. Люди билися, утікали й помирали — і кожен мав атієву тінь з майбутнього. У цьому випадку, однак, тіні подвоювали кількість людей на полі бою, що лише посилювало сум’яття.

Прибувало дедалі більше солдатів. Багато Гемових бійців полягло, решта здебільшого відступали — на щастя, вони могли просто покинути зброю і змішатися з натовпом скаа. Келсьє більше турбував останній незвільнений віз — той, у якому були Рену і Страшко. Напрямок, яким надбігли повстанчі сили, змушував їх рухатися від хвоста валки. Якби вони намагалися випустити першим Рену, то мусили б проминути п’ять інших возів, лишивши їхніх в’язнів у клітках.

Гем, вочевидь, не збирався відступати, не звільнивши Страшка й Рену. Довкола Гема гуртувалися інші повстанці. П’ютером’язів недарма називали громилами: вони билися просто й без витончених хитрощів, притаманних залізним «потягам» і сталевим «поштовхам». Гем атакував грубою силою і швидкістю, розкидуючи ворожих солдатів зі свого шляху. Сіючи спустошення в їхніх лавах, він вів свій загін з п’яти десятків чоловік до останнього арештантського воза. Діставшись до нього, Гем став відбивати атаки імперців, а один з його бійців узявся розбивати замок.

Келсьє з гордістю всміхнувся, досі шукаючи поглядом інквізитора. Їхніх людей було небагато, але ворожі солдати, схоже, розгубилися перед рішучим завзяттям повстанців. Ті билися затято, і це давало їм неабияку перевагу над значно краще навченими імперцями.

«Ось що відбувається, коли врешті змусиш їх битися. Ось яка сила криється всередині кожного з них. Її просто важко вивільнити...»

Рену вибрався з клітки й відступив убік, дивлячись, як його слуги кинулися на свободу. Зненацька з гущавини бою виринув чоловік у дворянському вбранні і схопив Рену за барки.

— Де Валетта? — закричав Еленд Венчер. Оловослухом Келсьє почув нотки розпачу в його голосі. — У якій вона клітці?

«Хлопче, ти починаєш мене дратувати», — подумав ватажок, прямуючи до воза й «розштовхуючи» на бігу імперців.

З-за купи солдатів з’явився інквізитор і заскочив на дах клітки, від чого здригнувся весь віз. У кощавих руках він стискав по обсидіановому топірцю. Нелюд зустрівся очима з Келсьє і посміхнувся, а тоді зістрибнув із клітки й угородив топірець Рену в спину.

Кандра шарпнувся, широко розплющивши очі, а інквізитор обернувся до Еленда. Келсьє не був певен, чи нелюд упізнав, хто це. Може, він подумав, що хлопець — із роду Рену. А може, йому було просто байдуже.

Келсьє вагався лише мить.

Інквізитор здійняв топірець, щоб завдати удару.

«Вона кохає його».

Келсьє розвогнив сталь, роздмухавши в грудях багаття, що палало, наче попіл-гора. Він «відштовхнувся» від групи солдатів — відкинувши кілька десятків із них назад — і стрілою ринув на інквізитора. Він врізався в противника, коли той уже замахнувся.

Топірець вилетів із руки нелюда й брязнув на бруківку за кілька кроків від них. Ватажок схопив інквізитора за горло, і вони обоє впали додолу. Напинаючи щозмоги посилені п’ютером м’язи, Келсьє став стискати противникові горлянку. Інквізитор запручався, хапаючи його за руки й відчайдушно намагаючись розтиснути їх.

«Марш мав рацію, — промайнула думка серед хаосу битви. — Ця істота боїться за своє життя. Її можна вбити».

Інквізитор хрипів, а металеві штирі стирчали з його очей зовсім близько від обличчя Келсьє. Краєм ока ватажок побачив, як Еленд Венчер позадкував від них.

— Із дівчиною все гаразд! — витиснув Келсьє крізь зціплені зуби. — Її не було на баржах Рену. Забирайся звідси!

Еленд завагався, але нарешті нагодився його охоронець і потягнув хлопця геть.

«Не можу повірити, що я щойно врятував дворянина, — подумав Келсьє, силкуючись задушити інквізитора. — Сподіваюся, ти оціниш це, дівчинко».

Напружуючи всі м’язи, інквізитор поволі таки розчепив його пальці. На обличчі нелюда знову з’явилася посмішка.

«Які ж вони дужі!»

Інквізитор відіпхнув Келсьє, а тоді «притягнувся» до солдата й поїхав поковзом по бруківці. Ударившись об труп, він крутнув заднє сальто і скочив на ноги. Його шия була червона й роздряпана, але нелюд усе одно щирився.

Келсьє «відштовхнувся» від солдата й теж перекидом звівся на ноги. Обік нього Рену прихилився до воза. Келсьє зустрівся з ним очима й ледь помітно кивнув.

Зітхнувши, Рену впав додолу з топірцем у спині.

— Келсьє! — гукнув Гем через голови бійців.

— Забирайся звідси! — відказав йому ватажок. — Рену мертвий.

Гем скинув поглядом на тіло псевдолорда, а тоді кивнув. Відтак обернувся до своїх людей і став вигукувати накази.

— Уцілілий, — покликав його скрипучий голос.

Келсьє рвучко обернувся. Оточений хмарою атієвих тіней, інквізитор ішов до нього, ступаючи зі сповненою сили спритністю, характерною для п’ютером’яза.

— Уцілілий в Гатсіні, — прорипів нелюд. — Ти обіцяв битися зі мною. Чи мені вбити ще кількох скаа?

Келсьє розвогнив метали.

— А хіба я сказав, що ми вже закінчили?

І він усміхнувся. Він боявся, потерпав від болю, але водночас почував захват. Якась його частина все життя прагнула цього бою.

Йому завжди було цікаво дізнатися, чи зможе він здолати інквізитора.

Вен звелася навшпиньки, відчайдушно вдивляючись у натовп.

— Що там? — запитав Доксон.

— Здається, я побачила Еленда!

— Тут? Це трохи безглуздо, тобі так не здається?

Вен почервоніла. «Може, й так».

— У будь-якому разі, я спробую роздивитися битву краще.

Вона схопилася за виступи на стіні.

— Будь обережна, — сказав Доксон. — Якщо той інквізитор побачить тебе...

Вен кивнула й полізла вгору. Видершись достатньо високо, вона обвела поглядом перехрестя, шукаючи знайомі постаті. Доксон мав рацію: Еленда ніде не було видно. Один із возів — той, із якого інквізитор зірвав клітку, — лежав, перекинутий на бік. Коні тупцювали неподалік, оточені зусібіч бійцями й натовпом глядьків.

— Що ти бачиш? — гукнув знизу Доксон.

— Рену лежить на землі! — спалюючи олово й придивляючись, відказала Вен. — Здається, у нього в спині топірець.

— Це може й не бути для нього смертельним, — дивно відповів Доксон. — Я небагато знаю про кандр.

«Кандр?»

— А що з полоненими?

— Вони всі вільні, — відказала Вен. — Клітки порожні. Доксе, там тьма-тьмуща скаа!

Здавалося, наче всі, хто мав бути на майдані Фонтанів, зійшлися до маленького перехрестя. Місце було в невеличкій заглибині, і Вен бачила тисячі скаа, які юрмилися на довколишніх вулицях, що вели вгору, розбігаючись навсібіч.

— Гем урятувався! — крикнула Вен. — Я не бачу його ні серед живих, ні серед мертвих! Страшка теж не видно.

— А Кел? — стривожено запитав Доксон.

Вен набрала в груди повітря.

— Він досі б’ється з інквізитором.

Келсьє розвогнив п’ютер і зацідив інквізиторові кулаком в обличчя, стараючись не влучити по пласких головках металевих штирів, що стирчали з очниць. Нелюд похитнувся, і Келсьє угвинтив кулак йому в живіт. Інквізитор загарчав і навідліг ляснув з-імли-народженого по обличчю, одним ударом збивши його з ніг.

Келсьє труснув головою. «Як же цього гада вбити?» — подумав він, «поштовхом» зводячись на ноги й відступаючи.

Інквізитор рушив до нього. Деякі солдати шукали в юрбі Гема та його бійців, але більшість лише стояли, витріщаючись. Про поєдинки між двома могутніми алломантами пошепки оповідали історії, але на власні очі такого ніхто не бачив. І солдати, і простолюд стояли вражені та з трепетом спостерігали за битвою.

«Він сильніший за мене, — подумки визнав Келсьє, пильно стежачи за інквізитором. — Але сила — це ще не все».

Він вхопився за дрібні металеві предмети довкола — шоломи, сталеві мечі, кашпуки з монетами, кинджали — і «притягнув» до себе. Уміло маніпулюючи сталевими «поштовхами» й залізними «потягами», він кинув усе залізяччя на інквізитора, не перестаючи палити атій, щоб в очах противника кожен предмет був оточений безліччю оманливих образів.

Інквізитор тихо лайнувся, відбиваючись від металевого дощу. Келсьє скористався його «поштовхами» й, «потягнувши» залізяччя назад, закрутив його вихором довкола противника. Інквізитор «відштовхнув» усі предмети воднораз, і Келсьє відпустив їх. Але щойно противник перестав «штовхати», з-імли-народжений «притягнув» імпровізовані снаряди до себе.

Імперські солдати, що з острахом спостерігали за поєдинком, стояли довкола них колом. Келсьє скористався цим і, «відштовхнуючись» від обладунків, став метатися в повітрі туди-сюди. Постійно змінюючи напрямок руху, він не спинявся ні на мить, заплутуючи інквізитора й кидаючи в нього зусібіч різними металевими предметами.

— Тримай на оці пряжку мого ременя, — попросив Доксон, що, чіпляючись за виступи, видерся на стіну до Вен. Становище його було не надто надійне. — Якщо я впаду, «потягни» за неї, щоб я не розбився, гаразд?

Вен кивнула, але майже не звертала уваги на Докса. Вона стежила за Келсьє.

— Він неймовірний!

Келсьє шугав у повітрі туди-сюди, не торкаючись ногами землі, а металеві речі літали довкола нього, слухняно підкорюючись його «поштовхам» і «потягам». Він керував ними з такою майстерністю, що здавалося, ніби це живі істоти. Інквізитор відбивався з лютим гарчанням, але було помітно, що йому важко стежити за кожним предметом.

«Я недооцінювала Келсьє, — подумала Вен. — Я гадала, що він не такий вправний, як імлисті, бо розпорошується на всі алломантичні вміння. Але це геть не так. Ось. Ось у чому він досяг найвищої майстерності — «поштовхи» і «потяги». А залізо і сталь — це ті метали, яких він особисто навчав мене. Може, він давно вже все розумів».

Келсьє крутився й вертівся серед круговерті металу. Щоразу, коли якась річ падала додолу, він підхоплював її і підіймав угору. Предмети завжди летіли по прямій, але сам Келсьє рухався без упину, підтримуючи їх у повітрі й раз по раз вистрілюючи ними в інквізитора.

Той збентежено крутнувся на місці. Він хотів «поштовхом» здійнятись угору, але Келсьє жбурнув кілька великих речей над його головою, і противнику довелося «відштовхнути» їх, обірвавши свій стрибок.

Ураз залізний прут ударив інквізитора в обличчя.

Нелюд захитався, кров залила татуювання. Сталевий шолом вгатив його в бік і відкинув назад.

Келсьє узявся жбурляти металеві предмети з шаленою швидкістю, відчуваючи як наростає його лють.

— Це ти вбив Марша? — закричав він, не переймаючись відповіддю. — Це ти був у палаці три роки тому, коли мене схопили й засудили до Проваль?

Інквізитор здійняв руку, щоб відбити чергову хвилю металевого дріб’язку, і, шкутильгаючи, відступив назад, притулившись спиною до перекинутого на бік дерев’яного воза.

Нелюд загарчав, і раптовий «поштовх» алломантичної сили промчав крізь натовп, збивши солдатів із ніг і розкидавши металеві снаряди Келсьє.

3-імли-народжений не став їх збирати. Натомість, підхопивши шматок бруківки, він кинувся вперед, на інквізитора, поки той не оговтався.

Нелюд обернувся до нього. Келсьє закричав, розмахнувся, і з силою, якою, либонь, завдячував більше ненависті, ніж п’ютеру, ударив інквізитора каменем просто межи очі. Голова нелюда відкинулася назад, торохнувшись об дно перекинутого воза. Із криком Келсьє вдарив знову й знову, молотячи противника каменем по обличчю.

Інквізитор завив від болю, потягнувся кощавими руками до Келсьє і зробив рух, наче хотів стрибнути вперед. Але тільки здригнувся й лишився на місці: голова його виявилася прибитою до воза. Гострі кінці штирів, що стирчали з його потилиці, від ударів Келсьє глибоко ввійшли в дерев’яні дошки.

3-імли-народжений усміхнувся, коли нелюд заревів від люті, силкуючись звільнитися. Келсьє обернувся, шукаючи річ, яку бачив кілька секунд тому. Відіпхнувши ногою чийсь труп, він підняв із бруківки обсидіановий топірець. Лезо нерівної форми зблиснуло в промінні червоного сонця.

— Я радий, що ти таки переконав мене битися, — спокійно сказав він.

Відтак, тримаючи топірець обіруч, Келсьє розмахнувся й перерубав інквізиторові шию з такою силою, що лезо глибоко ввігналось у дошки.

Тіло осунулося на бруківку, а голова, прибита штирями до дощок, лишилася на місці, і далі витріщаючись своїми моторошними неприродними татуйованими очима.

Келсьє обернувся до натовпу, зненацька почувши себе страшенно втомленим. Тіло пульсувало болем від десятків забоїв і порізів. Плаща не було, і він гадки не мав, коли загубив його. Проте він виклично глянув на солдатів, виставивши на показ пошрамовані руки.

— Уцілілий в Гатсіні, — прошепотів хтось.

— Він убив інквізитора... — почувся ще один голос.

А тоді здійнявся галас. Скаа, що заполонили довколишні вулиці, почали викрикувати його ім’я. Солдати озиралися і з жахом усвідомлювали, що оточені. Простолюд почав напирати, і Келсьє відчув їхній гнів і надію.

«Може, необов’язково все має піти так, як я гадав? — переможно радіючи, подумав Келсьє. — Може, мені не доведеться...»

А тоді враз їх усіх прибило до землі. Немов хмара набігла на сонце, немов раптова буря здійнялася посеред тихої ночі, немов хтось двома пальцями загасив свічку. Могутня рука безжально задушила емоції скаа, що тільки-тільки почали пробуджуватися. Люди зіщулилися, вигуки стихли. Полум’я, яке Келсьє розпалив у них, не встигло як слід розгорітися.

«Майже вдалося...» — подумав він.

Попереду з боку майдану Фонтанів на узвишшя виїхала чорна карета й почала спускатися.

Прибув Пан Всевладар.

Вен мало не відпустила цеглини, за яку трималася, коли її вдарила хвиля зневіри. Вона розвогнила мідь, але, як завжди, навіть крізь заслону відчувала гнітючу «гамівну» силу.

— Пан Всевладар! — чи то лайнувся, чи то ствердив очевидне Доксон.

Скаа, які вщерть забили вулиці, щоб подивитися на бій, невідь-як зуміли потіснитися й звільнити дорогу чорній кареті. Та проїхала утвореним коридором і викотила на всіяний трупами майдан.

Солдати відступили, а Келсьє відійшов від перекинутого воза й рушив назустріч кареті.

— Що він робить? — скрикнула Вен, обертаючись до Доксона, що тримався на невеличкому виступі. — Чому він не втікає? Це ж не інквізитор! Це не той противник, із яким можна битися!

— Саме той, Вен, — із трепетом у голосі відказав Доксон. — Келсьє саме цього завжди прагнув. Нагоди зустрітись віч-на-віч із Паном Всевладарем і підтвердити ту свою легенду.

Вен знову глянула на майдан. Карета спинилася.

— Але... — тихо промовила вона. — Одинадцятий метал. Він має його з собою?

— Мабуть.

«Келсьє завжди казав, що Пан Всевладар — це його справа, — подумала Вен. — Він лишив нам решту роботи: дворянство, гарнізон, Міністерство. Але це... Келсьє завжди хотів зробити це сам».

Пан Всевладар вийшов із карети, і Вен, спалюючи олово, подалася вперед. На вигляд він був...

Як звичайна людина.

Одягнений у чорно-білий мундир, трохи схожий на дворянські костюми, але значно більш франтуватий. Плащ сягав аж до п’ят і волочився по землі. Жилет був не кольоровий, а чорний, увиразнений яскравою білою лямівкою. Як Вен і розповідали, пальці імператора були унизані блискучими перснями, символами його могутності.

«Я настільки сильніший за вас, — неначе промовляли персні, — що мені байдуже, носити метал чи ні».

Вродливий, із вугільно-чорним волоссям і блідим обличчям, Пан Всевладар був високий, стрункий і впевнений. І — Вен цього не очікувала — молодий, молодший навіть за Келсьє. Він простував майданом, обминаючи трупи, а його солдати посувалися назад, відтісняючи скаа.

Зненацька кілька людей прорвалися крізь кордон солдатів. Вони мали на собі різномасті обладунки повстанців, а чоловік, що біг на чолі, видався Вен знайомим. Це був один із Гемових громил.

— За мою дружину! — закричав громило й кинувся зі списом уперед.

— За лорда Келсьє! — загорлали решта четверо.

«О ні...» — подумала Вен.

Пан Всевладар не звернув уваги на повстанців. Їхній старший виклично загорлав, а тоді увігнав списа імператорові в груди.

Той ішов далі, минувши повстанця, наче нічого не сталося. У грудях його стирчав спис.

Громило здивовано витріщився, відтак вихопив у товариша ще один спис і вгородив його Панові Всевладарю в спину. Але імператор знову не звернув на це жодної уваги — немовби повстанці та їхня зброя не були варті навіть його зневаги.

Старший повстанець невпевнено позадкував, а тоді різко обернувся, почувши крики товаришів. Ті падали додолу під ударами інквізиторового топірця. Громило невдовзі приєднався до них, а інквізитор затримався над трупами, рубаючи їх із радісним задоволенням.

Пан Всевладар ішов далі, немовби й не помічаючи тих двох списів, що стирчали з його тулуба. Келсьє спокійно чекав на нього. У своєму подертому простому вбранні з-імли-народжений видавався якимось обірванцем. Однак він стояв гордо. Він не зігнувся й не схилив голови під тягарем «гамівної» сили Пана Всевладаря.

Імператор спинився за кілька кроків від Келсьє так, що один зі списів мало не торкався грудей ватажка. Чорний попіл неквапно падав із неба, кружляючи довкола двох чоловіків на легкому вітерці. На майдані запала жаска тиша. Навіть інквізитор припинив свою огидну розвагу. Вен подалася вперед, ненадійно чіпляючись за шорстку цеглу.

«Зроби що-небудь, Келсьє! Використай свій метал!»

Пан Всевладар глянув на інквізитора, якого вбив Келсьє.

— Їх важко замінити, — промовив він.

Його виразний голос легко долинув до посилених оловом вух дівчини. Навіть з такої відстані вона побачила, що Келсьє всміхався.

— Колись я тебе вже вбив, — обертаючись до нього, сказав Пан Всевладар.

— Ти намагався, — відповів з-імли-народжений гучним і твердим голосом, який рознісся над майданом. — Але ти не можеш вбити мене, тиране. Бо ж я — це те, чого тобі ніколи не знищити, хоч як не намагайся. Я — це надія.

Пан Всевладар зневажливо пирхнув. Відтак недбало здійняв руку й тильним боком долоні вдарив Келсьє так сильно, що Вен почула, як хруснули кістки.

Ватажка відкинуло, і він упав, бризкаючи кров’ю.

— НІ! — закричала Вен.

Пан Всевладар вирвав з тіла один зі списів, а тоді пробив ним груди Келсьє.

— Починайте страту, — сказав він, обертаючись до карети. Висмикнувши з себе другого списа, він відкинув його вбік.

Майдан поринув у хаос. Солдати, яких підганяв інквізитор, обернулися й кинулися на юрбу. З головного майдану прибули інші інквізитори на чорних конях з ебеново-чорними топірцями, які блищали в промінні пообіднього сонця.

Вен нічого цього не чула й не бачила.

— Келсьє! — кричала вона.

Тіло ватажка лежало там, де й упало. З грудей його стирчав спис, а довкола калюжею розтікалася багряна кров.

«Ні. Ні. НІ!»

Вона зістрибнула з будівлі, «відштовхнулася» від чогось, перелетіла над бійнею і опустилася посеред спорожнілого майдану: Пан Всевладар поїхав, а інквізитори були зайняті винищенням скаа. Вен підбігла до Келсьє.

Від лівої частини його обличчя майже нічого не лишилося, але права... права досі всміхалася, а мертве око дивилося в червоно-чорне небо. Пластівці попелу м’яко лягали на лице.

— Келсьє, ні... — шепотіла Вен, а сльози струмком текли по її обличчю.

Вона взяла його за руку, щоб помацати пульс. Пульсу не було.

— Ти ж сказав, що тебе не можна вбити! — закричала вона. — Де ж твій Одинадцятий метал? Що тепер буде з твоїми планами? Що тепер буде зі мною?

Ватажок не рухався. Вен уже майже нічого не бачила крізь сльози. «Цього не може бути. Він завжди казав, що ми не непереможні... але це стосувалося мене. Не його. Не Келсьє. Він був непереможним. Він мав бути».

Хтось схопив її, і вона закричала, заборсалася.

— Треба йти, дівчинко, — сказав Гем.

Він востаннє скинув поглядом на Келсьє, немовби плекаючи крихту надії, що в понівеченому тілі товариша ще жевріє іскорка життя.

А тоді він потягнув її геть. Вен далі кволо пручалася, але поволі її огортало отупіння. Із якогось закутка її мозку долинув Рінів голос: «Ось бачиш. Я ж казав, що він покине тебе. Я попереджав. Я обіцяв тобі...»

35

Я знаю, що буде, якщо мій вибір виявиться хибним. Я мушу бути сильним, мушу відкинути бажання забрати владу собі.

Бо ж я бачив, що станеться, якщо я піддамся цій спокусі.

«Якщо хочеш працювати зі мною, — колись сказав їй Келсьє, — я прошу тебе тільки про одне — довірся мені».

Вен нерухомо висіла в імлі, що неквапливим потоком линула над нею, перед нею, під нею, обабіч неї. Довкола була сама тільки імла.

«Довірся мені, Вен, — казав він. — Ти довірилася мені достатньо, щоб стрибнути з муру, і я спіймав тебе. Цього разу тобі доведеться довіритися мені знову. Я спіймаю тебе. Спіймаю...»

Вона немовби зависла серед ніщоти. Немовби сама була з імли. Як же вона їй заздрила! Імла не думала. Імлу нічого не турбувало.

Їй нічого не боліло.

«Я довірилася тобі, Келсьє, — думала Вен. — Справді довірилася — а ти дозволив мені впасти. Ти казав, що у твоїх ватагах не буває зрад. А як щодо цього? Як щодо твоєї власної зради?»

Вона погасила олово, щоб краще бачити імлу. Та була вогка й холодила шкіру. Наче сльози мерця.

«Яке це має значення тепер? — думала вона, дивлячись угору. — Яке значення має все це? Як ти там сказав, Келсьє? Що я ніколи не розуміла? Що мені треба збагнути, що таке дружба? А ти сам? Ти ж навіть не бився з ним!»

Вона знову бачила Келсьє, що стояв перед Паном Всевладарем. Бачила, як імператор зневажливо завдає йому удару. Уцілілий в Гатсіні помер, як звичайна людина.

«Це тому ти не захотів пообіцяти, що не кинеш мене?»

Їй хотілося просто... зникнути. Полинути куди-інде. Перетворитися на імлу. Колись вона прагнула свободи, а згодом вирішила, що здобула її. Але вона помилялася. Ця скорбота, ця порожнеча всередині — то не свобода.

Усе було так само, як раніше, коли її покинув Рін. Жодної різниці. Хіба що Рін не брехав їй. Він завжди обіцяв, що піде від неї. Келсьє вів її за собою, казав довіряти й любити, але Рін виявився чеснішим.

— Я більше не хочу цього, — шепотіла до імли Вен. — Ти можеш мене просто забрати?

Але імла не відповідала. Лише грайливо вирувала довкола дівчини, байдужа до всього. Завжди мінлива — і водночас завжди та сама.

— Панно? — озвав її знизу невпевнений голос. — Панно, то ви там угорі?

Вен зітхнула, підпалила олово, а тоді загасила сталь. Марево-плащ затріпотів, коли вона стала падати крізь імлу. М’яко опустившись на дах їхнього сховку, вона побачила Сейзеда, що стояв неподалік, біля сталевої драбини, якою спостерігачі вилазили на дах.

— Що, Сейзе? — утомлено запитала вона, «притягуючи» до себе три монети, які використовувала як триножний якір, щоб стабілізувати себе вгорі.

Одна з монеток була розплющена й погнута — це була та сама, якою вони з Келсьє колись так давно влаштували «штовхальний» поєдинок.

— Пробачте, панно, — сказав Сейзед. — Я просто не знав, куди ви поділися.

Вона лише стенула плечима.

— Сьогодні дивовижно тиха ніч, як мені видається, — додав він.

— Ніч жалоби.

Сотні скаа були жорстоко вбиті після смерті Келсьє, а ще сотні загинули в тисняві, намагаючись утекти.

— Я оце думаю, чи був узагалі якийсь сенс у його смерті? — тихо промовила Вен. — Ми врятували, мабуть, значно менше скаа, ніж загинуло потім.

— їх убили злі люди, панно.

— Гем часто запитує, чи така річ, як зло, узагалі існує.

— Пан Геммонд любить такі запитання, — відказав Сейзед, — але навіть він не сумнівається у відповідях. Злі люди існують... так само, як існують і добрі.

Вен похитала головою.

— Я помилялася щодо Келсьє. Він не був доброю людиною — він був просто брехун. У нього ніколи не було плану, як перемогти Пана Всевладаря.

— Можливо, — відказав Сейзед. — А можливо, йому так і не випало нагоди здійснити те, що він задумав. Або ми просто не розуміємо його плану.

— Ти кажеш так, наче досі віриш у нього, — Вен обернулася й, підійшовши до краю плаского даху, поглянула на тихе, накрите темрявою місто.

— Я справді вірю, — мовив террісієць.

— Як? Як ти можеш?

Сейзед підійшов до неї і став поруч.

— Як мені видається, віра — це не те, що існує лише для ясного дня й доброї години. Чого варта віра, якщо ти відмовляєшся від неї після поразки?

Вен насупилася.

— Вірити в когось успішного — чи в щось успішне — може кожен, панно. А ось поразка... після поразки важко вірити цілковито й правдиво. І саме через це, як мені видається, така віра — найбільш вартісна.

Вен знову похитала головою.

— Келсьє на це не заслуговує.

— Ви насправді так не думаєте, панно, — спокійно відказав Сейзед. — Ви просто розлючені через те, що сталося. Ви страждаєте.

— О ні! Ще б пак думаю, — заперечила Вен, відчуваючи на щоці сльозу. — Він не заслуговує нашої віри. Ніколи не заслуговував.

— Скаа мають інакшу думку. Їхні перекази про нього швидко множаться й ширяться. Згодом мені треба буде повернутися сюди, щоб зібрати їх.

Вен здивовано глянула на нього.

— Ти збиратимеш оповіді про Келсьє?

— Звісно, — відказав террісієць. — Я збираю всі релігії.

Вона пирхнула.

— Ми ж говоримо не про релігію, Сейзеде, а про Келсьє.

— Дозволю собі не погодитися з вами. Для скаа його постать, вочевидь, набрала релігійного значення.

— Але ж ми знали його, — заперечила Вен. — Він не був ні пророком, ні богом. Він був звичайною людиною.

— Як мені видається, про багатьох пророків чи богів можна сказати те саме, — спокійно відповів Сейзед.

Дівчина лише похитала головою. Якусь хвилю вони стояли, дивлячись у нічну темряву.

— А що інші? — нарешті запитала Вен.

— Обговорюють, що робити далі, — відказав Сейзед. — Здається, вони вирішили вибиратися з Лютаделя поодинці й шукати прихистку в інших містах.

— А... ти?

— Я мушу вирушити на північ, до свого рідного краю, де переховуються хранителі, і поділитися з ними знаннями, якими володію. Я мушу розповісти моїм побратимам і посестрам про щоденник Пана Всевладаря, особливо про те, що стосується нашого з ними пращура, чоловіка на ім’я Рашек. Як мені видається, із цієї історії можна багато чого дізнатися.

Він замовк і глянув на неї.

— Я не можу взяти супутника в цю подорож, панно. Місця перебування хранителів мають лишатися в таємниці, навіть від вас.

«Звісно, — подумала Вен. — Цей теж піде».

— Я повернуся, — пообіцяв він.

«Авжеж, повернешся. Як повернулися всі інші».

Завдяки ватазі Вен якийсь час почувала себе потрібною, але вона завжди знала, що рано чи пізно це скінчиться. Настав час повертатися на вулицю. Час знову лишитися самій.

— Панно... — повільно промовив Сейзед. — Ви чуєте це?

Вона стенула плечима. Але... щось їй усе-таки почулося. Чиїсь голоси. Вен, насупивши чоло, перейшла на протилежний бік будинку. Голоси стала гучніші, тепер їх було виразно чути навіть без олова. Дівчина глянула з даху.

Чоловік десять стояли на вулиці. «Злодійська ватага?» — подумала Вен, коли Сейзед приєднався до неї. Інші скаа боязко виходили зі своїх осель і долучалися до гурту.

— Підходьте, підходьте, — промовив скаа, що стояв попереду. — Не бійтеся імли! Хіба ж Уцілілий не називав себе Володарем Імли? Хіба не казав він, що нам нічого її боятися? Навпаки — імла оборонить нас і захистить. Імла дасть нам силу!

Скаа дедалі сміливіше полишали домівки, і юрба росла.

— Поклич решту, — сказала Вен.

— Добра думка, — погодився Сейзед і поспішив до драбини.

— Ваші друзі, діти, батьки, матері, дружини й кохані, — говорив чоловік, запалюючи ліхтар і підіймаючи його. — Вони лежать мертві на вулиці за якихось пів години ходи звідси. Панові Всевладарю бракує порядності бодай прибрати після бійні, яку він учинив!

Юрба загула на знак згоди.

— А коли трупи зрештою приберуть, — вів далі промовець, — то зробить це не Пан Всевладар. Не його руки копатимуть могили загиблим. Ні! Це робитимуть наші руки. Лорд Келсьє казав про це.

— Лорд Келсьє! — вторували йому кілька голосів.

Натовп дедалі більшав, до нього долучалися жінки й підлітки. Брязкіт драбини повідомив про Гемів прихід. Невдовзі приєдналися Сейзед, Бриз, Доксон, Страшко і навіть Кривоніг.

— Лорд Келсьє! — вигукнув чоловік унизу. Інші запалили смолоскипи, освітивши імлу. — Лорд Келсьє сьогодні бився за нас! Він убив безсмертного інквізитора!

Юрба загомоніла, погоджуючись.

— Але потім він помер! — вигукнув хтось.

Запала мовчанка.

— А що зробили ми, щоб допомогти йому? — запитав промовець. — Нас там було багато — тисячі. Чи допомогли ми йому? Ні! Ми лише чекали й дивилися, як він бився за нас. Стояли, як боввани, коли він упав. Дивилися, як він помирає! Та чи справді він помер? Що сказав Уцілілий? Що Пан Всевладар не може його вбити! Келсьє — Володар Імли! То хіба він зараз не з нами?

Вен обернулася до решти ватажан. Гем уважно спостерігав за тим, що відбувається, але Бриз лише знизав плечима.

— Цей чоловік, либонь, божевільний. Релігійний фанатик.

— Слухайте мене, друзі мої! — кричав промовець. Скаа все підходили й підходили, запалюючи дедалі більше смолоскипів. — Слухайте, бо я кажу вам правду! Сьогодні лорд Келсьє явився мені! Він сказав, що завжди буде з нами. Невже ми знову підведемо його?

— Ні, не підведемо! — проревіла юрба у відповідь.

Бриз недовірливо похитав головою.

— Ніколи не думав, що вони на це здатні. Шкода, що їх так мало...

— Що це? — запитав Докс.

Вен обернулася, суплячи чоло. Удалині видніла пляма світла. Схожа на... смолоскипи, що горіли серед імли. На сході, біля кварталу скаа, з’явилася друга світляна пляма. Потім третя, четверта. За якусь мить усе місто освітилося смолоскипами.

— Божевільний ти генію... — прошепотів Доксон.

— Про що ти? — запитав Кривоніг.

— Ми нічого не зрозуміли, — сказав Докс. — Атій, армія, дворяни — усе це не було планом Келсьє. Ось це був його план! Він ніколи не сподівався, що наша ватага повалить Останню імперію: нас занадто мало. А ось ціле населення Лютаделя...

— Ти хочеш сказати, що він зробив це навмисно? — запитав Бриз.

— Він завжди мене запитував, — озвався Сейзед, що стояв позаду, — що дає релігіям таку силу. Щоразу я відповідав йому одне й те саме... — схиливши голову набік, террісієць глянув на них. — Річ у тому, казав я, що пристрасна віра у щось запалювала людей на боротьбу. У щось... або в когось.

— Але чому не розповісти нам? — запитав Бриз.

— Бо він знав, — тихо сказав Докс. — Він знав, що йому доведеться померти, а ми з цим ніколи не погодилися б.

Бриз похитав головою.

— Все одно не вірю. Навіщо тоді йому ми? Він міг би провернути це все самотужки.

«Навіщо тоді йому?..»

— Доксе, — різко обернулася Вен. — Де той склад, який Келсьє винайняв, щоб проводити там зустрічі в подобі інформатора?

Доксон пильно глянув на неї.

— Взагалі-то, недалеко. За дві вулиці звідси. Він попросив, щоб склад був близько до запасного лігвища...

— Відведи мене туди! — зажадала Вен і кинулася до драбини.

Скаа, що зібралися, горлали чимраз голосніше. Уся вулиця палала миготливими вогнями смолоскипів, що перетворили імлу на блискучий серпанок.

Доксон повів її вулицею, решта ватажан потяглися за ними. Склад виявився великою занедбаною і приземкуватою будівлею, що понуро стояла в промисловій частині бідняцького кварталу. Вен підійшла до дверей, розвогнила п’ютер і збила замок.

Двері повільно розчинилися. Доксон здійняв ліхтар, і його світло вихопило з темряви купи металу. Зброю. Мечі й шоломи, бойові палиці й сокири зблискували, наче дивовижний скарб срібла.

Ватажани зачудовано дивилися на знахідку.

— Ось навіщо йому були ми, — мовила Вен. — Завдяки Рену він зміг закуповувати зброю в такій великій кількості. Він знав, що повстанці потребуватимуть її, щоб захопити місто.

— А навіщо тоді збирати армію? — запитав Гем. — Тільки для прикриття?

— Мабуть, — відказала Вен.

— Ви помиляється, — промовив чийсь голос, луною відбившись від стін просторого приміщення. — Тут ховається набагато більше.

Усі аж підскочили, а Вен розвогнила метали... аж раптом упізнала голос.

— Рену?

Доксон здійняв ліхтар вище.

— Покажи себе, кандро.

З глибини складу вийшла постать, але залишилася в тіні. Утім, голос її належав Рену, помилки бути не могло.

— Армія потрібна була Келсьє, щоб повстання мало ядро вишколених солдатів. Реалізувати цю частину плану завадили... певні події. Але ви потрібні були йому не лише через армію. Дворянські доми мусили впасти, щоб у політичній структурі лишилася порожнеча, а гарнізон мусив покинути місто, щоб солдати не перебили скаа.

— Він запланував це все від початку, — вражено мовив Гем. — Келсьє знав, що скаа не повстануть. Їх надто довго гнобили, утовкмачували їм у голови, що їхні душа й тіло належать Панові Всевладарю. Келсьє розумів, що вони ніколи не підіймуться на боротьбу... поки він не дасть їм нового бога.

— Саме так, — підтвердив Рену, ступаючи вперед.

Світло впало на його обличчя, і Вен вражено ахнула.

— Келсьє! — скрикнула вона.

Гем схопив її за плече.

— Обережніше, дитино. Це не він.

Створіння глянуло на Вен. Воно мало лице Келсьє, але очі... очі були інакші. На обличчі не було звичної усмішки. Воно здавалося порожнім. Мертвим.

— Я прошу вибачення, — сказала істота. — Це моя роль у плані й та причина, з якої Келсьє уклав зі мною контракт. Після його смерті я мав забрати останки, а потім показатися в цій подобі його прихильникам, щоб дати їм силу й віру.

— Що ти? — із жахом запитала Вен.

Рену-Келсьє глянув на неї. Ураз обличчя його замерехтіло й зробилося прозорим. Крізь драглисту шкіру дівчина побачила кістки. Це нагадало їй про...

— Ти імлиста почвара.

— Кандра, — виправила істота, шкіра її втратила прозорість. — Імлиста почвара, що... так би мовити, стала дорослою.

Вен відвернулася з огидою, пригадавши ту потвору, яку бачила в імлі. Келсьє казав, що вони харчуються падлом, перетравлюють трупи, крадучи собі скелети й зовнішність померлих. «Легенди виявилися навіть правдивішими, ніж я гадала».

— Ви теж були частиною його плану, — сказав кандра. — Усі ви. Вас цікавить, навіщо йому була ватага? Келсьє потрібні були порядні люди, яких більше турбувала б доля інших, ніж власне збагачення. Він ставив вас на чолі армій і натовпів, щоб ви вчилися керувати. Він використовував вас... але водночас він готував вас.

Кандра почергово глянув на Доксона, Бриза й Гема.

— Чиновник, політик і полководець. Новій державі, яка невдовзі народиться, потрібні будуть люди з вашими здібностями, — він порухом голови вказав на великий аркуш паперу, прикріплений до столу неподалік. — Це ваше завдання. У мене ж інші справи.

Він обернувся, щоб іти, але затримався біля Вен, обернувши до неї обличчя — до болю схоже на обличчя Келсьє. Але поведінкою створіння не скидалося ні на Рену, ні на Келсьє. Воно видавалося безпристрасним.

Кандра простягнув її невеличкий капшук.

— Він попросив передати тобі це.

Він опустив капшучок їй на долоню й попрямував до виходу. Ватажани розступилися, пропускаючи його.

Бриз перший рушив до столу, але Гем і Доксон обігнали його. Вен поглянула на капшук. Вона... боялася зазирнути всередину і зрештою поквапилася за друзями.

Аркуш виявився мапою міста, очевидно скопійованою з Маршевої. Угорі було дописано кілька абзаців:

«Друзі, у вас багато роботи, і вам треба зробити її швидко. Організуйте роздачу зброї з цього складу і ще з двох таких самих у інших кварталах. У прибудові ви знайдете коней, з ними ви впораєтеся швидше.

Щойно роздасте зброю, треба захопити міську браму й підкорити залишки гарнізону. Бризе, це завдання для твоєї групи. Спершу нейтралізуйте гарнізон, щоб потім зайняти браму без бою.

У Лютаделі лишилося чотири Великих доми, які ще мають велику військову потугу. Я позначив їх на мапі. Геме, їх візьме на себе твоя група. У місті не повинно бути інших збройних сил, окрім наших.

Доксоне, лишайся в тилу, коли почнуться перші сутички. Щойно піде поголос, до складів приходитиме дедалі більше скаа. Загони Бриза й Гема складатимуться з тих солдатів, яких ми підготували, і тих скаа, які, сподіваюся, збираються зараз на вулицях. Тобі треба подбати, щоб простолюд отримав зброю, і тоді Кривоніг поведе їх в атаку на палац.

«Гамівні» станції на цю мить уже мають бути знищені. Рену віддав відповідний наказ, перш ніж прийти на зустріч із вами. Якщо матимете час, надішліть кількох Гемових громил пересвідчитися. Бризе, твої гамівники потрібні будуть серед скаа, щоб вселяти в них мужність.

Що ж, гадаю, це все. Було весело, чи не так? Коли пригадуватимете мене, прошу вас, не забувайте про це. Не забувайте всміхатися. А тепер покваптеся.

І будьте мудрими у своїх вчинках».

Мапа міста була поділена на секції, кожна з яких була підписана іменем того чи того ватажанина. Вен зауважила, що ні її, ні Сейзедового імені не було.

— Піду до тих, що зібралися перед нашим будинком, — пробурчав Кривоніг. — Приведу їх сюди, нехай беруть зброю.

Він пошкутильгав до виходу.

— Кривоногу! — обертаючись, озвав його Гем. — Не ображайся, але... чому Келсьє призначив тебе також військовим ватажком? Ти вмієш воювати?

Кривоніг зневажливо пирхнув, а тоді задер холошу й показав довгий звивистий шрам, що тягнувся від литки аж до стегна і, вочевидь, був причиною його кульгавості.

— А як ти гадаєш, де я дістав собі оце? — сказав він і рушив далі.

Вражений Гем обернувся до решти.

— Не можу повірити, що це все відбувається насправді.

Бриз похитав головою.

— А я гадав, що знаюся на тому, як маніпулювати людьми. Це... це дивовижно. Економіка на межі краху, дворяни, які лишаться, невдовзі відкрито воюватимуть між собою в домініях. Кел показав, як убивати інквізиторів — треба їх виснажити й відрубати голову. Що ж до Пана Всевладаря...

Погляди всіх звернулися до Вен. Вона поглянула на капшук у руці й розв’язала його. Звідти їй на долоню випав ще менший мішечок, очевидно, з атієвими намистинами і невеличка пластинка металу, загорнута в клаптик паперу. Одинадцятий метал.

Вен розгорнула папірець. На ньому було написано:

«Вен, спершу я хотів дати тобі завдання повбивати всіх значних дворян, які ще лишилися в місті, але ти переконала мене, що, можливо, варто зберегти їм життя.

Я так і не з’ясував, як мав би працювати цей триклятущий метал. Спалювати його безпечно — він тебе не вб’є, — але й користі

від нього, схоже, жодної. Якщо ти читаєш це, отже під час зустрічі з Паном Всевладарем мені так і не вдалося збагнути, як його використовувати. Не думаю, що це має значення. Людям потрібно було щось, у що вони могли б вірити, і лише так я міг їм це дати.

Будь ласка, не сердься на мене за те, що покинув тебе. Я прожив довше, ніж мав би, адже повинен був померти три роки тому, замість Мари. Тому я давно був готовий до цього.

Ти потрібна іншим ватажанам. Тепер ти їхня єдина з-імли-народжена — тобі доведеться захищати їх у найближчому майбутньому. Дворяни неодмінно надсилатимуть убивць до керівників нашої новоствореної держави.

Прощавай. Я розповім Марі про тебе. Вона завжди хотіла доньку».

— Що там написано, Вен? — запитав Гем.

— Що... що він так і не дізнався, як працює Одинадцятий метал. Кел шкодує... він не знав напевне, як перемогти Пана Всевладаря.

— Тепер у нас є ціле місто, готове з ним битися, — сказав Докс. — Я дуже сумніваюся, що він зможе знищити нас усіх. Якщо нам не вдасться його вбити, ми просто зв’яжемо його й кинемо до темниці.

Інші закивали.

— Гаразд! — мовив Доксон. — Бризе й Геме, вам треба дістатися до тих інших складів і почати роздавати зброю. Страшку, збігай по підмайстрів, вони будуть розносити повідомлення й накази. Ну ж бо, до роботи!

Усі швидко розійшлися. Невдовзі на склад прибігли скаа, яких Вен нещодавно бачила на вулиці. Високо здійнявши смолоскипи, вони зі святобливим трепетом дивилися на гори зброї. Доксон швидко організував ефективну роботу: кільком новоприбулим він доручив роздавати зброю, інших послав по друзів і родичів. Чоловіки почали споряджатися й озброюватися. Усі були чимось зайняті, крім Вен. Вона глянула на Сейзеда, і той усміхнувся їй у відповідь.

— Іноді нам треба просто дочекатися, панно, — сказав він. — Дочекатися, щоб зрозуміти, чому ж, власне, ми не втрачали віри. Пан Келсьє часто любив повторювати одну примовку...

— Завжди є ще одна таємниця, — прошепотіла Вен. — Але, Сейзе, усі мають якесь завдання, крім мене. Кел спочатку хотів, щоб я повбивала дворян, але потім передумав.

— Їх треба нейтралізувати, — сказав Сейзед, — але не конче вбивати. Можливо, ваша роль полягала в тому, щоб пояснити це панові Келсьє.

Дівчина похитала головою.

— Ні. Я мушу зробити більше, Сейзе.

Вона нервово стиснула порожній капшук. Усередині щось зашурхотіло.

Вен зазирнула в нього й побачила клаптик паперу, якого не помітила раніше. Вона дістала його й акуратно розгорнула. Це виявився малюнок квітки — той, який Келсьє колись показував їй. Мара завжди носила його з собою, мріючи про майбутнє, де сонце не буде червоне, а трава буде зелена.

Вен підвела погляд.

«Чиновник, політик, солдат... кожній державі потрібен ще дехто. Вправний убивця».

Вона обернулася, дістала флакон із металами й випила його вміст, заразом ковтнувши й кілька атієвих намистин. Відтак підійшла до купи зброї і вибрала звідти жмуток стріл із кам’яними вістрями. Пообламувавши наконеччя приблизно на пів дюйма, решту вона повідкидала.

— Панно! — стривожено озвав Сейзед.

Вен пройшла повз нього, роздивляючись озброєння. Вона знайшла, що шукала: кольчужну сорочку з великих переплетених між собою металевих кілець. Кинджалом і зміцненими п’ютером пальцями вона повідчіпляла кілька штук.

— Панно, що ви робите?

Вен підійшла до скрині біля столу, у якій раніше запримітила багато різних спорошкованих металів. Дівчина набрала кілька жмень п’ютерного порошку й насипала до капшука.

— Мене непокоїть Пан Всевладар, — сказала вона.

Узявши з коробки напилок, Вен зішкребла кілька остружків Одинадцятого металу. Якусь хвилю роздивлялася невідомий сріблястий метал, а тоді ковтнула ошурки, запивши водою з фляжки. Ще кілька остружків вона кинула до запасного флакона з металами.

— Повстанці, поза всяким сумнівом, дадуть йому раду, — мовив Сейзед. — Без усіх своїх прислужників він не такий уже й сильний, як мені видається.

— Ти помиляєшся, — відказала Вен, прямуючи до дверей. — Він сильний, Сейзе. Келсьє не знав. Він не відчував його так, як я відчуваю.

— Куди ви? — гукнув їй услід Сейзед.

Вен озирнулася на порозі. Довкола неї звивалася імла.

— У палаці є кімната, яку захищають солдати й інквізитори. Келсьє двічі намагався туди потрапити, — вона обернулася назад і поглянула в імлисту темряву. — Сьогодні я дізнаюся, що там усередині.

36

Я вирішив, що вдячний Рашекові за його ненависть. Корисно пам’ятати, що є ті, хто не терпить мене. Але моє завдання полягає не в тому, щоб здобути загальну прихильність чи любов. Моє завдання полягає в тому, щоб урятувати людство від загибелі.

Вен поволі прямувала до Кредік-Шо. Крайнебо позаду палало, імла відбивала й розсіювала сяйво тисячі смолоскипів. Здавалося, наче місто опинилося під велетенським світляним шатром.

Світло було жовте. Саме того кольору, якого мало б, на думку Келсьє, бути сонце.

Біля тої самої палацової брами, на яку вони колись напали, стояли четверо вартових і нервово позирали на неї. Вен безгучно й неквапливо ступала мокрою від імли бруківкою, а марево-плащ урочисто шелестів за спиною.

Один із вартових наставив на неї спис, і дівчина зупинилася просто перед вістрям.

— Я знаю вас, — м’яко промовила вона. — Ви тяжко гарували на фабриках, у копальнях і кузнях. Ви розуміли, що одного дня ця робота вб’є вас і ваші рідні помруть із голоду. Тому — хоч і почували докори сумління — ви пішли до Пана Всевладаря і вступили до його гвардії.

Четверо чоловіків збентежено перезирнулися.

— Заграва позаду мене — це світло від великого повстання скаа, — сказала вона. — Усе місто вийшло проти Пана Всевладаря. Я не засуджую вас за ваш вибір, але настав час змін. Повстанцям стануть у пригоді ваші знання й уміння. Ідіть до них — вони збираються на майдані Вцілілого.

— Майдані... Вцілілого? — перепитав солдат.

— На тому місці, де сьогодні вдень убито Вцілілого з Гатсіну.

Вартові знову нерішуче перезирнулися.

Вен злегка торкнулася їхніх емоцій і «збурила» їх.

— Вам більше не треба буде жити з почуттям провини.

Нарешті один із них зірвав імперську нашивку з однострою і рішуче рушив у нічну темряву. Решта троє якусь хвилю невпевнено дивились один на одного, а тоді пішли за товаришем, лишивши Вен перед відчиненим входом до палацу.

Вона пройшла коридором і дісталася тої самої вартівні, що й минулого разу. Дівчина зайшла всередину, не зашкодивши нікому, минула вартових, що теревенили між собою, і вийшла до наступного коридору. Солдати, отямившись від несподіванки, закричали на сполох і вибігли за нею, але Вен підстрибнула, «відштовхнулася» від ліхтарних тримачів і полетіла коридором.

Крики лишилися далеко позаду: вартові, навіть якби бігли щодуху, не могли її наздогнати. Вона дісталася кінця коридору й легко опустилася додолу, оповита стрічками марево-плаща. Далі дівчина рушила неспішною рішучою ходою. Не було потреби квапитися. Так чи інак вони чекатимуть на неї.

Минувши арковий прохід, Вен зайшла до центральної склепінчастої зали. Чорна мармурова підлога, інкрустації зі срібла вздовж стін, жарівні по кутках.

І два інквізитори, що заступили їй дорогу.

Вен спокійно рушила вперед, прямуючи до будиночка посеред зали, що був її метою.

— Ми шукали тебе весь цей час, — промовив інквізитор своїм скрипучим голосом. — А ти сама прийшла до нас. Удруге.

Вона зупинилася футів за двадцять від них. Височенні, на дві голови вищі за Вен, обоє самовпевнено посміхалися.

Дівчина підпалила атій і, різко викинувши руки з-під плаща, жбурнула в бік інквізиторів дві жмені наконечників від стріл. Розвогнивши сталь, вона щосили «штовхнула» металеві кільця, вільно надіті на обламані древка. Снаряди, розтинаючи повітря, шугнули вперед. Інквізитор, що стояв попереду, презирливо пирхнув і здійняв руку, «відштовхуючи» стріли.

Неприкріплені кільця від його «поштовху» зірвалися з обламаних древків і полетіли назад. Проте смертоносні наконечники, хоч і не «підштовхувані» більше, за інерцією неслися далі вперед.

Інквізитор здивовано роззявив рота, коли в нього ввігналося два десятки стріл. Кілька пробили його наскрізь і вдарилися об кам’яну стіну позаду. Ще кілька поцілили його товариша в ногу.

Перший інквізитор судомно смикнувся й упав. Другий загарчав. Він лишився стояти, але припадав на поранену ногу. Розвогнивши п’ютер, Вен метнулася вперед. Другий інквізитор кинувся навперейми, але дівчина вихопила з кишені плаща велику жменю п’ютерного порошку й кинула його в повітря.

Інквізитор збентежено завмер. Його «очі» бачили лише суцільну плутанину блакитних ліній, кожна з яких вела до дрібки п’ютеру. Коли так багато джерел металу були зосереджені в одному місці, лінії практично засліплювали.

Інквізитор розлючено обернувся, коли Вен промчала повз нього. Він «відштовхнув» п’ютерний порошок, розвіявши його, але поки він це робив, дівчина вихопила скляний кинджал і метнула його в противника. Бентежлива мішанина блакитних променів і атієвих тіней завадила інквізиторові помітити кинджал, і той влучив йому просто в стегно. Нелюд упав, хрипко лаючись.

«Добре, що це спрацювало, — подумала Вен, перестрибуючи через першого інквізитора, що стогнав на підлозі. — Бо я не була певна, як бачать ті їхні очі».

Вона жбурнула ще одну жменю порошку, щоб противник не зумів віднайти жодного металу на її тілі, а тоді, розвогнивши п’ютер, кинула всю свою вагу на дверцята будиночка. Бачивши, скільки клопоту завдав Келсьє один інквізитор, вона не мала наміру битися до переможного кінця з двома. Її метою було дізнатися, що всередині, і втекти.

Вен влетіла до будиночка, мало не перечепившись через шкуру якогось невідомого звіра, що лежала на підлозі. Зосереджено насупившись, вона стала поквапливо оглядати приміщення, шукаючи те, що ховав тут Пан Всевладар.

«Тут мусить бути якась підказка, як перемогти його — як виграти цю битву», — з надією думала дівчина. Вона сподівалася, що встигне дізнатися таємницю Пана Всевладаря й утекти, поки інквізитори будуть зайняті своїми ранами.

Приміщення мало тільки одні двері — ті, якими Вен увійшла. Посередині горів камін. Стіни були оздоблені якось химерно: усюди висіли хутра і шкури, помальовані дивними візерунками. Було тут і кілька старих картин, їхні барви вицвіли, а полотна пожовкли.

Вен шукала швидко, хапливо, прагнучи знайти щось, що можна було б використати проти Пана Всевладаря. На жаль, нічого корисного вона не бачила: приміщення було незвичне на вигляд, але нічим особливим не прикметне. По правді сказати, у ньому відчувався якийсь домашній затишок, як то буває в робочому кабінеті чи особистій кімнаті. Тут було повно чудернацьких предметів і оздоб, як-от роги якогось екзотичного звіра й пара дивних черевиків із широченними пласкими підошвами. Це був куток барахольника, місце, де хтось зберігав спогади про своє минуле.

Зненацька посеред кімнати щось ворухнулось, і Вен здригнулася від несподіванки. Обертове крісло, що стояло перед каміном, повільно розвернулося, і виявилось, що в ньому сидить зморхлий дідок. Лисий, з коричневими старечими плямами на шкірі, він мав на вигляд років сімдесят з чимось, а одягнений був у багате темне вбрання. Насупившись, дідок вперся у Вен гнівним поглядом.

«Ну що ж, — подумала дівчина. — Я зазнала невдачі: тут нічого нема. Час ушиватися звідси».

Вона вже почала обертатися, коли чиїсь грубі руки схопили її ззаду. Вен лайнулася і запручалась, але враз погляд її упав на закривавлену ногу інквізитора. Як йому вдалося стати на неї? Навіть із п’ютером це було неможливо. Дівчина спробувала вирватися, але інквізитор міцно тримав її.

— Що це все значить? — підводячись, різко запитав дідок.

— Пробачте, Пане Всевладарю, — шанобливо відказав інквізитор.

«Пан Всевладар?! Але ж... я бачила його. Він молодий».

— Убити її, — махнувши рукою, наказав дідок.

— Володарю, — промовив інквізитор. — Ця дівчина має... особливу цінність. Чи можу я лишити її живою на якийсь час?

— Яку особливу цінність? — запитав Пан Всевладар, зітхаючи й сідаючи назад у крісло.

— Ми хотіли б звернутися до вас із клопотанням, Пане Всевладарю, — сказав інквізитор. — Щодо Кантону правовір’я.

— Знову те саме? — утомлено мовив старий.

— Прошу вас, володарю.

Розвогнюючи п’ютер, Вен не переставала пручатися. Проте інквізитор притиснув їй руки до боків, а з її хвицання користі було мало. «Який же ж він дужий!» — з досадою подумала дівчина.

А тоді вона пригадала про Одинадцятий метал, чия незнана сила таїлася всередині неї. Вен звела погляд і зиркнула на старого. «Сподіваюся, це спрацює». Вона підпалила Одинадцятий метал.

Нічого не сталося.

Серце її впало. Вона розчаровано шарпнулася, а тоді побачила ще одного чоловіка. Він стояв поруч із Паном Всевладарем. Звідки він узявся? Вен не бачила, щоб він заходив до кімнати.

Чоловік мав широку бороду і був одягнений у грубе шерстяне вбрання й облямований хутром плащ. Одежа була небагата, але пошита добре. Незнайомець стояв мовчки й видавався... задоволеним. Він щасливо усміхався.

Вен, схиливши набік голову, придивилася. Чоловік видавався трохи знайомим. Рисами обличчя він скидався на того, хто вбив Келсьє, тільки був старший і... живіший.

Вен поглянула вбік. Поруч із нею стояв ще один незнайомець, молодий дворянин. Судячи з одягу, торговець, і то вельми заможний.

«Що відбувається?»

Одинадцятий метал вигорів. Обидва незнайомці щезли, наче привиди.

— Гаразд, — зітхнувши, сказав старий Пан Всевладар. — Я вислухаю ваше клопотання. Зустрінемося за кілька годин. Тевідіан попросив зібратися, щоб обговорити те, що відбувається за стінами палацу.

— О, це добре, що він буде присутній, — промовив другий інквізитор. — Дуже добре.

Вен далі борсалася, але нелюд штовхнув її на підлогу, а тоді здійняв руку, стискаючи щось, чого вона не побачила. Він розмахнувся, і її голова вибухнула болем.

Запалений п’ютер не допоміг, і Вен поринула в темряву. Еленд відшукав батька в північному вестибюлі — меншому й не такому приголомшливому, якщо порівнювати з величним головним входом до замку Венчерів.

— Що відбувається? — зажадав знати Еленд, одягаючи сюртук. Волосся його було розкуйовджене після сну.

Лорд Венчер розмовляв про щось із капітанами варти й судноводцями. Солдати й слуги з тривожно-переляканим виглядом метушилися по біло-коричневій залі.

Батько пустив повз вуха Елендове запитання, натомість гукнув посланця й наказав йому скакати до східної пристані.

— Батьку, що відбувається? — повторив Еленд.

— Скаа повстали, — гиркнув той.

«Що? — вражено подумав Еленд, тимчасом як лорд Венчер помахом руки підкликав до себе інший гурт солдатів. — Це неможливо». Щоб скаа повстали в Лютаделі... це не вкладалося в голові. У них не така натура, щоб відважитися на такий крок, вони просто...

«Валетта — скаа, — згадав він. — Перестань думати, як решта дворян, Еленде. Розплющ очі».

Лютадельський гарнізон далеко, ганяється за іншими повстанцями. Кілька тижнів тому скаа змусили дивитися жахливу страту, не кажучи вже про ту бійню, яку їм улаштували вчора. Ось їм і урвався терпець.

«Темадре передбачав це, — збагнув Еленд. — І ще з пів десятка інших політичних теоретиків. Вони стверджували, що Остання імперія не може існувати вічно. Хай навіть на її чолі бог, колись люди все одно повстануть... І ось нарешті це сталося. А мені випало бути свідком цього! Ось тільки... я не на тому боці».

— Про що ти говорив із судноводцями? — запитав Еленд.

— Ми відпливаємо, — коротко відповів лорд Венчер.

— Покидаємо замок? — здивувався Еленд. — Яка ж у цьому честь?

Лорд Венчер пирхнув.

— Тут ідеться не про хоробрість, хлопче. Тут ідеться про те, щоб вижити. Скаа напали на головну браму й перебили рештки гарнізону. Я не маю наміру чекати, поки вони прийдуть по дворянські голови.

— Але ж...

Лорд Венчер похитав головою.

— Ми в будь-якому разі поїхали б із міста. Кілька днів тому в Проваллях... дещо сталося. Коли Пан Всевладар довідається, то не буде задоволений.

Він відійшов і махнув рукою капітанові головного човна.

«Повстання скаа, — думав Еленд, усе ще трохи приголомшений. — Про що там попереджав Темадре у своїх працях? Він писав, що коли вибухне справжнє повстання, скаа вбиватимуть направо й наліво... і кожен дворянин заплатить своїм життя. Він передбачав, що повстання швидко захлинеться, але зоставить по собі гори трупів. Тисячі вбитих. Десятки тисяч».

— Чого ти стоїш, хлопче? — запитав батько. — Іди збирай речі.

— Я не поїду, — відказав Еленд, здивувавши самого себе.

Лорд Венчер нахмурився.

— Що?

Еленд підвів очі.

— Я не поїду, батьку.

— О ні, ти поїдеш, — сказав лорд Венчер і вп’явся у нього злим поглядом.

Еленд подивився йому просто в очі — розлючені не тому, що батько переймався синовою безпекою, а тому, що син наважився йому суперечити. Як не дивно, Еленд нітрохи не знітився. «Хтось повинен зупинити це. Повстання може піти на добро, але тільки якщо скаа не винищуватимуть своїх союзників. А дворяни якраз і повинні бути їхніми союзниками в боротьбі проти Пана Всевладаря. Він — наш ворог також».

— Батьку, я серйозно, — мовив Еленд. — Я залишаюся.

— Прокляття, хлопче! Ти що, насміхаєшся наді мною?

— Річ не в балах чи раутах, батьку. Тут ідеться про щось значно важливіше.

Лорд Венчер насупив брови сильніше.

— Тобто, ти не блазнюєш? Не робиш це на зло мені?

Еленд похитав головою.

Батько несподівано посміхнувся.

— Гаразд тоді. Лишайся, хлопче. Це добра думка. Хтось повинен представляти нашу родину тут, поки я збиратиму сили. Так... це дуже добра думка.

Еленд трохи спохмурнів, коли помітив, як зблиснули батькові очі. «Атій... Він хоче, щоб гнів Пана Всевладаря впав замість нього на мене! Навіть якщо імператор мене не вб’є, батько гадає, що я загину під час повстання. Так чи інак він мене позбудеться. А я таки справді погано даю собі раду з усіма цими інтригами, еге ж?»

Лорд Венчер обернувся, підсміхуючись собі під ніс.

— Лиши мені принаймні трохи солдатів, — сказав Еленд.

— Забирай майже всіх, — відповів лорд Венчер. — У цьому безладі навіть один човен вивести з міста буде складно. Щасти, хлопче. Переказуй вітання Панові Всевладарю.

Він знову розсміявся і рушив до свого коня, який уже чекав надворі осідланий.

Еленд лишився стояти в залі й зненацька збагнув, що став центром загальної уваги. Стривожені слуги й вартові, усвідомивши, що їх покинули, із розпачем обернулися до нього.

«Я... головний, — ошелешено подумав молодий дворянин. — І що тепер?» Він бачив, як імла надворі палахкотить відсвітами вогнів. Кілька вартових закричали, що до замку наближається натовп скаа.

Він підійшов до відчинених дверей і визирнув назовні. Позаду нього в залі запанувала тиша: налякані люди зрозуміли, яка небезпека їм загрожує.

Еленд стояв так тривалий час. Ураз він обернувся й крикнув:

— Капітане! Збери всіх наших людей — нікого не залишай тут — і вирушайте до замку Лекалів.

— Замку... Лекалів, мій пане?

— Його легше обороняти, — пояснив Еленд. — Крім того, що в нас, що в них замало солдатів — поодинці нас знищать. Разом є шанс вистояти. Ми запропонуємо своїх людей Лекалям в обмін на їхній захист.

— Але ж... мій пане, — заперечив солдат. — Лекалі — наші вороги.

Еленд кивнув.

— Так, але хтось-то має першим простягнути руку. А тепер рухайся!

Солдат відсалютував і кинувся виконувати наказ.

— О, і ще одне, капітане! — озвав його Еленд.

Той спинився й обернуся до нього.

— Вибери п’ятьох своїх кращих людей для моєї почесної варти. Ти лишишся тут за головного, а в мене й цієї п’ятірки буде особливе завдання.

— Яке завдання, мій пане? — збентежено запитав капітан.

Еленд знову обернувся до виходу і глянув у імлу.

— Ми підемо здаватися повстанцям.

Вен опритомніла від вологи. Вона зайшлася кашлем і застогнала, відчувши гострий біль у потилиці. Відтак, іще напівпритомна, розплющила очі, закліпала від води, якою її обілляли, і відразу запалила п’ютер та олово, щоб прийти до тями остаточно.

Чиїсь руки грубо підняли її. Вона знову закашлялася, коли інквізитор запхав їй щось до рота.

— Ковтай! — наказав він, викручуючи їй руку.

Вен закричала, марно силкуючись опиратися болю. Урешті-решт вона таки здалася й проковтнула шматочок металу.

— Тепер підпалюй, — сказав інквізитор, вивертаючи руку ще сильніше.

Вен противилася, відчуваючи всередині невідомий метал. Може, інквізитор хоче змусити її підпалити щось, непридатне для алломантії, щось, що може зашкодити їй або й убити?

«В’язня можна вбити й легшим способом», — подумала вона, знемагаючи від болю. Рука, здавалося, от-от вискочить із плечового суглоба. Урешті-решт Вен піддалася й підпалила невідомий метал.

Ураз запаси всіх інших металів щезли.

— Добре, — сказав інквізитор, кидаючи її на кам’яну підлогу в калюжу води.

Обернувшись, він вийшов із камери, затраснув ґратовані двері й зник у проході по той бік приміщення.

Вен важко піднялася рачки, розтираючи руку й намагаючись збагнути, що відбулося. «Мої метали!» У розпачі вона потягнулася до своїх внутрішніх запасів, але там нічого не було. Вона не відчувала жодного металу, навіть того, який щойно проковтнула.

«Що це було?» Дванадцятий метал? Може, алломантія не обмежувалася тим, про що їй розповідали Келсьє та інші?

Вен кілька разів глибоко вдихнула-видихнула, звелася навколішки і спробувала заспокоїтися. Щось... «штовхало» її. Гнітюча сила Пана Всевладаря. Вона відчувала її, хоч і слабше, ніж тоді, коли він убив Келсьє. З іншого боку, тепер вона не мала міді й не могла сховатися від його майже всемогутньої руки. Вен відчула, як зневіра стискає її, переконує просто лягти і здатися...

«Ні! — подумала дівчина. — Я мушу звідси вибратися. Я мушу триматися!»

Вона змусила себе підвестися на ноги й роззирнулася довкола. Її камера з трьох боків мала ґрати і скидалася більше на клітку. Усередині нічого не було, навіть якого-небудь матраца для спання. У в’язничному приміщенні було ще дві такі клітки, праворуч і ліворуч від неї.

З Вен зняли одяг, лишивши тільки спідню білизну. Мабуть, щоб у неї не зосталося при собі ніяких прихованих металів. Дівчина оглянула приміщення. Воно було довге й вузьке, з голими кам’яними стінами — і, крім табурета в кутку, порожнє.

«Якби лише знайти хоча б дрібку металу...»

Вона стала шукати. За звичкою спробувала підпалити залізо, щоб з’явилися блакитні промені, але не мала що підпалювати. Вен похитала головою у відповідь на такий безглуздий вчинок, але він лише показав, наскільки вона звикла покладатися на алломантію. Вона... немовби осліпла. Не могла палити олова, щоб чути далекі голоси. Не могла палити п’ютеру, щоб зміцнити тіло й угамувати біль у руці й голові. Не могла палити бронзи, щоб відшукати інших алломантів.

Вона не могла нічого.

«Раніше ти якось обходилася без алломантії, — суворо дорікнула Вен сама собі. — Зможеш обійтися й тепер».

Вона ретельно обшукала підлогу, сподіваючись знайти якусь загублену шпильку або цвяшок. Не знайшовши нічого, Вен звернула свою увагу на ґрати. Але як здерти з них бодай крихту заліза, не мала жодної гадки.

«Так багато металу, — з досадою подумала дівчина, — а я не можу ним скористатися!»

Вона сіла на підлогу й, зібгавшись, притулилася до стіни, трусячись від холоду в мокрій одежі. Надворі ще було темно. У вікно час від часу залітало заблукане пасемце імли. Що сталося з повстанням? Як там її друзі? Імла за вікном видалася їй трохи світлішою, ніж зазвичай. Може, то палають смолоскипи? Без олова її чуття були надто слабкі, щоб сказати напевне.

«Що я собі гадала? — із розпачем думала дівчина. — Невже я сподівалася досягти успіху там, де Келсьє зазнав поразки? Він знав, що з Одинадцятого металу користі жодної».

Якось цей метал працював, авжеж, але вбити Пана Всевладаря, очевидно, не міг. Вен сиділа й міркувала, намагаючись збагнути, що тоді відбулося. Було щось дивно знайоме в тому, як діяв Одинадцятий метал. Не в образах, які з’явилися, а в тому, що Вен відчувала, коли підпалювала його.

«Золото. Коли я підпалила Одинадцятий метал, відчуття були схожі на ті, коли я пробувала спалювати золото».

Може, Одинадцятий метал насправді не одинадцятий? Атій і золото завжди видавалися Вен неправильною парою. Всі інші мали чітку закономірність: основний метал і його сплав, які діють протилежним чином. Залізо «тягнуло», сталь «штовхала». Цинк «тягнув», латунь «штовхала». Атій і золото цієї закономірності не мали.

Що як Одинадцятий метал — насправді сплав атію або золота? «У такому разі... атій і золото — не пара. Вони діють по-різному. Схоже, але по-різному. Вони як...»

Як решта металів, що погруповані на четвірки: фізичні — залізо, сталь, олово і п’ютер — та ментальні — бронза, мідь, цинк і латунь. Очевидно, були ще часові метали — золото зі своїм сплавом і атій зі своїм сплавом.

«Отже, є ще один метал, невідкритий. Невідкритий, можливо, тому, що атій і золото надто цінні, щоб сплавляти їх з іншими металами».

Але яка їй користь із цього знання? Її «Одинадцятий метал», найпевніше, був просто відповідником золота, яке Келсьє називав найменш корисним алломантичним металом з усіх. Золото показало Вен її саму... або іншу версію її самої, цілком реальну на дотик. Але це був лише образ тої, ким вона могла б стати, якби в минулому щось пішло інакше.

Одинадцятий метал мав подібний ефект, тільки замість минулого Вен, він показував їй образи з минулого інших людей. Але з цього їй не було жодної користі. Яка різниця, ким міг би стати Пан Всевладар? Важило те, ким він був тепер — тираном, який правив Останньою імперією і якого Вен мусила перемогти.

У проході з’явилася постать у чорному балахоні і з обличчям, схованим під каптуром. З-під каптура стирчали головки металевих штирів.

— Пора, — промовив нелюд.

Другий інквізитор чекав у дверях, тимчасом як перший дістав в’язку ключів і підійшов, щоб відімкнути ґрати. Вен напружилася. Замок клацнув, вона скочила на ноги й кинулася вперед.

«Невже я завжди була така повільна без п’ютеру?» — із жахом подумала вона.

Інквізитор із байдужим виглядом схопив її за руку майже недбало — і дівчина розуміла чому. Він рухався з надприродною швидкістю, і порівняно з ним, вона видавалася ще млявішою.

Скрутивши Вен, інквізитор підтягнув її до себе. Тримаючи її без жодного зусилля, він вищирився злостивою посмішкою. Дівчина побачила, що обличчя його подзьобане шрамами. Шрамами, схожими на...

«Рани від наконечників, — ошелешено усвідомила вона. — Але... вже загоєні... Як таке може бути?»

Вона пручалася, але що могло вдіяти її кволе, позбавлене п’ютеру тіло проти сили інквізитора? Нелюд поніс її до виходу, і другий інквізитор відступив убік, позираючи на неї з-під каптура очима-штирями. На відміну від того, що ніс її, цей не посміхався: його губи були складені рівною рискою.

Вен плюнула на нього, поціливши просто в металевий штир. Перший інквізитор виніс її з темниці й рушив вузьким коридором. Вона репетувала щосили, хоч і добре знала, що кликати на допомогу в Кредік-Шо безглуздо. Принаймні їй вдалося роздратувати інквізитора, який викрутив їй руку.

— Заткнися, — сказав він, коли вона охнула від болю.

Вен замовкла й натомість зосередилася на тому, кудою її ніс інквізитор. Вони перебували, імовірно, в нижній частині палацу, адже коридори були занадто довгі як на вежу чи шпиль. Оздоблення було пишне, але кімнати видавалися... нежилими. Килими — у бездоганному стані, меблі — без жодної плямки чи подряпини. Вен мала відчуття, що на настінні картини рідко дивилися — навіть ті, хто часто проходив цими кімнатами.

Зрештою інквізитор дістався сходів і почав підійматися. «Один зі шпилів», — подумала дівчина.

Із кожним кроком Вен відчувала, що Пан Всевладар дедалі ближчий. Його сила гнітила її, зневолювала й придушувала всі почуття, крім самотності й зневіри. Дівчина обвисла в руках у інквізитора, більше не пручаючись. Уся її снага пішла лише на те, щоб опиратися тискові Пана Всевладаря на все її єство.

Невдовзі схожий на шахту сходовий прогін закінчився, й інквізитор заніс її до просторого круглого приміщення. Попри гнітючий вплив «гамівної» сили імператора, попри те, що Вен уже бачила чимало дворянських помешкань, ця дивовижна зала не могла її не вразити. Вона на коротку мить роззирнулася довкола — такої величі їй ще не випадало бачити.

Велика, циліндричної форми кімната мала невисоку стелю. Замість стіни було одне велике кругове вікно. Освітлена ліхтарями іззовні, зала була виповнена химерним світлом. Різнокольорова шибка не зображала жодних сюжетів. Здавалося, вона була виготовлена з суцільного шматка скла, а барви переливалися одна в одну, перепліталися тонкими, довгими стрічками, схожими на...

«Схожими на імлу, — зачудовано подумала дівчина. — Кольорові пасма імли, що окутують усю кімнату».

Посеред зали на високому троні сидів імператор. Це був не старий Пан Всевладар, а той, молодий і вродливий, що вбив Келсьє.

«Може, це підміна? Але ні, я відчуваю його так само, як відчувала того, старшого. Це та сама людина. Мабуть, він може змінювати свою зовнішність, і коли хоче мати гарний вигляд, показується молодим».

Віддалік, розмовляючи між собою, стояли кілька зобов’язувачів у сірих балахонах, із татуйованими обличчями. Збоку, немовби тіні з залізними очима, вишикувались у ряд семеро інквізиторів. Разом із тими, що привели Вен, їх було дев’ять. Інквізитор з пошрамованим обличчям передав дівчину одному з тих, що чекали, і той стиснув її такою самою залізною хваткою.

— Починаймо вже, — промовив Пан Всевладар.

Наперед виступив зобов’язувач і вклонився. Вен всипало морозом: вона впізнала його.

«Лорд-прелан Тевідіан, — подумала дівчина, дивлячись на лисуватого чоловіка. — Мій... батько».

— Володарю, — промовив Тевідіан, — пробачте мені, та я не розумію. Ми ж уже обговорювали це питання!

— Інквізитори стверджують, ніби мають, що додати, — утомленим голосом відказав Пан Всевладар.

Тевідіан глянув на Вен і збентежено насупився.

«Він не знає, хто я, — подумала вона. — Він ніколи не знав, що має доньку».

— Володарю, — відвернувшись від неї, мовив лорд-прелан. — Визирніть у вікно! Хіба в нас немає важливіших справ? Усе місто повстало! Скаа наважилися вийти в імлу, і їхні смолоскипи освітлюють ніч. Вони бунтують, чинять богозневагу й нападають на замки дворян!

— То й нехай, — байдужим тоном відповів Пан Всевладар.

Імператор видавався... виснаженим. Він сидів на троні прямо, але і в його позі, і в голосі прозирала втома.

— Але ж, володарю! — вигукнув Тевідіан. — Великі доми падають!

Пан Всевладар тільки зневажливо махнув рукою.

— Їм не зашкодить оновлюватися раз на сто років. Нестабільність не дозволяє аристократії почувати себе занадто впевнено. Зазвичай я дозволяю їм убивати одне одного в їхніх безглуздих війнах, але цього разу з цим завданням упораються бунтівники.

— А... якщо скаа ввірвуться до палацу?

— Тоді я розберуся з ними, — не підвищуючи голосу, відказав Пан Всевладар. — І більше про це я не хочу нічого чути.

— Слухаюся, володарю, — мовив Тевідіан, кланяючись і відступаючи.

Імператор обернувся до інквізиторів.

— Що ви хотіли мені повідомити?

Наперед виступив пошрамований.

— Пане Всевладарю, ми просимо забрати керівництво вашим Міністерством у цих... людей і передати його інквізиторам.

— Ми це вже обговорювали, — відповів імператор. — Ти і твої брати потрібні для важливіших завдань. Ви надто цінні, щоб витрачати ваш час на звичайну чиновницьку роботу.

— Але поставивши на чолі вашого Міністерства простих людей, ви мимоволі впустили в саме серце вашого священного палацу гріх і розпусту, — заперечив інквізитор.

— Порожні заяви, — сплюнув Тевідіан. — Ти постійно торочиш про це, Каре, але ніколи не надаєш жодних доказів.

Кар поволі обернувся, і мерехтливе кольорове світло з вікна освітило його моторошну посмішку. Вен пройняв дрож. Цей вищир був майже такий самий неприємний, як «гамування» Пана Всевладаря.

— Тобі потрібні докази, лорде-прелане? — запитав Кар. — Скажи-но мені, ти впізнаєш цю дівчину?

— Звісно, що ні! — відмахнувся Тевідіан. — Який стосунок дівчина-скаа може мати до мене, голови Міністерства?

— Безпосередній, — відповів Кар, обертаючись до Вен. — О так... безпосередній стосунок. Скажи Панові Всевладарю, хто твій батько, дівчино.

Вен спробувала випручатися, але алломантія імператора не давала їй вільно дихати, а хватка інквізитора була надто міцна.

— Не знаю, — витиснула вона крізь зціплені зуби.

Імператор, дещо зацікавившись, поглянув на неї і подався вперед.

— Ти не збрешеш Панові Всевладарю, дівчино, — сказав Кар спокійним скрипучим голосом. — Він прожив багато століть і вміє користуватися алломантією так, як цього не вміє жоден смертний. Він бачить правду в тому, як б’ється твоє серце, читає почуття в твоїх очах. Він відчуває, коли ти брешеш. Йому відомо... О так, йому відомо.

— Я ніколи не знала свого батька, — уперто повторила Вен. Якщо інквізитор так сильно прагнув щось дізнатися, зберегти таємницю видавалося правильним рішенням. — Я лише дівчина з вулиці.

— 3-імли-народжена дівчина з вулиці? — запитав Кар. — Цікаво. Чи не так, Тевідіане?

Лорд-прелан лише похмуро супив чоло. Пан Всевладар поволі підвівся, зійшов тронними сходами й рушив до Вен.

— Так, володарю, — промовив Кар. — Ви відчули її алломантію раніше. Ви знаєте, що вона — повноцінна з-імли-народжена, та ще й напрочуд могутня. Утім, вона стверджує, що виросла на вулиці. Хіба дворянський дім покинув би таку дитину? Маючи таку силу, вона мусить походити зі щонайшляхетнішої родини. Принаймні... хтось із її батьків мусить мати шляхетне походження.

— На що ти натякаєш? — пополотнів Тевідіан.

Пан Всевладар не звернув уваги на них обох. Він пройшов крізь потік барвистого світла, що відбивалося від блискучої підлоги, і став просто перед Вен.

«Так близько!» — подумала вона. Його «гамівна» сила була така велика, що Вен уже навіть не відчувала страху — вона не відчувала нічого, крім глибокої, нездоланної, жахливої печалі.

Пан Всевладар узяв її обличчя у пещені руки і, здійнявши їй голову, змусив поглянути просто йому в очі.

— Хто твій батько, дівчино? — м’яко запитав він.

-Я...

Усе всередині скрутилося від розпачу. Її виповнили сум, біль, бажання померти.

Пан Всевладар, далі дивлячись їй у вічі, притягнув її обличчя впритул до свого. І тої миті Вен збагнула правду. Вона побачила частинку його суті, відчула його силу. Його... божу силу.

Імператора не турбувало повстання. Чого йому турбуватися? Якби він захотів, то міг би самотужки вбити всіх мешканців цього міста. Вен знала, що це правда. Хоч це й забрало б трохи часу, але він міг це зробити. Він міг убивати вічно, без утоми. Йому не потрібно було боятися повстання.

Він ніколи його не боявся. Келсьє припустився жахливої, жахливої помилки.

— Твій батько, дівчино, — вимогливо повторив Пан Всевладар, і кожне слово, наче важкий тягар, гнітило її.

Вен заговорила проти своєї волі.

— Брат сказав, що мій батько — той чоловік. Лорд-прелан.

Сльози покотися по її щоках, але коли Пан Всевладар відвернувся від неї, вона не змогла пригадати, чому заплакала.

— Це брехня, володарю! — скрикнув Тевідіан, відступаючи. — Що вона може знати? Це якесь дурне дівчисько!

— Скажи мені правду, Тевідіане, — промовив Пан Всевладар, повільно підходячи до зобов’язувача. — Ти спав коли-небудь із жінками-скаа?

Лорд-прелан завагався, перш ніж відповісти.

— Я дотримувався закону! Їх усіх убивали потім.

— Ти... брешеш, — відказав Пан Всевладар, немовби здивований. — Ти не впевнений у цьому.

Тевідіан трусився так сильно, що це було помітно.

— Я... мені здається, їх усіх убили, володарю. Була... була тільки одна, з якою я виявив недбалість. Я спершу не знав, що вона скаа. Солдат, якого я послав убити її, виявився надто м’який і відпустив її. Але врешті-решт я знайшов її.

— Скажи мені, — промовив Пан Всевладар. — Ця жінка мала дітей?

У залі запала тиша.

— Мала, володарю, — відповів лорд-прелан.

Пан Всевладар, зітхнувши, заплющив очі, а тоді обернувся до трону.

— Він ваш, — сказав він інквізиторам.

Тої ж миті шість нелюдів, вихопивши з-під балахонів обсидіанові ножі, з тріумфальним виттям кинулися на лорда-прелана. Тевідіан здійняв руки й закричав, коли, нетямлячись від радості, інквізитори наскочили на нього. Кров ринула струменями, коли вони знову й знову занурювали кинджали в тіло приреченого на смерть. Інші зобов’язувачі нажахано позадкували.

Кар лишився осторонь, із посмішкою спостерігаючи за вбивством. До страти не долучився інквізитор, який тримав Вен, і ще один, хоча вона не зрозуміла чому.

— Ти довів, що мав рацію, Каре, — промовив Пан Всевладар, утомлено сідаючи на трон. — Схоже, я занадто вірив... у людську покору. Я не припустився помилки. Я ніколи не помиляюся. Утім, настав час для змін. Збери великих преланів і приведи їх сюди — витягни їх із ліжок, якщо буде потрібно. У їхній присутності я передам владу над Міністерством Кантону інквізиції.

Карова посмішка поширшала.

— Мішанокровку вбий.

— Звісно, володарю, — відказав Кар. — Але... спершу я хочу її про дещо розпитати. Вона належала до ватаги імлистих скаа. Вона може вивести нас на них...

— Гаразд, — мовив Пан Всевладар. — Зрештою, це твоя робота.

37

Чи є щось гарніше за сонце? Я часто спостерігаю за його сходом, бо через тривожний сон прокидаюся перед світанком.

Щоразу, коли я бачу, як його спокійне жовте світло з’являється над обрієм, мені додається трохи рішучості, трохи надії. У певному розумінні саме сонце змушує мене весь час рухатися далі.

«Келсьє, клятий ти безумцю, — думав Доксон, роблячи позначки на мапі, розстеленій на столі, — і чому ти завжди вшиваєшся, лишаючи мене розгрібати все те, що накоїв?» А втім, він знав, що роздратування його несправжнє — так він лише намагався відкинути думки про Келову смерть. Це допомагало.

Роль Келсьє в їхньому плані — стратегічне бачення, харизматичне керівництво — була завершена. Настала черга Доксона. Узявши за основу початкову стратегію Келсьє, він трохи вдосконалив її. Він намагався підтримувати хаос на керованому рівні й для цього виділяв найкращу зброю тим людям, які видавалися йому найбільш урівноваженими. Він послав загони, щоб узяти під контроль найважливіші об’єкти — сховища із запасами їжі й води, — перш ніж їх пограбують мародери.

Словом, він робив те, що й завжди: утілював у життя мрії Келсьє.

Попереду почувся якийсь шум. Доксон підвів голову й побачив біля входу посланця. Той одразу відшукав очима керівника посеред складського приміщення й рушив до нього.

— Які новини? — запитав Доксон, коли чоловік підійшов ближче.

Посланець похитав головою. Це був молодик у імперському однострої без куртки, яку він, очевидно, скинув, щоб менше впадати в очі.

— Мені шкода, сер, — тихо відказав чоловік. — Жоден із вартових не помітив, щоб вона виходила, але... один стверджує, що бачив, як її несли до палацової в’язниці.

— Ти можеш її витягнути звідти? — запитав Доксон.

Солдат — його звали Ґорейдел — зблід. Ще недавно він служив Панові Всевладарю. Правду кажучи, Доксон не був певен, чи можна йому довіряти. Та все ж колишній палацовий гвардієць міг дістатися туди, куди не міг жоден скаа. Його донедавні товариші по службі не знали, що він перейшов на інший бік.

«Якщо він справді перейшов», — подумав Доксон. Але... події розгорталися надто швидко, щоб витрачати час на сумніви. Він вирішив довіритися своєму чуттю і прийняти цього чоловіка до лав повстанців.

— То як? — запитав він.

Ґорейдел знову похитав головою.

— Її кинув до в’язниці інквізитор. Я не можу звільнити її — у мене нема повноважень. Я... я не...

Доксон зітхнув.

«Дурне дівчисько! — подумав він. — їй слід було б мати трохи більше клепки в голові. Мабуть, заразилася від Келсьє».

Помахом руки він відпустив солдата й поглянув на Геммонда, що саме ввійшов. На плечі громило ніс великий меч зі зламаним руків’ям.

— Справу зроблено, — сказав Гем. — Замок Еларіелів щойно взято. Однак Лекалі, схоже, ще тримаються.

Доксон кивнув.

— Невдовзі твої люди потрібні будуть нам, щоб штурмувати палац.

«Що швидше ми ввірвемося туди, то більше шансів урятувати Вен». Утім, він дуже сумнівався, що вони встигнуть допомогти дівчині. На те, щоб зібрати й організувати їхні головні сили, потрібна була не одна година, а Доксон хотів атакувати палац усіма військами одночасно і просто зараз не міг виділити людей для рятувальної операції. Келсьє, мабуть, кинувся б Вен на порятунок, але Доксон не міг дозволити собі такого нерозважливого вчинку.

Як він завжди казав, хоча б хтось у ватазі повинен бути реалістом. Палац не можна було атакувати без ретельної підготовки: невдача Вен довела це. Їй доведеться подбати про себе самій.

— Я приготую своїх людей, — кивнув Гем, кидаючи вбік зламаного меча. — Але мені потрібен новий меч.

— Біда з вами, громилами, — зітхнув Доксон. — Завжди щось ламаєте. Що ж, іди вибери собі якогось клинка.

Гем попрямував до складу зброї.

— Якщо побачиш Сейзеда, — гукнув услід Доксон, — скажи йому, що...

Він урвався на півслові, коли до приміщення зайшли кілька повстанців, що вели зв’язаного бранця з мішком на голові.

— Що це? — запитав Доксон.

Один із повстанців штурхнув полоненого ліктем.

— Гадаю, хтось важливий, мосьпане. Прийшов до нас без зброї і попросив привести до тебе. Пообіцяв золото за це.

Доксон здивовано звів брови. Солдат стягнув з бранця мішок, під яким виявилося обличчя Еленда Венчера.

— Ти? — вражено закліпав Доксон.

Еленд роззирнувся довкола з тривогою, але, зважаючи на всі обставини, тримався непогано.

— Ми зустрічалися?

— Не зовсім, — відказав Доксон.

«Трясця. У мене немає зараз часу на полонених». І все ж, син лорда Венчера... Коли повстання закінчиться, Доксонові потрібен буде якийсь важіль впливу на могутню аристократію.

— Я прийшов, щоб запропонувати перемир’я, — сказав Еленд Венчер.

— Тобто?

— Дім Венчерів не чинитиме вам опору. І, можливо, мені вдасться переконати решту дворянства дослухатися до мене. Вони налякані — немає жодної потреби вбивати їх.

Доксон чмихнув.

— Я не можу лишити в місті ворожі збройні сили.

— Якщо ви знищите дворянство, то довго не протримаєтеся, — заявив Еленд. — На дворянських родинах тримається вся економіка. Без нас імперія розвалиться.

— Власне кажучи, це і є наша мета, — відказав Доксон. — Слухай, у мене немає часу...

— Ви мусите мене вислухати! — із розпачем скрикнув Еленд Венчер. — Якщо ваше повстання розпочнеться з хаосу й кровопролиття, ви зазнаєте поразки. Я читав про це, я знаю, що кажу! Коли інерція початкового конфлікту стихне, люди почнуть шукати, що ще знищити. Вони обернуться одне проти одного. Ви мусите зберегти контроль над повсталими!

Доксон почувався спантеличено. Еленд Венчер мав репутацію легковажного дженджика, але зараз він говорив серйозно і... щиро.

— Я допоможу вам, — сказав Еленд. — Облиште дворянські замки в спокої і зосередьте всі ваші зусилля на Міністерстві та Панові Всевладарі. Це ваші справжні вороги!

— Слухай-но, — мовив Доксон, — я відведу наші загони від замку Венчерів. Мабуть, немає потреби захоплювати його тепер, коли...

— Я відправив своїх солдатів до замку Лекалів, — перебив його Еленд. — Відведи своїх людей від усіх фортець. Дворяни не нападуть на вас із флангів — вони позабиваються до своїх палаців і труситимуться там від страху.

«А він, либонь, має рацію щодо цього».

— Ми подумаємо, — почав Доксон, але замовк, помітивши, що Еленд його не слухає.

«А з ним збіса важко розмовляти».

Еленд пильно придивлявся до Геммонда, який повернувся з новим мечем. Молодий дворянин насупив чоло, а тоді враз широко розплющив очі.

— Я знаю тебе! Ти той, хто рятував слуг лорда Рену від страти!

Еленд із раптовим запалом обернувся до Доксона.

— Ви знаєте Валетту, чи не так? Вона скаже вам послухати мене. Доксон перезирнувся з Гемом.

— Що? — запитав Еленд.

— Вен... — сказав Доксон. — Тобто Валетта... кілька годин тому вона пішла до палацу. Мені шкода, хлопче. Найпевніше, вона в темниці Пана Всевладаря... якщо досі жива.

Кар кинув Вен назад до клітки. Вона боляче впала, покотилася по підлозі, заплутуючись у спідній сорочці, і вдарилася головою об стіну.

Інквізитор усміхнувся, затраснувши двері.

— Дуже тобі дякую, — сказав він, стоячи по той бік ґрат. — Ти щойно допомогла нам досягти того, чого ми прагнули вже віддавна.

Вен люто зиркнула на нього. «Гамівний» тиск Пана Всевладаря був тут не такий сильний.

— Прикро, що з нами вже немає Бендала, — сказав Кар. — Він не один рік ганявся за твоїм братом — був переконаний, що Тевідіан мав напівкровну дитину. Бідолашний Бендал... Шкода, що Пан Всевладар не лишив Уцілілого нам, щоб ми могли помститися.

Він подивився на неї очима-штирями й похитав головою.

— Що ж, зрештою виявилося, що він мав рацію. Ми всі повірили твоєму братові, але Бендал... навіть тоді мав сумніви. І врешті-решт він таки знайшов тебе.

— Моєму братові? — перепитала Вен, зводячись на ноги. — Брат здав мене?

— Здав тебе? — здивувався Кар. — Ні, він помер, присягаючись, що ти загинула від голоду багато років тому! Він день і ніч кричав про це під тортурами. А витримати інквізиторські тортури вкрай важко... невдовзі ти матимеш нагоду в цьому пересвідчитися, — він посміхнувся. — Але спершу я хочу тобі дещо показати.

Кілька солдатів заволокли до приміщення голого й зв’язаного чоловіка. Його штовхнули в сусідню клітку, і чоловік, побитий і закривавлений, упав на кам’яну підлогу.

— Сейзеде! — скрикнула Вен, кидаючись до ґрат.

Террісієць лежав напівпритомний, поки солдати прив’язували його руки й ноги до невеличкого металевого кільця, вмурованого в підлогу. Сейзеда побили майже до безпам’яті й здерли з нього весь одяг. Вен ніяково відвернулася від його голизни, але все ж встигла побачити пошрамоване порожнє місце між ногами, там, де мало бути його чоловіче єство.

«Усі террісійці — євнухи», — колись сказав він їй. Той шрам був давній, на відміну від численних свіжих синців, порізів і саден.

— Його спіймали, коли він намагався пробратися до палацу, — сказав Кар. — Мабуть, турбувався за тебе.

— Що ви з ним зробили? — тихо запитала Вен.

— Майже нічого — поки що, — відповів Кар. — Мабуть, ти запитуєш себе, чому я розповів про твого брата. Може, ти навіть вважаєш мене дурнем через те, що розум твого брата надломився до того, як ми витягнули з нього таємницю. Бачиш-но, я не настільки дурний, щоб не визнати своєї помилки. Нам слід було розтягнути тортури... щоб він страждав якнайдовше. Тут ми дали маху, авжеж.

Він зловісно посміхнувся і кивнув у бік Сейзеда.

— Удруге ми не припустимося такої помилки, дівчино. Ні, цього разу ми застосуємо іншу тактику. Ми мордуватимемо террісійця, а ти спостерігатимеш за його муками. Ми подбаємо, щоб його страждання були тривалі та переконливі. А перестанемо тільки тоді, коли ти розповіси нам усе, що ми хочемо знати.

Вен здригнулася від жаху.

— Не треба... будь ласка...

— О ні, — відказав Кар. — Треба. Чому б тобі не поміркувати трохи над тим, що ми збираємося йому заподіяти? Пан Всевладар викликає мене — треба йти, щоб офіційно прийняти керівництво над Міністерством. Ми почнемо, щойно я повернуся.

Він обернувся, замітаючи подолом чорного балахона підлогу. Солдати вийшли за ним, очевидно, щоб вартувати у невеличкому приміщенні перед темницею.

— Ох, Сейзеде, — зітхнула Вен, опускаючись навколішки біля ґрат.

— Панно, панно, — промовив террісієць несподівано ясним голосом, — хіба вам не казали, що не годиться розгулювати у спідній білизні? Якби тут був пан Доксон, він добряче вас насварив би.

Вен ошелешено звела погляд. Сейзед усміхався до неї.

— Сейзеде, — тихо промовила вона, позираючи в той бік, куди пішли вартові. — Ти притомний?

— Ще б пак притомний, — відказав він.

Його спокійний, сильний голос різко контрастував із побитим тілом.

— Пробач, Сейзеде, — сказала Вен. — Навіщо ти пішов за мною? Чому не лишився й не дозволив мені самій розплачуватися за власну дурість?

Террісієць обернув до неї побите обличчя. Одне око запухло, але друге дивилося просто на неї.

— Панно, — промовив він серйозним тоном, — я поклявся панові Келсьє, що подбаю про вашу безпеку. Клятва террісійця — це не те, чим можна злегковажити.

— Але... ти мав би розуміти, що тебе схоплять, — промовила вона, опустивши очі від сорому.

— Звичайно, я це розумів, панно, — відказав Сейзед. — А як інакше мені було потрапити до вас?

Вен підвела погляд.

— Потрапити... до мене?

— Так, панно. Як мені видається, мій народ і Міністерство мають одну спільну рису. Вони обоє недооцінюють те, на що здатні хранителі.

Він заплющив очі, і раптом його тіло змінилося. Воно... немовби здулося: м’язи стали слабкими й хирлявими, шкіра обвисла.

— Сейзеде! — скрикнула Вен, кидаючись на ґрати й намагаючись дістатися до нього.

— Усе гаразд, панно, — відповів він ледь чутним, жахливо кволим голосом. — Мені просто треба трохи часу, щоб... зібратися з силами.

«Зібратися з силами?» — Вен опустила руку й кілька хвилин спостерігала за Сейзедом. «Невже...»

Він видавався таким немічним — немовби з нього висмоктали всю силу. Щоб... десь накопичити?

Ураз Сейзедові очі розплющилися. Його тіло повернулося до нормального стану. Але м’язи не перестали рости, вони напиналися, розбухали, аж доки не стали більшими навіть за Гемові.

Сейзед обернув до неї голову, що сиділа на м’язистій бичачій шиї, і всміхнувся, а тоді з легкістю розірвав свої пута. Він підвівся — здоровенний, неприродно кремезний, і такий несхожий на спокійного худорлявого вченого, якого вона знала.

«Пан Всевладар у своєму щоденнику описував їхню силу, — зачудовано подумала вона. — Він писав, що той чоловік, Рашек, міг сам підняти величезну кам’яну брилу й відкинути її з дороги».

— Але ж вони зняли всі твої сережки й браслети! — сказала Вен. — Де ти заховав метал?

Сейзед знову всміхнувся, беручись за ґрати, що розділяли їх. — Я взяв приклад із вас, панно. Я проковтнув його.

Сказавши це, він виламав прути.

Вен кинулася до його клітки й обійняла Сейзеда.

— Дякую тобі.

— Будь ласка, — відповів він, лагідно відсторонюючи її.

Відтак величезною долонею вдарив по дверцятах клітки й виламав замок. Двері з грюкотом розчинилися.

— А тепер поквапмося, панно, — сказав террісієць. — Нам треба дістатися до безпечного місця.

За мить у проході з’явилися двоє в’язничників, що кілька хвилин тому кинули були Сейзеда до клітки. Вони завмерли на місці, витріщившись на могутнього велета, якого побачили замість слабкого побитого чоловіка.

Сейзед кинувся вперед із прутом у руці. Утім, ферухімія додала йому лише сили, але не спритності. Він ступав повільно й важко, і солдати дременули навтьоки, кличучи на допомогу.

— Мерщій, панно, — сказав Сейзед, відкидаючи прут. — Моєї сили надовго не вистачить: шматочок металу, який я проковтнув, занадто малий, щоб накопичити багато ферухімічного заряду.

Говорячи це, він почав усихатися. Вен поквапилася геть із в’язничного приміщення. Вартівня перед ним була зовсім мала, там стояло тільки два стільці. Під одним із них дівчина побачила плащ, у який була загорнута вечеря котрогось із охоронців. Вен витрусила їжу й кинула плащ Сейзедові.

— Дякую, панно, — відказав той.

Вона кивнула, підійшла до дверей і визирнула. Наступна кімната була більша й порожня, з неї виходили два коридори: один повертав праворуч, а другий вів прямо. Ліворуч уздовж стіни стояли дерев’яні скрині, а посеред кімнати був великий стіл. Вен пройняв дрож, коли вона побачила на столі засохлу кров і викладені рядком гострі інструменти.

«Ми обоє опинимося на цьому столі, якщо не поквапимося», — подумала вона, рукою даючи Сейзедові знак іти.

Однак завмерла на півкроці: у дальньому проході показався загін солдатів із в’язничником на чолі. Вен лайнулася під ніс: вона почула б їх раніше, якби мала олово.

Вона озирнулася. Сейзед шкутильгав через вартівню. Його ферухімічна сила вичерпалася, а перед тим як кинути до клітки, солдати добряче його побили. Він ледве переставляв ноги.

— Утікайте, панно! — крикнув він, махнувши рукою. — Біжіть!

«Ти так і не збагнула, Вен, що таке дружба, — прошепотів у її голові голос Келсьє. — Сподіваюся, колись ти це зрозумієш...»

«Я не можу його покинути. І я не покину».

Вен кинулася до солдатів. Вона схопила зі столу два ножі для тортур — відполірована сталь зблиснула в її руках, — застрибнула на стіл і плигнула на противників.

Місяці тренувань допомогли їй — навіть без алломантїї тіло злинуло в повітря. Падаючи, Вен устромила ніж у шию заскоченому зненацька солдатові. Вона вдарилася об підлогу сильніше, ніж очікувала, але зуміла встояти на ногах і ухилитися, коли інший солдат, лаючись, махнув мечем.

Клинок брязнув об кам’яну стіну позаду. Вен крутнулася й розітнула противнику стегно. Той позадкував, зойкнувши від болю.

«їх забагато», — подумала дівчина. Нападників було понад два десятки. Вона спробувала атакувати третього солдата, але хтось угатив їй бойовою палицею просто під ребра.

Вен охнула від болю, випустила ніж і впала. Без п’ютеру, що зміцнив би тіло, вона боляче вдарилася й, приголомшена, покотилася по кам’яній підлозі, доки не спинилася біля стіни.

Вона спробувала підвестися, але марно. Краєм ока Вен побачила Сейзеда, що впав, зробившись кволим. Він намагався знову накопичити силу. Він не встигне. Солдати за мить його схоплять.

«Що ж, принаймні я спробувала, — подумала дівчина, чуючи, як коридором праворуч надбігає ще одна група солдатів. — Принаймні я не кинула його. Мабуть... Мабуть, саме це Келсьє мав на увазі».

— Валетто! — вигукнув знайомий голос.

Вен вражено підвела погляд і побачила, як до кімнати вривається Еленд із шістьма солдатами. На ньому був трохи недопасований дворянський костюм, а в руці юнак тримав дуельний ціпок.

— Еленде? — остовпіло витріщилася на нього Вен.

— З тобою все гаразд? — підходячи, занепокоєно запитав він.

Аж тут він помітив міністерських солдатів. Ті, схоже, дещо збентежилися появою дворянина, але досі мали кількісну перевагу.

— Я забираю цю дівчину з собою! — оголосив Еленд.

Його слова прозвучали сміливо, але воїном він усе ж не був. Зі зброї він мав лише дворянський дуельний ціпок, а обладунків у нього взагалі не було. П’ятеро його супутників були вбрані в червону форму Венчерів — це були солдати з Елендового замку. Однак ще один чоловік — той, що вів їх, — мав на собі однострій палацової гвардії. Він видався Вен начебто знайомим. На плечі його бракувало імперської нашивки. «Це той вартовий, — вражено подумала вона. — Той, якого я переконала перейти на наш бік».

Ватажок міністерських солдатів зробив свій вибір. Проігнорувавши Елендів наказ, він коротко махнув рукою — і його люди почали обходити дворянина та його загін із боків, оточуючи їх.

— Валетто, утікай! — настійливо вигукнув Еленд, здіймаючи ціпок.

— Ходімо, панно, — сказав Сейзед, який підійшов до неї, щоб допомогти підвестися.

— Ми не можемо їх кинути! — заперечила Вен.

— Ми мусимо.

— Але ж ти прийшов мені на порятунок. Ми маємо так само допомогти Елендові!

Сейзед похитав головою.

— Це не одне й те саме, дитино. Я знав, що в мене є шанс вас урятувати. Тут ми нічим не можемо зарадити. Співчуття — це прекрасно, але потрібен ще здоровий глузд.

Вен дозволила звести себе на ноги. Елендові солдати приготувалися захищатися. Сам він стояв на чолі загону, вочевидь, рішуче налаштований на бій.

«Мусить бути якийсь спосіб! — розпачливо подумала Вен. — Мусить бути...»

Ураз вона побачила його в одній зі скринь під стіною. Знайомий клаптик сірого полотна, одна-єдина стрічка, що звисала збоку.

Вен вирвалася з Сейзедових рук, коли міністерські солдати атакували, і почула, як за спиною скрикнув Еленд і задзвеніла зброя.

Вона викинула зі скрині свої штани й сорочку. Під ними, на споді, лежав марево-плащ. Вен заплющила очі й сягнула рукою в бічну кишеньку.

Її пальці намацали один скляний — ще невідкоркований — флакон.

Вона вихопила його з кишені й обернулася лицем до битви. Міністерські солдати трохи відступили. Двоє з них лежали поранені на підлозі, однак Елендових людей упало троє. На щастя, тіснота приміщення не дозволила оточити їх відразу.

Еленд стояв спітнілий, поранений у руку. Його ціпок розламався, і він вихопив меча у солдата, якого перед тим збив з ніг. Тримаючи зброю у незвиклих до неї руках, він водив поглядом по значно численніших силах противника.

— Я помилявся щодо нього, панно, — тихо сказав Сейзед. — Я... прошу вибачення.

Вен усміхнулася. Відкоркувавши флакон, вона одним ковтком спорожнила його.

Усередині зафонтанували джерела сили. Метали спалахнули шаленим вогнем, і снага повернулася до ослабленого, втомленого тіла, немовби після довгої ночі зійшло сонце. Біль зробився дріб’язковим, голова не паморочилася, у кімнаті стало світліше, а босі ноги виразніше відчули кам’яну підлогу.

Солдати атакували знову, й Еленд рішуче, хоч і безнадійно, здійняв меча. І, схоже, неабияк здивувався, коли над ним пролетіла Вен.

Вона опустилася просто посеред нападників і щосили «штовхнула» навсібіч. Солдатів, які опинилися довкола неї, віджбурнуло на стіни. Один замахнувся на неї палицею, але дівчина завиграшки відбила рукою удар, а тоді вгатила противникові кулаком в обличчя. Голову чоловікові з хрускотом скрутило набік.

Вен підхопила палицю, крутнулася й зацідила нею по голові солдатові, що атакував Еленда. Нападник упав мертвий, а палиця переламалася, і дівчина відкинула її. Солдати позаду зарепетували й дременули навтьоки, коли Вен «штовхнула» і розтрощила об стіни ще кількох. Останній, що лишався в кімнаті, здивовано озирнувся, коли дівчина «притягнула» до себе його металевий шолом. «Заякорившись» ззаду, вона «штовхнула» шолом назад, у груди солдатові. Той полетів коридором навздогін своїм товаришам і врізався в них.

Вен збуджено видихнула, розслаблюючи напружені м’язи. Довкола стогнали поранені. «Тепер я... розумію, чому Келсьє це так подобалося».

— Валетто! — озвав її ошелешений Еленд.

Вона підскочила до нього, радісно обійняла, міцно стискаючи його й ховаючи обличчя в нього на плечі.

— Ти повернувся, — шепотіла вона. — Ти повернувся, ти повернувся, ти повернувся...

— Гм... так, я повернувся. А ти... як я бачу, з-імли-народжена. Це доволі... несподівано. Знаєш, взагалі-то, друзям належить розповідати про таке.

— Пробач, — пробурмотіла Вен, не відпускаючи його.

— Пусте, — відказав він украй збентеженим голосом. — Е-е, Валетто, що сталося з твоїм одягом?

— Він там, на підлозі, — відказала Вен і звела очі. — Еленде, як ти мене знайшов?

— Твій приятель, пан Доксон, сказав, що тебе тримають ув’язнену в палаці. А ось цей добродій — капітан Ґорейдел, якщо не помиляюся, — виявився з палацової варти і знав, як сюди дістатися. Із його допомогою мені — як дворянину з певним статусом — вдалося доволі легко потрапити до палацу. А тоді ми почули крики в цьому коридорі... Е-е, слухай, Валетто, чи не могла б ти вдягнутися? Твій вигляд... дещо бентежить.

Вона всміхнулася йому.

— Ти знайшов мене.

— Але, мабуть, даремно старався, — криво посміхнувся він. — Схоже, ти не надто потребувала нашої допомоги.

— Це не має значення, — сказала вона. — Ти повернувся. Досі ніхто не повертався.

Еленд трохи здивовано глянув на неї.

Підійшов Сейзед із її одягом і плащем у руках.

— Панно, треба вибиратися звідси.

Еленд кивнув.

— У місті тепер скрізь небезпечно. Скаа здійняли повстання! — він замовк, а тоді додав: — Але... гм... мабуть, тобі це вже відомо.

Вен нарешті відпустила його.

— Так, я допомагала його підготувати. Але ти маєш рацію щодо небезпеки. Іди з Сейзедом — ватажки повстанців знають його. Тебе не скривдять, якщо він поручиться за тебе.

Еленд і Сейзед обоє здивовано нахмурилися, тимчасом як Вен одягла штани. У кишені вона знайшла материну сережку й наділа її.

— Іти з Сейзедом? — перепитав Еленд. — А ти?

Дівчина одягла сорочку й звела погляд до стелі. Навіть крізь кам’яну товщу вона відчувала його. Він був там, угорі. Надмогутній. Тепер, зустрівшись із ним лице до лиця, Вен не мала сумнівів у його силі. Доки Пан Всевладар живий, повстання приречене на поразку.

— У мене ще є справа, Еленде, — відказала вона, беручи від Сейзеда свій марево-плащ.

— Ви гадаєте, що можете перемогти його, панно? — запитав террісієць.

— Я повинна спробувати, — відповіла вона. — Одинадцятий метал працює, Сейзе. Я бачила... дещо. Келсьє був переконаний, що тут криється якась таємниця.

— Але ж... Пан Всевладар...

— Келсьє загинув, щоб розпочати це повстання, — твердо сказала Вен. — Я мушу подбати про те, щоб воно перемогло. Це моє завдання, Сейзеде. Келсьє не знав цього, але я знаю. Я мушу зупинити Пана Всевладаря.

— Пана Всевладаря? — нажахано вигукнув Еленд. — Ні, Валетто. Він безсмертний!

Вен притягнула його до себе й поцілувала.

— Еленде, твоя родина постачала Панові Всевладарю атій. Тобі відомо, де він його зберігає?

— Так, — збентежено відповів дворянин. — У будівлі, що стоїть на схід від палацу. Там скарбниця. Але...

— Ти повинен дістатися до цього атію, Еленде. Новий уряд потребуватиме багато грошей, щоб зміцнити свою владу й не дати скинути себе першому-ліпшому лордові, що збере армію.

— Ні, Валетто, — заперечив Еленд, хитаючи головою. — Я повинен відвести тебе до безпечного місця.

Вона всміхнулася йому, а тоді обернулась до Сейзеда. Террісієць кивнув їй.

— Ти не намагатимешся мене відмовити? — запитала вона.

— Ні, — спокійно відказав він. — Я боюся, що ви маєте рацію, панно. Якщо ми не здолаємо Пана Всевладаря... Словом, я не стримуватиму вас. Нехай вам щастить. Я прийду на допомогу, щойно допроваджу молодого лорда Венчера до безпечного місця.

Вен кивнула, усміхнулася стривоженому Елендові, а тоді знову подивилася вгору. Туди, де її чекала темна сила, пульсуючи втомою і зневірою.

Дівчина підпалила мідь, затуляючись від «гамівного» натиску Пана Всевладаря.

— Валетто... — тихо озвав її Еленд.

Вен знову обернулася до нього.

— Не турбуйся, — сказала вона. — Здається, я знаю, як його вбити.

38

Ось такі тривоги гризуть мене напередодні переродження світу, поки я записую їх пером, на якому замерзає чорнило. Рашек спостерігає за мною. Ненавидить мене. Печера лежить угорі над нами. Пульсує. Мої пальці тремтять. Не від холоду.

Завтра все скінчиться.

Вен «штовхнула» себе і злинула над Кредік-Шо. Вежі й шпилі здіймалися довкола неї, немов шпичаки якогось примарного чудовиська, що зачаїлося внизу, у мороці. Темні, прямі й лиховісні, вони чомусь нагадали їй про Келсьє, коли той лежав мертвий на бруківці, а в грудях у нього стирчав спис із обсидіановим вістрям.

Навколо неї крутилася й вихорила імла, поки ще густа, хоча Вен оловозором уже бачила на обрії слабке жевриво. Наближався світанок.

Унизу розгорялося більше полум’я. Вен ухопилася за тонкий шпиль, й інерція обернула її довкола слизького металу. Перед нею розгорнулося панорамне видовище. У нічній темряві палали тисячі смолоскипів, що роїлися, наче жуки-світляки. Вони зливались у широкі потоки, які стікалися до палацу.

«У гвардії немає жодного шансу проти такої сили, — подумала дівчина. — Але увірвавшись до палацу, скаа приречуть себе на погибель».

Вона обернулася в інший бік, стискаючи рукою вологий і холодний шпиль. Минулого разу, коли Вен стрибала від шпиля до шпиля, вона була напівпритомна і стікала кров’ю. Тоді наспів Сейзед і врятував її, але цього разу він не зможе допомогти.

Неподалік дівчина побачила вежу з тронною залою. Помітити її було неважко: іззовні її оточувало кільце яскравих вогнів, що освітлювали єдине вікно з різнобарвного скла. Вен відчувала Його всередині. Вона зачекала ще трохи, маючи намір напасти, коли інквізитори покинуть залу.

«Келсьє вірив, що Одинадцятий метал — ключ до перемоги над Паном Всевладарем», — подумала дівчина.

У неї була одна ідея. Це могло би спрацювати. Мусило.

— Віднині, — гучно оголосив Пан Всевладар, — Кантон інквізиції переймає на себе організаційне керівництво над Міністерством. Питання, якими опікувався Тевідіан, переходять до кола повноважень Кара.

У тронній залі запала тиша. Зібрання високопоставлених зобов’язувачів було приголомшене нічними подіями. Пан Всевладар махнув рукою, даючи знак, що зустріч закінчено.

«Нарешті!» — подумав Кар. Він підняв голову, і його очі-штирі, як завжди, запульсували болем. Однак сьогодні то був радісний біль. Інквізитори чекали цього двісті років, старанно плетучи інтриги, потайки заохочуючи моральний занепад і сіючи розбрат між зобов’язувачами. Нарешті це спрацювало. Інквізитори більше не схилятимуть голови перед наказами нижчих людей.

Він обернувся з посмішкою до міністерських священників, чудово знаючи, які неприємні почуття викликає погляд інквізитора. Він нічого не бачив — точніше, не бачив так, як колись, — але натомість дістав дещо краще — тонке й досконале володіння алломантією, завдяки якому Кар здатен був відчувати довколишній світ з дивовижною точністю.

Майже все містило в собі метали: вода, каміння, скло... навіть людські тіла. Концентрація металів була надто мала, щоб вплинути на них — більшість алломантів не могли їх навіть відчути.

Натомість Кар своїми інквізиторськими очима бачив залізопромені від усіх цих мікрометалів — блакитні лінії були тонесенькі, ледве помітні, але саме вони відтворювали йому світ. Зобов’язувачі, що стояли перед ним, були рухливим плетивом блакитних ниточок, а їхні почуття — збентеження, злість і страх — відображалися в їхніх поставах. Збентеження, злість і страх... які ж солодкі всі три! Попри втому, Кар посміхнувся ширше.

Він надто довго не спав. Тіло інквізитора виснажувалося швидко, і доводилося часто відпочивати. Його побратими, важко пересуваючи ноги, вже виходили, прямуючи до своїх спочивалень, навмисне розміщених недалеко від тронної зали. Вони напевне відразу полягають спати: ранкова бійня і бурхливі нічні події, без сумніву, знесилили їх украй.

Але Кар не поспішав іти. Невдовзі інквізитори й зобов’язувачі покинули приміщення, і в залі, освітленій п’ятьма великими жарівнями, лишилися тільки він і Пан Всевладар. Слуги погасили зовнішні вогні, і за панорамним вікном запанувала темрява.

— Ти дістав те, чого хотів, — тихо промовив Пан Всевладар. — Може, нарешті ви дасте мені спокій.

— Так, володарю, — уклонився Кар. — Я гадаю, що...

У повітрі пролунав дивний звук — немовби щось тихо клацнуло. Насупившись, Кар роззирнувся й помітив невелике металеве кружальце, що, вдарившись об підлогу, покотилося й зупинилось біля його ніг. Він підняв монетку, а тоді звів погляд на величезне вікно й побачив у ньому дірку.

«Що?..»

Шибку пробила ще жменя монет. Залу виповнив дзенькіт металу і скла. Кар спантеличено позадкував.

Зненацька вся південна частина вікна розлетілася на друзки: монети послабили шибку настільки, що тіло, яке вдарилося в неї ззовні, зуміло її розбити.

Скалки різнокольорового скла здійнялись у повітря, а за ними до зали влетіла невеличка постать у лопотливому марево-плащі і з двома блискучими чорними кинджалами в руках. Дівчина приземлилася на напівзігнуті ноги й проїхалася поковзом на уламках розбитого скла. В отвір за нею ринула імла. Вона текла за дівчиною, притягнута її алломантією, і клубочилася довкола неї. Немов посланиця ночі, з-імли-народжена завмерла на якусь мить у вировинні імли.

А тоді метнулася просто до Пана Всевладаря.

Вен підпалила Одинадцятий метал. Коло трону, немовби зіткане з імли, з’явилося минуле «я» Пана Всевладаря.

Вен не стала битися з інквізитором. Той, на щастя, реагував повільно — вона вже вибігла на половину тронних сходин, коли він кинувся за нею. Пан Всевладар, однак, сидів цілком спокійно, майже байдужо спостерігаючи за нею.

«Він навіть не звернув уваги, коли йому пробили груди двома списами, — подумала Вен, долаючи останні сходини. — Йому нічого боятися моїх кинджалів».

Саме тому вона не збиралася нападати на нього. Натомість вона здійняла кинджали і встромила їх просто в серце минулому «я» імператора.

Кинджали пройшли крізь постать так, наче її там не було. Вен поточилася вперед, теж пролетіла крізь образ Пана Всевладаря й мало не впала з тронного помосту.

Вона обернулася й різонула ще раз. І знову кинджали не завдали постаті з минулого жодної шкоди. Навіть обриси її не захвилювалися й не спотворилися.

«Я ж торкалася своєї золототіні! — з досадою подумала Вен. — Чому ж я не можу нічого вдіяти з цим?»

Одинадцятий метал явно працював інакше. Образ стояв собі, байдужісінький до її кинджалів. Вен гадала, що коли вб’є минулу версію Пана Всевладаря, теперішня теж помре. На жаль, його минуле «я» виявилося таким самим нематеріальним, як атієві тіні.

Вона зазнала поразки.

Кар врізався в неї і міцно схопив за плечі. Його інерція скинула їх з тронного помосту, і вони скотилися по задніх сходах.

Вен загарчала, розвогнюючи п’ютер. «Я вже не та безпорадна дівчинка, яку ти нещодавно тримав у клітці, Каре», — рішуче подумала вона й ударила інквізитора ногами, коли вони впали на підлогу за троном.

Кар охнув і відлетів від неї, стискаючи в руках марево-плащ. Звільнившись від його хватки, Вен перевертом скочила на ноги й позадкувала.

— Інквізитори! — підводячись, загорлав Пан Всевладар. — До мене!

Вен скрикнула: могутній голос боляче вдарив по вухах, підсилених оловом.

«Треба вибиратися звідси, — подумала вона, відступаючи. — Повернуся, коли знайду якийсь інший спосіб його вбити...»

Кар знову напав на неї. Цього разу він обхопив її ззаду й міцно стиснув. Вен скрикнула від болю, розвогнила п’ютер і спробувала відштовхнути інквізитора, але йому вдалося відірвати її ноги від підлоги. Захватом іззаду він здушив їй шию, а другою рукою тримав її руки за спиною. Вен пручалася несамовито, борсалася і звивалась, але він стискав її залізною хваткою. Різко «відштовхнувшись» від дверної ручки, вона спробувала відкинути їх обох назад, але «якір» виявився заслабкий, і Кар лише трохи похитнувся, але не відпустив її.

Пан Всевладар хихотнув, знову опускаючись на трон.

— Тобі не здолати Кара, дитино. Багато років тому він був солдатом. Він знає, як тримати противника, щоб той не вирвався, хоч яким би сильним не був.

Вен, хапаючи ротом повітря, не переставала пручатися. Однак Пан Всевладар, схоже, не збрехав. Вона спробувала вдарити Кара потилицею, але він був готовий до цього й ухилився. Дівчина чула над вухом його швидке, мало не... пристрасне дихання, коли він душив її. Вона побачила, як відображені у вікні двері відчинилися й до зали зайшов іще один інквізитор. Його очі-штирі зблискували в кривому дзеркалі вікна, темний балахон хвилювався.

«Ось і все», — подумала вона, немовби уві сні спостерігаючи за імлою, що вповзала крізь розбиту шибку й розтікалася по підлозі. Дивно, але імла не оповивала дівчини, як зазвичай, неначе хтось відганяв її. Для Вен це було немовби остаточне підтвердження її поразки.

«Пробач, Келсьє. Я тебе підвела».

Другий інквізитор підійшов ззаду до Кара, а тоді простягнув руку і схопив щось на його спині. Пролунав звук, схожий на тріск.

Вен зненацька впала на підлогу, хапаючи ротом повітря. Вона перекотилася й миттю відновила сили завдяки п’ютеру.

Кар височів над нею, хитаючись. Ураз він безвладно завалився на бік і розпростерся на підлозі. Другий інквізитор стояв поруч, тримаючи в руці великий штир, схожий на ті, що стирчали у нього в очах.

Вен глянула на нерухоме Карове тіло. Балахон був розірваний на спині так, що видно було криваву дірку просто між лопатками. Завбільшки саме таку, щоб уставити туди металевий стрижень. Карове пошрамоване обличчя було бліде. Безживне.

«Ще один штир, — вражено подумала Вен. — Другий інквізитор висмикнув його з Карової спини, і той помер. Ось де їхня таємниця!»

— Що?! — заревів Пан Всевладар, підхоплюючись із кам’яного трону так рвучко, що той перекинувся й полетів по сходах, відбиваючи від них скалки мармуру. — Зрада! Серед моїх вірних слуг!

Інквізитор кинувся до Пана Всевладаря. Каптур на бігу спав з його лисої маківки, і, незважаючи на металеві штирі, які пробивали голову наскрізь і виходили з потилиці моторошними гостряками, обличчя видалося Вен знайомим. Попри лису голову й незвичне вбрання, той трохи скидався на Келсьє.

«Ні, не на Келсьє, — збагнула вона. — На Марша!»

Перестрибуючи через дві сходинки за раз, Марш рухався з надприродною швидкістю інквізитора. Вен важко звелася на ноги, оговтуючись від задухи. Оговтатися від несподіванки і здивування було значно важче. Марш живий.

Марш — інквізитор.

«Інквізитори розпитували про нього не тому, що підозрювали. Вони збиралися взяти його до своїх лав!»

А тепер, схоже, він мав намір битися з Паном Всевладарем.

«Я мушу допомогти! Може... може, Маршеві відомо, як його здолати. Адже дізнався він, урешті-решт, як убити інквізиторів!»

Марш вибіг на тронний поміст.

— Інквізитори! — репетував імператор. — На допомо...

Ураз він замовк і заціпенів, помітивши щось за відчиненими дверима. На підлозі лежала купка сталевих штирів, таких самих, як той, що його Марш вирвав із Карової спини. На око їх там було сім штук.

Марш вищирився в гримасі, моторошно схожій на вдоволену усмішку Келсьє. Вен підбігла до підніжжя тронного помосту й, «відштовхнувшись» від монети, вискочила нагору.

Ще на півдорозі її шмагонула вся приголомшлива сила гніву Пана Всевладаря. Гнітючий, підживлюваний люттю натиск на її єство пробив мідний захист і вдарив наче кулаком. Охнувши, Вен розвогнила мідь, але все одно не змогла повністю випхнути імператора зі своїх емоцій.

Марш ледь поточився, і Пан Всевладар здійняв руку, наміряючи ударити його тильним боком долоні, як ударив Келсьє, коли вбив його. На щастя, Марш вчасно оговтався і встиг пригнутися. Він зайшов імператорові за спину і, схопивши чорні просторі шати, різко рвонув. Вбрання розірвалося по задньому шву.

Марш завмер. З виразу його спотвореного металевими штирями обличчя важко було щось прочитати. Пан Всевладар обернувся і вдарив його ліктем у живіт з такою силою, що інквізитор відлетів на протилежний кінець зали. Коли імператор опинився до неї спиною, Вен зрозуміла, що побачив Марш.

Нічого. Звичайну м’язисту спину. На відміну від інквізиторів, Пан Всевладар не мав вставленого в хребет штиря.

«Ох, Марше...» Серце її впало. Це був кмітливий здогад, значно кмітливіший за безглузду спробу Вен застосувати Одинадцятий метал — але і він виявився хибним.

Марш упав, стукнувшись головою, і проїхав поковзом по підлозі, доки не вдарився об вікно, після чого безвладно осунувся й лишився нерухомо лежати під велетенською шибою.

— Марше! — скрикнула Вен і, «відштовхнувшись», кинулася до нього.

У польоті вона помітила, що Пан Всевладар недбало здійняв руку, і відчула, як її надпотужно вдарило... щось. Здавалося, наче імператор «штовхнув» ті метали, які були в її шлунку. Але ж це неможливо! Келсьє запевняв, що жоден алломант не здатен впливати на метали всередині чийогось тіла.

Але він казав і те, що алломант не може впливати на почуття того, хто спалює мідь.

Покинуті монети шугнули по підлозі від Пана Всевладаря. Двері зірвалися з завіс, розламалися й вилетіли в коридор. Неймовірно, але навіть уламки кольорового скла задрижали й відсунулися від тронного помосту.

Вен відкинуло вбік, а метали виривалися з її шлунку назовні. Боляче впавши на підлогу, вона мало не зомліла. Вона лежала причмелена й ошелешена, а в голові її крутилася тільки одна думка.

«Яка ж могуть...»

Постукуючи підборами, Пан Всевладар спустився з помосту. Він ішов неквапливо, скидаючи з себе на ходу розірваний верхній одяг і сорочку. Імператор лишився голий до пояса, тільки на пальцях і зап’ястках блищали прикраси, а на плечах протинали шкіру два тонкі браслети.

«Розумно, — подумала Вен, силкуючись звестися на ноги. — Так їх не «потягнути» і не «штовхнути»».

Пан Всевладар скрушно похитав головою. Сильний, із вродливим обличчям і торсом, на якому грали м’язи, він ступав, розсуваючи ногами холодну імлу, що струменіла крізь розбите вікно і стелилася по підлозі. Вен відчувала, як його могутня алломантія шарпає її почуття, які майже не захищала мідна завіса.

— Що ти собі думала, дитино? — м’яко запитав Пан Всевладар. — Ти хотіла перемогти мене? Хіба ж я простий інквізитор, чия сила — штучна?

Вен розвогнила п’ютер, обернулася й кинулася до Марша: вона мала намір схопити його і, вибивши скло, вистрибнути з вікна.

Але Пан Всевладар уже був коло неї. Він рухався зі швидкістю, проти якої шалений вітровій здався би повільним і неповоротким. Вен не змогла б утекти від нього, навіть якби розвогнила п’ютер до максимуму. Недбалим рухом він схопив її за плече й смикнув назад, а тоді кинув, наче ляльку, на одну з масивних колон, що підтримували склепіння зали. Вен відчайдушно шукала «якір», але імператор вимів із зали всі металеві предмети. Окрім хіба що...

Вона «потягнула» за один із його браслетів, той, що не протинав шкіри. Пан Всевладар різко здійняв руку, легко скидаючи її «потяг», і Вен незграбно завертілася в повітрі. Він ударив ще одним могутнім «поштовхом». Її відкинуло назад, метали в шлунку ледь не вирвалися назовні, шибки задвигтіли, а материна сережка вискочила з вуха.

Вен спробувала розвернутися, щоб летіли ногами вперед, але не встигла, й на шаленій швидкості врізалася боком в кам’яну колону. П’ютер цього разу не допоміг — почувся моторошний тріск, і біль списом пройняв її праву ногу.

Вен упала на підлогу. Вона не мала сміливості подивитися, але пекельний біль підказував, що її нога зламана і стирчить з-під тіла під неприродним кутом.

Пан Всевладар похитав головою. Тепер Вен збагнула, чому він не боявся носити металеві прикраси. Зважаючи на його могутність, тільки повний дурень — чи дурепа, як-от Вен — міг спробувати «потягнути» за його браслети. Зробивши це, вона лише дала йому контроль над своїми діями.

Імператор ступив уперед, і бите скло захрустіло під його ногами.

— Гадаєш, це вперше мене намагаються вбити, дитино? Мені стинали голову, мене спалювали, мене кололи й різали, чавили й розрубували на шматки. Колись, на самому початку, із мене навіть здерли шкіру. А я й досі живий.

Він обернувся до Марша і знову похитав головою. Дивно: попереднє враження Вен про Пана Всевладаря повернулося. Він видавався... утомленим. Виснаженим. Не його тіло — ні, воно було сповнене сили. Але втома відчувалася у тому, як він поводився, як говорив. Вен спробувала звестися на ноги, спираючись на колону.

— Я — Бог, — промовив Пан Всевладар.

«Як же він відрізняється від того скромного чоловіка, що писав щоденник!»

— Бога не можна вбити, — сказав він. — Бога не можна скинути з престолу. Оте ваше повстання — гадаєш, я не бачив таких повстань раніше? Гадаєш, я не знищував сам-один цілі армії? Що ще вам треба, щоб ви, люди, перестали сумніватися в моїй силі? Скільки ще століть я маю доводити її вам, щоб ви, дурні скаа, нарешті побачили правду? Скільки ще вас мені треба вбити?!

Вен скрикнула від болю, ворухнувши зламаною ногою. Вона розвогнила п’ютер, але на очах усе одно виступили сльози. Запаси металів вичерпувалися. П’ютер невдовзі закінчиться, а без нього вона не зможе лишатися притомною. Вен осунулася додолу, відчуваючи, як алломантія Пана Всевладаря тисне на неї. Нога пульсувала болем.

«Він занадто сильний, — у розпачі думала дівчина. — І має рацію. Він — Бог. Що ми собі думали?»

— Як ти посмів? — запитав Пан Всевладар, піднімаючи унизаною перснями рукою безвладне Маршеве тіло. Інквізитор тихо застогнав, силкуючись звести голову.

— Як ти посмів? — повторив імператор. — Після всього того, що я дав тобі! Я зробив тебе вищим за простих людей! Я дав тобі можливість панувати!

Вен стрепенула головою. Крізь пелену болю й безнадії щось клацнуло в пам’яті.

«Він раз по раз повторював... повторював, що його народ має «панувати».

Вона потягнулася до своїх внутрішніх запасів і намацала останню крихту Одинадцятого металу. Відтак підпалила його і засльозеними очима поглянула на Пана Всевладаря, що тримав Марша однією рукою.

Поруч нього з’явилося минуле «я». Чоловік у хутряній накидці й важких черевиках. Кремезний, із широкою, густою бородою і дужими м’язами. Не аристократ і не тиран. Не герой і навіть не воїн. Чоловік, одягнений для життя в холодних горах. Пастух.

Або тягоноша.

— Рашек, — прошепотіла Вен.

Пан Всевладар, вражений, різко обернувся до неї.

— Рашек, — повторила дівчина. — Це твоє ім’я, чи не так? Це не ти писав той щоденник. Ти не герой, якого послали, щоб урятувати людей... ти його слуга. Тягоноша, який ненавидів його.

Вона похитала головою.

— Ти... ти вбив його, — прошепотіла Вен. — Ось що сталося тої ночі! Ось чому щоденник обривається так раптово! Ти вбив героя, а тоді зайняв його місце. Ти пішов до печери замість нього й забрав силу собі. Але не врятував світ, а поневолив його.

— Ти нічого не знаєш! — заревів він, досі тримаючи однією рукою безвладне Маршеве тіло. — Ти нічого не знаєш про це!

— Ти ненавидів його, — сказала Вен. — Ти вважав, що героєм повинен бути террісієць. Ти не міг стерпіти, що він — чужинець із країни, яка пригноблювала твою, — з’явився, щоб справдити ваші легенди.

Пан Всевладар здійняв руку, і Вен ураз відчула, як її притиснув жахливий тягар. Алломантія імператора, «штовхаючи» метали в її шлунку й тілі, здавалося, розчавить її об кам’яну колону. Вона закричала й розвогнила останню дещицю п’ютеру, силкуючись лишитися при тямі. Імла, що вповзала крізь розбите вікно і слалася по підлозі, заклубочилася довкола Вен.

З-за вікна до неї долинули якісь дивні приглушені звуки. Немовби... радісні вигуки. Крики тисячі голосів, що, здавалося, ніби підбадьорювали її.

«Яке це тепер має значення? — подумала Вен. — Я дізналася таємницю Пана Всевладаря, але що це мені дає? Що я знаю? Що він був тягоношею? Слугою? Террісійцем? Ферухіміком!»

Неначе крізь поволоку, вона знову поглянула на пару браслетів, що зблискували на плечах імператора. Металеві браслети, які проколювали шкіру в кількох місцях, щоб... щоб на них не можна було вплинути алломантією. Але навіщо це йому? Адже Пан Всевладар начебто демонстративно носив металеві прикраси. Начебто він не боявся алломантів, які могли б «потягнути» чи «штовхнути» їх.

Чи, може, він лише так стверджував? Що коли всі ті металеві персні й браслети, які він носив і які ввійшли до дворянської моди, потрібні були, тільки щоб відвернути увагу?

Відвернути увагу від тої єдиної пари обручів, що охоплювала його плечі. «Невже все так просто?» — подумала вона. Тиск Пана Всевладаря, здавалося, ось-ось розчавить її.

П’ютер майже вигорів. Вен ледве могла думати. І все ж підпалила залізо. Пан Всевладар міг пробивати міднохмару. Вен теж могла. Вони були чимось схожі. Якщо він здатен впливати алломантією на метали всередині чийогось тіла, то і їй це мало бути до снаги.

Вона розвогнила залізо. Блакитні лінії потяглися до металевих прикрас — усіх, крім пари браслетів, що протинали шкіру на плечах.

Вен посилила горіння й зосередилася, напружуючи всі свої сили. Водночас вона далі розвогнювала п’ютер, силкуючись протистояти тиску Пана Всевладаря, але відчувала, що їй уже бракує повітря. Сила, яка «штовхала» її, була надто могутня. Вен не могла дихати.

Імла вирувала довкола неї, танцювала, приваблена алломантією. Вен помирала. Вона знала це. Вона вже майже не відчувала болю. Розчавлена, вона задихалася.

Вона всотала силу з імли.

З’явилися дві нові лінії. Вен скрикнула й «потягнула» із силою, якої не очікувала від себе. Вона розвогнювала залізо дедалі дужче, а «поштовх» Пана Всевладаря дав їй противагу, потрібну, щоб «тягнути» браслети. Гнів, відчай і біль змішалися в ній, і вона зосередила всі свої сили на «потязі».

П’ютер закінчився.

«Він убив Келсьє!»

Браслети вирвалися з його тіла. Пан Всевладар скрикнув від болю, але до Вен його зойк долинув немовби звідкілясь іздалеку. Страшний тиск ураз припинився, і, відпустивши браслети, вона впала додолу, хапаючи ротом повітря. Перед очима все пливло. Закривавлені обручі брязнули об мармурову підлогу й під’їхали до Вен. Вона звела погляд, розпалюючи олово, щоб прояснити зір.

Пан Всевладар стояв там, де й раніше, із великими від жаху очима і скривавленими руками. Він відпустив Марша й кинувся до Вен і своїх видертих браслетів. Не маючи більше п’ютеру, останньою краплиною сили дівчина «штовхнула» обручі повз Пана Всевладаря. Він нажахано обернувся й побачив, як ті вилітають у розбите вікно.

Удалині над обрієм визирнуло сонце. Браслети зблиснули на якусь мить у його червоному світлі й ринули кудись униз.

— Ні! — вереснув Пан Всевладар, кидаючись до вікна.

Його м’язи обм’якли і здулися, як Сейзедові. Він обернувся до Вен, розлючений, але його обличчя вже не було молодим. Його риси постаршали, і тепер Пан Всевладар був у середніх літах.

Він ступив крок до вікна. Його волосся посивіло, а довкола очей тоненькою павутиною розповзлися зморшки.

Наступний його крок був кволий. Пан Всевладар почав тремтіти під тягарем віку, спина його згорбилася, шкіра обвисла, а волосся зробилося безживним.

А тоді він упав додолу.

Вен прихилилася спиною до колони. У голові їй потьмарилося від болю. Вона лежала так... невідь-скільки часу, не здатна мислити.

— Панно! — почувся стурбований голос.

Біля неї стояв Сейзед зі спітнілим чолом. Він улив їй щось до рота, і Вен проковтнула.

Її тіло саме знало, що робити. Вона інстинктивно розвогнила п’ютер, зміцнюючи себе. Потім розвогнила олово — і відчуття, що хвилею наринули на неї, різко привели її до тями. Вона охнула і звела погляд на занепокоєне Сейзедове обличчя.

— Обережніше, панно, — сказав він, оглядаючи її ногу. — Кістка зламана, але, схоже, тільки в одному місці.

— Марш, — знесилено промовила вона. — Подивися, як Марш...

— Марш? — здивовано перепитав Сейзед.

А тоді побачив інквізитора, що кволо ворушився на підлозі.

— Забуті Боги! — вигукнув террісієць, кидаючись до Марша.

Той застогнав і сів, притискаючи руку до вдареного живота.

— Що... це?..

Вен глянула на зморхле тіло, що лежало неподалік.

— Це він. Пан Всевладар. Він мертвий.

Сейзед зацікавлено придивився, підводячись. На ньому був коричневий балахон, а з собою він мав звичайного дерев’яного списа. Вен похитала головою, уявивши цю жалюгідну зброю проти того, хто мало не вбив її і Марша.

«У певному розумінні з нас усіх користі було не набагато більше, ніж із цього списа. Це ми мали бути мертвими, а не Пан Всевладар. Мені вдалося зірвати з нього браслети. Чому? Чому я можу робити те, що й він? Чому я інакша?»

— Панно... — повільно промовив Сейзед. — Він не мертвий, як мені видається. Він... досі живий.

— Що? — насупилася Вен.

Зараз їй важко було думати, і вона вирішила, що розбереться зі своїми запитаннями пізніше. Сейзед мав рацію: старезний Пан Всевладар не помер. Жалюгідно звиваючись, він повз по підлозі до розбитого вікна. Вікна, у яке випали його браслети.

Марш, хитаючись, підвівся на ноги й відмахнувся від Сейзедової допомоги.

— Я швидко відновлюся. Подбай про дівчину.

— Допоможи мені підвестися, — попросила Вен.

— Панно... — несхвально промовив террісієць.

— Будь ласка, Сейзеде.

Він зітхнув і простягнув їй спис.

— Обіпріться на це.

Вона взяла спис і з Сейзедовою допомогою звелася на ноги.

Спираючись на ратище, вона, разом із Маршем і Сейзедом, підшкутильгала до Пана Всевладаря. Той підповз до краю і дивився на місто крізь розбиту шибку.

Бите скло хруснуло під ногами у Вен. Люди внизу знову радісно загукали, але вона не бачила їх і не знала, чого вони радіють.

— Слухай! — звернувся Сейзед до істоти на підлозі. — Слухай, ти, хто хотів бути нашим богом. Ти чуєш ці радісні крики? Вони не для тебе — люди ніколи так не вітали тебе. Сьогодні вони знайшли нового лідера, нову гордість.

— Мої... зобов’язувачі... — прошепотів Пан Всевладар.

— Твої зобов’язувачі забудуть про тебе, — відказав Марш. — Я про це подбаю. Інші інквізитори мертві, я сам їх убив. Прелани, що зібралися тут сьогодні, бачили й чули, як ти передав владу Кантону інквізиції. Я єдиний інквізитор, що лишився в Лютаделі. Тепер твоєю церквою керую я.

— Ні... — прошепотів Пан Всевладар.

Зранені й побиті, Марш, Вен і Сейзед стояли довкола чахлого старого. У світанковому світлі Вен побачила перед палацом величезний натовп людей, що на знак поваги здіймали вгору свою зброю.

Пан Всевладар теж скинув поглядом униз, на юрбу, і, схоже, нарешті усвідомив свою поразку. Він здійняв очі на тих, що перемогли його.

— Ви не розумієте, — прохрипів він. — Ви не знаєте, що я роблю для людства. Я був вашим богом, навіть якщо ви цього не усвідомлювали. Убивши мене, ви приречете себе на загибель...

Вен перезирнулася з Маршем і Сейзедом. Обоє повільно кивнули. Пан Всевладар зайшовся кашлем. Здавалося, він постарів іще сильніше.

Вен сперлася на Сейзеда і зціпила зуби від болю в зламаній нозі.

— Наш спільний приятель переказує тобі вітання, — спокійно промовила вона. — Він хоче, щоб ти знав: він не помер. Його не можна вбити. Бо він — це надія.

Сказавши це, вона здійняла списа й увігнала його просто в серце Панові Всевладарю.

ЕПІЛОГ

Дивно, але час від часу я почуваюся умиротворено. Здавалося б, після всього того, що я бачив, після всього того, що пережив, моя душа мала би бути заплутаним клубком нервів, бентеги і смутку. Часто так і є.

Але є і спокій.

Я почуваю його іноді, як-от зараз, коли тихого ранку дивлюся на крижані кручі й милуюся таким дивовижним світанком, якому жоден інший ніколи не дорівняється.

Внутрішній голос нашіптує мені: якщо пророцтва правдиві, якщо Герой Віків справді існує, то мусить бути щось, що скеровує мій шлях. Щось, що спостерігає за мною і турбується про мене. Цей заспокійливий голос каже мені те, у що я дуже хотів би вірити.

Якщо я зазнаю невдачі, прийде інший і закінчить мою роботу.

— Я можу виснувати лише одне, пане Марше, — мовив Сейзед. — Пан Всевладар був і ферухіміком, і алломантом.

Вен задумалася. Вона сиділа на даху порожнього будинку на околиці бідняцького кварталу. Зламана нога, яку Сейзед старанно вправив, звисала з краю.

Дівчина проспала майже весь день. Марш, який сидів поруч, схоже, так само. Сейзед розповів іншим ватажанам про все, що сталося. Усі були живі, чому Вен неабияк раділа. Вона, однак, ще нікого не бачила. Сейзед сказав ватажанам, що їй потрібно відпочити, та й вони самі були зайняті, утворюючи новий уряд на чолі з Елендом.

— Ферухімік і алломант, — замислено повторив Марш.

Він справді швидко відновився: Вен досі мала синці, переломи й порізи, які дістала в бійці, тимчасом як Марш, схоже, вже залікував свої поламані ребра. Він сидів, трохи нахилившись уперед і поклавши руку на коліно, і дивився на місто штирями замість очей.

«Цікаво, як він бачить?» — подумала Вен.

— Так, пане Марше, — підтвердив Сейзед. — Розумієте, молодість — це одна з тих властивостей, що їх можуть накопичувати ферухіміки. Користі з цього небагато, адже щоб почуватися і виглядати на рік молодшим, потрібно такий самий час провести, почуваючись і виглядаючи на рік старшим. Переховуючись, хранителі іноді змінюють свій вік, щоб замаскуватися й одурити інших, але ще якогось корисного застосування цій здатності ніхто не знаходив. Одначе якщо Ферухімік буде водночас алломантом, він, імовірно, матиме змогу спалювати власні металосховища, черпаючи з них удесятеро більше енергії. Панна Вен пробувала підпалити мій метал, але не зуміла добути з нього сили. Але якщо ти здатен створювати власні ферухімічні запаси, а тоді спалювати їх, щоб дістати додаткову силу...

Марш насупився.

— Я не розумію, Сейзеде.

— Перепрошую, — мовив террісієць. — Мабуть, у цьому важко розібратися без основ теорії алломантії і ферухімії. Я спробую пояснити зрозуміліше. Яка головна різниця між цими двома вміннями?

— Алломант черпає силу з металів, а Ферухімік — з власного тіла, — відказав Марш.

— Саме так, — підтвердив Сейзед. — Пан Всевладар, як я гадаю, поєднав ці дві здатності. Він скористався здатністю змінити свій вік, доступною тільки ферухімікам, але енергію, якою живився, брав із алломантії. Підпаливши власне ферухімічне металосховище, він по суті створив собі новий алломантичний метал, який омолоджував його під час спалювання. Якщо моя здогадка правильна, Пан Всевладар мав необмежений запас молодості, адже більшість енергії він черпав не з власного тіла, а з металу. Йому треба було тільки іноді на короткий час зістарювати себе, щоб створювати ферухімічний запас, який він потім спалював, щоб лишатися молодим.

— У такому разі, — сказав Марш, — підпаливши цей запас, Пан Всевладар мав би стати значно молодшим, чи не так?

— Як мені видається, цей надмір молодості він зберігав у іншому ферухімічному металосховищі, — пояснив Сейзед. — Бачте, алломантія дуже показна — вона виявляє себе вибухами й спалахами сили. Панові Всевладарю ні до чого була вся та молодість одразу, тож він накопичив її в іншому шматку металу, з якого повільно забирав її, постійно лишаючись молодим.

— Ти маєш на увазі ті браслети?

— Так, пане Марше. Утім, ферухімія має спадну віддачу — наприклад, щоб стати сильнішим за звичайну людину вчетверо, потрібно непропорційно більше енергії, ніж для того, щоб стати сильнішим удвічі. У випадку Пана Всевладаря це означає, що йому доводилося витрачати дедалі більше молодості, щоб не старіти. А коли панна Вен висмикнула його браслети, він зістарів неймовірно швидко, бо його тіло намагалося повернутися до того стану, у якому б мало перебувати.

Вен сиділа, насолоджуючись прохолодним вечірнім вітерцем, і дивилася на замок Венчерів. Будівля була яскраво освітлена. Не минуло ще й доби, а Еленд уже зустрічався з очільниками скаа і дворянства, щоб напрацювати кодекс законів для нової держави.

Дівчина мовчала, торкаючись пальцями сережки, яку знайшла була в тронній залі й знову вставила в розірване вухо, коли те трохи загоїлося. Вона не була певна, чому так чіпляється за цю дрібничку. Може, тому, що вона пов’язувала її з Ріном і матір’ю, яка намагалася її вбити. А може, бо сережка нагадувала Вен про те, що вона зробила, хоча начебто не була здатна на таке.

їй ще багато чого треба було дізнатися про алломантію. Протягом тисячоліття дворяни сліпо вірили тому, що казали їм Пан Всевладар та інквізитори. Хтозна, які таємниці вони приховували, які метали затаювали...

— Отже... безсмертя Пана Всевладаря — це лише трюк? — нарешті промовила вона. — Насправді він не був богом, чи не так? Йому просто пощастило. Кожен, хто володіє одночасно алломантією і ферухімією, міг би зробити те саме.

— Схоже на те, панно, — відповів Сейзед. — Мабуть, саме тому він так боявся хранителів. Він переслідував і вбивав ферухіміків, адже знав, що це вміння, як і алломантія, спадкове. Якби кров террісійців змішалася з кров’ю дворян, могла народитися дитина, здатна кинути йому виклик.

— Звідси й розплідна програма, — мовив Марш.

Сейзед кивнув.

— Він хотів бути цілковито певним, що террісійці не матимуть змоги паруватися з іншими людьми й не передадуть своїм нащадкам сплячі ферухімічні здібності.

Марш вражено похитав головою.

— Це ж його власний народ! Він заподіяв йому стільки лиха тільки для того, щоб лишатися при владі!

— Але якщо сила Пана Всевладаря походить від поєднання ферухімії та алломантії, що тоді сталося біля Джерела Вознесіння? — насупивши чоло, запитала Вен. — Що то була за сила, яку мав знайти той чоловік, що написав щоденника?

— Я не знаю, панно, — тихо відказав Сейзед.

— Твоє пояснення не відповідає на всі запитання, — мовила Вен, хитаючи головою. Вона нічого не сказала про свої незвичайні здібності, але розповіла їм про те, що Пан Всевладар виробляв у тронній залі. — Він був такий могутній, Сейзеде! Я відчувала його алломантичну силу. Він був здатен «штовхати» метали в моєму тілі! Нехай він підсилив свою ферухімію, спалюючи власні металосховища, але як він досягнув такої могутності в алломантії?

Сейзед зітхнув.

— Боюся, єдиний, хто міг би відповісти на ці запитання, помер сьогодні вранці.

Вен усвідомила, що він має рацію. Пан Всевладар забрав із собою таємницю террісійської релігії, яку хранителі намагалися дізнатися протягом багатьох століть.

— Мені шкода. Мабуть, не варто було його вбивати.

Сейзед похитав головою.

— Власна старість однаково невдовзі вбила б його, панно. Ви вчинили правильно. Завдяки цьому я можу зберегти в пам’яті, що Панові Всевладарю заподіяла смерть одна зі скаа, яких він так пригноблював.

Вен почервоніла.

— Зберегти в пам’яті?

— Я ж хранитель, панно. Я повинен запам’ятати й правдиво переказати всі ті історичні події, що сталися.

— Тільки... не розказуй багато про мене, гаразд?

Чомусь їй була неприємна думка про те, що хтось інший буде розповідати про неї історії.

— Я б на вашому місці не надто турбувався, панно, — відказав з усмішкою Сейзед. — Як мені видається, я і мої побратими матимемо багато справ. Нам треба буде відновити так багато знань, так багато всього повідати світу... Сумніваюся, що розповіді про вас потребуватимуть поширення найближчим часом. Я збережу в пам’яті все, що сталося, але, якщо хочете, притримаю трохи ці знання в себе.

— Дякую, — кивнула Вен.

— Та сила, яку Пан Всевладар знайшов у печері, — замислено мовив Марш, — може, це й була алломантія. Ти казав, що до Вознесіння про алломантів немає жодної згадки.

— Це цілком можливо, пане Марше, — відказав Сейзед. — Існує кілька легенд про походження алломантії, але майже всі вони сходяться на тому, що перші алломанти «з’явилися разом з імлою».

Вен насупилася. Вона завжди вважала, що назва «з-імли-народжені» виникла через те, що алломанти переважно роблять свої справи вночі. Вона ніколи не думала, що тут може бути глибший зв’язок.

«Імла реагує на алломантію. Вона тягнеться до алломанта й клубочиться довкола нього, коли він застосовує свої здібності. І... наприкінці в тронній залі щось сталося. Неначе я щось усотала в себе з імли».

Однак повторити те, що вона тоді зробила, їй не вдавалося.

Марш зітхнув. Він прокинувся лише кілька годин тому, а вже мав стомлений вигляд. Голова його ледь похилилася, немовби металеві штирі в очах тягли її донизу.

— Тобі... болить, Марше? — запитала Вен. — Від цих штирів?

Він притулив долоню до грудей.

— Так. Усі одинадцять... пульсують болем. Біль якимось чином пов’язаний з моїми почуттями.

— Одинадцять? — вражено перепитала Вен.

— Так, два в голові, вісім у грудях і один у спині, що поєднує їх. Єдиний спосіб убити інквізитора — це відділити два верхні штирі від решти. Кел досягнув цього, відрубавши голову, але легше просто висмикнути середній штир.

— Ми думали, що ти помер, — сказала Вен. — Коли знайшли тіло в калюжі крові на тій «гамівній» станції...

Марш кивнув.

— Я збирався повідомити, що живий, але першого дня вони пильно стежили за мною. А я не очікував, що Кел почне діяти так швидко.

— Ніхто з нас цього не очікував, пане Марше, — мовив Сейзед. — Ніхто з нас.

— Йому таки це вдалося, еге ж? — сказав Марш, зачудовано хитаючи головою. — От же ж поганець. Я ніколи не пробачу йому двох речей. Перша — це того, що він вкрав мою мрію зруйнувати Останню імперію та ще й успішно втілив її сам.

— А друга? — запитала Вен.

Марш обернувся й поглянув на неї очима-штирями.

— Того, що дозволив убити себе для цього.

— Якщо дозволите запитати, пане Марше, — звернувся до нього Сейзед. — Чий то був труп, який панна Вен і пан Келсьє знайшли на «гамівній» станції?

Марш перевів погляд на місто.

— Взагалі-то, там було кілька трупів. Процес створення нового інквізитора доволі... неприємний. Мені не хотілося б говорити про це.

— Звісно, — схилив голову Сейзед.

— А ось ти міг би розповісти мені про ту істоту, якою Келсьє замінив лорда Рену.

— Про кандру? Боюся, навіть хранителям відомо про них небагато. Вони споріднені з імлистими почварами — можливо, це навіть ті самі істоти, але старші. Люди до них не надто приязно ставляться, і тому кандри воліють триматися в тіні, але дворянські доми час від часу наймають їх.

Вен насупилася.

— А чому Кел не наказав цьому кандрі перетворитися на себе й померти замість нього?

— Бачте, панно, — зітхнув Сейзед, — кандра, щоб перетворитися на когось, повинен спершу поглинути плоть і кістки цієї людини. Вони, як і імлисті почвари, не мають власного кістяка.

Вен здригнулася.

— Ох...

— До речі, він знову приходив, — сказав Марш. — Він більше не використовує тіло мого брата — знайшов собі якесь інше. Він шукав тебе, Вен.

— Мене? — здивувалася дівчина.

Марш кивнув.

— Казав, начебто Келсьє перед смертю передав права на його контракт тобі. Схоже, ця істота вважає тебе своєю хазяйкою.

Вен знову пройняв дрож. «Це... створіння зжерло тіло Келсьє».

— Я не хочу його тут бачити, — відказала вона. — Скажу йому забиратися геть.

— Не варто поспішати, панно, — порадив Сейзед. — Кандри — дорогі слуги, вони беруть оплату атієм. Якщо Келсьє придбав довгостроковий контракт на його послуги, нерозумно відмовлятися від них. Кандра може виявитися корисним помічником у тому, що чекає на нас найближчим часом.

Вен похитала головою.

— Мені байдуже. Я не хочу бачити це створіння після того, що воно зробило.

Усі троє замовкли. Нарешті Марш зітхнув і підвівся.

— Хай там як, а мені час іти до замку. Новий король хоче, щоб я представляв Міністерство в переговорах.

Вен насупилася.

— Не розумію, чому Міністерство взагалі має право голосу в цій справі?

— Зобов’язувачі досі мають владу, панно, — пояснив Сейзед. — Крім того, це добре навчені й ефективні чиновники, які потрібні Останній імперії. Його величність вчинить мудро, якщо спробує залучити їх на свій бік, і визнання пана Марша стороною переговорів мало б цьому допомогти.

Марш стенув плечима.

— Якщо мені вдасться взяти під свій контроль Кантон правовір’я, Міністерство за наступні кілька років має... змінитися. Я діятиму повільно й обережно, і коли зобов’язувані збагнуть, що зазнали поразки, буде вже пізно. А ось інші інквізитори можуть створити проблеми.

Вен кивнула.

— А скільки їх ще лишилося поза Лютаделем?

— Не знаю, — відказав Марш. — Я не так довго був членом Кантону інквізиції до того, як знищив його. Але Остання імперія величезна. Кажуть, начебто всього в ній було близько двох десятків інквізиторів, але точного числа мені не вдалося дізнатися.

Вен знову кивнула, і Марш пішов. Однак тепер, коли вона знала їхню таємницю, інквізитори нехай і лишалися небезпечними, але хвилювали її значно менше. Її непокоїло дещо інше.

«Ви не знаєте, що я роблю для людства. Я був вашим богом, навіть якщо ви цього не усвідомлювали. Убивши мене, ви приречете себе на загибель...»

Останні слова Пана Всевладаря. Тоді Вен подумала, що він мав на увазі Останню імперію, коли казав про те, що робить «для людства». Але тепер вона вже не була певна. Коли він промовляв ці слова, у його очах була не гординя, а... страх.

— Сейзе, — сказала вона. — Що таке та Безодня? Що мав перемогти Герой Віків?

— На жаль, нам це невідомо, панно, — відповів Сейзед.

— Але вона зникла, чи не так?

— Схоже, що так, — відказав террісієць. — Легенди сходяться на тому, що якби Безодню не спинили, увесь світ загинув би. Хоча ці історії можуть бути перебільшені. Можливо, небезпека Безодні — це насправді сам Пан Всевладар. Може, бій Героя — це був бій його сумління. Він мав вибрати: підкорити світ чи лишити його вільним.

Це пояснення не здалося Вен правильним. У цьому всьому крилося щось більше. Вона пригадала переляк в очах Пана Всевладаря. Навіть не переляк, а жах.

«Він сказав “роблю”. Не “робив”, а “роблю для людства”. Тобто, це щось він робив аж до останнього. І він сказав: “Ви приречете себе на загибель...”».

Вен пройняло холодом. Сонце сідало, і в сутіні дедалі яскравішали вогні замку Венчерів — тимчасової резиденції Еленда, хоча пізніше він, можливо, перебереться до Кредік-Шо. Він ще не вирішив.

— Навідайте його, панно, — сказав Сейзед. — Він має побачити, що з вами все гаразд.

Вен не відповіла відразу. Вона дивилася на місто, на яскраво освітлену фортецю на тлі чимраз темнішого неба.

— Ти був там, Сейзеде? — запитала вона. — Чув його промову?

— Так, панно, — відказав террісієць. — Коли ми виявили, що атію в скарбниці нема, лорд Венчер наполіг, щоб ми пішли по підмогу для вас. Я схильний був погодитися з ним, адже жоден із нас не був воїном, а я не мав із собою ферухімічних металосховищ.

«Атію нема, — подумала Вен. — Після всього цього ми не знайшли навіть крихти. Що ж Пан Всевладар із ним зробив? Чи, може... хтось інший дістався до нього перший?»

— Коли ми з паном Елендом побачили повстанців, — розповідав далі Сейзед, — вони саме вбивали палацову гвардію. Дехто з гвардійців хотів здатися, але наші полонених не брали. Це було... неприємне видовище, панно. Ваш Еленд... йому не сподобалося побачене. Коли він став перед натовпом скаа, я подумав, що вони просто вб’ють його також.

Террісієць замовк, а тоді, ледь схиливши голову набік, повів далі:

— Те, що він казав, панно... його мрії про нову державу, його осуд кровопролиття й хаосу... Боюся, панно, я не здатен переказати як слід. Шкода, що я не мав металосховища, щоб запам’ятати дослівно його промову, — він зітхнув і похитав головою. — У будь-якому разі, гадаю, пан Бриз неабияк посприяв, щоб заспокоїти натовп. Щойно кілька людей почали слухати пана Еленда, до них долучилися й інші, а тоді... Що ж, як мені видається, це добре, що тепер ми маємо короля-дворянина. Пан Еленд легітимізує нашу претензію на владу, а з ним на чолі ми матимемо більше підтримки від дворянства й купецтва.

Вен усміхнулася.

— Кел добряче розлютився б на нас. Він стільки зробив, а ми взяли й посадили на трон вельможу.

Сейзед похитав головою.

— Ба ні. Як мені видається, тут є дещо важливіше. Ми посадили на трон не просто вельможу — ми посадили на трон хорошу людину.

— Хорошу людину... — повторила Вен. — Так. Тепер я знаю кількох хороших людей.

Вен стояла навколішках серед імли на даху замку Венчерів. Зламана нога ускладнювала рухи, але дівчина переміщувалася здебільшого завдяки алломантії. Лишалося тільки пильнувати, щоб приземлення були м’які.

Настала ніч, і Вен оточувала імла. Захищаючи її, ховаючи її, даючи їй силу...

Еленд Венчер сидів за письмовим столом унизу, під даховим вікном, яке так і не засклили відтоді, як вона скинула в нього убивцю. Еленд не помітив Вен, що зачаїлася над його головою. Не дивно. Хто міг помітити з-імли-народжену в її стихії? Якоюсь мірою Вен була наче один із тих образів-тіней, що їх створював Одинадцятий метал. Безтілесна. Щось, що могло б існувати.

Могло б...

Події останнього дня важко було осягнути розумом. А у своїх почуттях Вен навіть не намагалася розібратися: ті були в іще більшому безладі. Вона досі не бачилася з Елендом. Не могла.

Вен поглянула на дворянина, що читав при світлі лампи й нашвидку занотовував щось у записнику. Сьогоднішні зустрічі, очевидно, пройшли добре — схоже, ніхто не заперечував, щоб він став королем. Хоча Марш казав, що за цією підтримкою криються політичні інтриги. Дворянство вважало Еленда маріонеткою, якою вони зможуть керувати, а між ватажками скаа вже починалися незгоди.

І все ж Еленд нарешті дістав можливість розробити той кодекс законів, про який він мріяв, можливість збудувати ідеальну державу й застосувати на практиці всі ті філософські ідеї, які він так довго вивчав. Він наб’є не одну ґулю, і Вен підозрювала, що зрештою йому доведеться спинитися на чомусь значно реалістичнішому, ніж його ідеалістична мрія. Але насправді це не мало значення. Він буде хорошим королем.

«Звісно, проти Пана Всевладаря навіть купка попелу видаватиметься хорошим королем...»

Вен хотілося спуститися до нього, у теплу кімнату, але... щось її стримувало. Останнім часом у її житті відбулося стільки раптових поворотів, їй довелося зазнати такого емоційного напруження — як пов’язаного з алломантією, так і не пов’язаного, — що тепер вона не знала, чого хоче. Вона не була певна, хто вона — Вен чи Валетта. Навіть не була певна, ким їй хотілося б бути.

Їй стало холодно серед імли, у довколишній темряві й безгомінні. Імла давала їй силу, захищала й ховала... навіть коли Вен не потрібно було ні перше, ні друге, ні третє.

«Я не можу. Та людина, що прагнула бути з ним, це не я. То була ілюзія, мрія. Я виросла в тіні й повинна лишитися на самоті. Я не заслуговую на це. Я не заслуговую на нього».

Це кінець. Як вона й передбачала, усе змінилося. Правду кажучи, з неї завжди була нікудишня дворянка. Настав час повернутися до того, що вона добре вміла. Вона була дитиною тіней, а не званих вечорів і балів.

Настав час піти.

Вен обернулася, намагаючись не зважати на сльози, досадуючи сама на себе, і пішла геть, похиливши голову. Вона пошкутильгала по металевому даху, щоб розчинитися в імлі.

Але раптом...

«Він віддав кінці, присягаючись, що ти померла від голоду багато років тому».

У всьому тому хаосі вона мало не забула, що інквізитор сказав їй про Ріна. Тепер пригадані слова змусили її спинитися. Імла линула повз неї, вирувала й пестила.

Рін не покинув її. Його схопили інквізитори, які шукали Вен, неправоложну доньку їхнього політичного ворога. Вони катували Ріна.

І він помер, захищаючи її.

«Рін не зрадив мене. Він завжди обіцяв, що зрадить, але врешті-решт так і не зрадив». Він був далеко не найкращим братом, але, попри все, він любив її.

Із закутка її мозку долинув шепіткий голос, Рінів голос: «Повертайся».

Перш ніж вона встигла передумати, Вен поквапливо закульгала до розбитого дахового вікна й кинула в нього монету.

Еленд обернувся й здивовано глянув на металеве кружальце, що впало на підлогу. За мить, «штовхаючи» себе вгору, щоб сповільнити падіння, Вен зіскочила вниз і приземлилася на здорову ногу.

— Еленде Венчере, — сказала вона, випроставшись. — Я давно хотіла сказати вам одну річ, — вона кліпнула, струшуючи сльози з очей. — Ви занадто багато читаєте. Особливо в присутності дами.

Він усміхнувся, підвівся зі стільця й міцно обійняв її. Вен заплющила очі, насолоджуючись теплом його обіймів.

І усвідомила, що насправді завжди лише цього й хотіла.

ARS ARCANUM[6]

Розлогі авторові анотації до кожного розділу цієї книжки, разом із вилученими епізодами й докладною інформацію по світу «3-імли-народжених», можна знайти на сайті brandonsanderson.com.

Словничок алломантичних термінів

БРОНЗА (ВНУТРІШНІЙ МЕНТАЛЬНИЙ «ШТОВХАЛЬНИЙ» МЕТАЛ) — той, хто спалює бронзу, відчуває, коли хтось поблизу використовує алломантію. Алломанти, що спалюють метали, випромінюють схожі на віддалене биття барабану «алломантичні імпульси», які може почути лише той, хто палить бронзу. Таких імлистих називають шукачами.

ГАМІВНИК — імлистий, що спалює латунь.

ГРОМИЛО — імлистий, що спалює п’ютер.

ДИМНИК — імлистий, що спалює мідь.

ЗАЛІЗО (ЗОВНІШНІЙ ФІЗИЧНИЙ «ПРИТЯГАЛЬНИЙ» МЕТАЛ) — той, хто спалює залізо, бачить блідо-блакитні промені, що вказують на металеві предмети поблизу. Товщина і яскравість променя залежить від розміру й близькості предмета. Промені вказують на всі метали, не лише на залізо. Зусиллям думки алломант може смикнути за промінь і «притягнути» металевий предмет до себе. Імлистих, що спалюють залізо, називають смикачами.

ЛАТУНЬ (ЗОВНІШНІЙ МЕНТАЛЬНИЙ «ШТОВХАЛЬНИЙ» МЕТАЛ) — той, хто спалює латунь, може «вгамовувати» почуття інших людей, заспокоюючи їх і послаблюючи певні емоції. Умілий алломант може «вгамувати» всі емоції, крім однієї, таким чином змусивши людину почуватися саме так, як потрібно. Утім, латунь не дає змоги читати думки чи емоції. Імлистих, що спалюють латунь, називають гамівниками.

МІДЬ (ВНУТРІШНІЙ МЕНТАЛЬНИЙ «ПРИТЯГАЛЬНИЙ» МЕТАЛ) — той, хто спалює мідь, утворює довкола себе невидиму захисну хмару. Усередині такої «міднохмари» алломант може спалювати будь-який метал, не боячись, що його алломантичні імпульси відчує шукач. Крім того, він невразливий до емоційної алломантії («гамування» або «підбурювання»). Таких імлистих називають димниками.

МОНЕТОСТРІЛ — імлистий, що спалює сталь.

ОЛОВО (ВНУТРІШНІЙ ФІЗИЧНИЙ «ПРИТЯГАЛЬНИЙ» МЕТАЛ) — той, хто спалює олово, має посилені відчуття. Загострюються зір, слух, нюх, дотик. Крім цього, алломант дістає змогу бачити крізь імлу на далеку відстань, навіть далі, ніж мав би бачити оловозором. Імлистих, що спалюють олово, називають оловоокими.

ОЛОВООКИЙ — імлистий, що спалює олово.

ПІДБУРЮВАЧ — імлистий, що спалює цинк.

П’ЮТЕР (ВНУТРІШНІЙ ФІЗИЧНИЙ «ШТОВХАЛЬНИЙ» МЕТАЛ) — той, хто спалює п’ютер, посилює фізичні властивості свого тіла. Він стає сильнішим, витривалішим і спритнішим. П’ютер також покращує відчуття рівноваги і пришвидшує загоєння ран. Імлистих, що спалюють п’ютер, називають п’ютером’язами або громилами.

П’ЮТЕРОМ’ЯЗ — імлистий, що спалює п’ютер.

СМИКАЧ — імлистий, що спалює залізо.

СТАЛЬ (ЗОВНІШНІЙ ФІЗИЧНИЙ «ШТОВХАЛЬНИЙ» МЕТАЛ) — той, хто спалює сталь, бачить блідо-блакитні промені, що вказують на металеві предмети поблизу. Товщина і яскравість променя залежить від розміру й близькості предмета. Промені вказують на всі метали, не лише на сталь. Зусиллям думки алломант може «відштовхнути» металевий предмет від себе. Імлистих, що спалюють сталь, називають монетострілами.

ЦИНК (ЗОВНІШНІЙ МЕНТАЛЬНИЙ «ПРИТЯГАЛЬНИЙ» МЕТАЛ) — той, хто спалює цинк, може «збурювати» почуття інших людей, роздмухуючи їх і посилюючи певні емоції. Цинк не дає змоги читати думки чи емоції. Імлистих, що спалюють цинк, називають підбурювачами.

ШУКАЧ — імлистий, що спалює бронзу.

Таблиця алломантичних металів

Зовнішні метали виділено похиленим шрифтом, «штовхальні» метали — жирним.

ПОДЯКИ

Уже вкотре я повинен подякувати моєму чудовому агентові Джошуа Більмсу, а також — не менш дивовижному редакторові Моше Федеру. Вони виконали прекрасну роботу з цією книжкою, і я пишаюся, що мав нагоду працювати з ними.

Як завжди, хочу подякувати моїм невтомним товаришам і товаришкам по письменницькому гуртку, що постійно постачали мене своїми відгуками й підбадьорюваннями: Аланові Лейтону, Джанетт Дейтон, Кейлінн Зобелл, Нейтові Гетфілду, Брайсові Кандіку, Кімболові Ларсену та Емілі Скоруп. Також дякую першим читачам, які побачили цю книжку в значно сирішій версії та допомогли мені надати їй того вигляду, який зараз бачите ви: Крісті Ольсен, Бенджамінові Р. Ольсену, Майці Дему, Ерікові Еглеру, Іззі Вайтінг, Стейсі Вітмен, Крістіні Куґлер, Меґан Кауффман, Сарі Байлунд, К. Лі Плеєрові, Ітанові Скарштедтові, Джіллені О’Браєн, Раянові Хурадо й непередбачуваному Пітерові Альстрому.

Є ще кілька людей, яким я хотів би подякувати окремо. Айзекові Стюарту, який створив мапи для цієї книжки, а також був неоціненним джерелом як ідей, так і візуальних підказок. Гізер Кірбі, яка чудовими порадами допомагала мені розібратися в загадковій роботі розуму юної дівчини. Вичитка, яку здійснили Черсті Степлі та Кейліна Річінс, також була дуже цінною.

Нарешті, як завжди, я вдячний моїй родині — а особливо братові Джордану — за постійну підтримку, відданість та ентузіазм.

До читача

Дорогий читачу,

Щиро дякую тобі за підтримку цієї книжки! Видання моїх книжок у перекладі насамперед залежить від того, як сильно цього прагне місцева читацька спільнота. Усе це можливе завдяки тобі!

Брендон Сандерсон

Про видавництво

Над книгою працювали

Перекладач Олег Лесько

Літературний редактор Андрій Мартиненко

Ілюстрації Тараса Копанського

Артдиректорка Ганна Болотна

Верстка Антоніни Миколенко

Випускова редакторка Катерина Манакова

ПРИМІТКИ

1

Кругле вікно, зазвичай великих розмірів. Рама відзначається радіальною симетрією і мереживним оздобленням, схожим на пелюстки квітки. (Тут і далі — прим. пер.)

2

Сплав олова з іншими металами, як-от мідь, стибій, вісмут або свинець.

3

1 фут = 30,48 см.

4

Замковий камінь (також замок або ключ) — клинуватий елемент кладки у вершині арки, що вкладається останнім, замикаючи її.

5

Довгий меч (англ. longsword, інша назва — півтораручний меч) — тип меча, що має хрестоподібний ефес із руків’ям для дворучного використання, пряме двосічне лезо приблизно 85-110 см і важить приблизно 1-1,5 кг.

6

Таємниче мистецтво (лат.).

Content

Брендон Сандерсон
З-імли-народжені

ПРОЛОГ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

ЕПІЛОГ

ARS ARCANUM

Словничок алломантичних термінів

ПОДЯКИ

До читача

Про видавництво

ПРИМІТКИ