Сандерсон Брендон

Слова Променистого ордену

Оліверові Сандерсону,

який народився, коли написання цієї книжки

було в самому розпалі,

і почав ходити, доки її було завершено

Слово подяки

Як ви, мабуть, здогадуєтесь, створення книжки з циклу «Хроніки Буресвітла» — неабияке звершення. Її написання, від загальної канви до фінальної правки, зайняло майже вісімнадцять місяців — це включно з роботою чотирьох ілюстраторів, а також редакторським наглядом цілого сонму людей, уже не кажучи про співробітників Tor Books, які займаються випуском, рекламою, маркетингом і всім іншим, що потрібне книжці, аби стати успішною.

Про «Хроніки Буресвітла» я мрію вже два десятиліття — це та історія, яку мені завше кортіло повідати. Нижче ви прочитаєте про людей, які в буквальному сенсі роблять цю мрію реальністю. Немає таких слів, які могли б передати всю мою вдячність за їхні старання. Говорячи про нинішній роман, першим у черзі має бути мій помічник і основний редактор, незамінний Пітер Елстром, який працював над цією книжкою не покладаючи рук і мирився з моїми неодноразовими наполяганнями, що все треба залишити, як є — аби зрештою переконати мене, що я не мав рації набагато частіше, ніж мав.

Неперевершену редакторську роботу над цією книжкою провів, як завжди, Моше Федер — людина, що відкрила мене як письменника. В поті чола працював і мій літагент Джошуа Білмз — як у власне агентській, так і в редакторській ролі. В агенції йому допомагали Едді Шнайдер, Брейді Мак-Рейнолдс, Кристина Лопес, Сем Морґан і Кріста Еткінсон. Том Догерті з Tor Books стерпів, що я подав у видавництво навіть довшу книжку, ніж попередня — хоча я обіцяв, що вона буде коротша. Літредактором став Террі Мак-Ґеррі, Айрін Ґалло відповідала за дизайн обкладинки, Ґреґ Коллінз — за внутрішнє оформлення, команда Браяна Ліпофскі з Westchester Publishing Services — за верстку, Меріл Ґросс і Карл Ґолд — за друк, Петті Ґарсіа з командою — за рекламу, а «супермен» Пол Стівенз приходив на допомогу щоразу, як у цьому виникала потреба. Велике дякую вам усім.

Ви, певне, зауважили, що цей том, як і попередній, містить неймовірні ілюстрації. Моє бачення «Хронік Буресвітла» завжди полягало в тому, що художнє оформлення цієї серії має перевершувати очікування від книжок такого ґатунку.

Рекламуючи «Хроніки Буресвітла», я згадував про «запрошених знаменитостей», які час від часу працюватимуть над оформленням серії. У цьому томі маємо прецедент: Ден дос Сантос (іще один з моїх улюблених ілюстраторів, який створив обкладинку для роману Warbreaker) погодився попрацювати над внутрішнім оформленням книжки.

Бен Мак-Свіні люб’язно продовжив свою блискучу роботу над сторінками з альбому Шаллан — працювати з ним було чистою насолодою. Він миттю схоплює, чого я хочу — подекуди навіть тоді, коли я ще й сам не до кінця цього певен. Нечасто мені траплялося зустрічати людей, у яких обдарованість і професіоналізм поєднані так, як у Бена. Більше його робіт можна знайти на InkThinker.net.

Колись давно, майже десять років тому, я познайомився з людиною на ймення Айзек Стюарт, яка — на додачу до авторських амбіцій — чудово малювала, а надто речі на кшталт мап і символів. Починаючи з трилогії «З-імли-народжені», я почав співпрацювати з ним, і зрештою він влаштував мені «побачення наосліп» із жінкою на ймення Емілі Бушмен, яка в подальшому стала моєю дружиною. Тож зайве й говорити, що я багато чим завдячую Айзекові. І то з кожною наступною книжкою, над якою ми співпрацюємо, мій борг перед ним стає чимраз неоплатнішим — адже мене вражають результати його трудів. Цьогоріч ми вирішили оформити його внесок трішечки офіційніше, і я найняв його на повну ставку штатного художника й помічника з адміністративних питань. Тож якщо зустрінете його, запрошуйте в команду. (І веліть йому не полишати роботи над власними книжками, які цілком непогані.)

А ще в Dragonsteel Entertainment до нас — у ролі менеджерки з доставки — долучилася Кара Стюарт, Айзекова дружина. (Спершу я, власне, намагався найняти саме її, але Айзек, втрутившись, зауважив, що може перебрати деякі з її функцій на себе. Тож я зрештою найняв їх обох, і це виявилася дуже вигідна оборудка.) Саме з Карою ви матимете справу, замовляючи футболки, плакати й таке інше на моєму вебсайті. Вона неймовірна.

Для роботи над цією книжкою ми залучили ще й кількох фахівців-консультантів, зокрема Метта Бушмена як експерта з написання пісень і поезії, Елен Ешер, яка дуже допомогла в епізодах із кіньми, та Карен Елстром як іще одну консультантку з пісень і поезії. Консультанткою з алетійської писемності була Мішель Вокер. Ну й зрештою Еліз Ворен зробила кілька дуже влучних зауважень щодо психології одного з головних героїв. Спасибі вам усім за те, що поділилися своїми знаннями.

Книжка пройшла ґрунтовне й досить жорстке за строками бета-вичитування, тож сердечне мостонавідницьке привітання тим, хто взяв у ньому участь. А це: Джейсон Дензел, Мішель Вокер, Джош Вокер, Ерік Лейк, Девід Беренз, Джоел Філліпс, Джорі Філліпс, Крістіна Куґлер, Ліндсі Лютер, Кім Ґаррет, Лейн Ґаррет, Браян Деламбр, Браян Т. Гілл, Еліс Арнісон, Боб Клатс і Нейтан Ґудріч.

Коректорами від видавництва Tor Books були Ед Чепмен, Браян Коннолі та Норма Гоффман. На громадських засадах коректорами працювали Адам Вілсон, Обрі та Бао Фем, Блю Коул, Кріс Кінґ, Кріс Клюї, Емілі Ґрейндж, Ґері Сінґер, Джейкоб Ремік, Джаред Ґерлач, Келлі Нойман, Кендра Вілсон, Керрі Морґан, Марен Менке, Метт Гетч, Патрік Мор, Річард Файф, Роб Гарпер, Стів Ґодекі, Стів Керем та Вілл Ребойн.

Половиною книжки (а як на такий довжелезний роман це чимало) пройшлася моя письменницька група — мій безцінний ресурс. До неї входили: Кайлінн ЗоБелл, Кетлін Дорсі-Сандерсон, Даніель Олсен, Бен-син-сина-Рона, Е. Дж. Петтен, Алан Лейтон і Карен Елстром.

І наостанок щира вдячність моїй люблячій (і невгамовній) родині. Джоел, Деллін і маленький Олівер не дають мені зазнатися, перетворюючи на «лиходія», який щодня отримує по заслугах. За останній рік, коли турне розтяглися, моя великодушна дружина Емілі багато чого натерпілася, і я досі не певен, чим заслужив на таку, як вона. Спасибі вам усім за те, що перетворюєте мій світ на чарівний.

Книга друга. Слова Променистого ордену

Пролог. Дошукатися

Шість років тому

Ясна[1] Холін вдавала, наче насолоджується вечіркою, ніяк не виказуючи свого наміру звести зі світу одну з гостей.

Вона блукала бенкетною залою, дослухаючись, як вино розв’язує язики і затуманює мізки. Її дядько Далінар, добряче сп’янівши, підвівся з-за столу на помості й гукнув до паршенді, щоб привели своїх барабанників. Брат Ясни, Елгокар, поквапився втихомирити дядечка, хоча алеті ввічливо не звернули уваги на Далінарову витівку. За винятком хіба Есудан, Елгокарової дружини, яка манірно хихикнула, прикрившись носовичком.

Відвернувшись від стола на помості, Ясна рушила далі. В неї було призначено зустріч із найманим убивцею, і жінка раділа, що залишає задушливе приміщення, де неприємно тхнуло сумішшю надміру парфумів. На естраді, навпроти веселого багаття в каміні, грав квартет флейтисток, проте їхня музика давно встигла набриднути.

На відміну від Далінара, Ясна притягувала погляди присутніх. Їхні очі повсякчас зліталися на неї, наче мухи на мед, а перешіптування лунало, мовби дзижчання крилець. Якщо алетійські придворні й любили щось понад вино, то це пліткувати. Те, що Далінар налигався, нікого не здивувало — але щоб донька короля зізналася в єресі? Такого ще не бувало.

Саме тому Ясна й завела розмову про свої переконання.

Вона проминула делегацію паршенді, які тіснилися коло столу на помості, перемовляючись своєю ритмічною мовою. Хоча бенкет давали на їхню честь і на вшанування договору, підписаного між ними та її батьком, вигляд вони мали не врочистий або хоч би радісний, а знервований. Звісно, паршенді були не люди і реагували інколи дивно.

Ясна хотіла побалакати з ними, але відкласти заплановану зустріч не випадало. Вона навмисне призначила її в розпал бенкету, щоб якомога більше присутніх устигли напитися й осовіти. Ясна попрямувала до дверей, а відтак застигла на місці.

Її тінь падала не в той бік.

Задушливе, шаркотливе, гамірке приміщення, здавалося, кудись відступило. Просто через її тінь — яка цілком недвозначно тяглася до сферолампи на ближній стіні — пройшов великий князь Садеас, але, занурений у розмову зі своїм супутником, нічого не помітив. Ясна витріщилася на тінь. На шкірі висипав липкий піт, а шлунок зсудомило — таке відчуття виникало, коли її от-от мало знудити. «Тільки не знову!» Вона пошукала інше джерело освітлення. Причину. Чи могла вона знайти її? Гай-гай.

Тінь, танучи, млосно пропливла назад до неї й, обтікши Яснині ноги, витягнулася в протилежному напрямку. Її внутрішнє напруження спало. Та чи не помітив цього інциденту хтось інший?

На щастя, обвівши залу очима, вона не виявила нажаханих поглядів. Увагу присутніх відволікли барабанники-паршендійці, які, погрюкуючи, вносили крізь дверну пройму свої інструменти. Ясна насупилася, зауваживши, що їм допомагав служник-чужоземець у просторому білому одязі. Шин? Таке було незвично.

Жінка опанувала себе. Що означали ці випадки з нею? В марновірних фольклорних переказах, з котрими вона ознайомилася, йшлося про те, наче свавілля тіні вказує на прокляття. Ясна зазвичай не зважала на таку нісенітницю, проте деякі забобони ґрунтувалися на фактах, що й доводив її попередній досвід. Треба буде продовжити дослідження.

Розважливі академічні помисли здалися облудними, як порівняти з істинністю її холодної, липкої шкіри та поту, що стікав із тильного боку шиї. Проте мислити раціонально належало повсякчас, а не тільки в моменти спокою. Зробивши над собою зусилля, Ясна рушила в двері й вийшла із паркої зали в тихий коридор. Вона свідомо вибрала чорний хід, що ним зазвичай користувалися слуги. Зрештою, той вів навпростець.

Коридором снували мажордоми в чорно-білому одязі, виконуючи доручення світлопанства. До їхньої компанії вона була готова, проте ніяк не очікувала побачити свого батька, який стояв просто попереду, ведучи неголосну розмову з ясновельможним Мерідасом Амарамом. Що тут було робити королю?

Ґавілар Холін був нижчий за Амарама, проте той трішки сутулився в товаристві монарха. Поруч Ґавілара така поведінка була звичною річчю: адже в його голосі бриніла тиха міць, яка спонукала схилитися і слухати, ловлячи кожнісіньке слово чи натяк. На противагу братові, старший Холін був уродливий чоловік, чия борода не приховувала, а підкреслювала вольове підборіддя. Були в ньому харизма та завзяття, що їх, на Яснину думку, не передав іще жоден біограф.

Позаду було видно Теаріма — капітана королівської охорони. На ньому була Ґавіларова Сколкозбруя: той-бо останнім часом перестав її носити, довіривши натомість Теарімові, знаному як один із найвидатніших дуелянтів у світі. А сам Ґавілар хверцював у шикарних мантіях класичного крою.

Ясна озирнулася назад, на бенкетну залу. І коли ж її батько вислизнув звідти? «От роззява! — гримнула вона на себе. — Перш ніж вийти, тобі слід було впевнитися, що він і досі на місці!»

А той, стоячи попереду, поклав руку на Амарамове плече й, здійнявши пальця, заговорив жорстко, але тихо, тож принцеса не змогла розібрати слів.

— Батьку? — озвалася вона.

Король обернувся на поклик.

— А, Ясно! Вже йдеш? Так рано?

— Не так уже й рано, — відказала принцеса, плавно підступаючи ближче. Їй видавалося очевидним: Ґавілар з Амарамом ушилися, щоб побесідувати наодинці. — Настала та стомлива частина бенкету, коли розмова гучнішає, але не розумнішає, а гості хмеліють.

— Багато хто вбачає в цьому насолоду.

— На жаль, багато кому і клепки бракує.

Всміхнувшись, її батько тихенько спитав:

— Тобі це страшенно важко, еге ж? Жити поруч решти з нас і терпіти посередність нашого інтелекту й примітивність думок? Чи не самотньо тобі, Ясно, маючи такий блискучий, неповторний розум?

Та безпомильно розпізнала в цих словах докір і відчула, як паленіє. Аж так її присоромити не могла навіть мати, Навані.

— Певне, маючи приємну компанію, ти полюбила б бенкети, — сказав Ґавілар, перевівши погляд на Амарама, якого давно розглядав як потенційного зятя.

Цьому ніколи не бувати. Амарам зустрівся з нею поглядом, а відтак пробурмотів щось на прощання її батькові й заспішив углиб коридору.

— Що ти йому доручив? — спитала принцеса. — Що не йде тобі з голови цього вечора, батьку?

— Договір, звісно.

Договір. І чому він ним так переймався? Інші радили йому одне з двох: або не зважати на паршенді, або підкорити їх. Та Ґавілар наполіг на тому, щоб укласти з ними угоду.

— Я маю повертатися до гостей, — сказав король, махнувши Теарімові, і обидва рушили до дверей, звідки вийшла Ясна.

— Батьку, — промовила та йому вслід, — чого саме ти мені не говориш?

Ґавілар, затримавшись, озирнувся на доньку. Його блідо-зелені очі свідчили про шляхетність походження. Коли він став таким проникливим? А бодай йому буря! В неї було таке відчуття, наче тепер вона заледве знала цього чоловіка. Щоб за такий короткий час — і така разюча метаморфоза!

Від його пильного погляду в Ясни замало не склалося враження, наче батько їй не довіряє. Чи не дізнався він, бува, про її зустріч із Лісс?

Не кажучи більше ні слова, король відвернувся й у супроводі свого охоронця рушив назад на вечірку.

«Що відбувається в цьому палаці?» — подумала Ясна і глибоко зітхнула: доведеться їй копнути глибше. Залишалось сподіватися, що батько не довідався про її зустрічі з убивцями — ну а коли й так, вона щось придумає. Той, поза сумнівом, збагне, що треба ж комусь наглядати за родиною, доки сам він, захопившись паршенді, має на це дедалі менше часу. Ясна розвернулася й попрямувала далі, проминувши мажордома, який склав їй уклін.

Пройшовши трішки коридорами, принцеса зауважила, що її тінь знову поводиться дивно. Вона роздратовано зітхнула, коли та потяглася до трьох ламп із Буресвітлом, які висіли на стінах. На щастя, заселена частина палацу зосталася позаду, і служників, що могли б це помітити, тут не було.

— Ну все — годі! — гиркнула Ясна.

Вона не збиралася казати цього вголос, проте коли слова все ж вирвалися з неї, кілька тіней удалині — з’явившись на перехресті попереду — ожили й заворушилися. У Ясни перехопило подих. Тіні довшали й чіткішали, утворюючи постаті, які зростали, зводилися, здіймалися.

«Прародителю бур, я божеволію!»

Одна набула подоби чорного як ніч чоловіка — щоправда, з певним полиском, неначе той був із нафти. А втім, ні — з якоїсь іншої рідини, що взялася поверху маслянистою плівкою, надаючи його чорноті переливчастості.

Оголивши меча, він рушив до неї.

Ясною керувала логіка — холодна й рішуча. Зачувши її крики, на допомогу приспіли б нескоро, а чорнильна пружність тієї істоти вказувала на швидкість, яка гарантовано перевершувала її власну.

Тож принцеса не зрушила з місця й зустріла погляд того створіння, спонукавши його загаятися. Позаду нього з пітьми матеріалізувався гурт інших істот. Протягом кількох попередніх місяців вона відчувала на собі їхні очі.

Доти в усьому коридорі стемніло, неначе той повільно занурювався в непроникні для світла глибини. Її серце вилітало з грудей, подих пришвидшився, і Ясна сягнула рукою до гранітної стіни поруч себе, силкуючись намацати щось тверде. Проте пальці трішки впірнули в камінь, неначе стіна була з твані.

Ох, буря забирай! Вона мусила щось удіяти. Але що? Чим тут можна було зарадити?

Постать попереду кинула погляд на стіну, й бра, що висіло до Ясни найближче, згасло. А потім…

Потім палац розсипався.

Вся будівля розкололася на тисячі тисяч маленьких скляних сфер, що нагадували намистини. Ясна скрикнула, навзнак провалюючись крізь чорні небеса. Тепер вона була не в палаці, а деінде — в іншому просторі, в іншому часі, в іншому… чомусь.

В очах зостався образ темної, глянсуватої постаті, котра зависла в повітрі над нею й — начебто задоволена — вклала в піхви меча.

Ясна у щось врізалася — в океан зі скляних кульок. Довкола падала дощем незліченна кількість таких самісіньких намистин, поклацуючи об чудернацьке «море», мовби градини. Вона ніколи не бачила цього місця й не могла пояснити, як це сталося й що означало. Жінка заборсалася, тонучи в, здавалося б, неможливому. Зусібіч були скляні намистини. Крім них, Ясна нічого не бачила й лише відчувала, як іде на дно тієї нуртівної, задушливої, цокотливої маси.

Вона от-от мала загинути, не довівши роботу до кінця, не захистивши родину!

Їй ніколи не дізнатися відповідей.

«Ні!»

Ясна замолотила руками в темряві. Намистини прокочувалися шкірою, набивалися в одяг і потрапляли до носа, коли жінка намагалася виплисти. Щоправда, марно: сипка маса не тримала її. Вона здійняла долоню до рота, силкуючись утворити там повітряну кишеню — і в неї таки вийшло трішки вдихнути. Проте намистини каталися по руці й протискувалися крізь пальці. Ясна тонула, але тепер не так швидко — як-от засмоктувана в драговину.

Кожна намистина, що торкалася її, залишала якесь невловиме враження. Двері. Стіл. Черевик.

Намистини пробралися їй до рота. Вони неначе рухалися з власної волі, щоб задушити, знищити її. А втім, ні: просто їх неначе притягувало до принцеси. Складалося таке враження — не думка, а примарне відчуття — наче їм щось від неї треба.

Ясна схопила в руку одну намистину — враження було таке, неначе йшлося про чашку. Невже це вона надала тій кульці такого… чогось? Решта намистин поблизу притяглися докупи й, з’єднуючись, лягали, мовби камені на будівельний розчин. За мить вона вже падала не між окремих намистин, а крізь велике скупчення кульок, що, склеївшись, утворили…

Чашку.

Кожна намистина задавала шаблон, направляючи решту.

Ясна випустила ту, яку тримала, й кульки довкола неї розсипалися. Вона борсалася, відчайдушно перебираючи сфери, а набране повітря закінчувалось. Їй потрібно було щось годяще — таке, що допомогло б, давши спосіб до порятунку! В розпачі вона широко розвела руки, щоб торкнутися якомога більшої кількості намистин.

Срібна таця.

Плащ.

Статуя.

Ліхтар.

Аж раптом — щось старовинне.

Щось громіздке й неповоротке, зате напрочуд міцне. Палац! Зшаленівши, Ясна схопила сферу й наситила своєю силою. Свідомість туманилася: вона віддала намистині все, що могла, а відтак звеліла здійматися.

Кульки засовалися.

Залунав страшенний гуркіт: намистини стикалися одна з одною, поцокуючи, поклацуючи, погримуючи — майже як вали, що розбиваються об скелі. Ясна піднімалася з глибин на якійсь тверді, що рухалася під нею, виконуючи наказ. Кульки вдаряли по голові, по плечах, по руках, аж доки зрештою принцеса не вирвалася на поверхню скляного моря, зметнувши в темні небеса фонтан намистин.

Ясна опустилася навколішки на платформі зі скла, утвореній зі скріплених докупи крихітних сфер. У здійнятій, відставленій убік руці вона стискала кульку, яка направляла її. Довкола перекочувалися інші, складаючись у формі коридору зі світильниками на стінах і перехрестям попереду. Звісно, не зовсім такого, як треба, на вигляд — адже все це було з намистин — проте доволі впізнаваного.

Їй забракло сили створити цілий палац — вийшов тільки цей коридор, який не мав навіть даху, зате підлога втримувала її, не даючи потонути. З розтуленого рота Ясни вирвався стогін, і додолу, зацокавши, посипалися намистини. Відтак вона закашлялася, солодко вдихаючи. Піт стікав у неї по щоках і збирався на підборідді.

Попереду на платформу ступила темна фігура, яка знову оголила меча.

Ясна здійняла ще одну намистину — статую, яку ідентифікувала раніше. Вона передала їй свою силу, й інші сфери, скупчившись перед нею, прибрали подоби однієї зі статуй, котрі облямовували вхід до бенкетної зали — то був Таленелат’Елін, Вісник війни. Високий, м’язистий чоловік із замашним Сколкозбройцем.

Ожити він не ожив, та Ясна змусила його ворухнутися й опустити меча з намистин. Жінка сумнівалася, чи зможе він битися: адже з кульок не утворити гострого леза. Проте забачивши загрозу, темна постать завагалася.

Зціпивши зуби, Ясна звелася на ноги, від чого з її одягу посипалися кульки. Вона не стоятиме навколішках перед тією істотою, хай що то було. Принцеса підступила до статуї з намистин, уперше зауваживши дивні хмари над головою. Вони неначе утворювали вузьку стрічку гостинця — прямого та довгого — що тягнувся до горизонту.

Ясна зустріла погляд маслянистої постаті. Та якусь мить вдивлялася в неї, а відтак здійняла два пальці до чола й начебто шанобливо вклонилася, війнувши плащем. Позаду неї зібралися інші, перезираючись і приглушено перешіптуючись.

Тут місцина з намистин розпливлася, і Ясна знову опинилася в коридорі палацу. Справжньому, кам’яному — хоча цього разу темному: Буресвітло в настінних світильниках вичахло, і єдине джерело видноти було далеко в глибині коридору.

Важко дихаючи, принцеса притислася до стіни. «Треба записати все, що я пережила», — майнуло в думці.

Так вона й зробить, а потім проаналізує й осмислить — пізніше. Але тепер їй кортіло опинитися подалі від цього місця. Принцеса заспішила пріч, не розбираючи напрямку — аби лише втекти від очей, чий погляд вона досі відчувала на собі.

Та не вдалося.

Зрештою Ясна опанувала себе й витерла спітніле обличчя хустинкою. «Гадесмар, — подумала вона. — Ось як називають те місце в дитячих казках». Гадесмар, міфічне царство спренів. Але ж вона ніколи не вірила в міфи. Утім, не випадало сумніватися: добряче пошукавши в хроніках, там можна було щось розкопати. Майже будь-яка подія вже траплялася раніше, і велич історії в тому…

Буря забирай! У неї ж зустріч…

Подумки вилаявшись, принцеса прискорила крок. Щойно пережите й далі відволікало її, проте не з’явитися на призначену зустріч вона не могла. Тож Ясна спустилася на два поверхи, віддаляючись від гримотливих звуків паршендійських барабанів, доки не стало чути лише найгучніші удари.

Її завжди дивувала складність тієї музики, що свідчила: паршенді — не примітивні дикуни, як багато хто собі уявляв. Із такої відстані вона неприємно нагадувала постукування одна об одну намистин у темному Гадесмарі.

Ясна навмисне обрала для зустрічі з Лісс цю віддалену частину палацу: в тамтешні гостьові кімнати не потикався ніхто й ніколи. Біля потрібних дверей нудьгував незнайомий їй чоловік. Це збадьорило принцесу: то мав бути новий служник Лісс, а отже, попри її спізнення, на неї чекали. Заспокоївшись, Ясна кивнула охоронцеві — гевалу-ведену, чия борода пістрявіла рудим — і рішуче ступила за поріг.

У невеличкому покої з-за столу підвелася Лісс. Убрана в сукню покоївки — з глибоким вирізом, звісна річ — вона могла зійти за алетійку. Або, може, веденку чи бавландку — все залежало від того, яку частину свого акценту та виставляла напоказ. Довге й розпущене темне волосся та приваблива фігура пампушечки вигідно виділяли її в кожному можливому сенсі.

— Ви спізнилися, Ваша Світлосте, — мовила Лісс.

Нічого не відповівши на сказане — хто платить, той не перепрошує — Ясна натомість поклала на стіл поруч неї запечатаний воском зернівки конвертик.

Але, замислившись, утримувала його двома пальцями.

Ні. Такий крок був би надто поспішним. Вона не знала, чи усвідомлював її батько, що саме вона зараз робить, та навіть якщо той ні про що не здогадувався, в цьому палаці забагато всього відбувалося. Ясна не хотіла вдаватися до найманого вбивства, доки остаточно не впевниться.

На щастя, вона підготувала план «Б». Діставши із захищеного капшука в рукаві інший конверт, принцеса поклала його на стіл замість першого й розтиснула пальці. А відтак, обійшовши довкола столу, опустилася на стілець.

Лісс знову сіла і сховала листа за корсаж.

— Ну й вечір, Ваша Світлосте, — сказала жінка. — В такий тільки державну зраду й затівати…

— Я наймаю тебе спостерігати і нічого більше.

— Даруйте, Ваша Світлосте, але вбивць зазвичай не наймають спостерігати… і нічого більше.

— Інструкції — в конверті, — відповіла на це Ясна. — І там само аванс. Я вибрала тебе, бо ти — майстриня вести довгочасне спостереження. Саме цього мені й треба. Поки що.

Лісс посміхнулася, але кивнула.

— Шпигувати за дружиною престолонаслідника? Це вийде дорожче. Ви певні, що не хочете її смерті та й годі?

Барабанячи пальцями по столу, Ясна раптом збагнула, що постукує в ритмі «ударників» нагорі. Їхня музика була несподівано хитромудрою — не менш складною, ніж самі паршенді.

«Забагато всього відбувається, — подумалось їй. — Я маю бути вкрай обережною. І діяти дуже тонко».

— Ціна для мене прийнятна, — відказала принцеса. — За тиждень я влаштую так, що одну з покоївок моєї невістки звільнять. Ти подаси заявку на її місце, пустивши в хід фальшиві рекомендаційні листи, що їх тобі, гадаю, до снаги роздобути. Тебе візьмуть. А щойно це відбудеться, ти лише спостерігатимеш і звітуватимеш мені. Якщо виникне потреба в додаткових послугах, я тебе повідомлю. Але жодної самодіяльності. Це зрозуміло?

— Хто плате, той і музику замовля, — відказала Лісс із бавським акцентом.

Він виявив себе тільки тому, що та сама цього забажала. Лісс була найспритнішою з відомих Ясні найманих убивць. Вона виймала своїм жертвам очі, і за це її прозвали Плаксієм. Таке прізвисько вигадала не Лісс, але воно неабияк їй придавалося. Адже та мала що приховувати — взяти хоч би те, що ніхто не здогадувався: Плаксій — насправді жінка.

Подейкували, наче Плаксій осліплює жертв, демонструючи: йому байдуже, світлоокі чи темноокі вони.

Насправді ж за цим крилася ще одна таємниця: найманка не хотіла розголошувати, що її спосіб убивства залишає трупи з випаленими очницями.

— Тоді зустріч завершено, — сказала Лісс, підводячись.

Ясна неуважливо кивнула, подумки повернувшись до химерного випадку зі спренами, який стався раніше. Та лискуча шкіра, переливчаста поверхня кольору смоли…

Зробивши над собою зусилля, Ясна перевела думки на інше. Вона мала зосередити увагу на поточних речах — тобто на Лісс.

А та, йдучи, затрималася біля дверей.

— А знаєте, Ваша Світлосте, чому ви мені до вподоби?

— Підозрюю, що це якось пов’язано з моїми кишенями та їхньою загальновідомою бездонністю.

Лісс посміхнулася.

— Шо є, те є — не стану заперечувать. Але ви не така, як інші світлоокі — ті, хто наймає мене, а сам верне носа від усього, що має відбутися. Вони потребують моїх послуг аж пищать, проте кривлять губи й заломлюють руки, неначе такий вимушений крок їм страшенно огидний.

— Лісс, наймане вбивство справді огидне — як і очищення нічних горщиків. Я здатна поважати виконавців цієї брудної роботи, але сама вона привабливішою від того не стає.

Та, посміхнувшись, прочинила двері.

— Цей твій новий слуга, який чекає в коридорі… Ти, здається, казала, що хочеш похвалитися ним? — промовила Ясна.

— Талаком? — здивувалася Лісс, зиркнувши на ведена. — А, ви про іншого. Ні, Ваша Світлосте, того я продала работоргівцю кілька тижнів тому.

На цих словах жінка скривилася.

— Справді? Але ж ти начебто запевняла, що він — найкращий з усіх, хто в тебе служив.

— Скажімо так: надто добрий слуга — теж поганий, і облишмо про це. Той шин був моторошний, як сто бур!

І Лісс, помітно затремтівши, вислизнула в двері.

— Не забувай про нашу найпершу домовленість, — кинула Ясна їй услід.

— Я повсякчас про неї пам’ятаю, Ваша Світлосте, — відказала та, зачиняючи двері.

Принцеса зручніше вмостилася на стільці і зчепила пальці в замок. Їхня «найперша домовленість» полягала в такому: якщо Лісс замовлять когось із рідні Ясни, вона дозволить тій відкупитися за такі самі гроші й назве їй ім’я замовника.

Лісс, певне, так і зробить — як і дюжина інших убивць, з котрими мала справу Ясна. Постійний клієнт завжди цінніший, ніж одиничне замовлення, а жінка на кшталт Лісс була й сама зацікавлена мати знайому поміж можновладців. Яснина родина могла не боятися убивць, якщо їх, звісно, не найме сама принцеса.

Вона глибоко зітхнула, а відтак підвелася, силкуючись струснути із себе тяжке відчуття, що гнітило її.

«Стривай-но! Лісс сказала, що її колишній служник був із шинів?»

Це, певне, збіг. На Сході їх було мало, проте вони вряди-годи траплялися. Хоча… тут Лісс говорила про шина, а тут вона сама зауважила одного поміж паршенді… Що ж, перевірити не завадить. Навіть якщо це означало повернутися на бенкет. Було в цьому вечорі щось не те — і то не лише через тінь та спренів.

Ясна вийшла з покою в нетрях палацу й, опинившись у коридорі, спрямувала свої кроки нагору. Гупання барабанів у неї над головою різко урвалося — неначе йшлося про скрипку, чиї струни луснули. Невже вечірка завершилася так зарання? Чи не втнув, бува, Далінар щось таке, чим образив гостей? Ох уже цей дядечко з його любов’ю до вина…

А втім, досі паршенді не зважали на його образи, тож, мабуть, не загострюватимуть на них уваги й тепер. Правду кажучи, Ясна раділа, що її батько зненацька взяв курс на підписання договору: адже це давало їй змогу досліджувати паршендійську історію та культуру, щойно випаде нагода.

«Невже всі ці роки вчені не там копали — хоч у прямому, хоч у переносному сенсі?» — майнуло в гадці.

Аж раптом у коридорі луною розляглися слова, які долинули звідкись спереду:

— Мене непокоїть Аш.

— Тебе все непокоїть.

Ясна спинилася.

— Їй гіршає, — вів далі перший голос, — а гіршати нам не мало б. Невже й мені стає гірше? Відчуття таке, наче стає.

— Стули пельку.

— Ох, не подобається мені це. Ми вчинили неправильно. В того створіння — Сколкозброєць мого сюзерена. Не треба було дозволяти йому залишити його собі. Він…

Обидва саме проминали перехрестя попереду Ясни. То виявилися посланці із Заходу. Одним із них був азіш із білою родимою плямою на щоці. А може, то шрам? Нижчий із двох — цей міг бути алетійцем — помітив принцесу й осікся: щось пискнув і поспішив своєю дорогою.

Натомість азіш у чорному зі сріблястим спинився й, насупившись, зміряв її поглядом зверху донизу.

— Хіба бенкет уже скінчився? — гукнула Ясна вглиб коридору.

Її брат запросив на святкування всіх іноземних сановників, які були в Холінарі, а з ними й цих двох.

— Так, — відказав чоловік.

Під його поглядом принцесі зробилося ніяково, але вона все одно простувала вперед. «Треба буде ретельніше перевірити, що це за парочка», — промайнула думка. Ясна, звісно, попередньо перевірила одного й другого, але нічого вартого уваги не виявила. То в них ішлося про Сколкозбройця?

— Ходімо! — сказав нижчий, повернувшись, і взяв вищого за руку.

Той дозволив потягти себе пріч, а Ясна, дійшовши до перехрестя, глянула їм услід.

Там, де раніше били барабани, раптом здійнялися крики.

«О, ні…»

Принцеса стривожено обернулася й, підібравши спідницю, помчала щодуху.

В голові пронеслася дюжина ймовірних нещасть. Що ще могло трапитися цього аномального вечора, коли тіні бунтували, а рідний батько дивився на неї з підозрою? З натягнутими, наче струни, нервами, Ясна добігла до сходів і почала підніматися.

Це зайняло забагато часу. Долаючи сходи, вона чула крики, а піднявшись, застала хаос: по один бік — трупи, а по другий — знесена стіна. Та як же це…

Сліди вели до батькових покоїв.

Аж раптом звідти залунав такий тріск, що здригнувся увесь палац.

«Ні, ні, ні!»

Біжучи, вона помітила на кам’яних стінах порізи від Сколкозбройця.

«Благаю!»

Трупи з випаленими очима. Тіла, що засмічували підлогу, наче обгризені кості біля обіднього столу.

«Тільки не це!»

Пролом у дверях. Батькові покої. Ясна охнула й застигла серед коридору.

«Опануй себе, опануй…»

Але вона не могла. Не тепер. Не пам’ятаючи себе, принцеса влетіла в кімнату, хоча Сколкозбройний запросто міг її вбити. Думки плутались. Треба покликати когось на допомогу. Далінара? Він, певне, п’яний. Значить, Садеаса.

Покої мали такий вигляд, наче там бушувала великобуря. Меблі розтрощено, всюди уламки. Балконні двері було висаджено назовні, а до пройми хтось привалився — якийсь чоловік у батьковій Сколкозбруї. Теарім, його охоронець?

Ні. Крізь пробитий шолом було видно, що то не Теарім, а сам Ґавілар. На балконі пролунав чийсь крик.

— Батьку! — зойкнула Ясна.

Ґавілар, затримавшись, озирнувся на неї і ступив на балкон.

А той підломився під ним.

Ясна заволала й кинулася через кімнату до виходу на балкон, де рухнула навколішки перед проймою. Вона побачила, як падають двійко чоловіків, а вітер висмикував із її зачіски пасма.

То були її батько і той шин у білому, що його вона зауважила на вечірці.

Той другий сяяв білим світлом і приземлився на стіну — впав на неї, перекотився й застиг. А потому підвівся і якимось дивом стояв на зовнішньому мурі палацу й не падав. Таке не вкладалося в голові.

Шин розвернувся і рушив до її батька.

Ясна, холонучи, безпорадно спостерігала, як убивця підступив до короля й опустився перед ним навколішки.

З її підборіддя скрапували сльози, а вітер підхоплював їх. Що коїлося там, унизу? Вона не змогла розгледіти.

Коли вбивця подався геть, то зоставив позаду труп її батька, прохромлений уламком деревини. Він був мертвий: власне, поруч з’явився його Сколкозброєць — а це означало, що власник загинув.

— Я ж так старалася, — прошепотіла Ясна, ціпеніючи. — Робила все, щоб захистити родину…

Як же так? Це Лісс. Її робота!

Ні. Вона не досить ясно мислить. Той шин… у такому разі Лісс не зізналася б, що він у неї служив. Вона продала його.

— Співчуваємо вашій утраті.

Ясна обернулася й закліпала сльозавими очима. У дверній проймі стояли троє паршенді (поміж них був і Клейд) у своєму прикметному одязі. Накидки з акуратно зшитої тканини — однакові в чоловіків та жінок — очкури на поясі, просторі сорочки без рукавів. Жилети вільного крою — відкриті з боків і виткані з яскравих ниток. У паршенді одяг не залежав від статі. Проте Ясна гадала, що його визначає кастова належність, а ще…

«Припини! — сказала вона собі подумки. — Бодай на єдиний день — буря його забирай! — припини мислити як учена».

— Ми беремо на себе відповідальність за його смерть, — промовила передня паршендійка.

Ґанґна була жіночої статі, але в паршенді статеві відмінності здавалися мінімальними. Просторе вбрання скрадало груди та стегна, які однаково ніколи не бували особливо пишними. На щастя, за чітку ознаку правив брак бороди: Ясна ж бо ще ніколи не бачила безбородого паршендійця — як, власне, й без уплетених у рослинність на обличчі дрібних самоцвітів…

«ПРИПИНИ!»

— Що ти сказала? — зажадала відповіді принцеса, примусивши себе підвестися. — Ґанґно, чому ти винуватиш своїх у тому, що трапилося?

— Тому що це ми найняли цього вбивцю, — співуче та з різким акцентом відказала паршендійка. — Це ми вбили твого батька, Ясно Холін.

— Ви?..

У неї в грудях раптом похололо: так льодом сковує бурхливу гірську річку. Вона перевела погляд із Ґанґни на Клейда, а відтак на Варналі. Всі троє були старійшини й члени паршендійського ареопагу.

— Чому? — прошепотіла Ясна.

— Тому що так було треба, — відказала Ґанґна.

— Чому? — вимагала відповіді принцеса. — Він воював за вас! І захищав від хижаків! Мій батько хотів миру! Ви чудовиська! Чому ви зрадили нас саме тепер?!

Ґанґна підібгала вуста. Мелодика її голосу змінилася: вона заговорила майже як матуся, котра пояснює маленькій дитині щось дуже складне:

— Бо твій батько мав от-от зробити дещо дуже небезпечне.

— Пошліть по ясновельможного Далінара! — гукнув у коридорі чийсь голос. — Буря забирай! Мої розпорядження дійшли до Елгокара? Кронпринца необхідно супроводити в безпечне місце! — До кімнати, спотикаючись, увійшов великий князь Садеас із загоном солдатів. Його товстощоке, червонясте лице було мокре від поту, а вбраний він був у Ґавіларову мантію, у якій той відправляв офіційні монарші обов’язки. — Що тут роблять ці дикуни? Ох, буря забирай! Захищайте принцесу Ясну! Той, хто це зробив, був із їхнього почту!

Солдати рушили оточувати паршенді. Не звертаючи на них уваги, Ясна розвернулася і, знову підступивши до висаджених дверей та спершись рукою об стіну, глянула на батькове тіло, розпластане на камінні внизу. Поруч лежав його Сколкозброєць.

— Буде війна, — прошепотіла принцеса. — І я не стану в неї на заваді.

— Само собою, — відказала ззаду Ґанґна.

— Той убивця… він ходив по стіні, — промовила Ясна.

Відповіді не пролунало.

Звичний їй світ розлетівся на друзки, але Ясна схопилася за цю деталь. Цього вечора вона щось підгледіла — дещо таке, чого не могло існувати в природі. Чи було це якось пов’язано з тими дивними спренами? Або з тим, чого вона зазнала в океані зі скляних намистин під темними небесами?

Ці запитання стали для неї штормовими леєрами стабільності. Садеас вимагав відповідей від паршендійських старійшин, проте не домігся нічого. А коли підступив до принцеси й побачив те, що внизу, то стрімголов відскочив і, на ходу гукаючи охоронців, кинувся сходами до повергненого короля.

Багато годин по тому стало відомо, що вбивство — і здача в полон трьох старійшин — прикривали відхід основних сил паршенді. Вони швидко втекли з міста, а кавалерію, яку вислав їм навздогін Далінар, було знищено. Алетійські втрати становили сотню практично безцінних коней разом із верхівцями.

Надалі паршендійські ватажки замовкли і жодних підказок не зрадили — навіть коли їх вішали за скоєні злочини.

Ясні до цього не було діла. Натомість вона опитувала уцілілих охоронців, з’ясовуючи, що вони бачили. А ще намагалася зайти з іншого боку, витягуючи з Лісс інформацію про вбивцю, який став знаменитим. Але результат був майже нульовий. Лісс мала того у власності зовсім недовго й клялася-божилася, що не знала про його дивовижні здібності, а попереднього власника знайти не вдалося.

Відтак надійшла черга книг — самовідданої, маніакальної спроби відволіктися від пережитої втрати.

Того вечора Ясна бачила неможливе.

І вона неодмінно дізнається, що це все означало.

Частина перша. Полум’яні

Шаллан Каладін • Далінар

1. Сантид

Коли говорити абсолютно відверто, події останніх двох місяців — на моєму сумлінні. Смерть, розруха, утрата й біль лежать на мені тягарем. Я мала це передбачити. І мала цьому запобігти.

З особистого щоденника Навані Холін. Єсесес, 1174

Стискаючи тонкого вугільного олівця, Шаллан намалювала низку прямих, що променями розходилися від сфери на горизонті. Та кулька зображала не зовсім сонце, як не була й одним із місяців. Накидані вуглиною хмари, здавалося, пливли в її бік. А море під ними… Малюнок не міг передати химерної природи того океану, утвореного не з води, а з маленьких прозорих скляних намистин.

Згадавши те місце, Шаллан затремтіла. Ясна знала про нього значно більше, ніж уважала за потрібне розповісти своїй підопічній, а та губилася, як запитати. Бо хіба ж можна вимагати відповідей після зради, а надто такої, як утнула Шаллан? Відтоді минуло всього кілька днів, і дівчина досі не знала напевне, як складуться її подальші стосунки з наставницею.

Судно повернуло на інший галс, і палуба похитнулася, а над головою затріпотіли величезні вітрила. Щоб не впасти, Шаллан довелося схопитися за поручень покритою — «захищеною» — лівицею. За словами капітана Тозбека, море було досить спокійне, як для цієї частини протоки Довгоброва. А втім, якщо хитавиця посилиться, їй, мабуть, доведеться спуститися вниз.

Корабель вирівнявся, і Шаллан, полегшено видихнувши, спробувала заспокоїтись. Дув свіжий бриз, і на невидимих повітряних потоках повз них проносилися спрени вітру. Щоразу як море розбурхувалось, їй приходив на пам’ять той день, той чужосвітний океан зі скляних кульок…

Вона знову опустила очі на малюнок. Шаллан бачила те місце тільки мигцем, тож вийшло недосконало. Воно…

Художниця насупилася: на папері проступив якийсь візерунок, немовби зображення стало рельєфним. Як вона цього домоглася? Завширшки майже як альбомна сторінка, візерунок становив собою послідовність складних, гострокутних ліній і повторюваних фігур у формі наконечника стріли. Це наслідок того, що намальовано було те таємниче місце — Гадесмар, як називала його Ясна? «Вільною» правицею Шаллан нерішуче провела по зображенню, обмацуючи неприродні випуклості.

Візерунок зарухався — заковзав сторінкою, немовби цуценя сокирогончака під ковдрою на ліжку.

Шаллан скрикнула і схопилася з місця, зронивши етюдник на палубу. Нескріплені аркуші повипадали на дошки й, затріпотівши, розлетілися за вітром. Ближні моряки — тайлени з довгими білими бровами, що їх вони зачісували за вуха, — кинулися на допомогу, хапаючи ватмани, які літали в повітрі, доки їх не здуло за борт.

— З вами все гаразд, юна панно? — спитав, обернувшись, капітан, який був саме зайнятий розмовою з одним із помічників.

На приземкуватому Тозбекові були широкий очкур і золотаво-червоний сюртук, а голову увінчувала шапчина до пари. Його навощені брови стирчали доверху, немовби два віяла над очима.

— Я в нормі, капітане, — відказала Шаллан. — Просто злякалася.

До неї підступив Ялб, простягаючи аркуші.

— Ваші гаксисвари, панянко.

Шаллан звела брову:

— Аксесуари?

— Саме так, — відказав молодий матрос, широко усміхаючись. — Це я вправляюся у вживанні модних слівець: вони допомагають парубкові заводити сяких-таких подруг жіночої статі — з тих, знаєте, дамочок, від кого не надто тхне й у кого ще залишається хоч кілька зубів.

— Краса та й годі, — мовила Шаллан, беручи в того аркуші. — А втім, про смаки не сперечаються.

Вона притлумила подальші кпини, підозріло поглядаючи на стосик паперу, який тримала в руці. Зверху лежав її малюнок Гадесмару, проте дивного — наче витісненого — візерунка на ньому вже не було.

— Що трапилося? — поцікавився Ялб. На ньому, як і зазвичай, були відкритий спереду жилет і пара широких штанів. — Під вами що — крєм’ячок проповз?

— Нічого, — тихо відказала дівчина, ховаючи аркуші до портфеля.

Ялб коротко відсалютував їй — вона й гадки не мала, чому той завів собі таку звичку — і повернувся до решти моряків підтягувати такелаж. Незабаром із боку ближніх до нього матросів долинули вибухи сміху, і коли Шаллан поглянула туди, над Ялбовою головою танцювали спрени слави у формі крихітних осяйних сфер: той, вочевидь, дуже пишався жартом, якого тільки-но відпустив.

Дівчина всміхнулася: їй справді пощастило, що Тозбек затримався в Харбранті. Вона вподобала цей екіпаж і раділа, що Ясна обрала для подорожі саме «Усолоду вітру». Шаллан знову вмостилася на ящик, що його капітан наказав принайтовити коло поручня, щоб під час плавання художниця могла милуватися морем. Щоправда, їй доводилося стерегтися бризок, які не йшли на користь етюдам, зате доки море залишалося спокійним, можливість насолоджуватися побаченим була варта цієї незручності.

Аж раптом вахтовий на марсі щось вигукнув. Шаллан примружила очі, вдивляючись, куди той показував. Вони йшли паралельно далекому суходолу — материку, що бовванів на горизонті. Власне, минулої ночі їхнє судно заходило в порт — перечекати великобурю, яка пронеслася повз. Моряки завжди прагнули триматися неподалік від гавані — бо вихід у відкрите море, де корабель могла застигнути великобуряна стихія, був би самогубством.

Темна пляма на півночі була Морозними землями — здебільшого незаселеною територією, що тяглася вздовж нижньої крайки Рошару. А на півдні Шаллан вряди-годи вловлювала обриси високих стрімчаків Тайлени — великого острівного королівства, яке обмежувало протоку Довгоброва із протилежного боку.

Прямо на північ від корабля вахтовий угледів якийсь плавник, що погойдувався на хвилях і спершу здався дівчині великою колодою. Але ні — той був куди довший і ширший. Шаллан, підвівшись, удивлялася в плавучий об’єкт, який наближався. То виявився куполоподібний панцир брунатно-зеленого кольору — завбільшки десь такий, як три веслові човни, зв’язані в купу. Коли вони проходили повз нього, той карапакс, порівнявшись із судном, якимось чином спромігся не відставати. З води він виступав футів на шість чи вісім.

Сантид! Шаллан звісилася за поручень, вдивляючись униз, а матроси збуджено загомоніли, й дехто, перегнувшись через борт і витягнувши шию, долучився до її намагань розгледіти ту істоту. Сантиди були такі потаємні, що в її книжках подекуди писали, наче ці тварини вимерли, а всі новітні свідчення про них не заслуговують на довіру.

— А ви, панночко, таки приносите удачу! — сказав їй, засміявшись, Ялб, котрий саме проходив повз неї з линвою в руці. — Сантида ми не бачили вже казна-скільки років!

— Ти й тепер його не бачиш, крім вершечка панцира, — відповіла Шаллан.

Їй було дуже прикро, що решту приховувала вода — за винятком незрозумілих тіней у глибині, що могли бути довгими кінцівками, які тяглися донизу. Коли вірити оповідям, інколи ці тварини пливли за кораблями по багато днів — чекаючи в морі, доки ті заходили в порт, а відтак знову рушаючи слідом.

— А в них тільки панцир і видко, — відказав на це Ялб. — Але сантид — добрий знак, присягаюся Пристрастями!

Художниця схопила портфель і залишила собі Спогад про створіння, яке пливло внизу поруч їхнього судна, — заплющила очі й зафіксувала його образ у пам’яті, щоб точно замалювати побачене.

«Замалювати що? — майнуло в думці. — Горбик на воді?»

Аж тут у неї зародилася ідея, і дівчина проговорила її вголос, щоб не дати собі змоги передумати.

— Неси сюди свою линву, — сказала вона, обернувшись до Ялба.

— Ваша Світлосте? — не зрозумів матрос, застигши на місці.

— І зав’яжи один кінець у зашморг, — докинула Шаллан, поспішно кладучи портфель на ящик, який правив їй за сидіння. — Мені треба поглянути на сантида. Я, власне, ще ніколи не занурювала голови під воду в океані. Сіль не погіршить видимості?

— Під воду? — перепитав Ялб скрипучим голосом.

— Ти не робиш того, що я попросила.

— Бо я ще не зовсім здурів! Буря забирай — та капітан відкрутить мені голову, якщо…

— І поклич когось із товаришів, — вела далі Шаллан, не слухаючи його заперечень і беручи в нього линву, щоб самостійно зробити петлю на одному кінці. — Ви опустите мене за борт, а я подивлюся, що там під панциром. Ти розумієш, що живого сантида ще ніхто й ніколи не замальовував? Усі ті, яких виносило на берег, були сильно попсовані розкладанням. А оскільки моряки вважають, що полювати на цих істот означає наклика́ти нещастя…

— Так і є! — відказав Ялб, замало не зриваючись на крик. — Ніхто не наважиться вбити сантида.

Закінчивши в’язати зашморга, Шаллан підскочила до борту й звісилася через поручень, від чого її руде волосся, розвіявшись, затріпотіло довкола обличчя. Сантид був на місці. І як він примудрявся не відставати? Адже плавців було не видно…

Дівчина озирнулася на Ялба, який тримав линву й широко усміхався.

— Ох, Ваше Світлосте! Це що — відплата за те, що я бовкнув Безнку про ваші сідниці? Та я ж просто пожартував! Але ви мене добряче провчили! Мені… — Аж тут він глянув їй у вічі і раптом змовк. — Буря забирай! То ви це серйозно?

— Такої нагоди мені більше не трапиться. Наладан ганялася за цими істотами більшість життя, але так ніколи до пуття й не роздивилася!

— Це божевілля!

— Ні, це наука! Не знаю, чи вийде в мене розгледіти щось у воді, але я маю спробувати.

Ялб зітхнув.

— У нас є маски з черепахового панцира із заскленими отворами спереду й ущільнювальними манжетами по краях, щоб усередину не потрапляла вода. Можете надягти одну перед зануренням. Ми використовуємо їх у доку, коли оглядаємо днище.

— Чудово!

— Але без капітанового дозволу мені її, звісно, не роздобути…

Шаллан схрестила руки на грудях.

— Ах ти хитрун! Гаразд, іди питай.

Скидалося на те, що їй у кожному разі не здійснити замисленого потай від капітана.

Ялб широко всміхнувся:

— Та що ж із вами трапилося в Харбранті? Під час нашої першої подорожі ви були така полохлива, що, здавалося, от-от зомлієте від думки про відплиття від рідних берегів!

Шаллан не знала, що відповісти, і раптом відчула, як її заливає барва.

— Мій намір дещо необачний, так?

— Стромити голову під воду, звисаючи із судна, що рухається? Еге. Зовсім трішечки, — відказав на це Ялб.

— Як ти гадаєш… ми могли б спинити корабель?..

Той засміявся, але кинувся до капітана по дозвіл, сприйнявши її запитання як ознаку того, що вона й досі сповнена рішучості втілити свій план у життя, — і в цьому мав рацію.

«А й справді: що зі мною трапилося?» — запитала себе подумки Шаллан.

Відповідь була проста: вона втратила все. Обікрала Ясну Холін — одну з наймогутніших жінок у світі — і тим не лише змарнувала свій шанс навчатися в неї, про що завжди мріяла, а ще й прирекла на загибель Дім Давар і братів. Зазнала цілковитої, розгромної поразки.

Але не здалася.

Не обійшлося без втрат: довіру наставниці було серйозно підірвано, а родину вона, фактично, покинула напризволяще. А все-таки, спочатку вкравши в Ясни Душезаклинач — який, щоправда, виявився фальшивим — а потім мало не загинувши від рук чоловіка, котрий її, здавалося б, кохав…

Словом, нині вона ліпше розуміла, до чого погано все може бути, й почувалася так… наче раніше боялася темряви, а тепер опинилася в ній і встигла зіткнутися з деякими страхіттями, що там таїлися. Вона пережила жахливі речі, але тепер принаймні знала які.

«Ти завжди це знала, — прошепотів голос глибоко всередині. — Ти зростала із жахіттями, Шаллан, — просто заборонила собі згадувати про них».

— У чім річ? — запитав Тозбек, підійшовши до неї. Капітана супроводжувала дружина, Ашлв, — неговірка мініатюрна жіночка, яка вбиралася в яскраво-жовті блузку та спідницю, а волосся покривала наміткою, залишаючи напоказ лише білі завиті брови, що звисали вздовж щік. — Скупатися хочете, панночко? Не можете дочекатися, доки ми зайдемо в порт? Я знаю місцини, де вода і близько не така холодна.

— Я не купатимуся, — відказала Шаллан, спаленівши навіть сильніше. Та що ж вона вдягне, щоб скупатися, коли довкола чоловіки? Невже хтось справді так чинить? — Мені треба роздивитися нашого супутника зблизька.

На цих словах вона зробила жест у бік морської істоти.

— Знаєте, панночко, це надто небезпечно. Я не можу такого дозволити, навіть якщо ми зупинимо корабель. А що як ця тварина завдасть вам шкоди?

— Кажуть, що сантиди нешкідливі.

— Вони такі рідкісні, що звідки нам знати напевне? А до того ж у цих водах є й інші небезпечні істоти. Тут, поза сумнівом, рискають червоноводці, а ще може виявитися досить мілко, і в цьому разі слід непокоїтися через хорнаків. — Тозбек похитав головою. — Мені шкода, але я ніяк не можу такого дозволити.

Шаллан закусила губу й відчула, як по-зрадницькому забилося серце. Дівчині кортіло піднатиснути на нього, але рішучий вираз капітанових очей остудив її запал.

— Гаразд.

Тозбек широко всміхнувся.

— Коли ми зробимо зупинку в порту Амідлатна, я зводжу вас подивитися на сантидові панцирі. У них там, панночко, ціла колекція!

Шаллан не знала де це, але, висновуючи з нагромадження приголосних, ішлося начебто про тайленський берег. Більшість далеких південних міст саме там і лежала. На Тайлені було ненабагато тепліше, ніж у Морозних землях, проте місцевим це, здавалося, нітрохи не заважало.

А втім, усі тайлени були трішки несповна розуму. Бо чим же ще пояснити, що, попри холодний вітер, Ялб і решта ходили без сорочок?

«От тільки не вони ладналися пірнути в океан», — нагадала собі Шаллан. Вона знову глянула через борт, як об панцир спокійного сантида розбиваються хвилі. Який він був зісподу? Скидався на великопанцирників, як-от страхітливих прірводемонів Розколотих рівнин? Чи радше нагадував рибу або черепаху? Сантиди були такі рідкісні — а нагоди, коли вчені спостерігали їх особисто, такі нечисленні — що всі теорії суперечили одна одній.

Зітхнувши, дівчина відкрила портфель і заходилася впорядковувати етюди, що здебільшого зображували екіпаж за роботою: матроси в різних позах вибирають шкоти, переносячи вітрила на інший борт, коли судно виконує поворот оверштаг. Батько нізащо не дозволив би їй просидіти цілий день, спостерігаючи за гуртом напівголих темнооких. Як же сильно змінилося її життя за такий короткий проміжок часу!

Вона саме замальовувала панцир сантида, коли на палубу піднялася наставниця.

На ній, як і на Шаллан, була хава — воринська сукня прикметного крою, чий нижній край сягав щиколоток, а верхній — замало не підборіддя. Дехто з тайленів — коли дівчина, як вони гадали, не чула — називали такий одяг святенницьким. Проте Шаллан була з ними не згодна: хава мала не пуританський, а елегантний вигляд. Адже облипчастий шовк, навпаки, підкреслював форми, а надто груди, — і те, як витріщалися на Ясну моряки, красномовно свідчило про принадність побаченого.

Її наставниця була справді вродлива: пишнотіла й фігуриста, зі смаглявою шкірою, бездоганними бровами, темно-червоною помадою на вустах і зібраним догори волоссям, заплетеним у вишукану косу. Ясна була вдвічі старша за Шаллан, проте її зрілій красі можна було подивуватися й навіть позаздрити. І чому ця жінка мала бути аж такою досконалою?

Принцеса не зважала на погляди моряків. Не те щоб вона їх не помічала — Ясна помічала все і вся. Просто їй, здавалося, було байдуже, що за вигляд вона мала в чоловічих очах.

«Ні, неправда, — заперечила собі подумки підопічна, доки її наставниця наближалася. — Якби їй було байдуже, вона б не завдала собі клопоту зробити зачіску й накласти макіяж». У цьому сенсі Ясна була загадковою жінкою: з одного боку, вона справляла враження вченої, яку цікавлять тільки дослідження, а з другого боку, культивувала в собі самовладання та гідність принцеси (які подекуди пускала в хід замість кийка).

— А, осьде ти, — сказала наставниця, підходячи до Шаллан. Аж раптом фонтан бризок із-за борту, підгадавши момент, обдав Ясну спреєм. Та насупилася на краплинки води, що всіяли її шовкову сукню, а потім, перевівши погляд на підопічну, звела брову. — На цьому кораблі — як ти, можливо, помітила — є дві чудові каюти, що їх я винайняла для нас, заплативши чималі гроші.

— Так, але вони не надворі.

— Зазвичай так і буває з приміщеннями.

— Я просиділа в чотирьох стінах більшість життя.

— І маєш просидіти значно довше, якщо збираєшся стати вченою.

Шаллан закусила губу, чекаючи наказу спуститися вниз. Проте його з якогось дива не пролунало. Ясна махнула капітанові Тозбеку підійти, і той, догідливо знявши шапчину, зробив, як веліли.

— Так, Ваша Світлосте?

— Я б хотіла ще одне таке… сидіння, — сказала принцеса, вказавши поглядом на місце Шаллан.

Тозбек миттю розпорядився, щоб один із матросів принайтовив поряд і другий ящик. А доки це відбувалося, наставниця жестом звеліла Шаллан передати їй зроблені замальовки. Ясна оглянула етюд, що зображав сантида, а відтак визирнула за борт.

— Не дивно, що моряки здійняли стільки шуму.

— Ваша Світлосте, ця добра прикмета віщує вам вдалу подорож, чи не так? — промовив матрос, який прив’язував ящика.

— Не відмовлюся від жодного належного мені везіння, Нангелю Елторве, — відказала принцеса. — Дякую за сидіння.

Моряк незграбно вклонився й пішов.

— Ви маєте їх за дурних марновірів, — тихо промовила Шаллан, дивлячись матросові вслід.

— Висновуючи з того, що я встигла побачити, ці моряки знайшли собі життєву мету й тепер просто насолоджуються процесом, — відповіла наставниця і поглянула на інший малюнок. — Багато хто бере від життя куди менше. В капітана Тозбека добра команда. Ти вчинила мудро, звернувши мою увагу на цей корабель.

Підопічна всміхнулася:

— Ви не відповіли на моє запитання.

— А ти жодних запитань і не ставила, — відрізала закид принцеса. — Шаллан, ці замальовки надзвичайно вправні, але хіба ти не мала б читати?

— Я… мені складно було зосередитись.

— І ти піднялася на палубу малювати напівголих молодиків за роботою, гадаючи, наче це посприяє твоїй концентрації?

Ясна зупинила увагу на одному з аркушів у стосі етюдів, і Шаллан зашарілася, але терпляче сиділа й чекала — батьковими стараннями цього вона навчилася як слід — доки наставниця не розвернула намальованого до художниці. Йшлося, звісно, про ескіз Гадесмару.

— Ти ж не порушила мою заборону зазирати в те царство знову?

— Ні, Ваша Світлосте. Я зобразила його по пам’яті за результатами свого першого… ляпсусу.

Ясна опустила аркуш, і Шаллан начебто помітила у виразі обличчя наставниці натяк на певний внутрішній порух. Вона що, засумнівалася, чи можна вірити її слову?

— Той досвід, як я розумію, не дає тобі спокою? — спитала принцеса.

— Так, Ваша Світлосте.

— Тоді, гадаю, мені варто тобі дещо пояснити.

— Справді? Ви це зробите?

— А що в цьому такого дивного?

— Ну, це начебто серйозна інформація, — відказала Шаллан. — Ви так рішуче заборонили мені… От я й подумала, що відомості про те місце секретні або принаймні не з тих, які можна довірити дівчині мого віку.

Ясна хмикнула.

— Життя навчило мене, що через відмову пояснювати мó́лоді таємниці та схильна потрапляти в халепу не менше, а більше. Твоє експериментаторство — живий доказ, що ти й так уже влізла в усе це наосліп (як — нехай стане тобі відомо — і я свого часу). Я з болісного досвіду знаю, яким небезпечним може бути Гадесмар. Тож тримаючи тебе в невіданні, саме я буду винна, якщо ти накладеш там життям.

— Тож якби я запитала раніше — вже тут, на борту — ви пояснили б мені?

— Мабуть, ні, — зізналася Ясна. — Я мала перевірити, наскільки ти ладна коритися. Цього разу.

Шаллан знітилася, притлумлюючи в собі потяг вказати на те, що коли вона була старанною та слухняною підопічною, наставниця і близько не розкривала їй стільки секретів, як нині.

— То що воно за… місце таке?

— Це не місце в справжньому розумінні — в тому сенсі, що в ньому ми зазвичай уявляємо перебування де-небудь, — відказала принцеса. — Гадесмар усюди довкола нас — просто тут і тепер. Усе суще в певній формі існує як там, так і тут.

Шаллан насупилася.

— Щось я не…

Ясна здійняла вказівного пальця — мовляв, помовч і не перебивай.

— Усе суще містить три компоненти — душу, тіло й розум. Місце, яке ти бачила, Гадесмар, називають Царством пізнання — вотчиною розуму. Усе видиме довкола нас — це фізична реальність. Її можна помацати, побачити, почути. Так-бо сприймає світ твоє матеріальне тіло. А Гадесмар — це те, як сприймає світ твоє (неусвідомлюване) когнітивне «я». Контактуючи з цим царством крізь свої приховані чуття, ти переживаєш інтуїтивні осяяння й плекаєш надії. Схоже, в такий самий спосіб ти, Шаллан, і твориш мистецтво.

Ніс корабля, розтинаючи вал, зметнув фонтан бризок, і Шаллан, витираючи краплю солоної води зі щоки, намагалася осмислити щойно почуте від Ясни.

— Для мене це замало не абракадабра, Ваша Світлосте.

— Ще б пак, — відказала наставниця. — Я досліджую Царство пізнання вже шість років, але й досі знаю не набагато більше, ніж на початку. Доведеться мені супроводити тебе в Гадесмар кілька разів, доки ти бодай трішки збагнеш істинну значущість того місця.

Від такої перспективи жінка скривилася. Шаллан завжди дивувало, коли та виявляла емоції. Почуття були чимось збагненним, людським — а уявний образ Ясни Холін у голові дівчини був майже божественним. Хоча, коли подумати, хіба не дивний погляд на затяту атеїстку?

— А втім, що я верзу, — повела далі Ясна. — Моє невігластво виказують мої ж власні слова. Я сказала тобі, наче Гадесмар — не «місце», й одразу назвала його саме так. Веду річ про відвідання, хоча сама говорила, що Царство пізнання — всюди довкола нас. Нам просто бракує потрібних термінів для такої розмови. Спробуймо змінити підхід.

Принцеса підвелася, і Шаллан поспішила за нею. Обидві рушили вздовж корабельного поручня, відчуваючи, як під ногами хитається палуба. Матроси давали Ясні дорогу, складаючи короткий уклін: в їхніх очах вона заслуговувала не меншої шани, аніж сам король. І як вона цього досягала? Як у неї виходило керувати оточенням, не роблячи на позір анічогісінько?

— Поглянь у воду, — звеліла наставниця, коли вони дійшли до носової частини. — Що ти бачиш?

Шаллан спинилася коло поручня й уважно глянула на сині води внизу, які, спінюючись, розбивалися об форштевень. Звідси, з носа корабля, їй було видно глибину валів — неосяжний простір, що тягнувся не тільки вшир, а й углиб.

— Я бачу вічність, — відповіла підопічна.

— Слова художниці, — промовила Ясна. — Наш корабель проходить над глибинами, про котрі ми не знаємо. Під цими хвилями лежить метушливий, сум’ятливий, невидимий світ.

Узявшись за поручень як відкритою, так і схованою в рукав — «захищеною» — долонями, принцеса, нахилившись, визирнула за борт. Не на глибини чи далеку землю, що мріла на обрії хоч із півночі, хоч із півдня — вона дивилася на схід: туди, звідки з’являлися бурі.

— Шаллан, — промовила наставниця, — є цілий світ, що з нього людський розум усього лише хапає по верхах. Світ глибокодумності. Світ, створений глибокими помислами. Коли ти бачиш Гадесмар, то вступаєш у ті глибини. В певному сенсі, це чуже для нас місце, але водночас саме ми його створили. Хоча й не без сторонньої допомоги.

— Що-що ми зробили?

— Хто такі спрени? — запитала Ясна.

Такий поворот розмови застав підопічну зненацька, але поруч наставниці вона встигла звикнути до запитань на засипку. І тому, не кваплячись, обміркувала відповідь:

— Ніхто цього достеменно не знає, хоча багато філософів висловлювали різні думки…

— Ні, — урвала її Ясна. — Хто вони?

— Я… — Шаллан звела очі на двійко спренів вітру, що проносилися в повітрі вгорі. Вони скидалися на крихітні осяйні стрічки, які м’яко світилися, танцюючи одна навколо одної. — Вони — живі ідеї.

Принцеса рвучко обернулася до неї.

Шаллан аж підскочила:

— Що таке? Я помиляюся?

— Ні, маєш рацію, — відказала наставниця і примружила очі. — Я сильно підозрюю, що спрени — елементи Царства пізнання, які просочилися у фізичну реальність. Вони — поняття, які набули фрагментарного одушевлення: певне, завдяки людському втручанню.

Уяви собі гнівливого чоловіка і згадай, як його друзі та родичі інколи починають говорити про гнів як про дещо окреме від нього — на того, мовляв, «находить» або в ньому «прокидається звір». Людині властиво персоніфікувати, чи то пак уособлювати: ми ж бо говоримо про вітер так, наче його наділено волею.

Спрени — це ідеї, що постали з колективного людського досвіду й відтак якимось чином ожили. Гадесмар — їхня вотчина: саме там це відбувається вперше. Хоча створили його ми, та надали йому подоби — вони. Там спрени живуть, і там владарюють у власних містах.

— У містах?

— Так, — відказала наставниця, знову переводячи погляд на океан. Вона мала стривожений вигляд. — Спрени неймовірно розмаїті. Одні не поступаються розумом людям і засновують міста. А інші просто пливуть за течією, мов риби.

Шаллан кивнула. Насправді вона мало що могла збагнути, але не хотіла, щоб Ясна замовкла. Саме таких знань їй було й треба, саме такої інформації й кортіло.

— Це якось пов’язано з вашими відкриттями — ну, тими, щодо паршменів і Спустошувачів?

— Цього я поки не з’ясувала. Спрени не завжди відверті. Або, буває, не знають. А інколи не довіряють мені через нашу прадавню зраду.

Шаллан, спохмурнівши, не зводила очей із наставниці.

— Зраду?

— Вони згадують про неї в розмовах зі мною, — мовила принцеса, — але не хочуть казати, про що саме йдеться. Ми порушили якусь обіцянку й тим страшенно образили їх. Гадаю, дехто з них міг через це загинути — хоча як може загинути поняття, навіть не питай. — Ясна обернулася до Шаллан з урочистим виразом на обличчі. — Я розумію, що таке приголомшує. Але тобі доведеться все це засвоїти, якщо ти збираєшся допомагати мені. Не передумала?

— А в мене є вибір?

Краєчки Ясниних вуст розтягнулися в усмішці.

— Сумніваюся. Ти Душезаклинаєш самотужки, без допомоги фабріала — а отже, ти така сама, як я.

Шаллан вдивлялася у воду. Така сама, як Ясна. Що це означало? Чому…

Аж раптом дівчина заціпеніла, кліпаючи очима. На мить у неї виникло враження, неначе вона бачить перед собою той самий візерунок, що й раніше, — такі ж рельєфні виступи, як і на аркуші паперу. Цього разу він привидівся їй у воді, де неможливим чином утворився на поверхні хвилі.

— Ваша Світлосте, — сказала підопічна, торкнувшись пальцями плеча наставниці. — Гадаю, я тільки-но бачила щось у воді. Якийсь кутастий візерунок із ліній, схожий на лабіринт.

— Покажи мені де.

— На одній із хвиль, але досі ми її проминули. Проте я, здається, бачила його й раніше — на одному з власних малюнків. А це щось важливе?

— Ще б пак. Маю визнати, що збіги, пов’язані з нашим знайомством, лякають мене — і то напрочуд сильно.

— Ваша Світлосте?

— Це їхня робота: вони привели тебе до мене, — відказала Ясна. — І, схоже, досі наглядають за тобою. Тож ні, Шаллан, — вибору в тебе більше немає. Повертається старе, і нічого доброго я в цьому не бачу. Йдеться про самозбереження: спрени відчувають загрозу, яка насувається, а тому апелюють до нас. Тепер ми маємо зосередити увагу на Розколотих рівнинах і залишках Урітіру. Ти дуже-дуже довго не зможеш побачити свою батьківщину.

Підопічна мовчки кивнула.

— Це непокоїть тебе, — зауважила наставниця.

— Так, Ваша Світлосте. Моя родина…

Шаллан почувалася зрадницею щодо братів, чий добробут залежав від неї. Вона написала їм, у загальних рисах пояснивши, що була змушена повернути Ясні вкрадений Душезаклинач — а та тепер потребувала у своїй роботі її допомоги.

Відповідь Балата була по-своєму схвальною: він, мовляв, радіє, що принаймні одна з них уникла долі, яка насувалася на їхній Дім, оскільки решта — троє братів і Балатова наречена — були, на його думку, приречені.

Можливо, й так: їх-бо зімнуть не тільки батькові борги, а й та історія з несправним фабріалом. Адже люди, що дали його небіжчикові, вимагали повернути Душезаклинач.

Але Шаллан, на жаль, була переконана, що найважливіше — це дослідження Ясни. Незабаром мали повернутися Спустошувачі: адже йшлося не про якусь примарну загрозу з дитячих казок — вони століттями жили поміж людей. Тихі, сумирні трударі-паршмени — бездоганні слуги й раби — насправді виявилися руйнівниками.

І відвернути катастрофу їхнього повернення стало для неї навіть важливішим обов’язком, аніж урятувати братів. Хоча визнати це все одно було боляче.

Наставниця вивчала її поглядом.

— Що ж до твоєї родини, Шаллан, то я вжила певних заходів.

— Заходів? — перепитала дівчина, беручи Ясну за руку. — Ви допомогли моїм братам?

— Певною мірою, — відказала принцеса. — Підозрюю, що грішми цієї проблеми насправді не вирішити, хоча я й веліла, щоб твоїм родичам надіслали невеличкий подарунок від мене. Судячи з твоїх слів, ваші родинні негаразди мають дві причини: по-перше, Примарокровні хочуть повернути свій фабріал — котрий ви зламали, — а по-друге, ваш Дім по вуха в боргах і не має союзників.

Ясна простягла підопічній аркуш паперу й повела далі:

— Ось телестилеграма розмови, яку я мала з матір’ю цього ранку.

Шаллан пробігла очима по тексту, зауваживши Яснине пояснення щодо несправного Душезаклинача й прохання допомогти.

«Таке трапляється частіше, ніж ти гадаєш, — відписала Навані. — Найімовірніше, поломка пов’язана зі зміщенням гнізд самоцвітів. Привези мені той пристрій, і ми поглянемо, що з ним».

— Моя мати — видатна фабріалірка, — пояснила принцеса. — Гадаю, в неї вийде полагодити твій Душезаклинач. Тож ми надішлемо його твоїм братам, а ті — повернуть власникам.

— І ви дозволите мені це зробити? — не повірила власним вухам Шаллан.

Протягом їхнього плавання вона обережно випитувала інформацію про ту секту, сподіваючись збагнути батька і його мотиви. Але наставниця запевняла, наче знає про них дуже мало, за винятком того, що їм потрібні результати її досліджень і заради цього Примарокровні ладні вбивати.

— Я не надто хотіла б, щоб вони отримали доступ до такого цінного пристрою, але просто зараз мені нíколи захищати твою родину безпосередньо, — мовила Ясна. — А тому такий вихід видається прийнятним — за умови, що твої брати ще трішки протримаються. Якщо подітися буде нікуди, порадь їм у всьому зізнатися: мовляв, прочувши, що я — вчена, ти прибула до мене й попросила полагодити зламаний фабріал. Така відповідь, певне, загасить конфлікт і дасть їм змогу виграти час.

— Дякую, Ваша Світлосте!

От буря забирай! Якби вона, ставши Ясниною підопічною, просто попросила в наставниці допомоги, все могло б скластися куди ліпше! Зауваживши, що телестилеграма вела далі, Шаллан опустила очі на текст:

«Що ж до іншого, — писала Навані, — то мені до душі твоя пропозиція. Гадаю, у мене вийде переконати хлопчину принаймні подумати, адже цього тижня останній із його романів зненацька завершився (а втім, інакше в нього й не буває)».

— А що це за «інше»? — поцікавилася Шаллан, підводячи погляд від аркуша.

— Самé лише умиротворення Примарокровних не врятує ваш Дім, — відказала принцеса. — У вас завеликі борги — а надто з огляду на те, скількох людей налаштував проти себе ваш батько. От я й підшукала вам могутнього союзника.

— Союзника? Про що ви?

Глибоко зітхнувши, Ясна неохоче пояснила.

— Я зробила перші кроки в підготуванні твоїх заручин з одним із моїх кузенів — сином мого дядька Далінара Холіна. Хлопця звуть Адолін. Він вродливий і дуже приємний у спілкуванні.

— Заручин? — перепитала Шаллан. — Ви обіцяли йому мою руку?

— Ініціювала процес, — уточнила наставниця з невластивою їй нервовістю в голосі. — Хоча подекуди йому бракує прозорливості, мій кузен має чуйне серце. Не гірше, ніж у його батька — чи не найкращої людини з-поміж усіх, кого я коли-небудь знала. Адолін — найзавидніший наречений Алеткару, і моя мати давно хоче його одружити.

— Заручин… — повторила дівчина.

— Так. Тобі це неприємно?

— Це чудово! — вигукнула Шаллан, міцніше стиснувши наставницю за плече. — І до чого просто! Якщо я вийду заміж за таку впливову людину… Буря забирай! Та ніхто в Я-Кеведі не наважиться й пальцем нас зачепити. Це розв’язало б чимало наших проблем. Ваша Світлосте Ясно, ви геніальна жінка!

Та помітно заспокоїлася.

— Ну, це справді здавалося прийнятним розв’язанням проблеми. Але мене непокоїло, чи не образишся ти.

— А чому в бурі це мало мене образити?

— Бо шлюб накладає обмеження на свободу, — пояснила принцеса. — А до того ж я внесла таку пропозицію, не спитавши твоєї згоди, бо мала спершу перевірити, чи це взагалі реально. Але все зайшло далі, ніж я сподівалася, бо мати вхопилася за мою пропозицію. Вона… схильна перегинати палицю й підминати під себе.

Шаллан годі було й уявити собі, щоб хтось перегнув палицю, маючи справу із Ясною.

— Прародителю бур! Ви боялися мене образити? Ваша Світлосте, та я ж усе життя просиділа під замком у батьковому маєтку й зростала з думкою, що це він обере мені чоловіка.

— Але наразі ти звільнилася з-під батькової влади.

— Еге, — відказала Шаллан, — і виявила надзвичайну розбірливість, зав’язуючи стосунки! Перший же мій обранець був не тільки подвижником, а ще й замаскованим убивцею на додачу!

— Тебе взагалі не турбує думка про залежність від іншого — а надто людини протилежної статі? — запитала наставниця.

— Мене ж не в рабство продають, — засміялася підопічна.

— Гадаю, ні. — Принцеса збадьорилася, відновлюючи самовладання. — Гаразд, я повідомлю матір, що ти згодна, і до кінця того ж дня каузаль має бути готовий.

За воринською термінологією, так називали угоду про попередні заручини: Шаллан, фактично, стане нареченою, проте не матиме законного статусу, доки договір офіційно не підпишуть і не затвердять подвижники.

— Твій гіпотетичний свекор сказав, що не силуватиме хлопця з вибором нареченої, хоча віднедавна той знов парубкує, бо примудрився образити чергову претендентку на руку та серце, — пояснила їй Ясна. — Так чи інак, а Далінар пропонує, щоб ви двоє зустрілися, перш ніж домовлятися про серйозніші речі. Політичний клімат на Розколотих рівнинах дещо змінився. Дядькова армія зазнала величезних втрат. Ось ще одна причина, чому ми маємо поспішити на місце.

— Адолін Холін, — повторила Шаллан, упіввуха слухаючи, що їй кажуть. — Непереможний дуелянт. І навіть Сколкозбройний.

— О, то ти уважно читала про мого батька й родину.

— Так, хоча про ваших родичів я чула й доти. Адже алеті — стовпи суспільства. Імена алетійських княжичів знають навіть дівчата з провінції! — Вона збрехала б, якби стала заперечувати свої юні мрії зустріти котрогось із них. — Але, Ваша Світлосте, ви певні, що такий мезальянс… Ну, тобто, я йому навряд чи до пари.

— Що ж, маєш рацію: Адолінові пасувала б дочка одного з великих князів. Однак той, схоже, примудрився образити кожнісіньку жінку відповідного рангу, яка варта уваги. Скажімо так: він дещо нетерплячий, коли йдеться про стосунки. Але я певна, що ти зможеш цьому зарадити.

— Прародителю бур… — видобула Шаллан, відчувши, як підкошуються ноги. — Та він же престолонаслідник князівства! І претендент на трон самого Алеткару!

— Третій претендент, — уточнила принцеса. — Після мого малолітнього племінника, а потім свого батька Далінара.

— Ваша Світлосте, дозвольте запитати. Чому Адолін? Чому не молодший син? Адже… я не маю чого запропонувати йому або Дому Холін?

— Навпаки, — заперечила наставниця. — Якщо ти та, за кого я тебе маю, то зможеш запропонувати йому дещо таке, що не до снаги жодній іншій. Дещо важливіше, ніж багатство.

— А за кого ж ви мене маєте? — прошепотіла Шаллан, глянувши Ясні просто у вічі й зрештою ставлячи запитання, на яке все ніяк не наважувалась.

— Просто зараз ти всього-на-всього багатообіцяльна спудейка — хризаліда з неабияким потенціалом усередині, — промовила та. — Свого часу внаслідок зв’язку людей і спренів жінки танцювали в небесах, а чоловіки одним дотиком руйнували каміння.

— Втрачені Променисті. Зрадники людства.

Аж стільки всього не вкладалося в голові. Заручини, Гадесмар і спрени, а тепер це — її таємниче призначення. Вона здогадувалася — проте вимовивши це вголос…

Дівчина осіла додолу — байдужа до того, що замочить сукню на палубі, — й привалилася спиною до фальшборту. Наставниця дала їй час заспокоїтися, а потім, на подив Шаллан, сіла поряд. Щоправда, в неї це вийшло куди елегантніше — боком, підібравши поділ і підібгавши ноги під себе. Обидві привертали погляди матросів.

— Вони мене на клапті розірвуть. Алетійські придворні — найзубастіші в цілому світі, — зронила підопічна.

Наставниця хмикнула.

— Шаллан, там більше шуму, ніж бурі. Я навчу тебе давати їм відкоша.

— Мені ніколи не стати такою, як ви, Ваша Світлосте. У вас авторитет, багатство, влада. Лише погляньте, як поводяться з вами матроси.

— А хіба я зараз спеціально виявляю авторитет, багатство чи владу?

— Ви заплатили за цю подорож.

— Але ж і ти заплатила за кілька мандрівок на цьому самому кораблі, — заперечила Ясна. — Хіба до тебе ставилися не так само, як до мене?

— Ні. Ну, тобто я їм до вподоби, але мені бракує вашої ваги.

— Вважатимемо, що обвід моєї талії тут ні до чого, — відказала наставниця, ледь помітно всміхнувшись. — Я розумію твою логіку, Шаллан, але вона абсолютно неправильна.

Дівчина обернулася до принцеси. Ясна воссідала на палубі, неначе на троні, — тримаючи спину прямо і владно здійнявши голову. Тимчасом як Шаллан — притиснувши коліна до грудей та обхопивши їх руками. Вони навіть сиділи по-різному! То де вже їй було зрівнятися з такою жінкою.

— Ти маєш дізнатися один секрет, дитино, — промовила Ясна. — І то навіть важливіший, аніж ті, що пов’язані з Гадесмаром і спренами. Влада — це ілюзія сприйняття.

Шаллан наморщила чоло.

— Ти тільки правильно мене зрозумій, — вела далі наставниця. — Деякі різновиди влади реальні — як-от у воєначальника або Душезаклинача. Проте вони потрібні куди рідше, ніж ти, певне, гадаєш. А от коли говорити про окремі випадки, те, що йменують владою — авторитетом — здебільшого існує лише в сприйнятті.

Ти кажеш, у мене багатство. Це правда, але ж ти й сама бачила, що я нечасто вдаюся до нього. Ти кажеш, у мене влада, бо я сестра короля. Так і є. А втім, чоловіки на цьому кораблі поводилися б зі мною достоту так само, якби я була жебрачкою, зате переконала їх, наче доводжуся сестрою королю. В такому разі моя влада була б ілюзорною: дмухни — і розвіється. Просто химера! Я здатна створити для них цю ілюзію — тож зможеш і ти.

— Не певна, Ваша Світлосте.

— Знаю. Бо інакше досі ти б так і чинила. — Ясна підвелася та обтрусила поділ сукні. — Скажеш мені, якщо знову побачиш той візерунок — такий, як з’явився на хвилях.

— Гаразд, Ваша Світлосте, — неуважливо відказала збентежена дівчина.

— Тоді решту дня можеш присвятити мистецтву. Мені треба поміркувати над оптимальною методикою викладання тобі всього, що пов’язане з Гадесмаром.

І жінка рушила назад у каюту, киваючи у відповідь на поклони матросів, яких проминала дорогою.

Підвівшись, Шаллан розвернулася й схопилася за поручень обабіч від бушприта. Перед нею простирався океан — здиблені хвилі, запах холодної свіжості й ритмічні удари валів об форштевень у міру просування їхнього судна вперед.

Яснині слова воювали в її свідомості, наче небесні мурени за одного-єдиного пацюка. Спрени, що засновують міста? Гадесмар тут, але його не побачити? Шаллан — і раптом заручена з найзавиднішим парубком у цілому світі?

Не прибираючи вільної руки з поручня, вона відійшла від носової частини й закрокувала вздовж борту. Як сприймали її моряки? Вони усміхалися, махали руками — Шаллан була їм до вподоби. А Ялб, який ліниво висів на вантах неподалік, окликнув дівчину й повідомив: у найближчому порту є статуя, котру вона має оглянути.

— Йдеться про велетенську ногу, панянко! Всього одну ногу! Та скульптура — вхопи її буря! — так і зосталася незавершеною…

Вона всміхнулася йому й рушила далі. Чи хотіла б Шаллан, щоб матроси дивилися на неї так, як на Ясну? Повсякчас перелякані, завжди стривожені — а раптом вони зроблять щось не так? То це і є влада?

«Коли я вперше відпливла з Веденара, — згадала дівчина, дійшовши туди, де був принайтовлений її ящик, — капітан усе під’юджував мене повернутися. Бо я, мовляв, шукала вітра в полі».

Весь час, доки вона ганялася за Ясною, Тозбек тримався так, наче робив їй особисту послугу. Однак чи мусила Шаллан майже пів року жити з відчуттям, немовби зловживає добрим ставленням капітана й команди тим, що наймає їх? Так, їй зробили знижку, бо колись її батько вів із Тозбеком справи — а все ж вона платила йому гроші.

Здогадно за всім цим крилися хитрощі тайленських купців: мовляв, якщо тобі незручно перед капітаном за клопіт, це змусить тебе розщедритися під час розрахунку. Тозбек був їй до вподоби, проте їхні стосунки залишали бажати кращого. А от Ясна нізащо не стала б терпіти такого поводження із собою.

Сантид і досі плив поруч, скидаючись на крихітний пересувний острівець. Із його панцира, який поріс морськими водоростями, стирчали невеличкі кристали.

Шаллан розвернулася і рушила на корму, де капітан вів розмову з одним із помічників, тицяючи пальцем у всіяну ґліфами мапу. Забачивши її наближення, Тозбек кивнув:

— Маю попередити вас, панночко, що незабаром порти стануть не такими зручними. Ми залишимо протоку Довгоброва позаду й, обігнувши східну крайку континенту, візьмемо курс на Новий Натанан. Звідси й до самих Неглибоких Крипт дивитися нема на що — а втім, уваги не варті навіть вони. Самого на тамтешній берег я й рідного брата не відпустив би, хоча той голіруч убив сімнадцятьох чоловіків — він у мене такий.

— Дякую, капітане, — мені зрозуміло, — відказала Шаллан. — А ще я переглянула своє попереднє рішення й хочу, щоб ви спинили корабель і дали мені змогу роздивитися екземпляр, який пливе поруч нас.

Зітхнувши, Тозбек здійняв руку і провів пальцями по одній зі своїх шпичастих, настовбурчених брів — достоту як хтось інший міг би розгладити вуса.

— Ваша Світлосте, це було б нерозважливо. Прародителю бур! Якби я спустив вас в океан…

— …то я б намокла, — перебила Шаллан. — Таке зі мною разів зо два вже бувало.

— Ні, я просто не можу такого дозволити. Як я вже казав, ми зводимо вас подивитися панцирі, коли прибудемо в…

— Не можете дозволити? — перепитала дівчина, обдаючи того поглядом, у якому — так їй хотілося вірити — читалося приголомшення, й сподіваючись, що Тозбек не помітить, як міцно стиснуті по боках її руки. Буря забирай — вона терпіти не могла конфліктувати. — Капітане, я й гадки не мала, що мої розпорядження підвладні вашим дозволам або заборонам. Зупиніть корабель і спустіть мене вниз — це наказ.

Шаллан силкувалася сказати це з натиском — як-от Ясна. Та жінка знала, як вселити відчуття, наче легше протистояти повномасштабній великобурі, ніж заперечити їй.

Якусь мить Тозбек лише беззвучно ворушив губами — немовби його розум не встигав за намаганнями тіла вкотре відмовити — але зрештою видобув:

— Це мій корабель…

— …який ніяк не постраждає, капітане, — присадила його пасажирка. — І не гаймо часу на суперечку. Я не хотіла б, щоб сьогодні ввечері ми сильно запізнилися із прибуттям у порт.

І з тим залишила його, попростувавши назад до свого сидіння — хоча серце вилітало з грудей, а руки тремтіли — й опустившись на ящик почасти для того, щоб заспокоїтися.

Глибоко обуреним тоном Тозбек заходився віддавати накази. Вітрила опустили, судно сповільнило хід, і Шаллан нарешті видихнула, почуваючись дурепою.

А втім, порада Ясни спрацювала. Такою поведінкою вона породила щось в очах капітана. Ілюзію? Як-от, мабуть, ті ж таки спрени? Ожилі фрагменти людських очікувань?

Сантид і собі уповільнився. Шаллан нервово звелася на ноги, коли матроси принесли линву й неохоче зав’язали її нижній кінець у зашморг, який мав стягувати ступню. Далі їй пояснили, що коли її опускатимуть, вона має міцно триматися за канат. А наостанок надійно обв’язали за талію ще однією, коротшою, линвою, за яку дівчину, мокру й принижену, зрештою мали підняти назад на палубу. З їхнього погляду, таким обіцяв стати неминучий фінал.

Шаллан роззулася й, відповідно до отриманих вказівок, перелізла через поручень. Невже й раніше було аж так вітряно? Її сукня тріпотіла від шквалистих подувів. Стоячи в самих панчохах на вузенькому планширі, вона на мить відчула, як паморочиться голова. До неї підпурхнув спрен вітру і набув подоби лиця на тлі хмар. Бодай йому буря! Нехай би ця істота трималася осторонь. А може, це людська уява надавала спренам вітру пустотливості?

Коли матроси опустили линву їй до ніг, вона невпевнено стромила ступню в зашморг, а відтак узяла в Ялба маску, про яку той згадував.

З каюти піднялася Ясна і збентежено роззирнулася на всі боки. Забачивши Шаллан, яка стоїть за фальшбортом, принцеса звела брову.

А та, стенувши плечима, махнула матросам, щоб опускали.

Дюйм за дюймом наближаючись до води й потаємної тварини, що погойдувалася на хвилях, Шаллан відмовлялася сприймати свій вчинок як дурість. За фут-другий від поверхні океану спуск призупинили, щоб дівчина надягла маску на ремінцях, яка закрила їй більшість обличчя разом із носом.

— Майна! — гукнула вона до матросів.

З того, як мляво поповзла донизу линва, Шаллан, здавалося, відчула їхню неохоту на собі. Її ступня торкнулася води, і ногу пронизав колючий холод. Прародителю бур! Проте вона не звеліла морякам зупинитися, а дозволила опускати себе, доки не занурилася в крижану воду по стегна. Сукня неподобно пузирилася, і дівчині, власне, довелося наступити на поділ — усередині зашморгу — щоб він не задерся до талії й не плавав на поверхні води в міру її занурення.

Якусь мить вона боролася з тканиною, радіючи, що чоловіки вгорі не бачать, як її заливає барва. Але щойно поділ намок, як діло пішло веселіше. Зрештою їй вдалося присісти навпочіпки — так само міцно тримаючись за канат — і зануритися у воду по пояс.

А відтак вона пірнула туди головою.

Мерехтливими, осяйними колонами з поверхні струмувало світло. Там вирувало життя — дивовижне та буйне. Носячись сюди-туди, крихітні рибки пощипували спідній край панцира, який затінював величне створіння. Вузлуватий, мовби старезне дерево, та з брижатою, складчастою шкірою, сантид мав довгі обвислі щупальця синього кольору — як-от у медузи, але куди товщі — які похило волочилися за твариною, зникаючи в глибині.

Сама ж істота була шишкастою сіро-синьою масою зісподу панцира. Зморшки, які начебто вказували на вік, облямовували одне величезне око на боці — інше здогадно було з протилежного краю. На позір неповороткий, але величний, сантид мав могутні плавці, які рухалися із синхронністю весел. У воді довкола тварини метушилася купка химерних спренів стрілоподібної форми.

Сюди-туди снували зграйки риб. Хоча глибини видавалися порожніми, біля сантида та ще їхнього корабля кишіло життя. Днище судна об’їдала риб’яча дрібнота, переміщуючись між сантидом і шлюпом — інколи поодинці, інколи косяками. Чи не тому ці істоти й супроводжували кораблі? Може, вони були якось пов’язані з тими рибками?

Шаллан глянула на сантида, й око того створіння — завбільшки як її голова — навелося на неї й, придивившись, побачило дівчину. Тієї миті вона більше не відчувала ні холоду, ні збентеження — адже дивилася на світ, який, за її даними, не відвідала ще жодна з учених.

Шаллан кліпнула очима, залишаючи собі Спогад про ту істоту, щоб пізніше намалювати її.

2. Міст № 4

Першою підказкою стали паршенді. Ще за багато тижнів до того, як вони припинили добувати яхонтосерця, їхня воєнна тактика змінилася: ті почали затримуватися на плато після битв, неначе чогось чекаючи.

З особистого щоденника Навані Холін. Єсесес, 1174

Подих.

Людський подих — це життя, що його по краплинці видихають назад у світ. Каладін глибоко дихав, заплющивши очі, і деякий час нічого іншого не чув. Лише своє життя — вдих-видих під акомпанемент громового серцебиття у себе в грудях.

Подих. Його власна маленька буря.

Знадвору вщух дощ, але Каладін залишився сидіти в темряві. Зі смертю королів або багатих світлооких їхні трупи, на відміну від тіл простолюддя, не спалювали, а Душезаклинали, перетворюючи на довіку застиглі статуї з каменю чи металу.

А от померлих темнооких — спалювали, і ті робилися димом, який здіймався в небеса — хай що там чекало — немовби молитва, згоряючи.

Подих. У світлооких і в темнооких подих не відрізнявся — не був ані солодшим, ані вільнішим. Королівський видих змішувався з рабським, і люди вдихали його повторно — знов і знов.

Каладін підвівся й розплющив очі. Він перечікував великобурю в темряві цієї кімнатчини поряд нової казарми Четвертого мосту. Сам-один. Каладін рушив до дверей, але спинився й поклав пальці на плащ, що, як він знав, висів там на гачку. Потемки йому було не видно ні темно-синього кольору, ні ґліфу Холін — Далінарового символу — на спині.

Великобурі, здавалося, знаменували кожнісіньку зміну в його житті. Конкретно ця була неабияка. Поштовхом відчинивши двері, Каладін ступив на світло вільною людиною.

Плаща він поки що залишив на гачку.

Четвертий міст зустрів командира вітальними вигуками. Обслуга, як і зазвичай, вийшла помитися й поголитися протягом «позбувайла» — під завісу великобурі. Черги майже не було — Скеля ж бо досі поголив усіх охочих. Здоровань-рогоїд мугикав за роботою, водячи бритвою по голові Дрегі, яка потроху лисіла. Вільгле повітря пахло дощем, а розмите багаття неподалік було єдиним слідом рагу, котрим напередодні ввечері ласував їхній гурт.

Багато в чому це місце не так уже й відрізнялося від складу деревини, звідки недавно врятувалися мостонавідники. Довгі прямокутні кам’яні казарми були майже такі самі: зведені не вручну, а за допомогою фабріала, вони справляли враження гігантських колод. Щоправда, кожна мала з боків по кілька менших кімнаток для сержантського складу — з окремими дверима, які відчинялися назовні. На них було намальовано символи взводів, що користувалися ними раніше. Доведеться Каладіновим людям зафарбувати ті позначки.

— Моаше, Шрамме, Тефте, — гукнув командир.

Трійця викликаних підбігла до нього, брьохаючи по калюжах, що їх залишила буря. На них було вбрання мостонавідників — прості штани до колін і шкіряні жилети на голе тіло. Попри поранену ступню, Шрамм був на ногах і ходив, досить помітно силкуючись не кульгати. Каладін поки не призначав йому постільного режиму: його рана була не надто серйозна, а сам він — дуже потрібен.

— Хочу поглянути, що ми тут маємо, — сказав командир, відвівши їх від казарми.

Вона могла вмістити п’ятдесят рядових і пів дюжини сержантів, а обабіч неї тягнулися додаткові. Щоб розмістити новий батальйон із колишніх мостонавідників, Каладінові відвели їх цілий квартал — двадцять приміщень.

Двадцять. Те, що Далінарові було так легко підшукати для мостонавідників квартал із двадцяти споруд, свідчило про жахливу правду — ціну Садеасової зради. Тисячі вбитих. Власне, поряд деяких казарм працювали писарки, наглядаючи за паршменами, які виносили гори одягу й особистих речей — пожитки загиблих.

Чимало з тих жінок мали почервонілі очі та змарнілий вигляд. Садеас «поповнив» Далінарів табір тисячами вдів і, певне, стількома само сиротами. Якби Каладін потребував додаткових причин ненавидіти свого колишнього власника, то знайшов би їх тут — зримо явленими у стражданнях тих, чиї чоловіки довірилися Садеасові на полі битви.

Для Каладіна не було страшнішого гріха, ніж зрадити союзника в бою. Крім хіба зради своїх — убивства тих, хто ризикував життям, щоб захистити тебе. Від думки про Амарама і його вчинок він негайно відчув, як у ньому спалахує гнів, а невільниче тавро на лобі наче знову запекло вогнем.

Амарам і Садеас. Двоє людей із Каладінового минулого, кому рано чи пізно доведеться заплатити за скоєне. І то ліпше, щоб їхній борг було стягнуто з воістину лихварськими відсотками.

Супроводжуваний Тефтом, Моашем і Шраммом, командир ішов далі. У казармах, що їх повільно звільняли від чужого майна, тулилися й мостонавідники. Вони були доволі схожі на обслугу Четвертого мосту — такі самі жилети й штани до колін. А втім, де в чому іншому їм годі було стати менш схожими на людей із Четвертого. Кудлаті та оброслі бородами, які місяцями не бачили бритви, вони мали порожні й ніби незмигні очі, зсутулені спини та позбавлені виразу лиця.

Здавалося, наче кожен із них сидить самотою — навіть коли його оточували товариші.

— Пригадую це відчуття, — тихо промовив Шрамм. Це був невисокий, жилавий чоловічок, який мав різкі риси обличчя й — попри те, що йому заледве звернуло на четвертий десяток — посріблені сивиною скроні. — І радий би забути, а пам’ятаю.

— І ми маємо перетворити їх на військо? — спитав Моаш.

— А хіба Каладін не зробив того самого з обслугою Четвертого мосту? — втрутився Тефт, посварившись на Моаша пальцем. — Тож дасть раду й цим.

— Змінити кілька дюжин людей — не те саме, що сотні, — заперечив той, відкопнувши осторонь зламану великобурею гілку.

Високий і міцний, Моаш мав шрам на нижній щелепі, але чоло в нього було без рабського тавра. Ішов він, випнувши підборіддя і тримаючи спину прямою. Якби не карі очі — зійшов би за офіцера.

Каладін вів їхню трійцю повз одну казарму за іншою, нашвидкуруч рахуючи людей. Тих була майже тисяча, і хоч учора він сказав їм, що тепер вони вільні (а отже, коли хочуть, можуть повертатися додому, щоб зажити по-старому), більшість, схоже, хотіла тільки одного — сидіти. Хоча первинно їх було сорок мостонавідних команд, проте під час останньої вилазки багато з них перебили, а в інших і доти був некомплект особового складу.

— Ми зведемо їх у двадцять команд, — мовив Каладін, — людей по п’ятдесят у кожній. — Згори осяйною стрічкою спурхнула Сил і закружляла довкола нього. Присутні ніяк не виказали, що бачать її, — для них вона, певне, залишалася невидимкою. — Ми не зможемо муштрувати кожного з цієї тисячі особисто — принаймні спочатку. Тож нам би взятися навчати охочіших, щоб потім відправити їх назад — командирами й тренерами власних загонів.

— Мабуть, так, — відповів Тефт, чухаючи підборіддя.

Він був найстарший поміж мостонавідників й один із небагатьох, які не зголили борід. Решта здебільшого ходили безбородими — на знак гордості: адже це вирізняло людей із Четвертого мосту з-поміж звичайних рабів. А от Тефт із тієї ж причини доглядав за своєю прикрасою на обличчі — світло-русою там, де не встигла посивіти — яку носив короткою й прямокутною, майже як у подвижника.

Дивлячись на мостонавідників, Моаш скривився:

— Гадаєш, дехто з них виявиться «охочішим»? Як на мене, всі вони мають однаково пригнічений вигляд.

— У декому ще жевріє бойовий дух, — відказав Каладін, повертаючись до казарми Четвертого мосту. — Почнімо з тих, хто вчора ввечері підсів до нашого багаття. А ти, Тефте, маєш добрати інших. Позводь і вкомплектуй команди й надивися сорок людей — по двоє з кожної — для першочергових тренувань, якими ти ж і керуватимеш. Ці сорок стануть першими паростками, що допоможуть решті.

— Із цим я, гадаю, впораюсь.

— От і добре. Я дам тобі кількох людей на підмогу.

— Кількох? — повторив, перепитуючи, Тефт. — Мені б не «кількох», а більше…

— Доведеться обійтися кількома, — відказав командир, зупиняючись на доріжці та обертаючись на захід — у бік королівського палацового комплексу, що здіймався на схилі пагорка, вивищуючись над військовими таборами. — Адже більшість із нас буде зайнята збереженням життя Далінара Холіна.

Моаш і решта спинилися поруч нього. Каладін, примружившись, дивився на палац — поза сумнівом, не досить величного вигляду, щоб правити за резиденцію короля. В тутешніх краях усе було як не каменем, то з каменю…

— Ти ладен повірити Далінарові, Каладіне? — запитав Моаш.

— Він віддав за нас Сколкозбройця, — відповів той.

— Бо завинив його нам, — утрутився, фиркнувши, Шрамм. — Ми врятували його життя, бодай йому буря!

— То могло бути звичайне позерство, — кинув Моаш, схрестивши руки на грудях. — Політичні ігри між ним та Садеасом, взаємне маніпулювання…

Опустившись Каладінові на плече, Сил прибрала подоби дівчини в легкій блакитно-білій сукні з плавними лініями. Вона стискала рученята, дивлячись на королівський палацовий комплекс, куди Далінар Холін ходив розробляти план дій.

У розмові з Каладіном той згадував, що от-от збирається дещо зробити, і це багато кого розізлить. «Я позбавлю їх можливості гратися в ігри…»

— Нам треба, щоб цей чоловік залишався в живих, — сказав командир, озирнувшись на решту. — Не знаю, довіряю я йому чи ні, але він єдиний на цих Рівнинах виявив до мостонавідників хоч натяк на співчуття. Якщо він загине, то як ви гадаєте — скільки часу знадобиться його наступникові, щоб продати нас назад, до Садеаса в табір?

Шрамм несмішливо фиркнув:

— Нехай тільки спробують — у нас на чолі Променистий лицар.

— Я не Променистий.

— Гаразд — як скажеш, — не став сперечатися той. — Хай хто ти, а забрати нас у тебе буде важкувато.

— Гадаєш, я зможу перемогти їх усіх? — спитав Каладін, зустрівшись очима з підлеглим. — Кілька десятків Сколкозбройних? Десятки тисяч солдатів? Гадаєш, одній людині таке до снаги?

— Не одній людині, а тобі, — вперто стояв на своєму Шрамм.

— Я не бог, — промовив командир, — мені не встояти під натиском десяти армій. — Каладін обернувся до решти двох. — Ми вирішили зостатися тут — на Розколотих рівнинах. Чому?

— А що дала б спроба вшитися звідси? — відповів запитанням Тефт, знизавши плечима. — Там, на Пагорбах, нас навіть вільними зрештою мобілізували б до котроїсь із армій. А коли ні, то ми кінець кінцем перемерли б від голоду.

Моаш кивнув.

— Вільним нам і тут не гірше, ніж деінде.

— Далінар Холін — це наш найкращий шанс зажити справжнім життям, — сказав Каладін. — Не рекрутами, а особистими охоронцями. Вільними людьми, попри невільницькі тавра на лобі. Такого не запропонує ніхто інший. Якщо хочемо залишатися вільними, Далінар Холін має жити.

— А як щодо Вбивці в білому? — півголосом спитав Шрамм.

Вони чули, що той виробляв по всьому світі, убиваючи королів і великих князів у різних країнах. Відколи телестилеграф почав доносити такі новини, у військових таборах тільки про це й говорили. Імператор Азіру мертвий. У Я-Кеведі хаос. І ще пів дюжини держав залишилися без правителів.

— Нашого короля він уже вбив, — відказав Каладін. — Старий Ґавілар був його першою жертвою. Тож сподіватимемося, що з нами він закінчив. Так чи інак, а захищаймо Далінара. За будь-яку ціну.

Його люди один за одним кивнули, хоча й неохоче. Винити їх не випадало: довіра до світлооких добра не приносила. Навіть Моаш, який свого часу згадував про Далінара з пієтетом, досі, здавалося, розгубив свою колишню повагу до нього — як і до будь-якого іншого світлоокого.

Правду кажучи, Каладін дещо дивував сам себе — через довіру, яку відчував. Але Далінар — бодай йому буря! — був до вподоби Сил. А це щось та важило.

— Наразі нам бракує військової моці, — сказав командир, стишивши голос. — Але якщо ми потягнемо час, забезпечивши Холінові захист, нам непогано заплатять, а я матиму змогу навчати вас, перетворюючи на справжніх солдатів та офіцерів. Ба більше: ми зможемо муштрувати наше поповнення.

Нинішнім нам — двом дюжинам колишніх мостонавідників — нізащо не вижити самотужки. Але що, якби натомість ми стали професійною армією? Добре навченим тисячним військом — і то найкраще спорядженим із-поміж усіх? Якщо дійде до найгіршого і нам доведеться залишити ці табори, я волів би виступити звідси монолітним загартованим загоном, з яким не можна не рахуватися. Дайте мені на цю тисячу рік часу — і все буде зроблено.

— А ось такий план мені до вподоби, — відказав на це Моаш. — Я зможу навчитися володіти мечем?

— Моаше, ми й досі темноокі.

— Тільки не ти, — озвався Шрамм, який стояв із протилежного боку. — Бачив я, які в тебе очі, коли…

— Годі! — гримнув Каладін і важко зітхнув. — Годі про це. Щоб я більше такого не чув.

Шрамм стих.

— Я планую призначити вас офіцерами, — зізнався їм Каладін. — Вас трьох, а також Сиґзіла та Скелю. Будете лейтенантами.

— Лейтенантами темнооких? — уточнив Шрамм.

Таке звання було аналогом сержантського в ротах, де служили виключно світлоокі.

— Далінар зробив мене капітаном, — пояснив Каладін. — За його словами, це найвищий чин, який він наважується присвоїти темноокому. Що ж, коли під моєю орудою тисяча людей, я маю потребу в командирах проміжної ланки — посередниках між сержантами й капітаном. А отже, призначу вас п’ятьох лейтенантами. Гадаю, Далінар мені це спустить. Або зробимо вас оберсержантами, якщо лейтенантський чин його не влаштує.

Скеля буде інтендантом і відповідатиме за харчування. Лопена я призначу його заступником. Ти, Тефте, відповідатимеш за бойову підготовку. Сиґзіл стане писарем: він єдиний, хто вміє читати ґліфи. Моаше і Шрамме…

Тут командир кинув погляд у бік цих двох. Хоча один був низенький, а другий — високий, ходу вони мали однаково пружну й повсякчас випромінювали загрозу. Завжди зі списами на плечі — без них їх ніколи не бачили. З усіх, кого він тренував у Четвертому мості, лише ці двоє схоплювали все інстинктивно. Вони були природжені вбивці.

Як і сам Каладін.

— Ми втрьох, — сказав він їм, — зосередимося на охороні Далінара Холіна. Я хочу, щоб за найменшої можливості один із нас постійно був при ньому. Хтось інший із решти двох нерідко наглядатиме й за синами, але не переплутайте: наш клопіт — Чорношип. Саме його життя ми маємо оберігати за будь-яку ціну. Він — єдиний гарант свободи Четвертого мосту.

Моаш і Шрамм кивнули.

— Гаразд, — промовив Каладін, — ходімо збирати решту. Час світові поглянути на вас моїми очима.

***

Гоббера, за загальною згодою, мали татуювати без черги — цей щербатий мостонавідник був першим, хто свого часу повірив Каладінові. Командир пригадував той випадок: змучений після мостонавідної вилазки, він хотів лише впасти й лежати, витріщаючись у небеса, але натомість вирішив не дати бідоласі померти. Того дня Каладін урятував і самого себе.

Решта Четвертого мосту ввійшли до намету, обступили Гоббера й мовчки спостерігали за ретельною роботою татуювальниці, яка заколювала шрам від рабського тавра на лобі ґліфами, котрі надав Каладін. Татуйований уряди-годи морщився від болю, однак із його вуст не сходила широка усмішка.

Каладін чував, що шрам можна прикрити татуюванням, і виходило зрештою непогано: щойно туш проникала під шкіру, як в око впадали ґліфи, а пошрамовану шкіру під сподом робилося заледве помітно.

Коли процедуру було завершено, татуювальниця подала Гобберові дзеркало, щоб той оцінив результат. Мостонавідник обережно торкнувся чола. Шкіра почервоніла від голок, але темне татуювання чудово приховувало рабське тавро.

— Що там написано? — тихо спитав Гоббер, чиї очі були на мокрому місці.

— Свобода, — відповів Сиґзіл поперед Каладіна. — Цей ґліф означає «свобода».

— А менші, угорі, повідомляють дату звільнення й того, хто дав тобі волю. Навіть якщо ти загубиш свій визвольний лист, будь-хто охочий ув’язнити тебе як невільника-втікача зможе легко переконатися, що ти не з таких, і піти до писарок Далінара Холіна, які зберігають копію відповідного документа.

Гоббер кивнув.

— Добре. Але цього не досить. Треба додати «Міст № 4». «Свобода» й «Міст № 4».

— На позначення того, що тебе було звільнено з «Мосту № 4»?

— Аніже. Не з, а завдяки «Мосту № 4». Я ні на що не проміняв би проведений там час.

То була маячня божевільного. «Міст № 4» ніс смерть — десятки людей було вбито під час забігів із тим клятим настилом на плечах. І навіть після того як Каладін поклав собі врятувати мостонавідників, їхні втрати були завеликі. Не скориставшись із нагоди звільнитися, Гоббер був би дурнем.

Але той уперто не підводився з місця, доки командир не зобразив потрібні ґліфи для татуювальниці — флегматичної, дебелої темноокої, яка, здавалося, здужала б підняти моста самотужки. Вона присіла на ослінчик і заходилася додавати Гобберові на чоло — просто під написом «свобода» — ще два замовлені ґліфи, паралельно (й повторно) пояснюючи, що татуювання довгенько болітиме і що клієнтові доведеться доглядати за ним.

Той зносив нові татуювання із широкою усмішкою на обличчі. То була чистісінька дурість, але решта схвально кивали й поляскували Гоббера по плечі. А щойно татуювальниця закінчила, на його місце миттю всівся нетерплячий Шрамм і зажадав собі такого самого комплекту малюнків.

Каладін відступив і, схрестивши руки на грудях, похитав головою. За стінками намету вирувало торжище, де продавали й купували. «Військовий табір» насправді був містом, зведеним у величезній, схожій на кратер скельній формації. Затяжна війна привабила на Розколоті рівнини всіляких купців-маркітантів, а також ремісників, митців і навіть родини з дітьми.

Неподалік із потривоженим обличчям стояв Моаш, спостерігаючи за роботою татуювальниці. З-поміж їхньої команди рабського тавра не мав не тільки він — у Тефта його теж не було. З них зробили мостонавідну обслугу, проте формально вони залишалися вільними. В Садеасовому таборі таке траплялося часто: в мостонавідники могли запроторити, караючи за найрізноманітніші провинності.

— Якщо у вас нема невільничих відмітин, тоді навіщо вам татуювання? — гучно промовив до решти Каладін. — Ви й без того належите до нашого гурту.

— Ні, — заперечив Скеля. — Я теж таке хочу.

Попри відсутність тавра, він наполіг на тому, щоб сісти на місце, яке звільнив Шрамм, і щоб майстриня наколола йому просто на лобі такі самі ґліфи. Власне, аналогічно вчинив і кожен незатаврований, включно з Белдом і Тефтом, — сів на стілець і підставив чоло.

Утримався тільки Моаш: у нього татуювання з’явилося на плечі. От і добре: йому, на відміну від більшості з них, не доведеться носити на видноті ознаку невільницького минулого.

Моаш підвівся зі стільця, і його місце зайняв інший — чоловік із червоно-чорною, мовби розводи на мармурі, шкірою. Четвертий міст мав дуже розмаїтий особовий склад, проте Шен стояв осторонь навіть на їхньому тлі — адже він був паршмен.

— Я не маю права татуювати його: він чиясь власність, — заявила майстриня.

Каладін розтулив було рота, збираючись заперечити, але решта мостонавідників устигли першими.

— Його звільнили, як і нас, — запевнив жінку Тефт.

— Він із нами! — втрутився й Гоббер. — Татуюй, бо жоден із нас не заплатить тобі й світлоскалки!

На цих словах він зашарівся і зиркнув на Каладіна: саме той мав заплатити за всіх сферами, отриманими від Далінара Холіна.

Обурилися й інші мостонавідники, тож татуювальниця зрештою зітхнула і здалася — підсунула ослінчик і заходилася працювати над Шеновим лобом.

— На ньому й видно не буде, — бурчала майстриня, хоча Сиґзілова шкіра була майже така само темна, але на ній татуювання проступало чітко.

Зрештою Шен глянув у дзеркало, а потому підвівся, зиркнув на командира й кивнув. Він був небагатослівний, і Каладін не міг його розкусити. Про Шена, власне, неважко було й зовсім забути — плентається собі хвостом за обслугою, мовчазний і невидимий. Паршмени здебільшого такими й бували.

Із Шеном закінчили, і залишився лише сам Каладін. Той сів на стілець і заплющив очі. Біль від голок виявився куди сильніший, ніж він сподівався.

Минуло небагато часу, й татуювальниця почала півголосом лаятися.

Коли Каладін розплющив очі, та саме витирала йому лоба ганчіркою.

— Що таке? — спитав він.

— Туш не тримається! — пояснила майстриня. — Ще ніколи такого не бачила. Коли я витираю чоло, вона вся просто сходить. Татуювання не візьметься!

Каладін зітхнув, усвідомивши, що в його жилах нуртувало трішечки Буресвітла. Він навіть не зауважив, як його втягнув, зате втримував, скидалося на те, дедалі ліпше. Цими днями він частенько всотував його потрошку мимохідь. Утримування Буресвітла чимось нагадувало наповнений винний бурдюк: якщо відкоркувати той, що налитий під зав’язку, звідти спочатку заб’є струменем, а потім повільно сочитиметься. Те саме й зі Світлом.

Тож він позбувся його, сподіваючись, що татуювальниця не помітить, як він видихає хмарку осяйного диму.

— Спробуйте ще раз, — сказав, щойно жінка дістала нову баночку туші.

Цього разу татуювання взялося. Зціпивши зуби від болю, мостонавідник висидів усю процедуру, а відтак здійняв погляд на піднесене дзеркало. Обличчя, яке глянуло звідти, здалося йому незнайомим. Чисто поголене, з відкинутим із лоба волоссям — щоб не заважати татуювальниці — а рабські тавра заколоті й на якусь мить забуті.

«Невже я зможу стати ним знову? — майнуло в думці, коли він простяг руку і торкнувся щоки. — Цей чоловік помер, хіба ні?»

Сил опустилася йому на плече, щоб і собі поглянути в дзеркало.

— Важить життя, а не смерть, Каладіне, — прошепотіла вона.

Той несвідомо втягнув Буресвітло. Всього трішки — хіба дещицю заряду одної-єдиної сфери. Але воно розлилося по жилах потужною хвилею — немовби вітри в тіснині.

Татуювання на чолі розтеклося: тіло виштовхнуло туш, і та заструмувала обличчям донизу. Майстриня знову вилаялася й ухопила ганчірку.

В очах Каладіна зостався образ тих ґліфів, які розпливалися: «свобода» розчинилася, і з-під неї проступили жорстокі рани невільництва. А надто одне з випалених тавр.

Ґліф «шаш», що означав «небезпечний».

Майстриня витирала йому обличчя:

— Не розумію, що коїться! Я гадала, цього разу татуювання триматиметься. Мені…

— Все гаразд, — відказав Каладін, підвівшись. Він узяв у жінки ганчірку, щоб остаточно витерти туш, і повернувся обличчям до решти — мостонавідників, які стали солдатами. — Скидається на те, що ці шрами й досі не відпускають мене. Спробую знов іншим разом.

Усі закивали. Доведеться пояснити їм пізніше, що ж відбулося: обслуга знала про дивовижні здібності командира.

— Ходімо, — промовив до своїх людей Каладін, кинувши татуювальниці мішечок зі сферами й узявши біля входу в намет свого списа.

Побравши ратища на плече, решта подалися за ним. У таборі зброя була непотрібна, але командир хотів, щоб мостонавідники звикли до думки: тепер їм вільно носити оружжя.

Надворі шуміло заюрблене торжище. Вчора ввечері, на час великобурі, ятки, звісно, порозбирали і сховали, але досі позводили знову. Певне, через те, що з голови не йшов Шен, Каладін звернув увагу на паршменів. Побіжним поглядом він зауважив кількадесят: вони допомагали напинати останні намети, носили за світлоокими покупки й вантажили товари для крамарів.

«І що ж вони думають про цю війну, яка триває на Розколотих рівнинах? — пронеслося в Каладіновій свідомості. — Війну, покликану перемогти й, мабуть, підкорити єдиних вільних паршменів у світі?»

Хотів би він послухати, що відповість на ці запитання Шен. Але від того, схоже, тільки й можна було домогтися що стенання плечима.

Каладін вів своїх людей крізь торжище, яке здавалося куди цивілізованішим, ніж у таборі Садеаса. Так, на мостонавідників витріщалися, але ніхто не брав їх на глузи, а в ближніх ятках торгувалися хоча й запекло, зате не зриваючись на крик. Навіть бездоглядних дітей і жебраків було, здавалося, менше.

«Ти просто хочеш у це вірити, — заперечив собі Каладін. — Тобі кортить переконатися, що Далінар — справді такий, як про нього розповідають. Шляхетний світлоокий із легенд. Хоча те саме казали й про Амарама».

Дорогою вони проминали й солдатів, але їх було дуже мало. Ці люди саме чергували в таборі, доки решта вирушили на катастрофічну вилазку, коли Садеас зрадив Далінара. Проминаючи один із загонів, що патрулювали на торжищі, Каладін зауважив, як двоє бійців у першій лаві здійняли перед собою схрещені в зап’ястках руки.

Звідки вони — та ще й так швидко! — дізналися старе привітання Четвертого мосту? Солдати відсалютували не повністю, а лише символічним жестом, зате кивнули командирові і його людям, коли ті проходили повз. Аж раптом відносний спокій на тутешньому торжищі постав перед Каладіном в іншому світлі. Певне, йшлося не тільки про порядок і дисципліну в Далінаровій армії.

Над військовим табором висів безмовний жах. Садеасова зрада коштувала життя тисячам. Тут, певне, не було людини, яка не знала б когось із загиблих на тих плато. І кожній, мабуть, не йшло з думки, чи не загостриться конфлікт між їхнім і чужим великими князями.

— Приємно, коли тебе мають за героя, чи не так? — зронив Сиґзіл, ідучи поруч Каладіна й дивлячись на інший загін солдатів, який проминав їх.

— Як гадаєш, на скільки стане їхньої приязні? — втрутився Моаш. — Коли вони знову почнуть нас зневажати?

— От іще! — озвався Скеля, який височів позад Моаша, й ляснув того по плечі. — Щоб сьогодні — жодних нарікань! Ти забагато скиглиш. Не змушуй мене дати тобі копняка. Мені таке не до вподоби — пальцям боляче.

— Копняка? Мені? — хмикнув Моаш. — Ти, Скеле, навіть списа не схотів носити…

— А до чого тут спис? Ножища ункалакі — як-от у мене — немовби спеціально створені для копняків скигліям! Ха! Хіба це не очевидно?

Каладін привів своїх людей із торжища до великої прямокутної будівлі неподалік від казарм. Її було зведено з обробленого, а не Душезаклятого каменю, що уможливило куди вишуканіший архітектурний дизайн. Із прибуттям у військові табори чимраз більшої кількості мулярів такі споруди траплялися дедалі частіше.

Душезаклясти виходило швидше, але дорожче й не так практично. Каладін мало що в цьому тямив, але знав: можливості фабріалів — обмежені. Тому-то всі казарми й були замало не однаковими.

Зайшовши всередину тієї громадини, він підвів своїх людей до гардеробної стійки, де битий сивиною черевань наглядав за кількома паршменами, які складали штабелями сувої синього краму. То був Ринд, головний каптенармус Холіна. Напередодні ввечері Каладін надіслав йому свої розпорядження. Ринд був світлооким, але низького рангу — так званим «десятником» — і заледве перевищував темнооких.

— А! — видобув він високим голосом, який не пасував до його неосяжного черева. — Нарешті ви прийшли! Для вас, капітане, я дістав усі — скільки було.

— Скільки було… чого? — не зрозумів його Моаш.

— Одностроїв Кобальтової гвардії! Я замовив іще, але це те, що залишалося на складі. — Тут Ринд знітився. — Розумієте, я не очікував, що їх знадобиться аж стільки й так швидко.

Змірявши Моаша поглядом, він видав йому комплект форми й жестом показав, де примірювальна.

Той узяв, що давали.

— Ми піддягатимемо це під наші шкіряні жилети?

— А! Під ті, які ви пообв’язували стількома кістками, що скидалися на західних черепоносців у святковий день? Чував я цю історію. Але ні: ясновельможний Далінар розпорядився, щоб кожен із вас отримав нагрудника, сталевого шолома й нового списа. А перед битвою вам, за потреби, видаватимуть кольчуги.

— Наразі вистачить і форми, — відказав Каладін.

— Відчуваю, що в усьому цьому я буду схожий на дурня, — буркнув Моаш, але пішов перевдягатися.

Ринд заходився видавати однострої й решті. Він підозріливо зиркнув на Шена, але без нарікань видав комплект і йому.

Зібравшись у гурт, мостонавідники збуджено загомоніли, розгортаючи отриману форму. Жоден із них хтозна-відколи не носив нічого, крім безрукавних шкірянок мостової обслуги й рабського шмаття. Але коли з примірювальної вийшов Моаш, їхній гомін стих.

Ця форма була нового зразка — сучаснішого, ніж той, що його Каладін носив за часів своєї військової служби. Цупкі сині штани, начищені до блиску чорні чоботи й кітель до пояса, який наглухо застібався, підперезаний ременем, — з-під споду визирали тільки комір і манжети білої сорочки на ґудзиках.

— Оце я розумію — солдат! — сказав Ринд, засміявшись. — Ти й досі гадаєш, наче схожий на дурня?

Каптенармус махнув Моашеві поглянути на своє відображення в настінному дзеркалі.

Той поправив манжети й аж зашарівся. Нечасто випадало Каладінові бачити, щоб він так бентежився.

— Що ні, то ні, — відказав Моаш.

Решта нетерпляче заворушилися й також узялися перевдягатися. Дехто відходив осторонь, до примірювальних, але більшості було байдуже. Мостонавідників і рабів, їх донедавна раз по раз ганяли сюди-туди в самих лише пов’язках на стегнах.

Тефт убрався раніше за решту і правильно застібнув усі ґудзики.

— Давненько я не надягав чогось на кшталт цього, — прошепотів він, защібаючи пряжку на поясі. — І вже навіть не знаю, чи гідний такої честі…

— Тефте, кому як не тобі це носити… — відказав Каладін. — Не дозволяй невільникові в собі взяти гору.

Той хмикнув, чіпляючи на ремінь бойового ножа.

— А як щодо тебе, синку? Коли ти зізнаєшся, чим, так би мовити, дишеш?

— Я ж зізнався.

— Нам. А решті?

— Тільки не починай…

— Я починатиму, що мені в бурі заманеться! — гиркнув Тефт і, нахилившись ближче, стишив голос: — Принаймні доки не отримаю справжньої відповіді. Ти — Приборкувач сплесків. Поки не Променистий, але до того йдеться — всьому свій час. І решта правильно тебе під’юджують. Чом би тобі не прогулятися до цього Далінара, не всотати трохи Буресвітла й домогтися, щоб той визнав у тобі світлоокого?

Каладін кинув погляд на своїх людей, які, безладно скупчившись, намагалися натягти однострої, а Ринд роздратовано пояснював їм, як застібається кітель.

— Тефте, світлоокі відібрали в мене все, що я будь-коли мав, — прошепотів Каладін. — Мою сім’ю, брата, друзів. І навіть більше од того. Більше, ніж ти можеш собі уявити. Варто їм у мене щось побачити, як вони його відбирають. — Він здійняв руку й — знаючи, на що дивитися, — розгледів, як над шкірою ледь помітно звивалися кілька осяйних струминок. — Світлоокі відберуть і це. Якщо пронюхають, на що я здатен, — неодмінно відберуть.

— І як же — на подих Келека — вони зможуть це зробити?

— Не знаю, Тефте, — відказав Каладін, — чого не знаю, того не знаю. Але щойно подумаю про це, як мене мимоволі охоплює паніка. Я не можу такого дозволити. Їм не відібрати в мене цього. Або вас. Тож ані пари з вуст про мої вміння — щоб більше анічичирк!

Той забурчав, а решта тим часом кінець кінцем розібралися, що й до чого. Лише Лопен — у нього, однорукого, порожній рукав кітеля було вивернуто й запхано всередину, щоб не теліпався — тицьнув у нашивку в себе на плечі:

— А це що таке?

— Знаки розрізнення Кобальтової гвардії, — пояснив Каладін. — Особистої охорони Далінара Холіна.

— Їх перебили, харизматику, — зауважив Лопен. — Ми — не вони.

— Еге, — підтримав його Шрамм, який, на Риндів жах, вийняв ножа й відпоров ту нашивку. — Ми — Четвертий міст.

— Четвертий міст був вашою в’язницею, — заперечив йому Каладін.

— То й що? — відрізав закид Шрамм. — Хай там як, а ми — з Четвертого мосту.

Решта, погоджуючись із його словами, заходилися спорювати нашивки й кидати їх додолу.

Тефт, кивнувши, вчинив так само.

— Ми захищатимемо Чорношипа, але не станемо заміною тим, хто був у нього до нас. Наша команда — окреме військове формування.

Каладін потер чоло — а втім, він сам цього домігся, згуртувавши їх і сплавивши в єдине ціле.

— Я намалюю диґліф, який правитиме нам за емблему, — сказав він до Ринда. — Доведеться вам замовити нові нашивки.

Черевань зітхнув, збираючи з підлоги викинуті:

— Видно, що так. Ваш мундир он там, капітане. Темноокий капітан! Хто б міг подумати, що це можливо! Іншого такого, як ви, не знайти в цілій армії. І то, певне, за всю її історію!

Каптенармус, здавалося, не сприймав цей факт як обурливий. Світлооких нижчих данів на кшталт Ринда у військових таборах було хоч греблю гати, та Каладін із ними майже не стикався. В рідному містечку він бачив тільки родину градоправителя — чий дан був вищим від середнього — й темнооких. І лише в армії Амарама збагнув, що світлоокі бувають різні, і що багато з них працюють, де доведеться, заробляючи гроші не легше, ніж простолюддя.

Каладін підійшов до останнього згортка на стійці. Його однострій відрізнявся, включаючи синій жилет і синій-таки двобортний сюртук із білою підкладкою та срібними ґудзиками — хоча, попри ряди останніх на кожному боці, його належало носити розстібнутим.

Він чимало таких перебачив — на світлооких.

— Четвертий міст, — промовив Каладін, спорюючи з плеча знак розрізнення Кобальтової гвардії й кидаючи його на стійку до решти.

3. Візерунок

Солдати доповідали, що здалеку за ними спостерігала загрозлива кількість паршендійських розвідників. Відтак ми зауважили в них нову тактику: вночі вони впритул підходили до таборів, а потім швидко відступали. Здогадно наші вороги вже тоді готували воєнну хитрість, щоб покласти край цій кампанії.

З особистого щоденника Навані Холін. Єсесес, 1174

«Досліджувати часи, що передували Ієрократії, надзвичайно складно, — писалося в книжці. — За ієрократичного режиму воринська церква здобула майже тотальний контроль над Східним Рошаром. Тиражуючи фальшивки та увічнюючи їх як абсолютну істину, вона вселяла ці вигадки в суспільну свідомість. Ба гірше: переписувачі модифікували старовинні тексти, підганяючи історію під ієрократичні догми».

Сидячи в самій нічній сорочці у себе в каюті, Шаллан читала при світлі кубка зі сферами. Тісне приміщення не мало справжнього ілюмінатора, а тільки вузеньку щілину, яка тяглася вздовж верхнього краю зовнішньої стіни, правлячи за вікно. Чути було хіба що хлюпання води об корпус судна. Цього вечора їхній корабель зостався без порту, де міг би знайти прихисток.

«Церква того періоду з підозрою сприймала Променистих лицарів, — ішлося в книжці, — проте авторитет воринізму походив від Вісників. Це породжувало дихотомію: так, Ренегатство, тобто зраду Променистих, усіляко роздували, але водночас вихваляли прадавніх лицарів — тих, які жили поруч Вісників у дні мороку.

Саме тому досліджувати Променистих і місце, знане як Гадесмар, дуже важко. Як відрізнити факти від вигадок? Які саме хроніки церква переписала у своєму хибному намаганні очистити минуле від уявних суперечностей на догоду бажаному історичному наративу? Від тих часів позосталося дуже мало документів, які на шляху з автентичних пергаментів у сучасні кодекси не пройшли б через руки копіїстів воринського віровизнання».

Звівши очі поверх книжки, Шаллан глянула вгору. Том, який вона тримала, був чи не найпершою опублікованою працею Ясни Холін як повноправної вченої. Наставниця не задавала підопічній прочитати його. Принцеса взагалі була не в захваті, коли дівчина попросила в неї примірник, і довго викопувала його зі споду однієї з численних скринь із книжками, котрі вона тримала в корабельному трюмі.

Чому Ясна зробила це так неохоче — адже в ньому йшлося саме про те, що й вивчала Шаллан? Хіба не мала б та одразу дати їй цю працю? Адже тут…

Візерунок з’явився знову.

У дівчини перехопило подих, коли та побачила його на стіні каюти поряд із койкою — просто ліворуч від себе. Вона обережно перевела погляд на сторінку перед собою. Візерунок був той самий, що й минулих разів — достоту такого ж вигляду, як і на ватмані.

Краєчком ока дівчина спостерігала його аж відтоді — він проступав то з текстури деревини, то з тканини на спині моряцького тільника, то в мерехтінні води — але варто було поглянути просто на нього, як візерунок щоразу щезав. Але все, що говорила їй Ясна, — це що той, найімовірніше, не скривдить.

Шаллан перегорнула сторінку і стишила подих. Відчуття на кшталт цього бувало в неї й раніше, коли на її малюнках непроханими гостями з’явилися ті дивні символоголові істоти. Вона дала своїм очам сковзнути зі сторінки й глянути на стіну: не просто на візерунок, а осторонь — так, наче той зостався непоміченим.

Узор був на місці. Рельєфний, немовби витиснений, він мав складний і дивовижно симетричний вигляд: звиваючись і петляючи його площею, крихітні лінії візерунка ніби вгрузали в поверхню деревини, і та випиналася, наче залізний орнамент із-під туго натягнутої скатертини.

То було щось на кшталт тих символоголовців — візерунок нагадував дивні знаки у верхній частині їхніх тулубів. Шаллан знову опустила очі на сторінку, але не читаючи. Корабель накренився, й осяйні білі сфери в кубку дзенькнули, перекотившись. Дівчина глибоко вдихнула.

А відтак поглянула просто на візерунок.

Той одразу почав розпливатися, згладжуючись. Але доти Шаллан встигла чітко його роздивитися, залишивши собі Спогад.

— Ну все — цього разу попався, — пробурмотіла вона його залишкам.

І, відкинувши книжку, поспішно вийняла вугільного олівця й аркуш паперу для малювання. Нахилилася ближче до світла, і її руде волосся розсипалося по плечах.

Художниця шалено запрацювала, охоплена нестямною потребою замалювати побачене. Її пальці рухалися самі собою, а захищена рука — наразі непокрита — тримала етюдник так, щоб кубок осипа́в папір бризками світла.

Вуглина полетіла осторонь. Ні, тут потрібне щось виразніше — здатне залишати різкіші штрихи. Чорнило! Олівець чудово придавався для зображення м’яких напівтонів життя, але ж те, що вона малювала, було не життям, а чимось іншим, чимось нереальним. Діставши зі своїх речей перо та чорнильницю, Шаллан повернулася до роботи, точно відтворюючи химерні, крихітні лінії.

Процес малювання протікав бездумно. Мистецтво поглинуло її, і скрізь довкола закопошилися, постаючи до існування, спрени творення. Незабаром столик біля койки й підлогу каюти, де прилаштувалася навколішках художниця, заполонили десятки маленьких фігурок. Спрени переміщувалися й звивалися — кожен не більший від черпальця ложки — прибираючи подоби предметів, із котрими вони нещодавно стикалися. Шаллан на них здебільшого не зважала, хоча аж стількох одразу ще ніколи не бачила.

В міру того, як дівчина зосереджено малювала, вони дедалі швидше змінювали форму. Здавалося, що той візерунок неможливо вловити — його складні повторювані елементи звивалися до нескінченності. Відтворити побачене з абсолютною точністю не вдалося б навіть пером, але виходило схоже. Зображення розкручувалося спіраллю з центральної точки, а далі кожен виток відцентрово повторювався, утворюючи власне плетиво з крихітних ліній — немовби лабіринт, збудований для того, щоб доводити його в’язнів до божевілля.

Нанісши заключну риску, художниця виявила, що дихає так, наче пробігла величезну відстань. Дівчина кліпнула очима і знову зауважила довкола себе спренів творення. Їх були сотні, і вони по одному неспішно зникали. Шаллан поклала перо поруч чорнильниці (яку прикріпила до столика воском, щоб та не ковзала від хитавиці) й узяла аркуша в руки, чекаючи, доки висохнуть останні штрихи. В неї було таке відчуття, неначе йшлося про важливе досягнення — хоча вона й гадки не мала яке.

Коли чорнило зрештою висохло, візерунок постав перед нею, і Шаллан чітко почула, як зітхає папір — не інакше, полегшено.

Підскочивши, вона зронила ватман і залізла з ногами на койку. Цього разу рельєфний візерунок не зник, а залишив папір — відбрунькувавшись від аналогічного зображення — й перемістився на підлогу.

Описати побачене якось інакше дівчина не могла: хай як так вийшло, а малюнок опинився на підлозі, переповз до ніжки койки, огорнув її, піднявся й видерся на ковдру. Вся ця картина не справляла враження чогось рухомого під сподом — це було б хіба грубим наближенням: адже лінії проступали занадто чітко й не натягували тканину. Будь-що, накрите ковдрою, здавалося б незрозумілою випуклістю, але це вимальовувалося детально.

Воно наближалося — на вигляд безпечне, але Шаллан усе одно відчула, що тремтить. Цей візерунок відрізнявся від тих символоголовців, що їх вона колись намалювала, але водночас видавався ідентичним — двовимірним варіантом без торсу й кінцівок, абстрактним зображенням котрогось із них. Так кілька рисок у кружечку можуть дати примітивну подобу людського обличчя.

Ті істоти нажахали її, нав’язливо снилися і змушували непокоїтися, чи не божеволіє вона. Тож із наближенням цього Шаллан зіскочила з койки й відійшла від неї якомога далі — наскільки це було можливо в тісній каюті. Серце вилітало з грудей, і вона відчинила двері, щоб кинутися до наставниці.

Аж раптом виявила Ясну одразу за ними: та саме тяглася до дверної ручки, тримаючи перед собою складену ківшиком ліву долоню. На ній стояла крихітна фігурка, утворена з непроглядної чорноти — на вигляд чоловік у модному та елегантному костюмі з довгим сюртуком. Забачивши Шаллан, той розчинився в темряві. Наставниця поглянула спочатку на підопічну, а відтак на підлогу каюти, якою саме проповзав візерунок.

— Накинь щось, дитино, — сказала принцеса. — Нам треба поговорити.

***

— Я спершу сподівалася, що наші спрени будуть однакові, — мовила Ясна, сідаючи на стілець у каюті Шаллан. Візерунок залишався на підлозі між наставницею й підопічною, яка долілиць лежала на койці, — в пеньюарі поверх нічної сорочки й пристойно покривши лівицю тонкою білою рукавичкою. — Але це, звісно, було б надто просто. Я ще в Харбранті запідозрила, що ми, мабуть, належимо до різних орденів.

— Орденів, Ваша Світлосте? — перепитала Шаллан, боязливо тицьнувши олівцем у зображення на підлозі.

Те сахнулося, наче тварина від грубого дотику, й випнуло під собою поверхню долівки. Це забавляло дівчину, хоча певна частина її єства не хотіла мати нічого спільного з тим візерунком і його неприродно «вирвиочними» фракталами[2].

— Так, — відказала принцеса. На позір чорнильний спрен, який доти її супроводжував, більш не з’являвся. — Подейкують, що кожен з орденів мав доступ до двох Сплесків, і то від ордену до ордену один із них збігався. Такі здібності ми називаємо «Приборкування сплесків». Наприклад, Душезаклинання — й сáме воно для нас спільне — хоч ми з тобою з різних орденів.

Шаллан кивнула. Приборкування сплесків, Душезаклинання — йшлося про здібності Втрачених Променистих (гіпотетично суто легендарні), які обернулися для них чи то благословенням, а чи то прокляттям (різні джерела подавали це по-різному). Або так принаймні писали в книжках, які дала їй почитати в дорозі наставниця.

— Я не Промениста, — заперечила дівчина.

— Звісно, що ні, — відповіла на це Ясна, — як, власне, і я. Ті ордени були просто логічним конструктом — достоту як саме поняття суспільства — щоб, спираючись на відповідні дефініції, формулювати й пояснювати. Не кожен чоловік, який бере в руки списа, — солдат, і не кожна жінка, яка випікає хліб, — пекарка. А втім, сá́ме орудування зброєю чи лопатою хлібопеки і стали ознаками відповідних професій.

— То ви ведете до того, що наші здібності…

— Були свого часу критерієм, за яким посвячували в Променисті лицарі, — закінчила за підопічну наставниця.

— Але ж ми — жінки!

— Так, — безтурботно відказала Ясна. — Спрени не хибують на людські упередження, і це привід для оптимізму, еге ж?

Шаллан підвела очі від візерунка, що в нього й досі тицяла олівцем.

— Поміж Променистих лицарів були й жінки?

— У статистично виправданій кількості, — промовила принцеса. — Не бійся, дитино: мечем ти з дня на день не замахаєш. Архетипні Променисті на полі бою — це перебільшення. Висновуючи з того, що я читала, — хоча ті хроніки, на жаль, недостовірні — на кожного «бойового» Променистого припадали троє, які присвячували себе дипломатії, науковим дослідженням або іншим способам допомагати суспільству.

— Ох!

І чому це розчарувало Шаллан?

«От дурепа». В пам’яті сплив непроханий спогад: сріблястий меч, світловий візерунок, правда, що їй несила глянути у вічі. Вона прогнала його, міцно стуливши повіки.

Десять ударів серця.

— Я навела довідки про спренів, про яких ти розповідала, — повела далі наставниця. — Про тих символоголових істот.

Шаллан зробила глибокий вдих і розплющила очі.

— Це один із них, — зауважила дівчина, вказавши олівцем на візерунок.

Той підповз до її скрині і то застрибував на неї, то зістрибував — наче дитина, що бавиться на дивані. Він здавався не загрозливим, а безневинним — ба грайливим — і навряд чи наділеним хоч крихтою розуму. Невже вона злякалася його?

— Так — гадаю, ти маєш рацію, — промовила Ясна. — Тут, у Царстві матерії, більшість спренів виявляє себе інакше, аніж у Гадесмарі. Але тоді ти намалювала їх у тамтешній подобі.

— А от нинішній не надто вражає.

— Еге ж. Маю визнати, що я розчарована. В мене таке відчуття, наче ми залишаємо поза увагою щось дуже важливе, і мене це дратує. У Криптиків жахлива репутація, але цей — найперший екземпляр з усіх, що я будь-коли бачила — здається…

Той видерся на стіну й зісковзнув донизу, знову видерся — і знову зісковзнув.

— Несповна розуму? — припустила Шаллан.

— Можливо, йому просто треба більше часу, — відказала Ясна. — Коли я вперше утворила зв’язок із Льодом…

Вона раптом змовкла.

— Що таке? — спитала підопічна.

— Вибач, але він не любить, коли я згадую про нього в розмові — його це нервує. Спрени дуже болісно переживали те, що лицарі порушили свою обітницю. Не маю сумніву, що багато спренів загинуло. Лід не хоче про це говорити, але, як я розумію, решта йому подібних сприйняли його вчинок за зраду.

— Але…

— Годі про це, — урвала її наставниця. — Мені шкода.

— Гаразд. Ви згадували про Криптиків…

— Так, — відказала принцеса, сягнувши в рукав, що покривав її захищену руку, й витягнувши звідти складений аркуш паперу — один із малюнків, де Шаллан зобразила тих символоголових істот. — Це їхня самоназва, хоча ми, ймовірно, нарекли б їх спренами брехні, але Криптикам наш термін не до вподоби. Так чи інак, а вони владарюють в одному з найбільших міст Гадесмару. Їх можна осмислити як світлооких Царства пізнання.

— То ця істота, — мовила Шаллан, кивнувши в бік візерунка, який дзиґою крутився в центрі каюти, — хтось на кшталт… князя — там, у потойбіччі?

— Більш-менш так. У Криптиків якийсь заплутаний і затяжний конфлікт зі спренами честі, хоча я не мала змоги приділяти багато уваги тамтешній політиці. Цей спрен стане твоїм товаришем і, серед іншого, наділить тебе здатністю до Душезаклинання.

— Серед якого «іншого»?

— Поживемо — побачимо, — відказала наставниця. — Тут усе залежить від природи спренів. Який результат дали твої дослідження?

Скидалося на те, що в Ясни все ставало перевіркою академічної успішності. Шаллан притлумила зітхання. Саме тому вона й не повернулася додому, а рушила вслід за наставницею. А втім, подекуди підопічній кортіло, щоб та просто повідомила правильну відповідь, а не примушувала аж так важко працювати, дошукуючись її самотужки.

— Алай стверджує, що спрени — це фрагменти сил творення, і багато хто з учених, чиї праці я читала, поділяє таку думку.

— Це одна з теорій. І що з неї випливає?

Шаллан силкувалась не відволікатися на спрена на підлозі.

— Світом керують десять засадничих сил — так званих Сплесків — як-от Гравітація, Тензія, Трансформація й таке інше. За вашими ж словами, спрени — це елементи Царства пізнання, які набули фрагментарного одушевлення завдяки увазі з боку людини. А коли так, логічно припустити, що вони й доти щось собою становили. Як-от… як-от живопис був звичайним полотном, доки його не оживили.

— Оживили? — звела брову Ясна.

— Звісно, — підтвердила дівчина. Живопис недарма так називали: картини жили. Не в тому ж сенсі, що й людина або спрен, але… хай там як, а принаймні для неї це було очевидною річчю. — Тож доки спрени не постали до життя, вони мали чимось та бути. Силою. Енергією. Зен-дочка-Ват замалювала крихітних спренів, що їх вона інколи виявляла довкола важких об’єктів. Спрени гравітації — це елементи сили, яка змушує нас падати. А отже, логічним видається припущення, що кожен спрен свого часу був певною силою. Власне, поміж них можна виокремити дві основні категорії: тих, що реагують на емоції, та тих, що реагують на стихії — як-от силу вогню або вітру.

— То ти поділяєш погляди Намар щодо класифікації спренів?

— Так.

— Це добре, — сказала наставниця. — Я й сама підтримую її теорію. На мою особисту думку, саме з такого протиставлення спренів — спрени емоцій на противагу спренам стихій — і беруть свій початок людські уявлення про стародавніх «богів». Гó́нор — тобто Честь, — що його перетворили на воринського Всемогутнього, був породженням уяви тих, хто прагнув уособити шал людських почуттів — як-от у спренах емоцій. А Культивація — богиня, якій поклоняються на Заході, — втілює природу та спренів стихій. Різноманітні спрени Спустошення та їхній незримий володар — знаний під низкою імен, залежно від культури, про яку йдеться — наводять на думку про антагоніста чи ворога. Дивним відгомоном таких уявлень, звісно, став і Прародитель бур, чия теоретична сутність змінюватиметься залежно від того, яку епоху в розвитку воринізму ми розглядатимемо…

Аж тут вона змовкла. Шаллан зашарілася, усвідомивши, що відвернулася і почала виводити на ковдрі охоронний ґліф, щоб захиститися від зла в її словах.

— Ми збилися на манівці, — сказала Ясна. — Перепрошую.

— Ви така певна, що його немає. Я про Всемогутнього, — промовила дівчина.

— Доказів його існування не більше, ніж у випадку з тайленськими Пристрастями, Ну-Раліком чистозерців або ж будь-якою іншою релігією.

— А як щодо Вісників? Гадаєте, їх теж не було?

— Не знаю, — зізналася наставниця. — На світі багато такого, чого я не розумію. Наприклад, деякі хисткі аргументи вказують на реальність Прародителя бур, а також Усемогутнього — просто потужних спренів, як-от Охоронниця ночі.

— Тож він, можливо, таки є.

— А я ніколи й не стверджувала протилежного, — парирувала принцеса. — І заявляла тільки те, що не сприймаю його як Бога й не відчуваю ні найменшої схильності йому поклонятися. Але це ми знову відволіклися. — Наставниця підвелася. — На кілька найближчих днів я звільняю тебе від навчальних обов’язків. Ти маєш зосередитися лише на одному предметі дослідження.

І Ясна вказала на підлогу каюти.

— На цьому візерунку? — перепитала Шаллан.

— Ти єдина за багато століть маєш нагоду взаємодіяти з Криптиком, — пояснила їй наставниця. — Вивчай цей досвід і детально занотовуй свої враження. Це, певне, буде твоя перша варта уваги академічна розвідка, яка може стати надзвичайно важливою для нас у майбутньому.

Шаллан глянула на малюнок, який, переповзши, буцнувся їй об ногу — його дотик був заледве відчутний — а тепер повторював те саме знов і знов.

— Як захопливо, — промовила підопічна.

4. Збирач одкровень

Наступну підказку було явлено на стінах. Я не те щоб знехтувала цим знаменням, але й не вповні осягнула його значення.

Зі щоденника Навані Холін. Єсесес, 1174

— Я біжу по воді, — сказав Далінар, отямлюючись.

Він і справді рухався, наступаючи.

Довкола нього згущувалося видіння. Ноги захлюпували бризки теплої води. Обабіч великого князя мчали крізь мілководдя з дюжину чоловіків із молотами та списами, за кожним кроком високо піднімаючи ноги — носки відтягнуті, стегна паралельно до поверхні води, — наче марширували на параді. От тільки жоден парад іще не обертався таким божевільним розгардіяшем. Вочевидь у цій дивній манері було легше бігти, й Далінар спробував узяти з них приклад.

— Гадаю, на Чистозері, — півголосом промовив він. — Вода тепла й сягає лише до колін, а обрисів землі ніде не видно. Щоправда, сутеніє, і видимість погана.

Зі мною біжать інші. Не знаю, наздоганяємо ми чи втікаємо. Озираючись через плече, я нічого не бачу. Ці люди вочевидь солдати, хоча однострої на них старовинні: шкіряні спідниці, бронзові шоломи й нагрудники, а руки-ноги нічим не захищені. — Далінар опустив очі на себе. — Я убраний так само.

Дехто з великих князів Алеткару та Я-Кеведу досі використовував таку форму, тож визначити точну епоху було неможливо. Сучасні воєначальники відроджували цю традицію з розрахунку — в надії, що класичні взірці надихатимуть їхніх людей. Хоча в такому разі старовинні мундири комбінували з новітнім сталевим спорядженням — а його було якраз і не видно.

Далінар не ставив запитань. Він із досвіду знав, що, підігруючи видінням, дізнається більше, ніж зупинившись і зажадавши відповідей.

Бігти по воді було важко: князь стартував у авангарді загону, але тепер відставав. Усі вони мчали до якогось великого останця попереду, оповитого сутінками. А може, це взагалі не Чистозеро? Тут не було таких скельних формацій, як…

Ні, то не останець, а фортеця. Далінар загаявся, підвівши погляд на шпилясту, схожу на замок споруду, що здіймалася просто з тихих озерних вод. Будівель на кшталт тієї він іще зроду не бачив. З лискуче-чорного каменю. Обсидіану? Її, мабуть, створили, Душезаклявши.

— Попереду фортеця, — сказав він, просуваючись далі. — Зберегтися дотепер вона категорично не могла — бо інакше була б знаменитою. На позір усю її зроблено з обсидіану. Плавцеподібні стіни здіймаються до шпилястих зубців угорі, а башти нагадують наконечники стріл… Прародителю бур! Вона просто велична.

Ми наближаємося до іншої групи солдатів, які стоять у воді, навсібіч наїжачившись списами. Їх, певне, з дюжину, а я — у складі іншої дюжини. І ще… так, у центрі їхнього кола хтось є — Сколкозбройний в осяйному обладунку.

Та ще й не просто Сколкозбройний, а Променистий. Лицар у розкішній Сколкозбруї, яка сяяла темно-червоним на стиках і в місцях певних позначок. Такі обладунки носили в дні мороку. А отже, події в цьому видінні відбувалися до Ренегатства.

Як і всі Сколкозбруї, ця була особлива: кольчужна спідниця, ідеально підігнані зчленування, поручі, що сягали якраз до… Буря забирай! Вона скидалася на Адолінів обладунок, але мала приталеніший вигляд. А може, то жінка? Але забрало було опущене, й Далінар не міг сказати напевне.

— Стати в стрій! — скомандував лицар новоприбулому загону Далінара, а той кивнув сам до себе: жінка і є.

Великий князь і решта солдатів обступили лицарку колом, повиставлявши зброю назовні. Неподалік марширував мілководдям інший загін із Променистим по центру.

— Чому ви прикликали нас назад? — спитав один із Далінарових товаришів.

— Каеб гадає, наче він щось помітив, — відповіла лицарка. — Пильнуйте й будьте напоготові. Рушаймо.

Цього разу загін виступив від фортеці не в тому ж напрямку, звідки щойно прибув. Далінар тримав ратище напереваги. На скронях висипав піт. Із власного погляду, він нітрохи не відрізнявся від звичного себе, проте решта вбачали в ньому одного зі своїх.

Ці його видіння й досі залишалися жахливо незбагненними. Князю їх якимось чином посилав Усемогутній, але той, за його власним зізнанням, був мертвий. То як же це все відбувалося?

— Ми щось шукаємо, — півголосом сказав Холін. — У ніч повисилали команди з лицарів і солдатів — на пошуки чогось, поміченого раніше.

— Гей, новенький, з тобою все гаразд? — запитав один із бійців збоку від Далінара.

— Все добре, — відповів той. — Просто хвилююся — я ж навіть до пуття не знаю, що ми шукаємо.

— Спрена, що чинить не так, як годиться, — пояснив чоловік. — Майся на бачності. Щойно Сджа-анат торкнеться спрена, той починає виробляти казна-що. Звертай нашу увагу на все, що помітиш.

Далінар кивнув, а відтак півголосом повторив ті слова, сподіваючись, що Навані його розчує. Їхній загін продовжував прочісувати місцевість, а лицарка по центру розмовляла з… сама з собою? Враження було таке, наче вона вела діалог, але з ким саме не було ні видно, ні чутно.

Холінову увагу привернули околиці. Він завжди хотів побачити центральні райони Чистозера, але тільки й мав нагоду, що побувати на тамтешньому прикордонні. Під час останнього візиту в Азір князь так і не спромігся знайти час на подорож у тому напрямку. Азіші незмінно виказували здивування з його забаганки, адже там, за їхніми словами, «не було нічогісінько».

На ногах у Далінара були якісь тісні черевики: певне, щоб не порізатися об приховані під водою нерівності — то ями, то гребені — що їх він не бачив, але відчував. Князь упіймав себе на тому, що спостерігає, як снують сюди-туди під водою темні силуети крихітних рибок, а поряд із ними зауважив обличчя.

Лице.

Далінар скрикнув, відскочивши і спрямувавши списа донизу.

— Там було обличчя! У воді!

— Річковий спрен? — спитала Промениста, підступаючи ближче.

— На вигляд як тінь і з червоними очима, — відказав Далінар.

— Значить, це він, — промовила лицарка. — Шпигун Сджа-анат. Каебе, біжи на командний пункт — а решті продовжувати спостереження. Без носія йому далеко не втекти.

Вона зірвала якийсь невеличкий капшук, що висів у неї на поясі.

— Онде він! — вигукнув Далінар, зауваживши у воді маленьку червону цяточку, яка метнулася від нього, мовби рибка.

Князь кинувся навздогін, біжучи в тій самій манері, яку досі засвоїв. А втім, що за пуття з гонитви за спреном? Адже їх неможливо спіймати в жоден із відомих йому способів.

Решта помчали за ним. Із-під Далінарових ніг кидалися врозсип налякані сплесками рибки.

— Я переслідую спрена, — півголосом промовив Холін. — Ось на кого ми полювали. На вигляд він чимось скидається на обличчя — примарне й червонооке. У воді плаває по-риб’ячому. Стривай! До нього долучається ще один. Цей більший — у ньому добрих шість футів. Таке враження, наче пливе доросла людина — чи радше її тінь — яка…

— Буря забирай! — зненацька вигукнула лицарка. — Та він не сам!

Більший зі спренів крутнувся й, пірнувши на глибину, зник поміж каміння на дні. Далінар зупинився, не знаючи, що робити — гнатися за меншим чи залишатися тут.

А от решта, крутнувшись, побігли в протилежному напрямку.

«Еге-е…»

Аж тут кам’янисте дно озера затряслося. Далінар, позадкувавши, спіткнувся й шубовснув у воду — таку чисту, що йому було видно, як розколюється камінь під ним, неначе знизу об нього гупало щось велике.

— Хутчіш! — гукнув до впалого один із солдатів.

Він схопив Далінара за руку, допомігши підвестися, а розколини у дні тим часом поширшали. Нещодавня озерна гладінь завирувала, нуртуючи.

Земля під ногами струснулася, заледве не зваливши князя з ніг повторно. А кілька солдатів попереду таки впали.

Проте лицарка стояла непорушно, і в її руках з’явився величезний Сколкозброєць.

Далінар озирнувся через плече саме вчасно, щоб побачити, як із води виринає стрімчак — довжелезна рука! Тонка, футів, певне, п’ятнадцять завдовжки, вона вирвалася з-під поверхні озера й одразу канула на дно, неначе шукаючи там надійну опору. Виставивши в небо ліктя, неподалік здійнялася ще одна, а відтак обидві напружилися, розгинаючись, ніби прикріплені до спільного тіла, що відтискалося від підлоги.

Зі скелястого озерного ложа виламалося гігантське тіло — немовби когось закопали в піску, і тепер він звідти звільнявся. З гребінчастої, поораної ямками спини, що поросла шматками сланцекірки та підводним грибком, струмувала вода. Спрен якимось чином оживив сам камінь.

Доки страховисько, звиваючись, підводилося, Далінар устиг розгледіти на злій кам’яній морді глибоко посаджені очі — світні й червоні, мов розплавлена лава. Тіло було скелетоподібне, а тонкі кістляві кінцівки мали шпичакуваті пальці з кам’яними пазурями на кінцях. Грудну клітку утворювали кам’яні ребра.

— Громоскелець! — закричали солдати. — До молотів! Готуйте молоти!

Лише лицарка не відступила перед тією почварою, яка, повністю випроставшись, сягнула тридцяти футів заввишки. З тварюки скрапувала вода. Аж раптом жінка запроменилася спокійним білим сяйвом, яке нагадало Далінарові Буресвітло, що ним заряджають сфери. Вона здійняла Сколкозбройця й атакувала страховисько, ступаючи по воді з надприродною легкістю — так, наче та не сковувала її рухів. Певне, вся річ була в дарованій Сколкозбруєю силі.

— Вони були створені, щоб стерегти, — долинув іззаду чийсь голос.

Далінар глянув на солдата, який допіру допоміг йому встати — довгобразого й широконосого селая з лисуватою головою. Нагнувшись, князь простяг руку, підсобляючи небораці підвестися.

Раніше голос у того був інший, проте Далінар упізнав, хто говорить. Наприкінці більшості видінь достоту таким тембром промовляв до нього Всемогутній.

— Променисті лицарі, — уточнив співрозмовник, стоячи поруч Холіна й спостерігаючи, як лицарка атакує те «нічне жахіття наяву». — Вони стали вирішенням проблеми, способом протидіяти спустошливим Руйнаціям. Десять лицарських орденів, заснованих, щоб допомагати людям боронитися, а потім відбудовувати зруйноване.

Далінар слово в слово повторив почуте, зосередившись на тому, щоб нічого не проґавити, й не думаючи про те, що воно означало.

Всемогутній обернувся до нього:

— Я був здивований появою цих орденів. Своїх Вісників я такого не вчив. Це все спрени — саме вони уможливили їхнє постання, забажавши наслідувати дароване людям. Тобі треба буде заснувати їх повторно — ось твоє завдання. Об’єднай їх. Споруди фортецю, здатну витримати бурю. Не давай Одіозумові спочинку, всели в нього побоювання, що він може зазнати поразки, і признач представника-«чемпіона». Він ухопиться за цю можливість і не стане ризикувати перед лицем чергової поразки, як то вже дуже часто бувало. Така тобі моя найкраща рада.

Далінар повторив усе сказане. Віддалік не на жарт розгорялася битва — хлюпала, бризкаючи, вода, й тріщала, кришачись, скеля. Приспіли солдати з молотами, які — хто б міг подумати! — також сяяли Буресвітлом, хоча й куди слабше.

— Тебе здивувало пришестя лицарів, — сказав Усемогутньому Далінар. — А ця сила, цей ворог подужав убити тебе. Ти ніколи не був Богом: адже Той усевідний і безсмертний. То ким же ти був?

Усемогутній не відповів — не зміг, і Холін усвідомив, що ці видіння мали певний наперед визначений сценарій — як-от театральна вистава. Їхні дійові особи, Далінарові партнери, мали право трішки імпровізувати — мов ті ж таки актори на сцені — проте сам Усемогутній ніколи так не чинив.

— Я зроблю, що зможу, — пообіцяв Далінар. — Відроджу ордени. Підготуюся. Ти чимало мені розповів, проте одне я збагнув самотужки: якщо можна вбити тебе, тоді те саме, певне, стосується й твого антипода та супротивника.

На великого князя спустилася темрява. Крики та сплески розтанули. В цій візії він бачив Руйнацію чи міжруйнаційний період? Видіння ніколи не повідомляли йому достатньо! Пітьма потроху розсіялася, і Далінар виявив, що лежить у кам’яній кімнатчині своєї військової резиденції.

Поруч нього опустилася навколішки Навані, тримаючи на колінах блокнот, і її перо літало аркушем. Буря забирай, але й вродливою вона була: зріла красуня з підфарбованими пурпуровим вустами й вишуканим плетивом коси, яка обвивала їй голову, виблискуючи рубінами. Криваво-червона сукня. Жінка поглянула на князя й, зауваживши, що той уже отямився і закліпав на неї очима, всміхнулась у відповідь.

— Це було… — почав Далінар.

— Тс-с, — урвала його та, дописуючи. — Остання частина того, що я чула, видається важливою. — Вона ще якусь мить шкряботіла по паперу, але зрештою відняла перо від блокнота, який тримала забраною під рукав долонею. — На цьому, здається, все. Водночас стенографувати різні мови досить важко.

— Різні мови? — перепитав князь.

— Наприкінці ти перескакував з одної на іншу. А доти розмовляв давньоселайською, яку відомо з пам’яток. Сама я її підзабула, але мої перекладачі, сподіваюся, дадуть цим нотаткам раду. З огляду на всі обставини, любий, тобі варто говорити повільніше.

— В тім-то й річ, що за тамтешніх обставин це буває непросто, — відказав Далінар, підводячись.

Як порівняти з видінням, у повітрі відчувалася прохолода. В зачинені віконниці періщив дощ, але князь із досвіду знав: якщо візія добігла кінця — значить, буря, вважай, відгриміла.

Почуваючись виснаженим, Холін підійшов до кушетки під стіною й присів. У кімнатці перебували тільки він та Навані: адже так усе це давалося йому легше. Адолін із Ренаріном перечікували великобурю неподалік — в іншому приміщенні батькової резиденції, під пильним наглядом капітана Каладіна і його колись мостонавідної, а нині охоронної команди.

Може, варто залучати більше вчених секретарок, щоб ті стенографували його візії паралельно й за результатами взаємних консультацій надавали якнайточніший розшифрований протокол? Хоча яке вже там у бурі «більше» — він соромився доволі й через те, що за маренням і качанням по підлозі його бачила бодай одна людина. Князь вірив у свої видіння — ба залежав від них — але збентеження це аж ніяк не скасовувало.

Навані сіла поруч і взяла його в обійми.

— Тобі приверзлося щось лихе?

— Цього разу? Ні, не надто. Спершу біг, потому битва — але я не брав у ній участі. Доки знадобилася моя допомога, видіння добігло кінця.

— То звідки ж цей вираз на твоєму обличчі?

— Я маю перезаснувати Променистих лицарів.

— Перезаснувати… кого? Але як? І що це взагалі означає?

— Не знаю. Нічого не знаю. Самі натяки й примарні загрози. Ясно одне: насувається щось небезпечне. І я маю цьому запобігти.

Жінка поклала голову йому на плече. Далінар дивився в камін, який тихо потріскував, сповнюючи кімнатку теплим світінням. То був один із небагатьох коминків, які не переобладнали під новомодні обігрівачі-фабріали.

Справжній вогонь подобався йому більше, проте Навані він цього не сказав би. Адже вона так старалася, впроваджуючи в життя останні здобутки фабріалогії.

— Але чому ти? — спитала жінка. — Чому зробити це випало саме тобі?

— А чому один народжується королем, а інший — жебраком? — відповів той запитанням на запитання. — Так улаштовано світ.

— Тобі так легко це прийняти?

— Ні, не легко, — відказав Далінар, — але вимагати відповідей — марна справа.

— А надто якщо Всемогутній загинув…

Мабуть, не треба було ділитися з нею цими відомостями. Висловивши вголос бодай цю одну-єдину тезу, він зажив би слави єретика, налаштував проти себе власних подвижників і дав Садеасові зброю в його боротьбі проти трону.

Коли Всемогутній — мертвий, то кому ж Далінар поклонявся й у що тоді вірив?

— Треба занотувати твої спогади про побачене у видінні, — сказала Навані, зітхнувши й відсторонившись від нього. — Доки вони ще свіжі в пам’яті.

Князь кивнув — бо мати супровідний опис на додачу до протоколу було справді важливо — й заходився переказувати побачене. Далінар говорив повільно, щоб Навані встигала й нічого не пропустила: описував озеро, однострої солдатів і ту дивну фортецю вдалині. Жінка зауважила на це, що в оповідях декого з тамтешніх мешканців ідеться про великі чистозерські споруди, проте наука вважала їх за міфічні.

Дійшовши до опису жахливої тварюки, що постала з озера, Далінар підвівся й закрокував кімнатчиною.

— В озерному ложі зосталася дірка, — пояснював він. — Уяви, неначе ти намалювала на підлозі контур тіла і бачиш, як воно виламується з долівки.

Подумати лишень, яку тактичну перевагу має те страховисько. Спрени рухаються прудко та спритно. Прошмигне один такий за бойові лави, а там зіпнеться на ноги — й гайда атакувати обозників. Його кам’яне тіло, певне, важко розтрощити. Буря забирай! Сколкозбройці… Цікаво, чи не від таких почвар їх насправді і винайшли — щоб боронитися?

Не припиняючи писати, Навані всміхнулася.

— Що таке? — спитав Далінар, застигши на місці.

— Ти воїн до мозку кісток.

— Так. І що?

— І це дуже мило, — відказала жінка, дописуючи. — А що було далі?

— А далі Всемогутній промовляв до мене.

І він, повільно походжаючи прогулянковим кроком, якнайточніше переказав їй по пам’яті той монолог. «Мені треба більше спати», — майнула гадка. Адже він був уже не той молодик двадцятилітньої давнини, який міг за цілу ніч не склепити очей, кружаючи вино й вислуховуючи братові плани, а на ранок ринути в бій повним сил і спраглим герцю.

Щойно Далінар закінчив розповідати, Навані підвелася й прибрала письмове приладдя. Вона, мовляв, піде й велить своїм ученим — точніше, князівським ученим, котрих собі привласнила — співвіднести його слова алетійською із розшифровкою її стенограми. Хоча спершу, звісно, видалить згадки про дражливі питання, як-от смерть Усемогутнього.

А ще пошукає в історичних джерелах паралелі до Далінарових описів. Навані полюбляла методичність і математичний підхід: вона розробила хронологічну шкалу, намагаючись звести його видіння в цілісний наратив.

— Ти й досі плануєш оприлюднити цього тижня свою прокламацію?

Далінар кивнув. Минулого тижня він попередньо ознайомив із нею великих князів і збирався довести до всезагального відома того ж таки дня, але Навані переконала його вчинити мудріше. Шила в мішку не сховаєш, і чутки, просочуючись, ширилися військовими таборами, зате їхні командувачі мали час на підготовку.

— Прокламацію оприлюднять найближчими днями — доки великі князі не встигли дотиснути Елгокара, щоб той її скасував, — пояснив Далінар.

Навані підібгала вуста.

— Інакше не можна, — запевнив Холін.

— Ти маєш їх об’єднати.

— Великі князі — зіпсуті діти, — парирував її співрозмовник. — Їхнє перевиховання вимагає надзвичайних заходів.

— Якщо цей крок розвалить королівство, ми довіку не зберемо його докупи.

— Значить, подбаємо, щоб Алеткар не розвалився.

Обвівши Далінара поглядом із голови до ніг, жінка всміхнулася.

— Маю визнати, що ця твоя впевненість мені до вподоби. Та от якби ж бодай якусь її дещицю спрямувати на нас…

— Я цілком упевнений щодо нас, — відказав той, пригортаючи її до себе.

— Он як? А то ці щоденні переїзди між королівським палацом і твоєю резиденцією забирають у мене багато часу. А от якби я перебралася сюди — скажімо, до твоїх покоїв… подумати лишень, наскільки зручніше стало б усім.

— Моя відповідь «ні».

— Далінаре, ти твердо переконаний, що шлюбу між нами ніхто не дозволить. То що ж нам робити? Чи вся річ у моралі? Але ж ти сам сказав, що Всемогутній мертвий.

— Є те, що правильно, і те, що неправильно, — вперто гнув своє той. — І Всемогутній тут ні до чого.

— Бог ні до чого, коли йдеться про те, правильні чи неправильні його заповіді? — недвозначно сформулювала проблему Навані.

— Е-е… Так.

— Обережніше, — пустила шпильку жінка. — А то звучить, наче це Яснині слова. Так чи інак, а коли Бога більше немає…

— Бог є. А якщо Всемогутній загинув, значить Богом він ніколи не був — от і все.

Навані зітхнула, однак не відсторонилася від нього, а звелася навшпиньки й поцілувала — та ще й далеко не соромливо. Вона вважала, що соромливість — для манірниць і вітрогонок. Тож поцілунок вийшов палкий: жінка вп’ялася в Далінарові вуста, ну а коли той спробував звільнитися, притислася ближче, зажадавши добавки. Зрештою закохана вдовольнилася, й чоловік відчув, що йому аж забило дух.

Всміхнувшись Далінарові, Навані відвернулася, підібрала з підлоги речі — той і не помітив, як вона зронила їх під час поцілунку — і рушила до дверей.

— Ти ж розумієш, що я — не з терплячих жінок. І не менш зіпсута, ніж великі князі: бо звикла отримувати те, чого забажаю.

Далінар хмикнув: неправдою було як одне, так і друге. Коли її це влаштовувало, вона вміла виявляти терплячість, тож зі сказаного випливало тільки те, що наразі ситуація була інша.

Навані відчинила двері, і до кімнатки, перевіряючи обстановку, зазирнув капітан Каладін. Цей мостонавідник не на жарт узявся до виконання обов’язків охоронця.

— Подбай, щоб її повернення додому пройшло без пригод, — звелів йому князь.

Каладін козирнув, а Навані протиснулася повз нього й, не прощаючись, зачинила двері, залишивши Далінара на самоті.

Той, глибоко зітхнувши, підійшов до крісла й умостився коло каміна подумати.

А коли за деякий час, здригнувшись, прокинувся, коминок уже й догорів. «От буря забирай! Я що тепер, кунятиму посеред дня?» Ох, якби ж він щоночі не крутився без сну, забиваючи голову не своїми тривогами й клопотами! І куди поділися безтурботні часи, коли він спокійно брався за меч, знаючи, що про всілякі складнощі подбає Ґавілар?

Далінар потягнувся й підвівся. Треба було простежити за приготуваннями до оприлюднення королівської прокламації, а відтак перевірити, як справи в нової гвардії…

Аж раптом застиг на місці. На стіні кімнатчини пишалася низка глибоких білих подряпин, що складалися в ґліфи. Раніше їх там не було.

«Шістдесят два дні, — говорив напис. — Настає смерть».

***

Невдовзі по тому Далінар — тримаючись прямо, наче аршин проковтнув, і заклавши руки за спину — стояв і слухав розмову Навані з Рушу, одною з учених Дому Холін. Присутній був і Адолін, що саме оглядав неподалік знайдений на підлозі уламок білого каменю — його, вочевидь, виламали з орнаменту, що облямовував вікно кімнатчини, а відтак написали ним ґліфи.

«Тримай спину прямо, а голову високо, — наказав собі подумки великий князь, — навіть якщо тільки й хочеться, що осісти, зсутулившись, он у те крісло». Лідери не втягують голову в плечі, а контролюють ситуацію, ведучи за собою. Навіть коли в тебе таке відчуття, наче ти вже не контролюєш анічогісінько.

А надто за обставин, які склалися.

— Ой, — сказала Рушу (молода подвижниця з довгими віями й вустами бантиком), — ви тільки погляньте на ці неохайні лінії! Та ще й симетрія накульгує. Хай хто їх малював, а він не має навиків у зображенні ґліфів. «Смерть» написано так недолуго, що більше схоже на «зламаний». І зміст туманний: «за шістдесят два дні настане смерть»? Чи це треба читати: «шістдесятидводенне настання смерті»? А може, «шістдесят два дні смерті й настання» — але чого?

— Просто скопіюй цей напис, Рушу, — звеліла Навані. — Й не згадуй про нього в розмовах.

— Навіть із вами? — неуважливо уточнила подвижниця, перемальовуючи зображення.

Навані зітхнула й підійшла до Далінара з Адоліном.

— У своїй галузі Рушу найкраща, — шепнула вона, — хоча інколи трішки розсіяна. Так чи інак, а в каліграфії вона не має собі рівних. Це один із її численних наукових інтересів.

Опанувавши свої побоювання, Далінар кивнув.

— Навіщо комусь так чинити? — спитав Адолін, відкидаючи каменя. — Це що, якась прихована погроза?

— Ні, — відповів його батько.

Навані глянула йому в очі.

— Рушу, — попросила вона, — залиш нас на хвильку.

Та спершу не відреагувала на сказане, але після повторного прохання прожогом вискочила з кімнати. За дверима, що їх відчинила подвижниця, завиднілися члени Четвертого мосту на чолі з капітаном Каладіном. Вираз його обличчя був похмурий. Він супроводив був Навані додому, а відтак, повернувшись, виявив це… і негайно вислав людей перевірити, як вона, й доправити жінку назад.

Начальник охорони вочевидь уважав, що це його недогляд уможливив такий інцидент: хтось, мовляв, прокрався до кімнати, доки Далінар задрімав. Великий князь махнув капітанові зайти досередини, і Каладін квапливо виконав наказ.

Залишалося сподіватися, що він не помітив, як випнулися жовна на стиснутих щелепах Адоліна. Коли на полі бою Каладін зчепився з тим у суперечці, князь саме бився з паршендійським Сколкозбройним, але пізніше чув про те, що сталося між ними. Адолін точно не зрадів новині, що цього темноокого мостонавідника призначено командиром Кобальтової гвардії.

— Сер, — озвався капітан Каладін, підійшовши, — мені дуже ніяково. Я всього тиждень на службі, а вже встиг вас підвести.

— Ти виконував наказ, капітане, — заспокоїв його Далінар.

— Мені наказували гарантувати вашу безпеку, — відповів на це Каладін, і в його голосі бриніла злість. — Я мав виставити охоронців іще й біля дверей усередині, а не тільки на вході до ваших покоїв.

— Це зробить нас обачнішими в майбутньому, капітане, — сказав Холін. — Твій попередник завжди виставляв такий самий пост, як і ти, й цього вистачало.

— Часи змінилися, сер, — промовив Каладін, примруживши очі та обводячи кімнату пильним поглядом. Його увагу привернуло вікно — замале для того, щоб пролізла людина. — І як же сюди пробралися, хотів би я знати. Охоронці нічого не чули.

Далінар удивлявся в похмуре, пошрамоване обличчя молодого солдата. «І чому я аж так довіряю цій людині?» — майнуло в свідомості. Князь не міг уловити відповіді, але прожиті роки навчили його покладатися на свій солдатський інстинкт. Довіряти Каладінові його спонукало щось нутряне, і він не відкидав цього інтуїтивного чуття.

— Пусте, — відказав Далінар.

Начальник охорони проникливо глянув на нього.

— Не переймайся так і не суши собі мізків над тим, як саме хтось сюди прослизнув, щоб подряпати стіну. Просто надалі будь уважніший та й годі. Можеш іти.

Великий князь кивнув Каладінові, і той неохоче зник за дверима, зачинивши їх за собою.

До батька підступив Адолін — кучматий молодик одного з ним зросту. Далінар інколи про це забував: адже той, здавалося б, не так давно був малолітнім шибеником із дерев’яним мечем у руках.

— То, кажеш, ти прокинувся й застав цей напис на стіні, — промовила Навані. — Нікого не бачив і нічого не чув.

Далінар кивнув.

— Тоді чому ж у мене раптом таке враження, наче ти добре знаєш, звідки він тут?

— Хто саме його залишив, я напевне сказати не можу, але знаю, що той означає.

— І що ж? — запитала Навані.

— Те, що в нас дуже мало часу, — відповів Холін. — Випускайте прокламацію й організуйте мені зустріч із великими князями. Бо вони захочуть побесідувати зі мною.

«Гряде Вічновій…»

За шістдесят два дні. Мені не встигнути.

Та більше часу в нього, схоже, не було.

5. Ідеали

Знамення на стіні становило навіть більшу загрозу, ніж строк, який те окреслювало: адже провіщення майбутнього йде від Спустошувачів.

Зі щоденника Навані Холін. Єсесес, 1174

— «…до перемоги й довгоочікуваної помсти».

Покликачка мала із собою текст королівського указу, переплетений між двох обтягнутих тканиною палітурок, хоча слова, котрі той містив, вочевидь завчила напам’ять. Воно й не дивно: один лише Каладін зажадав, щоб та повторила монаршу прокламацію тричі.

— Прочитайте ще раз, — попросив капітан, сідаючи на камінь біля багаття Четвертого мосту.

Члени його команди переважно принишкли, поопускавши свої миски зі сніданком, а поряд твердив про себе почуте Сиґзіл.

Покликачка зітхнула. То була тілиста світлоока молодиця, у чиє чорне волосся примішалися руді пасма, які свідчили про предків-веденів або ж рогоїдів. Табором мали ходити десятки жінок на кшталт неї, зачитуючи і, за потреби, пояснюючи Далінарові слова.

Вона знову розгорнула свій «гросбух». «Командир будь-якого іншого батальйону, — знічев’я подумав Каладін, — неминуче переважав би її за рангом і суспільним становищем».

— «Іменем короля, — почала покликачка, — Далінар Холін, Великий князь війни, наказує змінити спосіб здобуття й розподілу яхонтосердець на Розколотих рівнинах. Віднині їх почергово здобуватимуть двоє великих князів, що діятимуть у парі, а всі трофеї відходитимуть королю, який вирішуватиме — ґрунтуючись на боєздатності й вірнопідданості кожної зі сторін — кому яка частка належить.

Великих князів, чиї армії відповідатимуть за здобуття чергового яхонтосерця, визначатиме наперед затверджена послідовність. Бойові тандеми не будуть постійними, а залежатимуть від тактично-стратегічної сумісності. Виходячи з положень дорогого всім нам Кодексу, ми очікуємо, що чоловіки й жінки наших армій вітатимуть цей вирішальний крок до перемоги й довгоочікуваної помсти».

Покликачка гучно закрила «гросбуха» й, підвівши очі на Каладіна, звела довгу чорну брову — майже напевне підмальовану тушшю.

— Дякую, — сказав той, і світлоока, кивнувши, подалася до плацу наступного батальйону.

Каладін звівся на ноги:

— Що ж, от і грянула буря, на яку ми чекали.

Обслуга закивала головами. Після вчорашнього дивного казусу з проникненням стороннього до Далінарових покоїв розмова в Четвертого мосту не клеїлася. Каладін почувався дурнем. А втім, Великий князь війни, здавалося, нітрохи не зважав на той інцидент. Він знав куди більше, ніж казав капітанові. «То як же мені виконувати покладені на мене обов’язки, якщо я не маю потрібної інформації?»

Каладін не прослужив начальником охорони і двох тижнів, а політичні махінації світлооких уже стромляли йому палки в колеса.

— Від такої прокламації великі князі аж піну пускатимуть, — озвався від вогнища Лейтен, який розплутував ремінне кріплення Белдового нагрудника: каптенармус видав його з перекрученими пряжками. — Ще б пак: у них-бо чи не все впирається у яхонтосерця. Сьогоднішні вітри принесуть бурю невдоволення.

— Ха! — видобув Скеля, насипаючи Лопенові, який прийшов по добавку, ще ополоник рагу. — Невдоволення? Від сьогодні це називатимуть бунтом. Ти що, прослухав згадку про Кодекс? Ця прокламація — плювок в обличчя тих, хто, як ми знаємо, не дотримує своїх обіцянок.

Рогоїд усміхався: здогадно тому, що думка про гнів — або й бунт! — великих князів його потішала.

— Моаше, Дрегі, Марте й Ете — ви зі мною, — наказав Каладін. — Треба змінити Шрамма з командою. Тефте, як там справи з тренуваннями?

— Просуваються, але дуже повільно, — відповів йому той. — Хлопці з решти мостонавідних команд… Скажімо так: до нас їм далеко. Келе, тут треба придумати ще щось — якийсь додатковий спосіб, щоб їх надихнути.

— Я над цим поміркую, — пообіцяв Каладін. — А доти спробуймо їжу. Скеле, наразі в нас усього п’ять офіцерів, тож крайнє приміщення можеш забрати під комору. Холін дав нам право безперешкодно отримувати в каптенармуса все, що завгодно, — тож напхай її повну.

— Повну? — перепитав Скеля, і його обличчя розколола широченна усмішка. — Повну-повнісіньку?

— З верхом, — підтвердив Каладін. — Ми місяцями їли юшку та рагу з Душезаклятої крупи. Тож протягом наступного місяця Четвертий міст харчуватиметься по-королівськи.

— Тільки щоб жодних мені панцирів, — озвався Март, беручи свого списа й надягаючи формений кітель. І тицьнувши пальцем у бік рогоїда, додав: — Те, що тепер ти можеш роздобути які завгодно інгредієнти, не означає, наче ми залюбки з’їмо казна-що.

— Висотнохворі низовинці, — буркнув Скеля. — Вам що, сили не треба?

— Ні, дякую: я ліпше зуби збережу, — відказав Март. — От навіжений рогоїд!

— Я готуватиму дві страви, — мовив той, приклавши руку до грудей, неначе салютуючи. — Одну для хоробрих і одну для дурних. А ви зможете обирати, яка кому до смаку.

— Бенкет та й годі, — втрутився Каладін. — Скеле, треба, щоб ти підготував кашоварів і для решти казарм. Навіть якщо тепер, зі зменшенням чисельності регулярної армії, в Далінара є для нас зайві кухарі, я хочу, щоб мостонавідники були самодостатніми. Лопене, тебе я віднині призначаю заступником Скелі, а Шена з Даббідом — твоїми помічниками. Щоб перетворити цю тисячу неборак на солдатів, починати слід із того самого, що й з усіма тут присутніми — наповнити їхні шлунки.

— Зробимо, — засміявся Скеля, плескаючи по плечі паршмена, який саме підійшов по добавку. Шен лише останнім часом аж так осмілів і, здавалося, почав менше ховатися в задніх рядах. — Я навіть чалове лайно в казан не додаватиму!

Довкола захихикали: Скелю ж бо свого часу саме за це й запроторили в мостонавідники. Каладін рушив до монаршого палацу — того дня Далінар мав важливу зустріч із королем — аж тут до нього долучився Сиґзіл.

— Знайдете хвилинку, сер? — тихо спитав азіш.

— Так, якщо треба.

— Ви обіцяли дати мені можливість виміряти ваші… особливі здібності.

— Обіцяв? — перепитав Каладін. — Щось не пригадую…

— Ви хмикнули.

— Хмикнув?..

— Коли я згадав про вимірювання. Вам начебто здалося, що це гарна ідея, і ви сказали Шраммові, що з нашою допомогою могли б ліпше збагнути свій потенціал.

— Гадаю, так і було.

— Нам треба точно знати, що вам до снаги: діапазон можливостей, час утримування Буресвітла. Ви ж згодні, що чітке усвідомлення меж ваших здібностей стало б цінною інформацією?

— Так, — неохоче погодився командир.

— От і чудово. В такому разі…

— Дай мені кілька днів, — попросив Каладін. — Підготуй місце, де нас ніхто не побачить, а тоді… що ж, гаразд: тоді я згоджуся на ваші експерименти.

— Чудово, — відказав Сиґзіл, — бо я їх уже розробляю.

Азіш спинився й далі не пішов, а капітан із рештою продовжили свій шлях.

Поклавши списа на плече, Каладін розслабив п’ястка. Він-бо частенько виявляв, що стискає ратище надто сильно — аж до побіління кісточок — неначе частина його й досі не вірила, що зброю тепер можна носити прилюдно і ніхто її більше не відбере.

Повернувшись зі свого щоденного обльоту навколо табору на ранкових вітрах, Сил спурхнула йому на плече й, умостившись, сиділа — на позір у глибокій задумі.

Далінарів табір був добре організований. Тутешні солдати не валандалися без діла, а завжди були чимось зайняті — гострили й чистили зброю, добували провіант, носили вантажі, патрулювали. У цьому таборі патрулів було чималенько. Навіть попри зменшення чисельності війська, на шляху до брами Каладін із командою проминули аж три — утричі більше, ніж будь-коли бачили в стані Садеаса.

В око знову впадала довколишня малолюдність. Щоб жити в цьому таборі привидами, загиблим не треба було ставати Спустошувачами: порожні казарми робили це замість них. Каладін проминув жінку, що сиділа долі коло одної з будівель і дивилася в небо, притискаючи до себе згорток чоловічого одягу. Поруч матері стояли на доріжці двоє неприродно принишклих дітей: адже в їхньому віці малечі таке невластиво.

Казарми, утворюючи квартали, оточували табір гігантським колом, по центру якого лежала населеніша частина — жвавий район, де стояли Далінарова резиденція й особняки різноманітних генералів із вельможами. Холін мешкав у схожому на курган кам’яному бункері, де майоріли знамена й снували заклопотані писарки, несучи оберемки гросбухів. Неподалік декілька офіцерів понапинали вербувальні намети, до яких тягнулася довга черга майбутніх солдатів. Там упереміш стояли професійні найманці, що добулися на Розколоті рівнини в пошуках роботи, а також пекарі або подібний до них люд, який прислухався до заклику вступати на службу, латаючи собою поріділі після розгрому солдатські шеренги.

— Чому ти не засміявся? — спитала Сил, оглядаючи чергу, коли Каладін саме обходив її дорогою до вихідної брами табору.

— Вибач, — відказав той, — але я не зауважив твого жарту…

— Я маю на увазі раніше, — промовила спрен. — Скеля з рештою засміялися — а ти ні. Коли ти сміявся протягом найтяжчих тижнів, я розуміла: ти примушуєш себе. От і подумала, що тепер, коли життя налагоджується…

— Нині я маю турбуватися про цілий батальйон мостонавідників, — відказав Каладін, дивлячись уперед. — А ще оберігати життя великого князя. У таборі, де я перебуваю, повно вдів. Гадаю, тут не до сміху…

— Але ж вам таки ведеться ліпше — я про тебе і твоїх людей. Подумай, що ви зробили, чого досягли, — заперечила Сил.

Бійня на плато, що тривала цілий день. Він до останку злився зі зброєю та бурями всередині себе. І вбивав — вбивав, щоб захистити світлоокого.

«Він не такий, як інші», — подумав колишній мостонавідник.

А втім, так завжди говорили.

— Я, певне, просто чекаю, — зронив Каладін.

— Чекаєш чого?

— Грому, — стиха промовив той. — Після блискавки обов’язково гримить грім. Буває, не зразу, але неодмінно.

— Я…

Сил спурхнула в повітря й стала навпроти нього, зміщуючись назад синхронно з його ходою. Не летіла — крил у неї не було — і не тріпотіла в повітрі, а просто собі стояла на порожнечі, зміщуючись назад в одному з ним темпі. Складалося таке враження, що звичні закони фізики були їй не писані.

Вона схилила голову набік.

— Не розумію, що ти маєш на увазі. От халепа! Я гадала, наче починаю брати втямки геть усе. Громи? Блискавиці?

— Коли ти спонукала мене воювати, рятуючи Далінара, тобі все одно було боляче, якщо я вбивав — пригадуєш це відчуття?

— Ще б пак.

— От і тут таке саме, — тихенько сказав Каладін і глянув убік.

Він знову стискав ратище надто сильно.

Узявши руки в боки, Сил дивилася на нього й чекала, чи скаже той ще щось.

— Насувається якесь лихо, — промовив зрештою Каладін. — Адже постійно вестися добре не може — не з моїм це щастям і не так влаштоване життя. Мабуть, це якось пов’язане з учорашніми ґліфами на стіні в Далінара. Таке враження, наче вони запустили зворотний відлік.

Спрен кивнула.

— Ти коли-небудь бачила дещо подібне?

— Я щось таке пригадую… — прошепотіла та. — Щось нехороше. Прозрівати майбутнє — не від Гонора, Каладіне. Це щось інше. Щось небезпечне.

Як чудово.

Він нічого більше не казав, і Сил, зітхнувши, спурхнула в повітря, де стала стьожкою світла й полетіла за ним, переміщуючись між поривами вітру.

«Сил казала, що вона — спрен честі, — згадав Каладін. — То нащо ж вона й досі прикидається, граючись із вітрами?»

Треба буде в неї спитати — якщо вона відповість. І якщо взагалі знає відповідь.

***

Поклавши лікті на вишукану кам’яну стільницю, Торол Садеас сплів пальці, роздивляючись Сколкозбройця, увігнаного по центру стола, чиє лезо віддзеркалювало його лице.

Поглинь його Геєна! І коли він устиг постаріти? Садеас уявляв себе молодиком на третьому десятку, а йому вже стукнуло п’ятдесят. П’ятдесят — а бодай їм буря, цим літам! Він випнув підборіддя, оглядаючи меча.

Присяжник. Далінарів Сколкозброєць — вигнутий, немов дуга, з гачкуватим вістрям на кінці й зазублинами біля гарди, що утворювали з першим ансамбль. Наче хвилі, що перекочуються, здибившись над океаном.

Скільки разів йому кортіло цього меча! Тепер це була його власність — але така, яку неначе підмінили. Далінар Холін — збожеволілий від горя і до того морально розчавлений, що битва страшила його — все одно хапався за життя. Цей давній Садеасів друг був наче улюблений сокирогончак, якого вимушено приспали, — аж нá́ тобі: отрута не подіяла, і той знову скавулить під вікном.

Ба гірше: новий власник Присяжника не міг позбутися відчуття, наче Далінар узяв над ним гору.

Двері вітальні відчинилися, й досередини прослизнула Йалай. Тонкошию й широкороту, його дружину ніколи не називали красунею — а після всіх цих довгих років і поготів. Але Садеас тим не переймався. Йалай була найнебезпечнішою жінкою з усіх, кого він знав, а це приваблювало дужче, ніж гарненьке личко.

— Дивлюся, ти тут меблі псуєш, — сказала вона, поглянувши на ввігнаного в центр стільниці Сколкозбройця.

Йалай плюхнулася на кушетку поруч чоловіка, обвила рукою його спину й задерла ноги на стіл.

На людях та була зразкова алетійка, але вдома надавала перевагу зручності.

— Далінар гребе в армію всіх, кого може, — сказала вона. — Скориставшись із такої нагоди, я заслала в його табір іще кілька вивідувачів.

— Солдатів?

— За кого ти мене маєш? Тоді вони аж надто впадали б у вічі: адже за новобранцями пильнуватимуть. А от допоміжна обслуга зяє дірками: там-бо також дослухаються до кличу взяти списи й укріпити боєздатність війська.

Садеас кивнув, так само не зводячи очей із меча. Його дружина вибудувала найразючішу шпигунську мережу у всіх військових таборах. І то найбільше вражало те, що про це не знав майже ніхто. Йалай почухала йому спину, від чого по шкірі побігли мурашки.

— Він оприлюднив ту свою прокламацію, — повідомила жінка.

— Зрозуміло. І як її сприйняли?

— Як ми й очікували. Решта нестямляться від люті.

Садеас кивнув.

— Далінар мав би загинути, але якщо вже він досі живий, то ми принаймні можемо покластися на те, що зашморг у нього на шиї незабаром затягнеться сам собою. — Великий князь примружив очі. — Ціною його смерті я старався відвернути крах королівства. А от тепер вагаюся, чи не було б так ліпше для всіх нас.

— Що?

— Я не створений для цього, серденько, — прошепотів чоловік. — Ці дурні забавки на плато не для мене. Спершу мені їх вистачало, але нині з душі верне. Йалай, я прагну війни, а не багатогодинних марш-кидків у примарній надії на якусь дріб’язкову сутичку!

— Ці «дріб’язкові» сутички приносять нам багатство.

Тому він і терпів їх так довго. Садеас підвівся.

— Мені треба зустрітися з іншими — з Аладаром, Рутаром. Ми маємо роздмухати поміж решти великих князів полум’я невдоволення, розпалити їхнє обурення з Далінарових нововведень.

— І яка наша кінцева мета?

— Йалай, я поверну старі-добрі часи, — промовив князь, поклавши руку на ефес Сколкозбройця. — І знову відчую себе завойовником.

Це було те єдине, що досі тримало його на світі. Прекрасний, незрівнянний Запал від перебування на полі бою та боротьби — справжній чоловік проти справжнього чоловіка. Ризик усім заради винагороди. Придушення й упокорення. Перемога.

Лише тоді він знову почувався молодим.

Це була жорстока правда. Але всі найкращі істини — прості.

Схопивши Присяжника за руків’я, Садеас висмикнув його зі стільниці.

— Далінарові закортіло погратися в державного діяча, й мені це не дивно: той завжди потайки прагнув на братове місце. Але, на наше щастя, як політик він нічого не вартий. Своєю прокламацією він налаштує проти себе решту. Під його натиском великі князі візьмуться за зброю, й королівство розповзеться по швах. І тоді, по коліна в крові та з Далінаровим мечем у руках, я викую зі сліз та полум’я новий Алеткар.

— А що, як Далінар усе-таки доможеться свого?

— Тоді нам, серденько, і знадобляться твої вбивці. — Він випустив Сколкозбройця, і той щез, перетворившись на імлу. — Я заново підкорю це королівство, а відтак надійде черга Я-Кеведу. Адже зрештою мета цього життя — навчати вояків. Я, можна сказати, лише виконую те, що велить сам Господь.

***

Щоб дістатися від казарм до королівського палацу — що його Елгокар почав називати Шпилем — знадобилося близько години, й Каладін мав удосталь часу на роздуми. На свою біду, дорогою він проминув гурт Далінарових лікарів зі слугами, які збирали в полі молочко ма́ківниці на антисептик.

Побачивши їх, Каладін згадав не лише як сам збирав її сік, а й про батька, Ліріна.

«Якби він був тут, — подумав капітан, проходячи повз, — то спитав би, чого я не там, із медиками. Забажав би дізнатися, як же так вийшло, що я, вступаючи на службу до великого князя, не попросився у військові лікарі».

Він, певне, міг би домогтися від Холіна зарахувати в санітари весь Четвертий міст. Каладін навчив би їх зцілювати так само запросто, як і орудувати списом, а Далінар пристав би на таку пропозицію: хороших лікарів і санітарів забагато не буває.

Але йому таке навіть на думку не спало. Ні, він постав перед простішим вибором: або очолити особисту охорону великого князя, або залишити військові табори. Каладін вирішив знову повести своїх людей буремним шляхом. Чому?

Зрештою вони добулися до королівського палацового комплексу, зведеного на схилі великого кам’яного пагорка, в чиїй породі було прокопано підземні ходи. Монарші покої розташовувалися із самого верху, і це означало, що Каладін із командою мали піднятися аж казна-куди.

Доки вони дерлися крутими маршами чогось середнього між гвинтовими сходами й дорогою-серпантином, Каладінові не йшла з голови думка про батька та обов’язок.

— Знаєш, а це трішки несправедливо, — промовив Моаш, коли вони добулися нагору.

Глянувши на решту, Каладін збагнув, що ті зовсім засапалися після довгого підйому, проте сам він машинально всотував Буресвітло й тому дихав рівно.

Командир багатозначно всміхнувся — чим порадував Сил — і обвів поглядом схожі на гроти коридори Шпиля. На вході стояли кілька вартових у блакитних із золотом одностроях Королівської гвардії — самостійного підрозділу, окремого від Далінарової.

— Солдате, — мовив Каладін, кивнувши, до одного з них — світлоокого невисокого рангу.

Сам він переважав таких, як цей — але за званням, а не в суспільній ієрархії. Новоспечений капітан не зовсім розумів, як усе це перекладалося на військову субординацію.

Той зміряв капітана поглядом від голови до ніг.

— Я чув, наче ти, фактично, самотужки оборонив моста від сотень паршендійців. Як ти цього досяг?

Він не тільки тикав Каладінові, а й не додав звертання «сер», хоч і мав би.

— Якщо тобі цікаво, — гаркнув ззаду Моаш, — можна й показати. Віч-на-віч.

— Цить! — утрутився Каладін, зиркнувши на підлеглого. А відтак знову обернувся до солдата й пильно глянув йому у вічі: — Мені просто поталанило та й годі.

— Що ж, буває й таке, — відказав вартовий.

Каладін очікувально мовчав.

— …сер, — додав зрештою солдат.

Капітан махнув своїм людям, і вони пройшли повз світлооких вартових.

Зсередини палац освітлювали сфери в настінних бра — сапфірові й діамантові впереміш, щоб сяйво виходило блакитнувато-білим — і це було маленьким, але разючим нагадуванням про те, як сильно все змінилося. Мостонавідників і близько не підпустили б туди, де зі сферами обходилися так недбало.

Каладін іще не бував у Шпилі — досі він здебільшого охороняв Далінара безпосередньо у військовому таборі. Проте капітан завдав собі клопоту вивчити плани палацу й тому знав шлях нагору.

— Навіщо ти мене так присадив? — зажадав відповіді Моаш, порівнявшись із Каладіном.

— Тому що ти повівся неправильно, — пояснив командир. — Моаше, тепер ти на службі. І маєш навчитися чинити по-солдатськи. А це означає не провокувати сутичок.

— Келе, я не збираюсь розшаркуватися та плазувати перед світлоокими. Все — з мене годі.

— Плазувати тебе ніхто й не примушує — але стежити за язиком ти повинен. Четвертий міст вищий від дріб’язкових сварок і чвар.

Моаш відстав, але Каладін не мав сумніву, що в тому й досі тліло обурення.

— От дивина, — зауважила Сил, знов опустившись Каладінові на плече. — В нього такий сердитий вигляд.

— Коли я очолив мостонавідників, — тихенько сказав він, — вони були тваринами в клітках, яких побоями примусили до покори. Я повернув їм волю до боротьби, проте вони так само залишалися в звіринці. Але тепер двері кліток відчинено. Тож Моашеві й решті знадобиться час на адаптацію.

Але вони впораються. Ще протягом останніх тижнів у мостонавідній команді вони навчилися діяти по-військовому точно й дисципліновано — стояли по струнці, доки їхні кривдники проходили настилом, і ніколи й словом не взяли тих на глузи. Дисциплінованість стала їхньою зброєю.

Його люди стануть справжніми солдатами. А втім, ні — вони вже ними були. Просто тепер їм треба було навчитися, як діяти, не переборюючи гніту Садеаса.

Моаш знову наздогнав Каладіна й шепнув:

— Вибач. Ти маєш рацію.

Той усміхнувся — цього разу щиро.

— Я не вдаватиму, наче вони мені не осоружні, але й не забуватиму про коректність, — повів далі Моаш. — На нас покладено обов’язок, і ми виконаємо його як належить. Ретельніше, ніж дехто очікує. Адже ми — Четвертий міст.

— Молодець, — похвалив його капітан.

З Моашем ставало чимраз важче в міру того, як Каладін дедалі більше йому довіряв. Решта здебільшого ідеалізували свого командира, але цей чоловік зробився йому майже другом — ближчого приятеля Каладін не мав, відколи його лоб затаврували.

Із наближенням до королівської конференц-зали коридор ставав на диво багато оздобленим. На стінах навіть пишалися різьблені барельєфи Вісників, що їх через належні проміжки прикрасили осяйними самоцвітами.

«Що далі, то більше схоже на місто, — зауважив подумки Каладін. — Скоро ця споруда може стати не польовим, а справжнім королівським палацом».

На вході до конференц-зали стояв Шрамм зі своїми людьми.

— Доповідай, — неголосно наказав Каладін.

— Ранок минув тихо, — сказав той, — і хвала Всемогутньому.

— На сьогодні ти вільний, — відповів командир. — Доки триватиме нарада, повартую я, а пообіді мене змінить Моаш. Увечері я знову повернуся, а ти зі своїми тим часом поспіть — вам заступати в нічну зміну, що триватиме до завтрашнього ранку.

— Слухаю, сер, — сказав Шрамм, салютуючи.

Він зібрав своїх людей і рушив до виходу.

З підвітряного боку зала за дверима була оточена великими вікнами. Відчинені віконниці не застували огляду, а підлогу прикрашав пухнастий килим. Каладін іще ніколи тут не бував, а на планах палацу — з міркувань монаршої безпеки — було позначено лише головні коридори та ще проходи крізь приміщення для слуг. Конференц-зала мала додаткові двері — які, ймовірно, вели на балкон — але вхід-вихід був тільки один, із коридору.

Всередині обабіч нього стояли ще двоє гвардійців у блакитно-золотих одностроях. Коло столу для засідань походжав узад-уперед сам король, який мав довшого носа, ніж той, що зображували на портретах.

Далінар розмовляв із Її Світлістю Навані — елегантною дамою із сивиною у волоссі. У військовому таборі тільки й плескали б язиками, що про скандальні стосунки між дядьком та матір’ю короля, але Садеасова зрада заступила цю сенсацію.

— Моаше, — сказав Каладін, показуючи пальцем. — Перевір, куди ведуть он ті двері. Марте й Ете — ви вартуєте на вході, в коридорі. Без нашого дозволу не впускати нікого, крім великих князів.

Моаш не вклонився, а відсалютував королю, й перевірив двері, які справді вели на балкон, котрий Каладін зауважив іще знизу. Він облямовував це найвище приміщення по периметру.

Далінар спостерігав, як виконують свої обов’язки його охоронці. Зустрівшись із ним поглядами, Каладін віддав князеві честь. Він не підведе його знову — як-от напередодні.

— Дядьку, я не впізнаю цих охоронців, — роздратовано зауважив король.

— Вони новенькі, — пояснив Далінар. — На цей балкон ніяк інакше не дістатися, солдате: там чи не сотня футів до землі.

— Добре, що ви попередили, — промовив Каладін. — Дрегі, давай на балкон до Моаша. Зачиніть двері й пильнуйте.

Той кивнув і метнувся виконувати наказ.

— Я ж тільки-но сказав, що ззовні туди не залізти, — втрутився Далінар.

— Тож саме звідти, сер, я, за потреби, й спробував би проникнути досередини, — відказав капітан.

Великий князь на це лише всміхнувся.

А от король закивав:

— Так, правильно… правильно.

— Ваша Величносте, чи має ця кімната інші входи? — поцікавився Каладін. — Може, потайні, замасковані?

— Якби й були, то я не хотів би, щоб сторонні знали про них, — відказав Елгокар.

— Моїм людям не вбезпечити цієї зали, якщо вони не знають, де вартувати. Якщо тут є секретні переходи, то саме вони й становлять найбільшу загрозу. Повідомивши про них мені, ви можете бути певні, що їх охоронятимуть лише мої офіцери.

Король якусь мить удивлявся в Каладіна, а відтак обернувся до дядька.

— А він мені до вподоби. Чому він не очолив твоєї варти ще хтозна-коли?

— Нагоди не випадало, — відказав Далінар, вивчаючи капітана очима, з яких прозирали вдумливість і вагомість.

Князь підійшов і, поклавши руку Каладінові на плече, відвів його осторонь.

— Стривай-но! Що це на ньому — капітанські знаки розрізнення? — долинув ззаду голос короля. — На темноокому? Відколи таке повелося?

Далінар удав, що не чує, і натомість відвів Каладіна до бічної стіни.

— Король, — півголосом почав великий князь, — дуже боїться найманих убивць. І ти маєш про це пам’ятати.

— Сер, здорова обережність полегшує роботу його охоронцям, — зауважив на це Каладін.

— Я назвав би це не «здоровою обережністю», а параноєю, — відказав Далінар. — І чому ти називаєш мене «сер»? Зазвичай до мене звертаються «Ваша Ясновельможносте».

— Якщо накажете, я так і чинитиму, сер, — промовив Каладін, не відводячи погляду. — Хоча таке звертання до безпосереднього командувача не суперечить уставу — навіть якщо той світлоокий.

— Так, але я — великий князь.

— Щиро кажучи… — почав начальник охорони. Він не спитав у Далінара дозволу: той чоловік призначив його на таку посаду, яка, на Каладінову думку, передбачала певні привілеї — ну а якщо він помиляється, то нехай його виправлять. — Кожен із тих, кого я називав «ясновельможним», мене зрадив. А дехто з тих, до кого я звертався «сер», і досі користується моєю довірою. Тож, сер, саме у друге звертання я вкладаю шанобливіший зміст.

— Дивний ти, синку.

— Бо «нормальні» лежать тепер мертві в проваллях, сер, — стиха відказав Каладін. — Садеас про це подбав.

— Гаразд, вистав свої пости на балконі, але подалі, осторонь — там, де вони не підслухають через вікно.

— Сам я також тоді зачекаю з рештою в коридорі, — сказав капітан, зауваживши, що двійко членів Королівської охорони вже вийшли крізь двері.

— Такого наказу ти не отримував, — заперечив на це Далінар. — Вартуй на вході — але зсередини. Я хочу, щоб ти чув, що ми плануємо. Але гляди, щоб почуте не вийшло за стіни цієї кімнати.

— Слухаю, сер.

— На засідання прибудуть іще четверо людей, — пояснив ситуацію князь. — Мої сини, генерал Хал і його дружина, Її Світлість Тешав. Їх пропусти, а будь-кому іншому вхід заборонено, аж доки не завершиться нарада.

Далінар відійшов і продовжив розмову з королевою-матір’ю. А Каладін розставив на пости Моаша й Дрегі, а відтак пояснив Мартові з Етом, кого пропускати. Доведеться йому пізніше повправлятися, як із цим бути. Бо кажучи «і більше нікого» світлоокі насправді не мали цього на увазі в буквальному сенсі. Йшлося приблизно про таке: «А якщо ти впустиш когось іншого, моли Всемогутнього, щоб я схвалив твоє рішення, бо інакше наживеш біди».

Відтак Каладін зайняв свій пост біля зачинених дверей, розташувавшись під стіною з різьбленою панеллю. Та була з якоїсь рідкісної деревини, що її капітан не зміг розпізнати. «Така панель, мабуть, коштує стільки, що я й за все життя не зароблю», — майнуло в думці.

Прибули княжичі Холіни — Адолін і Ренарін. Першого Каладін бачив на полі битви, хоча без Сколкозбруї хлопець мав інакший вигляд. Солідності поменшало, а от зіпсутості та претензійності побільшало. Так, на ньому, як і на решті, був однострій, але на ґудзиках пишалося гравірування, а чоботи… Словом, із дорогезного вепрмантину й без найменшого сліду носіння. Новісінькі й, мабуть, куплені за шалені гроші.

«А проте він заступився за ту жінку на торжищі, — заперечив собі Каладін, згадавши їхню зустріч багатомісячної давнини. — Не забувай і про це».

Що ж до Ренаріна, то його він не міг розкусити. Той молодик — можливо, старший за самого Каладіна, але точно не на вигляд — носив окуляри й тінню ходив за братом. Його тонкі кінцівки та ніжні пальці зроду не знали битви або справжньої роботи.

Сил метушилася залою, зазираючи в усі закапелки, шпарини та вази. Її увагу привернуло прес-пап’є на столі для стенографісток біля королівського крісла, і вона потицяла пальчиком у його кришталеву масу з дивною крабоподібною істотою, що застигла всередині. Що то в неї — невже крила?

— Хіба він не має почекати за дверима? — спитав Адолін, кивнувши в бік Каладіна.

— Наші дії тягнуть за собою безпосередню небезпеку для мене, — мовив Далінар, склавши руки за спиною. Він не дивився ні на сина, ні на охоронця. — Тож я хочу, щоб він знав усі деталі. Це може виявитися важливим для виконання його обов’язків.

Адолін підійшов до батька й, узявши того за руку, стишеним голосом — але таким, що Каладін усе одно почув, — промовив:

— Ми з ним заледве знайомі.

— Адоліне, ми мусимо хоч комусь довіряти, — відказав Далінар звичним тоном. — Якщо в цілій армії і є бодай одна людина, яка гарантовано не працює на Садеаса, то це он той вояк.

Князь обернувся й глянув на капітана, знову вивчаючи його поглядом своїх бездонних очей.

«Далінар не бачив, що я витворяв із Буресвітлом, — із натиском сказав собі Каладін. — Він був, фактично, не при пам’яті. Йому нічого не відомо.

Адже так?»

Адолін нервово змахнув руками, але відійшов у протилежний кінець зали й буркнув щось братові. Тож Каладін залишився на місці, вартуючи у звичній стійці «вільно, по-парадному». «Так, зіпсутий хлопчисько і є».

Генерал, який прибув невдовзі по тому, виявився моторним голомозим чоловіком із прямою спиною й світло-жовтавими очима. Його дружина Тешав мала змарніле обличчя, а її волосся пістрявіло білявими пасмами. Саме вона зайняла місце за письмовим столом, до котрого Навані навіть не підійшла.

— Доповідайте, — наказав від вікна Далінар, щойно за двійком новоприбулих зачинилися двері.

— Гадаю, ви й так знаєте, що почуєте, Ваша Ясновельможносте, — почала Тешав. — Князі палають гнівом. Вони ж бо щиро сподівалися, що ви передумаєте й скасуєте свою прокламацію, — тож її оприлюднення розбурхало пристрасті. Публічну заяву зробив лише великий князь Гатам: він має намір — цитую — «переконати короля звернути з цього нерозсудливого й безвідповідального шляху»…

Король зітхнув і повалився в крісло. За ним негайно сіли Ренарін і генерал. Адолін теж опустився на стілець, але не так охоче.

А Далінар так і залишився стояти, дивлячись у вікно.

— Дядьку? Ти чув, як вони реагують? — спитав Елгокар. — Добре, що ти поки не довів свій задум до кінця. Бо якщо Кодекс стане обов’язковим до виконання під загрозою конфіскації майна, спалахне бунт.

— Це неодмінно буде зроблено, — відказав той. — Я вже й так вагаюся, чи не варто було оголосити про всі нововведення зразу. Якщо в тебе вп’ялася стріла, інколи буває краще висмикнути її одним ривком.

Власне, якщо таке сталося, найліпше залишити стрілу в тілі, доки не отримаєш медичної допомоги. Адже та нерідко не дає стекти кров’ю, й завдяки цьому поранений виживає. А втім, тут, певне, мало сенс промовчати, щоб не породжувати сумнівів у словах великого князя.

— Буря забирай, ну й метафори в тебе, дядьку! — сказав король, витираючи обличчя хустинкою. — Невже не можна висловлюватися делікатніше? Я вже й так боюся не дотягнути до наступного тижня.

— Ми з твоїм батьком переживали й гірші часи, — присоромив його Далінар.

— Але тоді ви мали союзників! Троє князівств були на вашому боці, проти — всього шість, та й ті ніколи не виступали єдиним фронтом.

— Якщо великі князі об’єднаються проти нас, — утрутився генерал Хал, — то нам у жодному разі не встояти. Ми не матимемо вибору, окрім як скасувати прокламацію, а це суттєво ослабить престол.

Король відкинувся у кріслі й схопився за голову.

— Єзерезе милий — та це ж буде катастрофа…

Каладін звів брову.

— Ти з ним не згоден? — запитала Сил, підлетівши до нього в подобі жмуточка тріпотливих листочків.

Коли її голос долинав із таких іпостасей, це якось бентежило. Решта присутніх її, звісно ж, не чули й не бачили.

— Не в тім річ, — шепнув Каладін. — Ця прокламація здійме справжнісіньку бурю. Я просто гадав, наче король… ну… не такий скиглій.

— Нам треба забезпечити собі надійних союзників, — сказав Адолін. — Створити коаліцію. Садеас згуртує один центр сили, а ми — на противагу йому — інший.

— Розколовши королівство надвоє? — втрутилася Тешав, хитаючи головою. — Не думаю, що громадянська війна посприяє зміцненню трону. А надто та, в якій ми навряд чи переможемо.

— Це може стати кінцем Алеткару як єдиного королівства, — погодився генерал.

— Алеткару як єдиному королівству кінець настав не одне століття тому, — тихо промовив Далінар, дивлячись у вікно. — Те, що ми створили, — не Алеткар: адже той означав справедливість. Ми лишень діти, які доношують батькового плаща.

— Але дядьку, — заперечив король, — навіть цей Алеткар кращий, ніж нічого. Ти ж сам сказав: ми століттями не мали й такого! Якщо ми дамо маху і той розколеться на десять князівств, що погрузнуть у війнах, це перекреслить усі батькові старання!

— Твій батько старався не заради цього, синку, — заперечив Далінар. — Ці ігри на Розколотих рівнинах, цей огидний політичний фарс — не до такого прагнув Ґавілар. Гряде Вічновій…

— Що? — перепитав Елгокар.

Далінар зрештою відвернувся від вікна й, підійшовши до решти, поклав руку на плече Навані.

— Ми знайдемо спосіб домогтися свого — або в Геєну цьому королівству й дорога! Але цирку я більше не потерплю!

Каладін схрестив руки на грудях і стукнув себе пальцем по ліктю.

— Далінар поводиться, наче король, — шепнув він самими губами — так тихо, що розчула тільки Сил. — І так само чинять усі решта.

Побачене стривожило капітана. Саме так чинив Амарам — захоплював владу, де тільки міг, навіть якщо вона належала іншим.

Навані звела очі на Далінара й поклала свою здійняту долоню поверх його. Висновуючи з цього жесту, жінка заздалегідь погоджувалася з усім — хай що той планував.

А от король не квапився з висновками й тихенько зітхнув.

— Дядьку, в тебе вочевидь є певний план. Що ж — тоді кажи, як маєш. Бо цей театр починає стомлювати…

— Чого я хочу насправді, то це віддухопелити їх усіх до безтями, — щиро визнав Холін. — Саме так я чиню з новобранцями, якщо ті не хочуть виконувати накази.

— Гадаю, тобі буде важкувато відшмагати великих князів, немов неслухів, дядьку, — сухо промовив монарх, не знати чому машинально потираючи груди.

— Треба роззброїти їх, — мимоволі вихопилося в Каладіна.

Очі всіх присутніх звернулись до нього, а Її Світлість Тешав насупилася — неначе охоронець не мав права розмовляти. А втім, так воно, певне, й було.

Але Далінар кивнув у його бік:

— Солдате? Маєш пропозицію?

— Перепрошую, сер. І ви даруйте, Ваша Величносте, — сказав Каладін. — Це я до того, що коли взвод завдає клопоту, то його розформовують. Найперше, що треба зробити — ізолювати горе-вояк, розкидавши по кращих загонах. Але тут такої тактики, гадаю, не застосувати.

— Не знаю, як можна вбити клин поміж великими князями, — погодився Далінар. — І сумніваюся, що мені до снаги перешкодити спілкуванню між ними. Якби ми перемогли в цій війні, їх можна було б ізолювати, поклавши на кожного різні обов’язки й відіславши в різні місця, а потім обробляти поодинці. Але наразі ми тут, як у пастці.

— Що ж, тоді треба вдатися до наступного кроку — роззброєння, — мовив Каладін. — Порушників дисципліни легше контролювати, якщо примусити їх здати списи. Це деморалізує їх: адже ті знову почуваються, неначе новобранці. Тож чи не можна певним чином залишити їх без армій?

— Боюся, що ні, — відповів Далінар. — Солдати присягали на вірність не безпосередньо короні, а великим князям — і лише ті складали обітницю алетійському трону. Хоча мислиш ти у правильному напрямку.

Тут він міцніше взяв Навані за плече.

— Останні два тижні, — сказав Далінар, — я все намагався збагнути, як підступитися до цієї проблеми. Нутром чую, що мені треба поставитися до великих князів — та що там: до всього світлоокого населення Алеткару — наче до новобранців, яких варто вимуштрувати.

— Він прийшов із цим до мене, і ми мали розмову, — підхопила Навані. — Хай як цього кортить Далінарові, а понизити їх до рангу, котрим можна попихати, насправді не вийде. Тож натомість нам би ввести їх в оману: нехай би вони думали, що в разі непокори зостануться ні з чим.

— Від прокламації вони оскаженіли — от і добре, — сказав Далінар. — Саме цього мені й треба. Нехай подумають про цю війну, про своє місце тут, нехай згадають про вбитого Ґавілара. Якщо я підштовхну їх до солдатських учинків — навіть якщо вони спочатку здіймуть проти мене зброю — тоді, можливо, їх і вийде переконати. Я вмію розмовляти із солдатами. А ще, безвідносно до цього, важливу роль відігрá́є погроза, що я позбавлю їх влади та сили, якщо вони зловживатимуть ними. І для початку, як і пропонує капітан Каладін, їх треба роззброїти.

— Роззброїти великих князів? — не повірив власним вухам король. — Що це за маячня?

— Ні, не маячня, — заперечив Далінар, посміхаючись. — Позбавити їх армій нам зась, але управу на них ми знайдемо. Адоліне, я маю намір відімкнути той замóк на твоїх піхвах.

Княжич на мить насупився, осмислюючи почуте, а відтак його обличчя розколола широченна усмішка:

— Тобто, я знову зможу битися на дуелях? Ти це серйозно?

— Так, — відказав йому батько і обернувся до короля: — Я дуже довго не дозволяв синові брати участь у поєдинках, оскільки під час війни Кодекс забороняє дуелі між офіцерами. Але водночас я що далі, то чіткіше усвідомлював, що решта не сприймають цю кампанію як воєнну — для них це всього-на-всього гра. Тож час дозволити Адолінові зітнутися з іншими тутешніми Сколкозбройними на офіційних турнірах.

— Щоб він принизив їх? — не зрозумів Елгокар.

— Річ не в приниженні, а в тому, що вони залишаться без Сколків. — Далінар пройшов у саму гущу тих, хто сидів на стільцях. — Здійнявши бунт, великим князям доведеться непереливки, якщо всі армійські Сколкозбройці й Сколкозбруї будуть наші. Адоліне, я хочу, щоб ти викликá́в чужих Сколкозбройних на поєдинки честі, де призом стануть Сколки переможеного.

— Вони на це не підуть і відмовляться від турнірів, — заперечив генерал Хал.

— Доведеться подбати, щоб не відмовилися, — сказав Далінар. — Їх треба якось примусити до участі в поєдинках. Може, присоромити, взяти на глузи? Останнє, гадаю, було б легше, якби ми вивідали, куди подівся Дотепник.

— А що як хлопчина зазнáє поразки? — спитав генерал. — Цей план видається занадто непрогнозованим.

— Поживемо — побачимо, — відказав великий князь. — Це лише частина того, що ми зробимо: менша — але водночас і найпомітніша. Адоліне, від усіх тільки й чути, який ти вправний дуелянт, а сам ти без кінця-краю докучав мені проханнями послабити заборону. В армії тридцять Сколкозбройних, як не рахувати наших. Тобі до снаги перемогти аж стількох?

— От іще, — мовив Адолін, широко усміхаючись. — Та я навіть не спітнію, якщо розпочну із самого Садеаса.

«Він не лише зіпсутий, а й самовпевнений», — подумав Каладін.

— Ні, — заперечив на це його батько. — Садеас не прийме особистого виклику, хоча зрештою наша ціль — звалити саме його. Але почати доведеться з другорядних Сколкозбройних.

Решта присутніх здавалися збентеженими — зокрема і Її Світлість Навані, яка підібгала вуста й поглянула на Адоліна. Далінарів план їй, може, й імпонував, але вона була не в захваті від думки, що її племінник битиметься на дуелях.

Проте вголос цього не сказала.

— Як Далінар уже зазначав, — промовила натомість королева-мати, — це лише частина нашого плану. Будемо сподіватися, що Адолінові поєдинки довго не протривають: адже вони здебільшого покликані вселити страх і посіяти паніку, що дасть нам змогу натиснути на деякі фракції саботажників. Проте основну частину зусиль ми маємо спрямувати на комплексні й рішучі заходи з налагодження політичних зв’язків із тими, кого можна прихилити на свій бік.

— Ми з Навані працюватимемо над роз’ясненням великим князям переваг від по-справжньому монолітного Алеткару, — сказав Далінар, киваючи. — Хоча Прародитель бур свідок, що я не так певен своїх політичних талантів, як Адолін — свого хисту дуелянта. Але іншого виходу немає і обирати не доводиться. Якщо мій син буде бичем, я маю стати калачем.

— Дядьку, вони підішлють убивць, — стомлено заперечив король. — Я не згоден із Халом і сумніваюся, що Алеткар негайно розпадеться. Великим князям зрештою сподобалася ідея перебувати у складі єдиного королівства. Але водночас їм до вподоби змагальність, радість суперництва та яхонтосерця. Тож вони підішлють убивць. Спершу тихцем і, ймовірно, не по твою й мою душі, а до членів наших родин. Садеас і решта спробують завдати нам болю, щоб змусити відступитися. Ти ладен ризикнути заради цього своїми синами? А як щодо моєї матері?

— Еге, маєш рацію, — відказав Далінар. — Я про це якось… але так. Це в їхньому стилі.

У його тоні Каладінові вчувалося каяття.

— Ти й досі не бажаєш відступати від свого плану? — спитав Елгокар.

— Я не маю вибору, — відповів його дядько.

І, відвернувшись, знову підійшов до вікна. Він дивився на захід — углиб континенту.

— Тоді скажи мені принаймні от що, — мовив король. — Яка кінцева мета усіх цих зусиль? До чого ти прагнеш? Яким хочеш побачити Алеткар за рік — якщо він, звісно, переживе такі потрясіння?

Спершись долонями на масивне кам’яне підвіконня, Далінар дивився назовні — так, наче прозирав щось, невидиме решті.

— Я хочу, щоб він став таким, як був, небоже, — державою, здатною встояти під натиском бур, королівством світла, а не пітьми. Я прагну по-справжньому монолітного Алеткару, чиї великі князі — вірні трону й чинять по справедливості. Скажу тобі більше. — Він постукав по підвіконню. — Я маю намір відродити Променистих лицарів.

Від подиву Каладін заледве ратища не зронив. На щастя, решті було не до нього — присутні посхоплювалися з місць, витріщаючись на князя.

— Променистих? — перепитала Її Світлість Тешав. — Чи при своєму ви розумі? Ви збираєтеся перезаснувати секту зрадників, які віддали нас на поталу Спустошувачам?

— Батьку, твій план загалом непоганий, — промовив Адолін, ступивши вперед. — Знаю, що ти багато думаєш про Променистих, але… тобі вони здаються не такими, як решті. Якщо ти оголосиш про своє бажання перетворити їх за взірець, нічого доброго з цього не вийде.

А король лише застогнав і затулив обличчя руками.

— Щодо них панує хибне уявлення, — відказав Далінар. — Та все одно навіть сама воринська церква визнає�́, що перші Променисті — породження Вісників — були свого часу бастіоном моралі та справедливості. Треба нагадати народу, що Променисті як лицарський орден відстоювали дещо величне. Бо інакше не було б ніякого «гріхопадіння», як його називають перекази.

— Але навіщо? — допитувався Елгокар. — Із якою метою?

— Бо я повинен це зробити. — Далінар позволікав. — Я поки й сам не зовсім певен навіщо. Але мені так веліли. Щоб захиститися й підготуватися до того, що гряде — якоїсь бурі. Можливо, йдеться всього-на-всього про бунт із боку решти великих князів. Сумнівно, але хто його знає…

— Батьку, — сказав Адолін, кладучи руку йому на плече, — все це дуже добре, і ти, мабуть, зміг би змінити популярні уявлення щодо сутності Променистих, але… Присягаюся душею Ішара! Вони вміли те, що нам не до снаги. Посвячення в Променисті не надасть чудо-здібностей — як-от у переказах — звичайній людині…

— Суть Променистих не зводилася до їхніх умінь, — парирував той. — Ішлося про ідеали — про ті ідеали, яких сьогодні бракує. Нам, може, й не зрівнятися з прадавніми Приборкувачами сплесків — себто з їхніми здібностями — але ми можемо наслідувати Променистих в іншому. Я ухвалив для себе це рішення, і навіть не намагайтеся відмовити мене.

Проте решта присутніх не здавалися переконаними.

Каладін примружив очі. То Далінар знав про його здібності? А чи таки не знав? Присутні перейшли до приземленіших предметів — як виманити Сколкозбройних на герць з Адоліном і як забезпечити патрулювання прилеглої території. Далінар сприймав безпеку у військових таборах як необхідну передумову реалізації свого плану.

Зрештою нарада завершилася. Більшість присутніх подалася виконувати отримані накази, а Каладін усе розмірковував про Далінарові слова, які стосувалися Променистих. Сам цього не розуміючи, князь дуже точно схопив їхню суть. У Променистих лицарів справді були ідеали: вони навіть уживали такий самісінький термін — П’ять ідеалів або Безсмертні слова.

«Важить життя, а не смерть, — подумки процитував Каладін, бавлячись із витягнутою з кишені сферою, — важить сила, а не слабкість, важить шлях, а не прибуття». Сукупно ці слова становили Перший ідеал. Він досить туманно уявляв собі їхній зміст, проте нерозуміння не завадило йому осягнути Другий ідеал Вітробігунів — обітницю захищати тих, хто не здатен захиститися самотужки.

Решту три Сил уперто не розголошувала. Мовляв, як буде треба, він і сам їх дізнається. Або не дізнається — і тоді не просунеться далі.

А чи хотів він просуватися? Щоб стати ким? Щоб долучитися до лав Променистого лицарства? Каладін не шукав чужих ідеалів як дороговказів для свого життя. Він прагнув тільки вціліти, аж тут опинився на шляху, що ним століттями не ступала жодна людина, і який міг перетворити його на предмет ненависті або поклоніння по всьому Рошару. Стільки уваги…

— Солдате? — звернувся до нього великий князь, зупинившись біля дверей.

— Сер.

Капітан випростався й відсалютував. То було приємне відчуття — тягнутися в струнку, коли знайшов своє місце. От тільки складно було сказати, звідки бралася ця приємність: від згадок про любе його серцю старе-добре життя, а чи від жалюгідного інстинкту сокирогончака, який знову відчув на собі повідок?

— Мій небіж мав рацію, — сказав Далінар, дивлячись услід королю, який зникав углибині коридору. — Решта можуть учинити замах на мою родину. Це в їхньому стилі — так вони мислять. Тож мені знадобляться охоронні загони, які повсякчас вартуватимуть моїх синів і Навані. Вкомплектуй їх найкращими кандидатами.

— Сер, у мене всіх людей — дві дюжини, — відказав Каладін. — Цього не вистачить для повноцінних охоронних команд, які могли б цілодобово захищати всю вашу четвірку. Незабаром я маю підготувати поповнення, але ж сам лише спис у руках не робить із мостонавідника вояка, не кажучи про годящого охоронця.

Князь заклопотано кивнув і потер підборіддя.

— Сер?

— Критичний некомплект особового складу не тільки в тебе, солдате, — сказав Далінар. — Садеасова зрада коштувала моєму табору багато людей — і то дуже хороших. А тепер мені встановлено крайній термін — шістдесят із хвостиком днів…

Каладін відчув, як його продирає мороз: великий князь сприйняв число, яке виявив надряпаним на стіні, надзвичайно серйозно.

— Капітане, — неголосно сказав Холін. — Мені потрібен кожен дужий чоловік, якого лишень вийде знайти. Я маю муштрувати їх, відновлювати військо й готуватися до бурі. А щоб отримати бойовий досвід, їм слід здійснювати вилазки на плато і битися з паршенді.

Гм, а Каладін тут до чого?

— Ви ж обіцяли, що від нас не вимагатимуть участі у битвах на плато?

— І я дотримаю своєї обіцянки, — запевнив Далінар. — Але Королівська гвардія налічує двісті п’ятдесят вояків — уключно з кількома останніми боєздатними офіцерами, які знадобляться мені, щоб командувати новобранцями.

— Ви це до того, що мені доведеться охороняти не тільки вашу родину, еге ж? — запитав Каладін, відчуваючи, як йому на плечі лягає новий тягар. — Ідеться про намір перекласти на мій загін іще й функції королівської охорони?

— Так, — відповів великий князь. — Поступово, але запевно. Мені потрібні ті люди. А до того ж я вважаю неправильним зберігати осібність обох охоронних служб. З огляду на ваше минуле, в мене таке відчуття, що твої люди, найімовірніше, не містять ворожих агентів. Нехай стане тобі відомо, що деякий час тому на королівське життя, можливо, було скоєно замах. Хто за ним стояв, я наразі не виявив, але мене непокоїть, що в цьому міг бути замішаний дехто з його охоронців.

Капітан охнув:

— Що трапилося?

— Ми з Елгокаром полювали на прірводемона, — пояснив йому Далінар. — Так от під час тієї ловитви, у вирішальний момент, королівська Сколкозбруя мало не відмовила. Як виявилося, багато самоцвітів, що забезпечують її живлення, було підмінено на дефектні, які мали тріснути, не витримавши напруги.

— Я мало що тямлю в Збруях, сер, — зізнався Каладін. — А не могло бути так, що ті самоцвіти вийшли з ладу самі, а не внаслідок саботажу?

— Могло — але ймовірність цього невелика. Я хочу, щоб твої люди позмінно — чергуючись із Королівською гвардією — охороняли Елгокара й монарший палац, знайомлячись із ним і приміщенням. Мостонавідники матимуть змогу підучитися в досвідчених охоронців, а я паралельно відбиратиму з-поміж тих потрібних мені офіцерів, щоб перекинути на муштрування новобранців.

За кілька найближчих тижнів ми з’єднаємо вас у єдиний загін. Командиром я призначу тебе. А в міру перетворення решти мостонавідників на боєздатне поповнення, ми замінимо ними гвардійців, перевівши тих на службу до війська. — Князь глянув Каладінові в очі. — Впораєшся, солдате?

— Так точно, сер, — відказав капітан, хоч і почасти внутрішньо панікуючи. — Буде зроблено.

— От і добре.

— Сер, дозвольте пропозицію. Ви сказали, що збираєтеся розширити зону патрулювання за межі військових таборів, щоб охопити пагорби, прилеглі до Розколотих рівнин?

— Так. Адже там аж кишить розбійниками, хоча це тепер алетійська земля, яка має жити за законами Алеткару.

— Мені треба вимуштрувати тисячу вояків, — сказав Каладін. — Якби ви дозволили нам патрулювати ту територію, це, певне, посприяло б їхньому перетворенню на солдатів. Я б відрядив туди досить великі сили, щоб дати розбійникам зрозуміти: колишня вольниця закінчилася. Такий крок, можливо, змусив би декого з них відступити — а мої люди й у бою побували б, й особливих втрат не понесли.

— Гаразд. Патрулями командував генерал Хал, але тепер він мій перший заступник і потрібен для іншого. Навчай своїх людей, бо кінцевою метою тієї тисячі буде патрулювання шляхів сполучення між Рівнинами й Алеткаром, а також доріг до портів на півдні та сході. Мені знадобляться роз’їзди, які шукатимуть ознак розбійницьких вертепів і приходитимуть на допомогу пограбованим караванам. А ще потрібна конкретика щодо рівня активності лиходіїв і серйозності загрози від них.

— Сер, я подбаю про це особисто.

Буря забирай! Та коли ж він усе це робитиме?

— Гаразд, — відказав Далінар і вийшов із зали.

Великий князь тримав руки за спиною, неначе занурений у задуму. Ет, Март і Моаш рушили йому вслід, як і наказував Каладін. Далінара повсякчас охоронятимуть двоє або й — по змозі — троє людей. Свого часу він сподівався довести їхню чисельність до чотирьох чи п’яти, але буря забирай — тепер, зі стількома «підопічними» це було неможливо.

«Що він за людина?» — спитав себе подумки Каладін, проводжаючи поглядом Далінарову постать. У таборі в нього зразковий лад, а «короля», як добре знав капітан, «грає почет»: скажи мені, хто твої підлеглі, і я скажу, хто ти.

А втім, доладний табір і дисципліновані солдати можуть бути і в тирана. Цей чоловік, Далінар Холін, посприяв об’єднанню Алеткару — і то бредучи по коліна в крові. А тепер… тепер він тримався, наче король, хоча справжній монарх сидів у тій-таки залі.

«Він хоче відродити Променистих лицарів», — майнуло в думці. Звичайним зусиллям волі такого не досягти.

Хіба що в Далінара Холіна з’явиться помічник.

6. Жахлива погибель

Ми й подумати не могли, що поміж наших рабів ховаються шпигуни паршендійців. Я мала би передбачити й це також.

Зі щоденника Навані Холін. Єсесан, 1174

Шаллан знову сиділа на ящику біля борту, але цього разу з капелюшком на голові, в плащі поверх сукні та з рукавичкою на вільній руці (адже захищена, звісно, ховалася всередині рукава).

Тут, у відкритому океані, холоднеча була неймовірна. За словами капітана, далеко на півдні той, власне кажучи, замерзав. Для неї це звучало майже фантастично — от би поглянути. Холодної зими в Я-Кеведі вона вряди-годи бачила сніг із льодом — але щоб цілий океан? Ну й дивина.

Вона спостерігала за спреном, якого назвала Фрактал, і затягнутою в рукавичку правицею робила нотатки. Зараз той саме піднявся над поверхнею палуби, згорнувшись у клубок чорноти, чиї нескінченні лінії звивалися так, що в неї ніяк не виходило відтворити їх на площині альбомного аркуша, і дівчина натомість вдавалася до словесних описів і супровідних замальовок.

— Їжа, — озвався Фрактал голоском, який неначе гудів, вібруючи, коли той говорив.

— Так, — відказала Шаллан. — Їсти їжу.

Вона взяла на таці поруч себе невеличкий лімаплід і, поклавши його до рота, розжувала та проковтнула.

— «Їсти», — повторив за нею Фрактал. — Ти… класти їжа… в себе.

— Так! Саме так.

Той знову осів додолу, і при зіткненні з корабельною палубою чорнота розчинилася. Фрактал став частиною деревини, від чого та збрижилася, немовби вода. Сковзнувши її дошками, спрен видерся на ящик поруч Шаллан і перемістився до таці з невеличкими зеленими фруктами. В міру того, як він по них проповзав, кожен плід морщився й випинався у формі його візерунка.

— Жахлива! — завібрував із таці його голосок.

— Жахлива?

— Погибель!

— Що? Ні — завдяки їжі ми живемо. Без неї не може жодна істота.

— Жахлива погибель… їсти! — У його тоні бринів страх, і спрен знову перемістився з таці на палубу.

«Фрактал розуміє дедалі складніші думки, — занотувала Шаллан, — і запросто засвоює абстрактні поняття. Раніше він спитав мене: “Чому? Чому ти? Чому бути?” Я витлумачила його запитання як такі, що стосувалися моєї мети, й відповіла: “Щоб з’ясувати істину”, — а той, здавалося, легко збагнув, про що йдеться. Проте водночас йому годі взяти втямки певні прості, повсякденні речі — як-от навіщо люди їдять. Це…».

Вона спинилася на півслові, оскільки папір пожмакався й пішов бганками: то на аркуші з’явився Фрактал, і його крихітні виступи повипинали щойно написані літери.

— Чому це? — запитав спрен.

— Щоб не забути.

— Забути, — повторив той, закріплюючи нове слово.

— Це означає… — «Прародителю бур! Як же пояснити йому, що таке забувати?» — Це означає не пам’ятати, не знати, що ти робив у минулому. Тобто раніше, багато днів тому.

— Забути, — сказав той. — Я… все забути.

— А може, щось таки пам’ятаєш? — запитала Шаллан. — Де ти був раніше?

— Раніше, — відказав Фрактал. — Із ти.

— На кораблі? — спитала вона, занотовуючи.

— Ні. Зелене. Їжа. Їжа не їсти.

— Рослини? — припустила Шаллан.

— Так. Багато рослини, — прогудів той, і дівчині здалося, що вона чує в його вібраціях шум вітру у вітах.

Шаллан охнула й замало не побачила перед собою картину: палуба під ногами перетворилася на немощену стежку, а ящик став кам’яною лавою. Ледь-ледь — не насправжки, а майже. Батькові сади. Й намальований у куряві візерунок…

— Не забути, — промовив Фрактал, наче пошепки.

«Ой, леле! — жахнулася дівчина подумки. — НІ!»

Картина зникла. Хоча насправді її й не було, адже так? Шаллан перелякано охнула, притиснувши до грудей захищену руку. О, ні.

— Гей, панянко! — долинув із-за спини Ялбів голос. — Розкажіть ось новенькому, як було діло в Харбранті!

І досі не вгамувавши шаленого серцебиття, Шаллан, обернувшись, побачила, що той підводить до неї «новенького» — шестифутового здорованя, і то принаймні на п’ять років старшого за себе. Його взяли на борт в Амідлатні — останньому порті: Тозбек вирішив перестрахуватися від можливого недокомплекту команди на заключному відрізку шляху в Новий Натанан.

Ялб опустився навпочіпки біля сидіння Шаллан. З огляду на холод, він, згнітивши серце, надягнув сорочку з подертими рукавами й пов’язав голову чимось на кшталт моряцької хустки, яка прикривала й вуха.

— Ваша Світлосте? — озвався до неї матрос. — Із вами все гаразд? А то на вигляд ви немовби черепаху проковтнули — та ще й разом із панциром.

— Усе добре, — заспокоїла його Шаллан. — То що… Нагадай мені — що ти спитав?

— Правда ж, у Харбранті ми з вами, — промовив Ялб, указуючи великим пальцем за спину, — зустрічалися з королем?

— Ми? — перепитала дівчина. — З Його Величністю зустрічалася я.

— А я був вашим почтом.

— Ти чекав знадвору.

— Байдуже. Головне, що того вечора я був вам за лакея, еге ж?

За лакея? Він просто зробив їй послугу, провівши до палацу.

— Ну… можна й так сказати. Пригадую, що ти склав мені вишуканий уклін.

— От бачиш, — мовив Ялб, підводячись та обертаючись до вищого за себе матроса. — Хіба я не казав про цей уклін?

«Новенький» буркнув щось, погоджуючись із його словами.

— Все, йди мити посуд, — сказав Ялб. Відповіддю йому став насуплений погляд. — От тільки нíчого на мене так зиркати. Повторюю тобі ще раз: за нарядом на камбуз капітан ретельно пильнує. Тож якщо хочеш влитися в нашу команду, виконай його ретельно — а ще ліпше перевиконай. А я вже замовлю за тебе слівце капітанові й решті матросів. Я даю тобі шанс — а ти носом крутиш…

Це, схоже, втихомирило здорованя, який розвернувся й погупав на нижню палубу.

— Присягаюся Пристрастями! Цей тип темний, як дві сфери, виліплені з твані. Ваша Світлосте, мене він непокоїть: адже хтось обов’язково скористається з його недоумства.

— Ялбе, ти знову набивав собі ціну, розповідаючи небилиці? — спитала Шаллан.

— Небилиця з дрібкою правди — це майже бувальщина.

— Вислів «набивати собі ціну» саме на цьому й ґрунтується.

— Слухайте, а що ви тільки-но робили? — запитав у неї Ялб, обертаючись. — Ну, з кольорами?

— З кольорами? — перепитала Шаллан, холонучи.

— Еге — коли палуба стала зеленою, га? Заприсягнуся, що я на власні очі то бачив. Це пов’язано з тим дивним спреном, так?

— Я… намагаюся точно визначити, що це за спрен, — промовила дівчина, спромігшись не виказати, як тремтів її голос. — Розв’язую наукову проблему.

— От і я так подумав, — відказав на це Ялб, хоча отримане пояснення нічого не пояснило.

Матрос привітно махнув їй рукою і швидко пішов.

Шаллан тривожило, що вони бачили Фрактала. Спершу вона намагалася тримати його в таємниці, залишаючись із ним у каюті, але сидіти в чотирьох стінах виявилося надто важко, а спрен не реагував на її прохання не показуватися морякам. Тож протягом чотирьох останніх днів дівчина була змушена явити досліджуваного на всезагальний огляд.

Матросів той, звісно, бентежив, але вони тримали язика за зубами. Того дня корабель готували плисти цілу ніч. Думки про нічне відкрите море непокоїли Шаллан, але такою була ціна подорожі аж ген на край цивілізованого світу. Два дні тому вони навіть мусили перечікувати бурю в прибережній бухті. Ясна з підопічною зійшли на берег, у спеціально утримуване з цією метою укріплення (де заплатили шалені гроші за вхід), а моряки тим часом залишалися на борту.

Порт не порт, але та бухточка принаймні мала буреріз, який давав судну сякий-такий захист. Проте під час наступної великобурі корабель не матиме навіть його: вони знайдуть якусь затоку, де спробують відстоятися на якорі, доки не стихнуть вітри, хоча Тозбек обіцяв, що відправить пасажирок на берег — шукати прихистку в печері.

Шаллан знову обернулася до Фрактала, який тим часом піднявся над палубою. На позір він чимось нагадував візерунок із відблисків, котрий відкидає на стіну кришталевий канделябр — от тільки замість світла була чорнота, а плетиво бліків — тривимірне. Тож… зрештою, мабуть, виходило не так уже й схоже.

— Брехня, — озвався Фрактал. — Брехня від Ялб.

— Так, — зітхнула Шаллан. — Він інколи занадто переконливий — на свою руку…

Спрен тихенько загудів — здавалося, вдоволено.

— Тобі до вподоби брехня? — спитала дослідниця.

— Хороший брехня, — пролунало у відповідь. — Той брехня. Хороший брехня.

— А яка брехня — хороша? — запитала Шаллан, готуючись ретельно занотувати дослівну відповідь спрена.

— Правдивий брехня.

— Фрактале, але ж це взаємовиключні речі.

— Гммм… Світло робити тінь. Правда робити брехня. Гммммм.

«Це спрен брехні, як називала їх наставниця, — записала Шаллан, — хоч таке прізвисько їм вочевидь не до вподоби. Коли я вперше Душезаклинала, якийсь голос зажадав від мене правди. Я й дотепер не розумію, що це означає, а Ясна не квапиться пояснити: вона, схоже, й сама не знає, як бути з тим, що я пережила. Не думаю, що той голос належав Фракталові, але напевне сказати не можу, оскільки він, здається, чимало про себе забув».

Вона зробила ще кілька замальовок Фрактала — як у пласкій, так і в об’ємній подобах. Малювання ж бо дозволяло розслабити психіку. А доки дівчина закінчила, то захотіла процитувати в нотатках кілька напівзабутих уривків зі свого «підручника».

Шаллан пройшла до трапу і спустилася в підпалубне приміщення. Фрактал за нею. Спрен привертав погляди екіпажу. Моряки — народ забобонний, і дехто сприйняв його появу як погану прикмету.

Діставшись каюти Шаллан, Фрактал перемістився на стіну поруч дівчини й невидюче дивився, як та шукала потрібну цитату, де йшлося про спренів, які розмовляють. І то не про якихось там вітрових або річкових, які мали звичку наслідувати людей і робити пустотливі зауваження. Так, вони були на щабель вищі від звичайних спренів, але був серед них іще один різновид, хоч і рідкісний. Там мовилося про спренів, подібних до Фрактала, які в справжньому сенсі спілкувалися з людьми.

«До них вочевидь належить й Охоронниця ночі, — писала Алай, і Шаллан занотувала собі той уривок. — Свідчення про розмови з нею (а вона однозначно жіночої статі, хай що там твердить сільський алетійський фольклор) — численні й надійні. Сповнена рішучості надати науковий звіт із перших рук, Шубалай особисто відвідала Охоронницю ночі й дослівно занотувала почуте від неї…»

Шаллан перейшла до наступної цитати й незчулася, як із головою занурилася в навчання. А за кілька годин по тому згорнула книжку й поклала її на столик біля койки. Сфери в кубку починали тьмяніти і незабаром мали згаснути зовсім: Буресвітловий заряд потребував поновлення. Шаллан удоволено зітхнула й відкинулася на спинку корабельного ліжка, розклавши на підлозі каютки виписки з дюжини різноманітних джерел.

Вона відчувала… полегшення. Брати схвалили її пропозицію повернути полагоджений фабріал і, схоже, збадьорилися від думки, що не все було втрачено. Тепер, маючи новий план порятунку, вони сподівалися ще трохи потягнути час.

Життя Шаллан налагоджувалося. Коли це вона востаннє могла просто сидіти й читати? Не відчуваючи душевної гризоти за свій Дім, не сахаючись необхідності вигадати, як обікрасти Ясну? Вона завжди була нервова за натурою — навіть до тієї низки жахливих подій, що призвела до батькової смерті. Така вже була її доля. Тоді кар’єра справжньої вченої здавалася їй недосяжною. Прародителю бур! Та їй здавалося недосяжним навіть найближче містечко!

Дівчина підвелася й, узявши альбом, погортала замальовки сантида, включно з кількома, зробленими по пам’яті після занурення в океан. Вона хихикнула, згадавши, як видиралася назад на палубу — мокра як хлющ і з широкою усмішкою на обличчі. Вся команда вочевидь вирішила, що Шаллан з’їхала з глузду.

А тепер вона пливла до міста на краю світу, була заручена з могутнім алетійським княжичем і могла просто навчатися. Бачила неймовірні видовища, цілими днями малювала етюди, а ночами прочитувала гори книжок.

Їй велося просто ідеально, і Шаллан не шукала кращого, добувши добра.

Дівчина покопирсалася в кишені, нашитій усередині захищеного рукава, й видобула кілька сфер на заміну потьмянілим у кубку. Але ті, що трапилися їй під руку, були повністю темні — ані проблиску Світла.

Шаллан насупилася. Адже минулої великобурі їх зарядили, поклавши в прив’язаний до щогли кошик. Ті, що в кубку, заряджали дві бурі тому — от вони й вичахали. Але як могли новіші сфери потьмяніти швидше за старі? Таке не вкладалося в голові.

— Мммммммм… — озвався Фрактал зі стіни біля самої її голови. — Брехня.

Шаллан повернула сфери в кишеню, а відтак відчинила двері в тісний міжкаютний прохід і подалася до Ясни. Надане принцесі приміщення зазвичай займали Тозбек із дружиною, але тепер звільнили його (й тіснилися в третій — найменшій — каюті), щоб пасажирка мала кращі умови. Для Ясни люди йшли на такі кроки, навіть якщо вона їх про це не просила.

Шаллан сподівалася позичити в тої декілька сфер. Двері в каюту принцеси стояли прочинені й погойдувалися на завісах у такт хитавиці, доки судно, поскрипуючи, долало свій вечірній маршрут. Наставниця сиділа за столом, і підопічна, зазирнувши всередину, раптом завагалася, чи варто її турбувати.

Адже дівчина зауважила: вдивляючись у розкладені перед собою аркуші, принцеса притискала руку до скроні, її обличчя мало змарнілий вигляд, а в очах стояв зацькований вираз.

Це була не та Ясна Холін, яку звикла бачити підопічна: втома взяла в ній гору над незмінною впевненістю, а врівноваженість поступилася місцем тривозі. Вона почала була щось писати, але всього по кількох словах зупинилася й, відклавши перо, заплющила очі, розтираючи скроні. Довкола її голови з’явився гуртик напівпритомних на вигляд істот, схожих на струминки здійнятої куряви. То були спрени виснаження.

Шаллан відсторонилася, зненацька почуваючись так, неначе застала принцесу за якимось інтимним заняттям — беззахисною перед її непрошеним вторгненням. Дівчина почала скрадатися пріч, аж раптом із підлоги долинуло:

— Правда!

Здригнувшись, Ясна звела голову, і її погляд упав на Шаллан — яка, звісно, страшенно спаленіла.

Наставниця глянула на підлогу, знайшла очима Фрактала, а відтак, немовби знову надягаючи маску, випросталася на стільці, прибираючи належної пози.

— Ти щось хотіла, дитино?

— Я… Мені потрібні сфери… — видобула Шаллан. — Ті, що в моєму капшуку, потьмяніли.

— Ти що, Душезаклинала? — різким тоном вимогла принцеса.

— Я? Ні, Ваша Світлосте. Я ж обіцяла цього не робити.

— Значить, проявилася твоя друга здібність, — промовила Ясна. — Заходь і зачини за собою двері. Треба буде повідомити капітана Тозбека, що ця клямка несправна.

Шаллан ступила досередини й притягла за собою двері, проте запір їх таки не тримав. Вона зробила ще крок уперед, зчепивши руки й почуваючись ніяково.

— Чим ти займалася? — спитала Ясна. — Це, мабуть, було якось пов’язане зі світлом?

— Я, здається, ви́кликала появу рослин, — відказала Шаллан. — А втім, ні — насправді тільки кольору. Один із матросів бачив, як палуба позеленіла, але щойно я перестала думати про рослини, як забарвлення щезло.

— Так… — промовила принцеса.

Прогортавши одну зі своїх книжок, вона знайшла знайому Шаллан ілюстрацію — не менш древню, ніж сам воринізм. Збоку десять з’єднаних рисками сфер утворювали якусь подобу піскового годинника, а дві сфери по центру скидалися на зіниці. Подвійне око Всемогутнього.

— Десять сутностей, — півголосом промовила Ясна, проводячи пальцями по сторінці. — Десять сплесків. Десять орденів. Але чому спрени зрештою вирішили навернути нас до обітниць? І скільки в мене залишається часу? Небагато. Ох, небагато…

— Ваша Світлосте? — не зрозуміла Шаллан.

— До твоєї появи я могла розглядати свої здібності як аномальні і сподіватися, що масове Приборкування сплесків не поновлюється, — пояснила принцеса. — Але тепер я облишила цю надію. Тебе прислали до мене Криптики — тут сумнівів бути не може. Вони ж бо знали: ти потребуватимеш наставництва. А це наводить на обнадійливу думку, що я принаймні була однією з перших.

— Я не розумію.

Ясна звела на Шаллан пильний погляд і глянула тій просто у вічі. Білки́ наставниці були червоні від утоми. До котрої години вона працювала? Щоночі, коли дівчина нарешті вкладалася, з-під дверей принцеси ще поблимувало світло.

— Я й сама, щиро кажучи, не розумію, — відповіла на це Ясна.

— З вами все гаразд? — занепокоїлася підопічна. — З-за дверей мені здалося, наче… у вас якесь горе.

Якщо наставниця й забарилася з відповіддю, то тільки на мить:

— Останнім часом я просто запрацювалася й перевтомилася. — Обернувшись до одної зі скринь, вона дістала звідти темний матер’яний капшук, повний сфер. — Ось, візьми. Раджу весь час тримати сфери при собі — так твої здібності приборкувати Сплески отримають нагоду виявити себе.

— А ви можете навчити мене, як давати їм раду? — запитала Шаллан, беручи капшука.

— Не знаю, — відказала Ясна, — але спробую. Один зі Сплесків на цій діаграмі відомий як Ілюмінація, опанування світла. Я б воліла, щоб ти поки замість Душезаклинання спрямувала зусилля на засвоєння цього Сплеску. Бо Душезаклинати — небезпечне мистецтво, і то тепер навіть загрозливіше, ніж колись.

Шаллан кивнула й підвелася, але вийти все ж не поспішала.

— Ви певна, що з вами все добре?

— Звісно, — запевнила її принцеса якось надто швидко.

Самовладання не зрадило Ясні, й вона тримала себе в руках, але водночас мала помітно змучений вигляд. Маска тріснула, і з-під неї прозирала правда.

«Вона силкується заспокоїти мене, — збагнула Шаллан. — Погладити по голівці й відіслати в ліжечко, наче дитину, що прокинулася від нічного кошмару».

— Ви знервована, — промовила Шаллан, дивлячись Ясні у вічі.

Та відвернулася й посунула книжку, приховуючи щось на столі — там вовтузився крихітний лілово-фіолетовий спрен. Страхокузька. Правда, всього одна, але сам факт…

— Ні… — прошепотіла підопічна. — Не знервована, а нажахана.

Прародителю бур!

— Усе гаразд, Шаллан, — запевнила її наставниця. — Мені просто треба відіспатися. Повертайся до занять.

Але дівчина опустилася на стілець поруч столу принцеси. Ясна знову глянула на неї, й підопічна зауважила, що її маска тріснула ще дужче: в тісно підібганих вустах прозирало роздратування, а в стиснутому усім п’ястком пері — напруження.

— Ви обіцяли, що я зможу прилучитися до ваших таємниць, — сказала Шаллан. — Ясно, якщо вас щось непокоїть…

— Мене тривожить те саме, що й завше, — промовила принцеса, відкидаючись на спинку стільця. — Я боюся не встигнути. Боюся своєї нездатності серйозно зарадити тому, що насувається. Боюся, що намагаюся спинити великобурю, щосили дмухаючи в протилежний бік.

— Спустошувачі… — кинула Шаллан. — Паршмени…

— У минулому, — пояснила принцеса, — Руйнації, тобто пришестю Спустошувачів, як гадають, завжди передувало повернення Вісників, покликаних підготувати людство. Ті вимуштровували Променистих лицарів, чийого полку прибувало на очах.

— Але ми полонили Спустошувачів, перетворивши їх на рабів, — сказала Шаллан. Саме це постулювала її наставниця, і підопічна, ознайомившись із дослідженням Ясни, пристала на таку думку. — То ви гадаєте, наче близиться такий собі бунт — що паршмени виступлять проти нас, як-от колись у минулому.

— Так, — відповіла принцеса, порпаючись у своїх нотатках. — І то зовсім скоро. А те, що ти виявилася Приборкувачкою сплесків, мене насторожує, бо занадто нагадує знайомий сценарій. Але тоді нові лицарі мали наставників, які плекали їхні здібності, спираючись на традицію, що йшла з діда-прадіда. Тимчасом як у нас нема нічогісінько.

— Спустошувачів узято в полон, — заперечила дівчина, зиркнувши на Фрактала, який досі зробився майже невидимим і, причаївшись на підлозі, мовчав. — Паршменам заледве до снаги спілкуватися. То як же вони піднімуть повстання?

На це наставниця простягла їй папірець, котрий нарешті знайшла. То був її власноручний запис слів якоїсь капітанської дружини про вилазку на плато Розколотих рівнин.

— Паршенді, — промовила Ясна, — здатні співати в унісон одне з одним, хай яка відстань їх розділяє. Вони мають якийсь засіб спілкування, чию природу ми не розуміємо. Логічно припустити, що аналогічні здібності притаманні й паршменам. Можливо, їм до снаги підняти повстання, навіть якщо заклику діяти не лунає.

Шаллан знайомилася з повідомленням, повільно киваючи.

— Ясно, ми маємо попередити інших.

— Гадаєш, я не намагалася? — спитала та. — Я писала вченим і правителям по всьому світу. Але більшість відкидають мою «параною». Аргументи, які з ходу переконують тебе, іншим здаються притягнутими за вуха.

Найбільше надій я покладала на подвижників, але їхні очі застує туман, що його напустила Ієрократія. А до того ж мої особисті переконання провокують у них скепсис щодо будь-яких моїх слів. Втішає хіба те, що з дослідженням захотіла ознайомитися моя мати. Ну й ще брат із дядьком можуть у таке повірити — тому ми, власне, й пливемо до них. — Ясна помовчала, зволікаючи. — Хоча Розколоті рівнини цікавлять нас і ще з однієї причини: там можна здобути докази, які переконали б усіх.

— Урітіру, — мовила Шаллан. — Те місто, яке ви шукаєте…

Принцеса знову кинула на неї різкий погляд. Про те прадавнє поселення підопічна спершу довідалася, потайки прочитавши нотатки наставниці.

— Ти й досі надто легко червонієш, якщо тебе загнати на слизьке, — зауважила Ясна.

— Вибачте.

— А ще занадто легко перепрошуєш.

— То мені… е-е… спалахнути обуренням?

Наставниця всміхнулася й, піднісши перед очі зображення Подвійного ока, задивилась на нього.

— Десь на Розколотих рівнинах криється таємниця. Таємниця, пов’язана з Урітіру.

— Але ж ви казали мені, що це місто не там!

— Усе правильно. Але шлях до нього — хтозна? — Жінка підібгала вуста. — За легендою, явити його зможе тільки Променистий лицар.

— На щастя, ми знаємо їх аж двох.

— Повторюю тобі: ні ти, ні я — не Променисті. Здатність відтворювати деякі з їхніх фокусів тут, мабуть, ні до чого. Нам бракує відповідних традицій та знань.

— Йдеться про потенційне зникнення самої цивілізації, адже так? — тихо спитала Шаллан.

Ясна не квапилася з відповіддю.

— Руйнації, — промовила дівчина. — Крім легенд, я знаю про них дуже мало…

— Внаслідок кожної з них людство зазнавало краху. Величні міста лежали в руїнах, промисловість занепадала. Рівень знань і розвитку щоразу знижувався до ледь не доісторичних показників, а відбудова зниклої цивілізації займала багато століть. — Наставниця позволікала й додала: — Хоча я вперто сподіваюся, що такі уявлення помилкові.

— Урітіру, — сказала Шаллан, стараючись не просто ставити запитання, а й прогнозувати ймовірні відповіді логічним шляхом. — За вашими словами, це місто було чимось на кшталт бази чи домівки Променистих лицарів. До розмови з вами я про нього не чула, і це уможливлює припущення, що в науковій літературі згадок про нього обмаль. То може, це одна з тих тем, котрими пройшлася цензура Ієрократії?

— Дуже добре, — похвалила її Ясна. — Хоча, гадаю, Урітіру почали сприймати як легенду навіть доти, а Ієрократія лише погіршила ситуацію.

— А якщо місто існувало до Ієрократії… і якщо шлях до нього був закритий після ренегатства Променистих… тоді воно може містити хроніки, що їх не торкалася рука сучасних учених. Достовірну, неперекручену інформацію про Спустошувачів і Приборкувачів сплесків. — Шаллан стрепенулася. — То ось чому ми взяли курс на Розколоті рівнини!

Переборюючи втому, наставниця всміхнулася:

— А й справді молодчина. Проведений у Паланеумі час був для мене дуже корисний, проте де в чому й розчаровував. Так, я знайшла підтвердження своїм підозрам щодо паршменів, але водночас виявила, що багато матеріалів тамтешнього книгосховища несуть на собі ті самі ознаки фальсифікації, що й інші документи, які я вивчала. Таке «підчищання» історії — вилучення згадок про Урітіру або Променистих на догоду воринському віровченню — страшенно обурює! А дехто ще питає, звідки в мене антиклерикальні настрої! Мені потрібні першоджерела. А до того ж існують перекази — їх я насмілюся взяти на віру — де Урітіру названо священним і вбезпеченим від Спустошувачів. Можливо, я приймаю бажане за дійсне, але я не така фанатична поборниця академізму, щоб відмовлятися від надії на дещо подібне.

— А що робити з паршменами?

— Спробуємо переконати алетійців позбутися їх.

— Це буде нелегко.

— Майже неможливо, — погодилася Ясна, підводячись, і заходилася ховати книги на ніч, спаковуючи їх у водонепроникну скриню. — Адже паршмени — ідеальні раби. Сумирні, слухняні. Наше суспільство занадто залежить від них. Щоб посіяти хаос, їм навіть не треба виявляти агресію — хоча я певна, що саме до цього і йдеться. Паршменам досить просто піти — і це викличе економічну кризу.

Перш ніж закрити скриню, вона дістала звідти якийсь том, а відтак обернулася до Шаллан.

— Без додаткових доказів нам не переконати всіх і кожного в слушності моїх слів. Навіть якщо брат мене послухає, не в його владі примусити великих князів позбутися їхніх паршменів. А ще я, щиро кажучи, боюся, що йому забракне сміливості ризикнути: адже вигнання паршменів може обернутися катастрофою.

— Але ж якщо вони накинуться на нас, катастрофи все одно не уникнути.

— Так, — погодилися принцеса, — і ми з тобою це знаємо. Можливо, в це повірить моя мати. Але ціна можливої помилки аж така колосальна, що… словом, нам знадобляться докази — численні й неспростовні. Тож треба шукати місто. Ми маємо знайти Урітіру за будь-яку ціну.

Підопічна кивнула.

— Я не хотіла звалювати весь цей тягар на твої плечі, дитино, — сказала наставниця, знов опускаючись на стілець. — Хоча маю визнати, що розмова на такі теми з людиною, яка не сперечається з кожнісіньким твоїм словом, приносить полегшення.

— Ясно, ми це зробимо, — запевнила жінку Шаллан. — Дістанемося на Розколоті рівнини й знайдемо Урітіру. Роздобудемо докази, які переконають усіх дослу́хатися до нас.

— Ах, що то значить молодість… — промовила принцеса. — Хоча інколи її оптимізм не завадить. — Вона простягла підопічній книжку, яку дістала зі скрині. — Променисте лицарство охоплювало орден Прядильників світла. Я знаю про них дуже мало, проте з усіх відомих мені джерел, найбільше інформації зібрано тут.

Шаллан зацікавлено схопила книгу. «Слова Променистого ордену», — значилося на палітурці.

— Йди читай, — звеліла наставниця.

Дівчина підвела очі від тому.

— А я ляжу спати, — пообіцяла їй Ясна, ледь помітно всміхаючись. — І годі вже няньчитися зі мною. Я не стерплю такого навіть від Навані.

Підопічна, зітхнувши, кивнула й вийшла з каюти наставниці. За нею хвостиком потягнувся Фрактал, який протягом усієї розмови не видав ні звуку. До себе Шаллан зайшла з куди важчим серцем, ніж вийшла. З голови не йшов вираз жаху в очах принцеси. Ясна Холін не повинна нічого боятися, чи не так?

Дівчина залізла на койку з отриманою книжкою та сферами в капшуку. Частині її єства не терпілося чимшвидше почати, але вона змучилася й повіки злипалися. А й справді: година була пізня. Якщо вона почне читати просто зараз…

Певне, ліпше було добре виспатися, а завтра на свіжу голову зануритися в навчання. Поклавши книжку на столику біля койки, Шаллан згорнулася калачиком і дозволила хитавиці заколисати себе.

Розбудили її крики, вереск і дим.

7. Відкрите полум’я

Я була не готова до болю, що його завдала ця втрата, яка обрушилася на мене, наче грім серед ясного неба. Ґавіларова смерть не один рік тому була потрясінням, але це… це мене замало не знищило.

Зі щоденника Навані Холін. Єсесач, 1174

Досі заспана, Шаллан запанікувала. Зірвавшись із койки, вона випадково перевернула кубок із майже порожніми сферами. Хоча той і був приклеєний воском, але удар відірвав його від стільниці, і сфери, попадавши, розкотилися по каюті.

Запах диму був дуже відчутний. Її серце вилітало з грудей. Скуйовджена й розпатлана — добре хоч заснула, не роздягаючись! — вона кинулася до дверей і відчинила їх.

У міжкаютному проході спинами до неї стояли трійко чоловіків зі здійнятими смолоскипами.

Еге, смолоскипами, довкола яких танцювали спрени вогню. Звідки на кораблі відкрите полум’я? Шаллан завмерла в німому заціпенінні.

Крики долинали з верхньої палуби, й пожежі на судні, здавалося, не було. Але що це за люди? Стискаючи в руках сокири, вони зосередилися на Ясниній каюті, яка стояла відчинена.

Постаті проникли всередину, і за мить холодного жаху одна з них кинула незрозуміло що під ноги решті двом, які розступилися, неначе давали дорогу.

Тіло в тоненькій нічній сорочці з розплющеними, але невидючими очима й плямами крові на грудях. Ясна.

— Треба впевнитися, — сказав один із чоловіків.

Тож другий припав на одне коліно й увігнав просто в груди принцесі довгий стилет. Шаллан почула, як лезо, проштрикнувши тіло, вп’ялося в підлогу під ним.

Дівчина завищала.

Один із убивць обернувся до неї:

— Гей, ти!

Це був той здоровань із тупим обличчям, якого Ялб називав «новеньким». А решту двох вона не впізнала.

Невідомо як переборовши жах і відмову вірити, Шаллан зачинила двері й тремтливими пальцями накинула клямку.

Прародителю бур! Прародителю бур! Іззовні в двері гупнуло щось важке, і дівчина позадкувала від них. Сокири тут були непотрібні. Кілька рішучих ударів плечем — і ті піддадуться.

Шаллан привалилася до койки, замало не послизнувшись на сферах, які каталися сюди-туди по підлозі в такт хитавиці. У вузенькому віконці під стелею — замалому, щоб крізь нього протиснутися — видно було лише нічну темряву. Нагорі не стихали крики й гупання ніг об дерево палуби.

Попри заціпеніння, Шаллан затремтіла. Ясна…

— Меч, — долинув чийсь голос. Він належав Фракталові, який висів на стіні поруч неї. — Мммм… Меч…

— Ні! — скрикнула дівчина, схопившись руками за голову й запускаючи пальці в волосся.

Прародителю бур! Її била дрож.

Кошмар. Їй снився кошмар! Такого не могло…

— Мммм… Битися…

— Ні!

Чоловіки так само гамселили в двері плечима, а Шаллан мимоволі задихала глибше. Вона була не готова. Не знала, як діяти.

— Мммм… — озвався Фрактал невдоволеним тоном. — Брехня.

— Я не вмію брехати! — крикнула дівчина. — Я розучилася!

— Ні-ні. Не забути… раніше…

Двері затріщали. Чи наважиться вона пригадати? Чи зможе вона пригадати? Дитина, яка грається мерехтливим світловим візерунком…

— Що мені робити? — спитала вона.

— Тобі треба Світло, — промовив Фрактал.

У надрах її пам’яті щось зблиснуло, наїжачившись шипами, що їх вона не сміла торкнутися. Приборкування сплесків вимагало живлення Буресвітлом.

Шаллан рухнула навколішки біля койки й, сама до пуття не знаючи, що коїть, різко вдихнула. Висотавшись зі сфер, які валялися довкола, Світло ринуло в її тіло, і в жилах знялася шалена буря. В каюті зробилося темно, неначе в глибокій підземній печері.

Світло заклубочилося з її шкіри, немовби пара над водою, що кипить. Каютою розпливлися осяйні тіні.

— І що тепер? — запитала Шаллан.

— Оформити брехня.

Про що це він? Двері знову затріщали, розколюючись, і по центру утворилася чимала тріщина.

Шаллан, панікуючи, охнула й заструмувала хмарою Буресвітла. В дівчини було таке враження, що тої можна торкнутися: вона нутром відчула її потужність.

— Як?! — зажадала від спрена Шаллан.

— Створити правда.

— Та це ж нісенітниця!

Аж тут двері вилетіли, й дівчина закричала. В каюту проникло інше світло, від смолоскипів, — червоно-жовте, вороже.

Шаллан вибухнула хмарою Світла, а на додачу її тіло заструмувало новим, утворюючи розпливчасту постать, осяйну пляму, що мовби витекла у дверну пройму повз чоловіків, розмахуючи якимись відростками — мабуть, руками. А сама дівчина злилася з тінню, так само стоячи навколішках біля койки.

Очі нападників звернулися на осяйну фігуру, й вони, на щастя Шаллан, розвернулися і кинулися тій навздогін.

Дівчина притислася до стіни й тремтіла всім тілом. У каюті панувала непроглядна пітьма. Згори долинали крики.

— Шаллан, — прогудів Фрактал звідкись із темряви.

— Йди подивися, що там на палубі, — звеліла вона.

Шаллан не знала, чи послухався спрен: адже рухався той беззвучно. Вона кілька разів глибоко вдихнула й підвелася. Ноги підкошувалися, але тримали.

Дівчина дещо опанувала себе. Так, це було страхітливо, жахливо, але ніщо, ніщо не могло зрівнятися з тим, що їй довелося зробити тієї ночі, коли загинув батько. Якщо вона пережила тодішнє, то зможе пережити й теперішнє.

Ці вбивці, певне, з тієї самої секти, яка підіслала Кабсала. Це їх боялася Ясна. А ті зрештою дотяглися до неї.

Ох, Ясна…

Наставниця була мертва.

Але тепер був не час горювати. Що могла зробити Шаллан озброєним чоловікам, які захоплювали корабель? Який вихід тут можна було знайти?

Вона навпомацки дісталася до трапу, який трішки підсвічували смолоскипи на палубі. У криках, що долинали до неї, побільшало паніки.

— Вбивати, — промовив раптом чийсь голос.

Шаллан аж підскочила, хоча той, звісна річ, належав Фракталові.

— Що? — зашипіла на нього дівчина.

— Темні люди вбивати, — повторив спрен, — і зв’язувати матроси мотузки. Один мертвий, кров червоний. Я… Я не розуміти…

«Ох, Прародителю бур…» Крики нагорі погучнішали, але об палубу не гупали чоботи й не брязкала, стинаючись, зброя. Моряків захопили в полон. А принаймні одного вбили.

Було темно, але Шаллан розгледіла, як із деревини довкола неї виповзали, звиваючись, тремтливі обриси — спрени страху.

— А чим зайняті чоловіки, які погналися за моїм образом? — спитала вона.

— Дивитися у вода, — відповів Фрактал.

А, то нападники вирішили, що вона вистрибнула за борт. Її серце шалено закалатало, коли Шаллан почала навпомацки пробиратися до каюти принцеси, щомиті очікуючи перечепитися об її труп на підлозі. Але обійшлося. Може, вбивці витягли тіло нагору?

Зайшовши до каюти наставниці, вона зачинила двері. Запір на клямці не ставав на місце, тож дівчина підперла їх ящиком.

Шаллан мусила щось удіяти. Вона намацала одну зі скринь принцеси. Кришку на ній було зламано, а вміст — убрання — розкидано по підлозі. Шаллан знайшла на дні потаємне відділення й відчинила його. Каюту залило яскраве світло. Сховані там сфери на мить засліпили, й дівчині довелося відвести погляд.

На підлозі поруч неї пульсував Фрактал: усе його тільце здригалося від неспокою. Шаллан роззирнулася. В каютці панував розгардіяш: на підлозі валявся одяг, усе довкола всівали папери. Скриня з книжками наставниці зникла. На койці стояла калюжа свіжої крові, яка не встигла всотатися в постіль. Підопічна вмить відвернулася.

Згори зненацька долинув лемент, супроводжуваний глухим звуком падіння. Крик погучнішав, і Шаллан почула, як Тозбек волав до нападників, благаючи пощадити дружину.

Всемогутній, що над нами… вбивці по одному страчували моряків. Вона мусила щось удіяти. Що завгодно.

Дівчина озирнулася на сфери, які лежали на подвійному дні скрині, перекладені смужками чорного краму.

— Фрактале, — мовила вона, — ми Душезаклянемо днище корабля і затопимо його.

— Що? — загудів, вібруючи, його голосок. — Люди… Люди… їсти вода?

— Воду люди п’ють, — відказала Шаллан. — А от дихати нею не можуть.

— Мммм… Заплутався… — видобув спрен.

— Капітана й решту екіпажу захопили в полон і страчують. Найліпше, що я можу зробити, це посіяти хаос — і тоді в них з’явиться шанс.

Шаллан поклала руки на сфери й, різко вдихнувши, втягнула Світло. Відчуття було таке, неначе всередині спалахнула пожежа й вона от-от лусне. Буресвітло стало живою істотою, що намагалася вирватися назовні крізь пори у шкірі.

— Покажи мені як! — закричала дівчина — куди гучніше, ніж сподівалася. Буресвітло спонукало її до дії. — Я Душезаклинала раніше й мушу зробити це знову!

На цих словах із її вуст заклубочилося Буресвітло, немовби віддих морозного дня.

— Мммм… — занервував Фрактал. — Я посередничати. Узрій.

— Узріти що?

— Узрій!

Гадесмар. Минулий візит у те місце замало не коштував їй життя. От тільки Гадесмар — не «місце». Чи все ж так? А втім, яке це мало значення?

Проминувши нещодавні події, вона подумки повернулася в ті часи, коли востаннє Душезаклинала й випадково перетворила кубок на кров.

— Мені треба якась правда.

— Ні, досить тої, що є, — промовив Фрактал. — Ось. Узрій.

Корабель зник.

Усе… луснуло. Стіни, меблі — все це розсипалося на згусточки чорного скла. Шаллан готувалася провалитися в океан із тих скляних кульок, але натомість приземлилася на тверде.

Вона стояла під темними небесами з далеким, крихітним сонцем. Твердь під її ногами відбивала світло. Обсидіан? Хай куди вона поверталася, а знизу тяглася така самісінька чорнота. Неподалік додолу попадали, застрибавши, а відтак зупинившись, сфери — на кшталт тих, що втримують Буресвітло, але темні й маленькі.

Сям-там тулилися докупи схожі на сталагміти дерева. Їхні скляні шипасті крони були голі, без листя. В повітрі поблизу висіли вогники — наче омахи свічкового полум’я. «Це люди, — збагнула Шаллан. — Тут, у Царстві пізнання, таке відображення отримує свідомість кожного з них». Під ногами було розпорошено й багато менших — десятки й десятки — але таких крихітних, що дівчина заледве могла їх розгледіти. «Може, то відображення риб?»

Розвернувшись, вона лице-в-лице стикнулася із символоголовою істотою й, налякано скрикнувши, відсахнулася. Ці символоголовці… вони не давали їй спокою…

То був Фрактал — високий і стрункий, одначе трішки нечіткий, напівпрозорий. Складний візерунок спренової голови з його різкими лініями, що утворювали неможливі комбінації, здавався безоким. Вбраний у мантію — схоже, надто цупку як для тканини, — Фрактал стояв, тримаючи руки за спиною.

— Вперед, — сказав він. — Обирай.

— Що обирати? — запитала дівчина, дихнувши Буресвітлом.

— Свій корабель.

Попри безокість Криптика, Шаллан, здавалося, змогла простежити за його поглядом, спрямованим на одну з крихітних сфер на скляній тверді в них під ногами. Вона схопила її, і зненацька в неї склалося враження судна.

«Усолоди вітру» — корабля, який любили й берегли, а той роками возив пасажирів. Тозбекового шлюпу, успадкованого від батька. Старого, але ще надійного плавзасобу. Гордого судна. А тут воно прибрало подобу сфери.

Гм, то «Усолода вітру» могла мислити. Щоб корабель — і був розумною істотою! Хоча… таке відображення, мабуть, отримали думки людей, які служили на ньому, знали його, переймалися ним.

— Мені треба, щоб ти перетворився, — шепнула до нього Шаллан, тримаючи кульку в долонях.

Як на свій розмір, вона здавалася заважкою, неначе в тій єдиній намистині було спресовано всю масу корабля.

— Ні, — пролунала відповідь, котру озвучив Фрактал. — Ні, не можу. Я маю служити. Мені добре.

Шаллан поглянула на спрена.

— Я посередничатиму, — повторив Фрактал, — перекладатиму. Ти поки не готова.

Дівчина перевела погляд на кульку в себе на долонях.

— У мене є Буресвітло. Багато-багато. Я поділюся з тобою.

— Ні! — долинула відповідь, що здалася сердитою. — Я на службі.

«Усолода вітру» дуже хотіла зостатися кораблем. Від Шаллан не приховалася її гордість, примножена багаторічною службою.

— Екіпаж гине, — шепнула дівчина.

— Ні!

— Хіба ти не відчуваєш, як вони помирають? Їхня кров залила твою палубу. Людей, яким ти служиш, переб’ють одного за одним.

Вона й сама це відчувала і бачила, що відбувалося на борту. Моряків страчували. Неподалік погас один із плавучих вогників. Уже троє з восьми заручників були мертві, хоча Шаллан не знала, хто саме.

— В них тільки один шанс на порятунок, — сказала вона, — а саме твоє перетворення.

— Перетворюйся, — шепнув кораблеві Фрактал.

— Якщо ти перетворишся, моряки, можливо, врятуються від лихих людей, які їх убивають, — прошепотіла Шаллан. — Гарантувати цього не можна, проте в них буде шанс випливти. «Усолодо вітру», зроби їм останню послугу — перетворися.

Мовчанка.

— Я…

Зник іще один вогник.

— Гаразд, я перетворюся.

Все сталося за частку секунди: Буресвітло вирвалося з дівчини, а далекий тріск, що долинув із фізичного світу, потребував такого заряду, що ближні до неї самоцвіти потріскалися.

Гадесмар зник.

Шаллан знов опинилася в Ясниній каюті.

Підлога, стіни й стеля танули — робилися водою.

Шаллан занурилася в крижані, темні глибини. Сукня сковувала її рухи, але дівчина замолотила кінцівками у воді. Скрізь довкола неї тонули звичайні предмети повсякденного вжитку.

Вона шалено намагалася вигребти на поверхню. Її первинний — нехай і туманний — задум зводився до того, щоб сплисти й допомогти морякам звільнитися від мотузок, якщо вони зв’язані. Але тепер Шаллан виявила, що їй годі впоратися навіть із першою частиною плану.

Аж тут пітьма неначе ожила й, огорнувши її, потягнула ще далі на глибину.

8. Ножами в спину й військами на полі бою

Я не виправдовуюся, прикриваючись горем, а наводжу пояснення. Одразу після неочікуваної втрати люди поводяться дивно. І хоча Ясна деякий час пробула у від’їзді, її загибель стала для мене цілковитою несподіванкою: адже я, як і багато хто інший, вважала доньку безсмертною.

Зі щоденника Навані Холін. Єсесач, 1174

Знайомо скреготнувши деревиною, настил став на місце. Синхронно загупали ноги в чоботях: спершу глухо — по каменю, а відтак лунко — по дереву. Далекі крики розвідників, які подали сигнал: усе чисто.

Далінарові були знайомі звуки, що супроводжували вилазку на плато. Колись він жадав цих шумів і мучився від нетерплячки в перервах між ними, прагнучи стинати паршенді своїм Сколкозбройцем і здобувати багатство та славу.

Цим-бо стремів прикрити свою ганьбу: він валявся, перепившись до знетями, доки його брат зійшовся у двобої з найманим убивцею.

Антураж таких вилазок був однаковий: голі, посічені ерозією останці (переважно того самого невеселого кольору, що й кам’яна порода під ними), лише вряди-годи перемежовані скупченнями нерозкритих скелебруньок. Хоча й ті, як випливало вже з назви, можна було переплутати з каменями. Звідти, де ти стояв, і до самого обрію нічого іншого не було, а все людське, принесене із собою, маліло на тлі неозорості тих рівнин із їхніми смертельними прірвами.

З роками ця діяльність стала механічною: марші під палючим сонцем — білим, наче розплавлена криця, — й переправи через одне провалля за іншим. Зрештою вилазки на плато зробилися не чимось палко очікуваним, а прикрим обов’язком. Почасти в ім’я Ґавілара та слави, але головно через те, що крім них — а отже й сутичок із ворогами — іншого годящого заняття тут не було.

Вилазки на плато несли запахи великої німоти: розпечений камінь, засохлий крєм і залітні, нетутешні вітри.

Останнім часом Далінар починав ненавидіти такі марш-кидки — фривольне марнотратство життів, яке не мало нічого спільного з Пактом помсти, а хіба із жадобою. Чимало яхонтосердець з’являлося на ближніх плато, куди зручніше було діставатися, проте апетити алеті не вдовольнялися ними, і ті рвалися далі — на вилазки, які ставали недешево.

На плато попереду вели битву вояки Аладара, одного з великих князів. Його армія прибула раніше за Далінарову, й бій розгортався за знайомим сценарієм: люди проти паршенді, змішання передніх лав і потуги кожного з військ відкинути інше. Люди могли виставити куди більше бійців, ніж паршенді, проте ті швидше добувалися на плато й миттю брали їх під контроль.

Тіла мостонавідників, які всівали прилеглий працдарм — й що ближче до прірви, то щільніше, — красномовно свідчили про небезпеку наступу на ворога, який устиг зайняти позиції. Від Далінара не сховалися похмурі вирази на обличчях його охоронців, коли вони побачили трупи загиблих. Як і більшість великих князів, Аладар поділяв Садеасове бачення мостонавідних вилазок: стрімких, жорстоких атак, де жива сила виступала як витратний матеріал. Так було не завжди: раніше мости переносили закуті в обладунки солдати, проте успішність нової практики породила наслідувачів.

Щоб годувати цього молоха, військові табори потребували постійного напливу дешевих невільників, а це множило ряди работоргівців і розбійників, які рискали Нічийними пагорбами й гендлювали живим товаром. «І їм теж треба буде покласти край», — відзначив подумки Далінар.

Сам Аладар у битві участі не брав, а влаштував командний центр на прилеглому плато. Холін вказав на штандарт, який полоскався на вітрі, й один із його громіздких гужових мостів викотився на позицію. Такі колісні настили на чаловій тязі мали силу-силенну шестерень, важелів і кулачків, але прикривали обслугу. А ще були страшенно повільні. Далінар дисципліновано й терпляче чекав, доки храпові механізми опустять моста, навівши його над прірвою, що відділяла їх від плато, де майоріло Аладарове знамено.

Щойно встановлений настил було зафіксовано, ним пробігли князеві охоронці на чолі з темноокими лейтенантами Каладіна. Далінар обіцяв капітанові, що його людям не доведеться брати участі в битвах, окрім як захищаючи свого покровителя. Коли ті опинилися на протилежному боці, князь пришпорив Баского й, перетнувши провалля, виїхав на Аладарове командне плато. Сидячи на спині жеребця, Далінар почувався незвично легким — адже на ньому не було Сколкозбруї. Хоча за всі роки, відколи він її здобув, Холін ані разу не вирушав на поле битви без неї.

Проте сьогодні він вибрався не те щоб на справжній бій. Позаду нього розвівався особистий штандарт Адоліна, і саме той вів основні сили їхнього війська на плато, де вже билися Аладарові люди. Далінар не віддавав жодних наказів щодо того, як саме здійснити атаку. Його син мав добру підготовку й цілком міг перебрати командування на себе — звісно, маючи під боком генерала Хала за воєнного радника.

Так, відтепер на чолі армії стоятиме Адолін.

А його батько змінюватиме світ.

Далінар підскакав до Аладарового штабного намету. Від часів оголошення прокламації, яка вимагала від армій взаємодіяти, це була перша вилазка. І вже той факт, що, відповідно до наказу, на призначене плато прибув Аладар — а не Ройон, хоча йому було найближче — сам собою став перемогою. Не бозна-якою, але Далінар радів і такій.

Аладар спостерігав за битвою з невеличкого павільйону, встановленого на вбезпеченій височині, що відкривала огляд на сусіднє плато. Кращого місця для командного пункту годі було й шукати. Аладар належав до Сколкозбройних, проте на час битви зазвичай позичав Зброю та Збрую комусь зі своїх офіцерів, воліючи натомість скеровувати армію з тилу. Вмілий Сколкозбройний міг подумки наказати мечу не перетворюватися на імлу, коли він його випустить, і водночас — у разі гострої необхідності — прикликати Сколкозбройця назад, від чого той зник би з рук офіцера і за десять ударів серця з’явився у його власних. Тож позичка такого клинка потребувала неабиякої обопільної довіри.

Далінар спішився. Баский, князівський кінь, невдоволено зиркнув на конюха, який хотів прийняти його в господаря, й останній поплескав ришадіума по шиї.

— Він і сам дасть собі раду, синку, — промовив до чоловіка Холін.

Більшість простих-смертних конюхів усе одно не знала, як поратися коло ришадіумів.

Супроводжуваний охоронцями-мостонавідниками, Далінар приєднався до Аладара, який стояв на крайці плато, спостерігаючи за битвою, що точилася внизу перед ним. Тендінтної статури й лисий як коліно, той мав смаглявішу шкіру, ніж більшість алеті. Руки він тримав за спиною, а вбраний був підкреслено традиційно — в схожу на спідницю військову такаму. І хоча поверх неї Аладар накинув сучасного кітеля, проте його крій не створював дисонансу.

Далінар зроду не бачив такого фасону: його ж бо візаві мав іще й тоненькі вусики, а під нижньою губою відростив пучок щетини, що також ішло врозріз із загальноприйнятими смаками. Аладар був досить могутній і знаменитий, щоб дозволити собі культивувати власний стиль, і то нерідко стаючи законодавцем моди.

— Далінаре, — сказав той, кивнувши Холінові, — а я гадав, що ти більше не братимеш безпосередньої участі в таких вилазках.

— Я й не беру, — відказав Далінар, кивнувши в бік синового штандарту, де ринули колісними настилами солдати, долучаючись до битви.

Плато було досить невеличке, й багатьом Аладаровим людям довелося відступити, даючи тим дорогу, — на позір із неприхованою охотою.

— Сьогодні ти замало не зазнав поразки, — зауважив Далінар. — Добре хоч допомога приспіла.

Адже внизу його війська саме вишикувалися в лави й почали тіснити паршенді.

— Можливо, — відказав співрозмовник, — проте в минулому я що три сутички здобував одну перемогу. Маючи підтримку, я, звісно, виходитиму переможцем частіше, але й віддаватиму половину здобутого. І це в тому разі, якщо король узагалі вділить мені хоч якихось трофеїв. Тож у довгостроковій перспективі я навряд чи щось виграю.

— Зате таким чином ти втратиш менше людей, — заперечив на це Далінар. — А сукупної воєнної здобичі в нас прибуде. Честь алетійської армії….

— От тільки не треба про честь, Далінаре. Я не заплачу нею своїм воякам і не оборонюся від решти великих князів, які так і хочуть перегризти мені горлянку. Твій план сприяє слабакам і підрізає крила найуспішнішим полководцям.

— То честь для тебе нічого не варта? Гаразд, — гиркнув на того Холін. — Але ти все одно виконуватимеш накази, бо така королівська воля. Це єдине, що тобі треба знати. І тільки спробуй виявити непокору.

— А то що? — поцікавився князь.

— Спитай у Єнева.

Аладар здригнувся, неначе від ляпаса. Десять років тому великий князь Єнев відмовився визнавати об’єднаний Алеткар. За Ґавіларовим наказом, Садеас викликав того на дуель. І вбив.

— Погрожуєш? — запитав Аладар.

— Так. — Далінар обернувся й поглянув тому просто у вічі. — Годі з мене вмовлянь і прохань, Аладаре. Непокора Елгокару означатиме насмішку над пам’яттю мого брата й над тим, за що він боровся. Алеткар буде монолітним.

— От кумедія, — відповів на це Аладар. — Добре, що ти згадав про Ґавілара: адже той об’єднав королівство не честю, а ножами в спину й військами на полі бою — стинаючи голову кожному, хто опирався. То старі часи повертаються? Щось не надто це схоже на благі слова з тієї твоєї хваленої книжки.

Холін заскреготів зубами, відвернувся й став демонстративно спостерігати за битвою. Його першим порухом було сказати Аладарові, що такий тон порушує субординацію, й добряче вишпетити свого підлеглого. Вчинити з ним, як із недисциплінованим новобранцем.

Але що, якби Аладар просто не став його слухати? Як би він примусив того до покори? На це в нього не стало б військової моці.

Далінар відчув роздратування — радше собою, ніж Аладаром. Він вирушив на цю вилазку не воювати, а проводити перемовини. Переконувати. Навані мала рацію: щоб урятувати це королівство, потрібно дещо більше, ніж грубі слова й військові накази. Його мали не боятися, а визнати авторитетом і лідером.

Але як цього домогтися, буря його забирай?! За все життя він спромагався переконувати інших тільки тоді, коли робив це з мечем у руці або з піднесеним під носа кулаком — мовляв, понюхай, чим пахне. Це Ґавілар завжди знаходив потрібні слова — такі, що спонукали людей дослухá́тися.

Далінарові не було діла до дипломатичних вивертів.

«Половина хлопців, які б’ються на тому плато, певне, гадала, що їй немає жодного діла до солдатської служби, — шепнув йому внутрішній голос. — Дати маху в цьому починанні — завелика розкіш для тебе. Не скигли, а змінюйся».

— Ворог надто сильно насідає, — сказав Аладар своїм генералам, — бо прагне зіштовхнути нас у прірву. Скомандуйте нашим трішки податися, щоб позбавити паршенді позиційної переваги, і тоді ми зможемо їх оточити.

Штабісти закивали, а один заходився вигукувати накази.

Далінар, примруживши очі, оцінив ситуацію і тихо промовив:

— Не треба.

Генерали припинили віддавати розпорядження, а їхній великий князь глянув на Далінара.

— Паршенді готуються відступити, — пояснив він Аладарові.

— Виходячи з того, як вони діють, такого не скажеш.

— Їм потрібен простір для маневру, — наполягав Холін, проаналізувавши вир битви, що кипіла внизу. — Яхонтосерце вони майже дістали. Тож іще трохи нас потіснять, а потім стрімко відступлять до хризаліди, щоб виграти час і зрештою видобути свій трофей. А тобі варто цьому завадити.

Паршенді ринули вперед.

— Я підкорився наказу вирушити на цю вилазку, — сказав Аладар, — проте, за твоїми ж правилами, останнє слово в тактичних питаннях — за мною.

— Я лише висловив зауваження, — відповів Далінар. — Сьогодні я навіть власною армією не командую. Чини як знаєш — я не втручатимуся.

Аладар обміркував його слова й півголосом вилаявся.

— Припустімо, що Далінар має рацію. Накажіть людям приготуватися до ворожого відступу й виставте вперед ударний загін: нехай захопить та втримує хризаліду — адже досі її мали б майже розбити.

Генерали внесли корективи в тактику бою, й вістові побігли розносити їхні накази. Стоячи пліч-о-пліч, обидва великі князі спостерігали, як паршенді сунули вперед, і над полем битви розносилися оті їхні співи.

Аж раптом ворог відійшов, як завжди шанобливо переступаючи через трупи. Готові до такого повороту подій, люди кинулися його переслідувати. Під проводом Адоліна в осяйній Збруї, ударний загін, що перебував у резерві, прорвав стрій паршенді та пробився до хризаліди. У пролом ринули свіжі сили, відтісняючи неприятеля на фланги та обертаючи його відхід на тактичну поразку.

За лічені хвилини паршенді полишили плато й, поперестрибувавши провалля, врятувалися втечею.

— Поглинь тебе Геєна! — буркнув собі під ніс Аладар. — Ненавиджу цю твою прозорливість.

Далінар примружив очі, зауваживши, що дехто з утікачів затримався на плато неподалік від оспорюваного й не поспішав услід за основними силами, які продовжували форсований відступ.

Холін махнув одному з Аладарових слуг, щоб той подав йому підзорну трубу, а відтак здійняв її й навів на ту групу відсталих. На краю плато вдалині хтось стояв — якась постать у блискучому обладунку.

«Паршендійський Сколкозбройний, — промайнуло в голові. — Той, що зітнувся зі мною на Вежі. І замало не вбив».

Далінар мало що пам’ятав про ту зустріч: адже під кінець він був напівпритомний від побоїв. Чому їхній Сколкозбройний не брав участі в сьогоднішній сутичці? Адже це дозволяло «випатрати» хризаліду швидше.

Князь відчув, як тривожно тягне всередині. Один-єдиний факт — отой спостерігач-Сколкозбройний — докорінно змінив його бачення ситуації. Далінар гадав, наче правильно розуміє поточні події, але тепер йому спало на думку, що ворожа тактика не така прозора, як він собі уявляв.

— Що, дехто з них і досі там? — спитав Аладар. — Веде спостереження?

Холін кивнув, опускаючи оптику.

— А раніше — на твоїй пам’яті — вони так чинили?

Далінар похитав головою.

Аладар на хвильку замислився, а відтак наказав своїм людям на плато не втрачати пильності й виставити дозорців — щоб паршенді, повернувшись, не застали їх зненацька. А потім, обернувшись до Далінара, неохоче докинув:

— Дякую. Твоя порада допомогла.

— Коли дійшло до тактики, ти поклався на мене, — мовив Далінар, і собі обертаючись. — То чом би не спробувати довіритися мені й тоді, коли йдеться про благо нашого королівства?

Аладар вивчав його поглядом. Позаду них торжествували перемогу солдати й видобував яхонтосерце з хризаліди Адолін. Дозорці, роззосередившись, пильнували повернення ворога, але паршенді ніде не було.

— Якби ж то я міг, Далінаре… — відповів зрештою він. — Але річ не в тобі. Все впирається в решту великих князів. Тобі я, мабуть, зміг би довіритися, проте їм не повірю ніколи. Ти просиш мене піти на завеликий ризик. Решта вчинять зі мною так само, як Садеас із тобою — на Вежі.

— А якщо я приверну їх на свій бік? Якщо доведу тобі, що вони варті довіри? Якщо зміню природу цього королівства й перебіг цієї війни? Тоді ти підеш за мною?

— Ні, — відказав Аладар. — Вибачай.

На цих словах він розвернувся й повелів, щоб привели його коня.

Повернення пройшло вкрай неприємно. Попри спільну перемогу, Аладар тримався на віддалі. І як же так виходило, що Далінар досягав успіху в стількох починаннях, проте ніяк не міг переконати людей на кшталт нього? І що означала ця зміна бойової тактики паршендійців? Чому вони не залучали свого Сколкозбройного? Занадто боялися втратити Сколки?

А коли великий князь повернувся зрештою до свого бункера у військовому таборі — подбавши попередньо про солдатів і відправивши Елгокарові рапорт — то виявив, що на нього чекає несподіваний лист.

Він послав по Навані, щоб та прочитала йому, що там сказано. А сам чекав навстоячки в особистому кабінеті, вдивляючись у стіну, що на ній пишалися були ті дивні ґліфи. Відтоді їх стерли піском, а подряпини приховали, проте світліша пляма на камені, здавалося, шепотіла: «Шістдесят два дні».

Шістдесят два дні, щоб розібратися, як бути. Точніше, вже шістдесят. Небагато часу, коли йдеться про те, щоб урятувати королівство, підготувавшись до найстрашнішого. Подвижники затаврували б те пророцтво як, у кращому разі, чийсь жарт, а в гіршому — як блюзнірство. Провіщати майбутнє було заборонено. Мовляв, то все від лукавого — від Спустошувачів. Навіть азартні ігри викликали підозру: адже вони спонукали людей намагатися вгадувати наперед.

Але Далінар вірив тим словам. Бо підозрював, що їх залишила його власна рука.

З’явилася Навані, яка пробігла листа очима, а відтак прочитала написане вголос. То виявилося послання від давнього друга, який незабаром мав прибути на Розколоті рівнини й, можливо, підказати вирішення Далінарових проблем.

9. Прогулянка в могилі

Хочеться думати, що якби я не була вбита горем, то могла б наперед розгледіти небезпеку, яка наближалася. А втім, щиро кажучи, я не певна, що цьому можна було якось зарадити.

Зі щоденника Навані Холін. Єсесач, 1174

За правом старшого, Каладін спускався в провалля першим.

Як і у війську Садеаса, вони скористалися мотузяною драбиною. Колись такі драбини були справжнім непотребом — порослі мохом, із перетертими стренгами й поламаними щаблями, які пережили забагато великобур. Каладін не втратив жодної людини через оте бурекляте «спорядження», але завше цього побоювався.

Зате ця була нова-новісінька. Він знав то напевне, бо Ринд — каптенармус — зачувши його запит, почухав потилицю й спеціально замовив саме таку, як просив Каладін. Вона була міцна та надійна, як сама Далінарова армія.

Зіскочивши з останнього щабля, Каладін опинився на дні. Сил спурхнула донизу й опустилася йому на плече, доки той, здійнявши сферу, роззирався довкола. Того єдиного сапфірового броама не склали б усі його мостонавідницькі зарплати разом узяті.

У Садеасовому війську мостонавідників часто посилали в провалля. Каладін і досі не знав, у чому полягала мета тих нарядів: вигребти з Розколотих рівнин усе, що становило хоч найменшу цінність, а чи знайти обслузі в перервах між вилазками якесь ганебне заняття, що пригнічує волю?

Хоча тут, у цій прірві, мародери ще не бували: крізь завали бурелому на дні не тяглися стежини, а лишайник на стінках не вкривали подряпини дороговказів чи позначок. Внаслідок великобур, що їх супроводжували зливові паводки, тамтешнє провалля мало типову форму: внизу було ширше, а доверху звужувалось, наче ваза. Затверділі осади відстояного крєму робили його дно порівняно пласким.

Рушивши вперед, Каладін був змушений пробиратися крізь усілякі наноси: поламані гілки та стовбури дерев, котрі принесло шквалами з-за Рівнин, розколоті мушлі скелебруньок, нескінченну плутанину сухого гудиння, що скидалося на браковану пряжу.

Ну й, звісно, тілá.

Чимало трупів закінчували свій шлях у проваллях. Щоразу після програної битви за оспорюване плато люди вимушено відступали, полишаючи загиблих напризволяще. А Садеас — ухопи його буря! — нерідко не забирав їхніх тіл, навіть якщо здобував перемогу, і те саме стосувалося поранених мостонавідників, яких кидали помирати, навіть якщо вони могли б вижити.

Після чергової великобурі мертві опинялися тут, у проваллях. А оскільки ці стихії дмуть на захід, у бік таборів, то трупи зносило аж сюди. Каладін раз по раз мимоволі наступав на кістки, присипані напівзогнилим листям на дні прірви.

Він якомога шанобливіше відійшов, а тим часом у нього за спиною з драбини спустився Скеля й тихенько пробурмотів щось рідною мовою. Капітан не міг сказати, вилаявся той чи помолився. Сил спурхнула в повітря з Каладінового плеча, а відтак дугою ринула донизу, де набула свого справжнього вигляду (чи так вона принаймні вважала): стала дівчиною в простенькій сукенці, що сягала до литок, а далі розсотувалася на імлу. Опустившись на гілку, вона задивилася на стегнову кістку, що стирчала з-під моху.

Сил не любила насильства. Каладін і досі був не певен, чи розуміє та, що таке смерть. Спрен говорила про неї, наче дитина, яка силкується втямити речі, що перевершують її здатність до розуміння.

— Фе! Ну й розгардіяш, — озвався Тефт, добувшись на дно. — Та тут зроду-віку не наводили ладу…

— Це могила, — сказав Скеля. — Ми спустилися в могилу.

— Всі провалля — могили, — відповів на це Тефт, і його голос луною розлігся тим вільглим склепінням. — Але в цій ще й розгардіяш на додачу.

— Смерть рідко буває охайною, Тефте, — втрутився Каладін.

Той фиркнув і заходився зустрічати «новобранців» — майбутнє поповнення, яке спускалося в прірву. Далінар із синами подалися на бенкет світлооких, де їх охороняли Моаш та Шрамм. А Каладін, уникаючи такого «задоволення», натомість спустився з Тефтом у прірву.

До них долучилися сорок мостонавідників — по двоє з кожної зведеної команди — що їх Тефт муштрував, сподіваючись перетворити на годящих сержантів для відповідних загонів.

— Придивіться довкола, хлопці, — звернувся до них Тефт. — Ось де наша, мостонавідницька, батьківщина. Ось чому нас подекуди називають «кістяною командою». Радійте, що вам не треба проходити через усе, чого скуштували ми! Нас щомиті могло змести великобурею — і поминай як звали. Але тепер, коли нас консультують буревартівники Далінара Холіна, ризик і близько не такий, як тоді — а ми ще й про всяк випадок триматимемося неподалік від драбини…

Схрестивши руки на грудях, Каладін спостерігав, як Тефт напучує новобранців, а Скеля роздає їм тренувальні списи. В самого Тефта ратища не було, та й чоловіки, що стояли довкола, — у звичайній солдатській формі — були вищі на зріст, але складалося таке враження, наче той наганяв на них неабиякий страх…

«А чого ти очікував? — спитав себе Каладін. — Вони мостонавідники: дмухни — й принишкнуть».

Але Тефт, здавалося, вповні контролював ситуацію. От і добре. Було в цьому щось… словом, так і мало бути.

Довкола Каладінової голови з’явився рій світних кульок — спренів у формі золотих сфер, які носилися то сюди, то туди. Забачивши їх, командир стрепенувся. Спрени слави. Буря забирай! У нього було таке відчуття, наче він хтозна-відколи їх не бачив.

Сил спурхнула в повітря й приєдналася до них, хихочучи й кружляючи довкола голови Каладіна.

— Що, пишаєшся собою?

— Тефтом, — пояснив той. — Він тут за головного.

— Ще б пак. Але ж це ти поставив його командиром?

— Ні, — заперечив Каладін, — не я «поставив», а Тефт «став». Ходімо прогуляємося.

Сил кивнула, «приземлилася» в повітрі, сіла, церемонно закинувши ніжку на ніжку — немовби опустившись на невидимий стілець — та так і зависла, линучи поряд нього в ідеально синхронному темпі.

— Бачу, ти знову махнула рукою на всі закони природи, — сказав Каладін.

— Закони природи? — перепитала спрен. Таке поняття видалося їй кумедним. — Закони, Каладіне, є в людей, а не в природи!

— Якщо я підкину щось догори, воно знову впаде.

— Так, але не завжди.

— Це закон.

— Ні, — заперечила Сил, глянувши вгору. — Це радше… щось на кшталт дружньої домовленості.

Каладін звів на неї брову.

— Пропоную не грішити проти логіки, — промовила вона, по-змовницьки нахилившись до нього, — бо ми ще зламаємо тобі мізки.

Той фиркнув, обходячи купу кісток і палок з увігнаним сторчма іржавим списом. Уся та композиція нагадувала пам’ятник.

— Та годі тобі, — промовила Сил, підносячи голову. — Міг би принаймні хихикнути.

Каладін мовчки йшов далі.

— Фиркнути й хихикнути — це не те саме, — зауважила спрен. — Мені це відомо, адже я розумна й люблю точність у висловах. Тож можеш зробити мені комплімент.

— Далінар Холін зібрався відродити Променистих лицарів.

— О, так, — велично промовила Сил, линучи в полі його периферійного зору. — Чудова ідея. Шкода, що я сама до цього не додумалася.

Вона тріумфально всміхнулася, а потому насупилася.

— Що таке? — поцікавився Каладін, обернувшись до неї.

— Тобі ніколи не спадало на думку, як це несправедливо, що спрени не можуть привабити спренів? — спитала вона. — Я ж бо цілком заслуговую на власних спренів слави.

— Я маю оберігати Далінара, — промовив Каладін, пускаючи повз вуха її нарікання. — І то не лише його, а ще й родину — може, навіть самого короля. Хоча я дав маху, і хтось прослизнув у князівські покої. — Він і досі не розумів, як це трапилося. Хіба що тим «кимось» була не людина. — Чи міг спрен залишити на стіні оті ґліфи?

Сил якось принесла була листка, а отже мала й фізичну іпостась, нехай і мізерну.

— Не знаю, — сказала та, відводячи погляд. — Я бачила…

— Що?

— Спренів, схожих на червоні блискавиці, — тихенько промовила Сил. — Вони небезпечні. Я з такими ще ніколи не стикалася. Їх вряди-годи видно вдалині. Може, то спрени бурі? Щось загрозливе таки насувається: щодо цього ті ґліфи не брешуть.

Каладін якийсь час обмірковував почуте, а зрештою зупинився й уважно глянув на Сил:

— Послухай, а існують інші такі самі, як я?

Та спохмурніла:

— Ох…

— «Ох»?

— Ох, ось ти й поставив це запитання.

— То ти на нього очікувала?

— Еге — щось на кшталт цього.

— А коли так, ти мала досить часу поміркувати над гідною відповіддю, — мовив Каладін, схрестивши руки на грудях і спершись спиною на стінку провалля (в тому місці вона дещо підсохла). — Цікаво, що ти підготувала — правдоподібне пояснення чи правдоподібну брехню?

— Брехню? — перепитала приголомшена Сил. — За кого ти мене маєш? За Криптика?

— А хто такий «Криптик»?

Та знову примостилася, неначе на стілець, і, тримаючи спину прямою, схилила голівку набік.

— Я, власне… Я, власне, й гадки не маю. Ось такі справи…

— Сил…

— Каладіне, я серйозно: не знаю, не пам’ятаю.

Вона схопила себе за волосся — по жмутку білявої напівпрозорості в кожну ручку — й смикнула в різні боки.

Той насупився, а потім указав на неї пальцем:

— Що…

— На торжищі я бачила жінку, яка так робила, — відказала Сил, знову сіпнувши себе за волосся. — Це означає, що я в розпачі — й, гадаю, має бути боляче. Тож… ой! Словом, я не те щоб не хотіла казати. Ні-ні! Я просто… не знаю того, що знаю.

— Але ж це нісенітниця.

— Отож-бо! Ти лишень уяви собі, як це дратує!

Каладін зітхнув і пішов далі, оминаючи калюжі застояної води, завалені всякою всячиною. Вздовж одної стінки провалля росла низка карликових скелебруньок: тут, унизу, їм, певне, бракувало світла.

Він глибоко вдихнув запахи занадто тяжкого життя. Мох і пліснява. Більшість тіл були просто кістками, хоча однією ділянкою, яку Каладін оминув, таки повзали червоні цятки гнилокузьок. Одразу поруч неї повипускав у повітря свої схожі на віяла вайї гурт рюшоцвітів, і довкола них танцювали зелені порошинки спренів життя. Тут, у проваллях, воно ручкалося зі смертю.

Каладін оглянув кілька тамтешніх розгалужених проходів. Незнайомість тієї місцевості породжувала в нього дивне відчуття: адже прилеглі до свого колишнього табору прірви Каладін вивчив краще, ніж сам Садеасів стан. У міру його просування провалля глибшало й ставало місткішим, тож він залишив на стінці кілька позначок.

На черговій розвилці, рушивши вглиб одного проходу, Каладін натрапив на відкрите й не надто засмічене місце. Він запам’ятав його, а відтак повернувся, зробивши на стінці позначку, перше ніж братися до наступного. А там зрештою дійшов до іншої ділянки, де провалля ширшало, розступаючись, і відкривало просторий майданчик.

— Тут небезпечно, — зауважила Сил.

— У проваллях? — перепитав Каладін. — Так близько до військових таборів прірводемони не підходять.

— Ні, я про себе: потикатися у ваше царство до знайомства з тобою було небезпечно.

— А де ти перебувала до того?

— В іншому місці. Там багато спренів. Я не можу до пуття пригадати… з вогниками в повітрі. Живими вогниками.

— Як-от життєкузьки?

— І так, і ні. Прибувши сюди, я ризикувала життям. Без тебе, без породженої цим царством свідомості, я не могла мислити. Сама собою я була всього-на-всього ще одним спреном вітру.

— Але ж ти — спрен не вітру, а честі, — промовив Каладін, опустившись навколішки біля великої ковбані з водою.

— Так, — підтвердила Сил.

Каладін затиснув свою сферу в кулаку, й подібний до печерного простір довкола занурився в напівтемряву. Нагорі стояв день, але розколина неба була далекою та недосяжною.

Огорнуті пітьмою, кургани паводкових наносів наче знов обросли плоттю. Купи кісток набули схожості з тонкими кінцівками високо навалених трупів. І за мить Каладін усе пригадав — як мчав із криком до лав паршендійських лучників, як гинули на голих плато його друзі, борсаючись у калюжах власної крові.

Копита, що гриміли об камінь. Дикі наспіви чужинською мовою. Крики людей — хоч світло-, хоч темнооких. Зовсім байдужий до мостонавідників світ, де ті були мотлохом — пожертвами, котрі кидали в прірви, щоб очищувальні повені несли їх пріч.

Осьде була їхня справжня домівка — ці ось розломи в землі, найнижчі з усіх можливих суспільних щаблів. Каладінові очі звикли до мороку, і спогади про смерть відступили. Хоча йому ніколи їх не позбутися, а довіку жити з цими шрамами на пам’яті, як-от зі своїм рясно пошрамованим тілом. Або з тими ж таки таврами на чолі.

Ковбаня перед ним поблимувала темно-фіолетовим. Він зауважив це й раніше, але в світлі сфери її мерехтіння було важче розгледіти. Однак тепер, у напівтемряві, те моторошне випромінювання стало добре помітно.

Сил приземлилася на край ковбані й стояла там, наче дівчина на океанському березі. Каладін спохмурнів і, нахилившись ближче, заходився розглядати її. Спрен здавалася якоюсь… не такою. В неї що, змінилася форма обличчя?

— Інші такі самі, як ти, існують, — шепнула вона. — Я їх не знаю, та мені відомо, що інші спрени по-своєму намагаються повернути втрачене.

Сил глянула на нього, і її обличчя знову мало звичний вигляд. Зміна була така невловима й скороминуча, що Каладін засумнівався, чи не привиділося йому.

— Зі спренів честі прибула тільки я, — промовила Сил. — Мені… — Здавалося, наче вона намагається щось пригадати. — Мені заборонили, але я все одно прибула. Щоб розшукати тебе.

— То ти була зі мною знайома?

— Ні, але я знала, що знайду тебе, — всміхнулася вона. — А доки шукала, трималася своїх кузенів.

— Спренів вітру.

— Перебуваючи поза зв’язком, я, власне, така, як вони, — пояснила Сил. — Хоча спрени вітру не здатні до того, що й ми — а це дуже важливо. Аж так важливо, що я все покинула й, не послухавшись Прародителя бур, прибула сюди. Ти бачив його під час бурі.

У Каладіна заворушилося волосся на передпліччях. Під час тієї великобурі він справді бачив якусь істоту — обличчя завширшки як саме небо. Хай хто то був — спрен, бог або Вісник — а він не стишив задля нього своїх шквалів того дня, коли Каладіна вивісили на суд Прародителя бур.

— Каладіне, нас потребують, — тихенько промовила Сил.

Вона махнула йому, і той підніс опущену руку до «берега» крихітного фіолетового «океану», який м’яко світився в прірві. Спрен ступила йому на долоню, і Каладін, підвівшись, підняв її.

Сил рушила його пальцями вгору, і той навіть відчув на них певну мізерну вагу, чого зазвичай не бувало. Він поступово повертав руку, доки спрен, зійшовши, не опинилася на одному-єдиному пальці, що його Каладін підніс собі перед очі. Заклавши рученята за спину, вона дивилася йому просто в обличчя.

— Ти маєш стати тим, кого шукає Далінар Холін, — сказала Сил. — Не дозволяй його пошукам стати марними.

— Сил, тоді мене залишать ні з чим, — прошепотів Каладін. — Вони знайдуть спосіб відібрати в мене тебе.

— Ти й сам знаєш, що це нісенітниця.

— Знати знаю, але відчуваю протилежне. Сил, мене зламали. Я не той, за кого ти мене маєш, — не Променистий.

— А мої очі кажуть навпаки, — заперечила та. — Там, на полі битви, після зради, яку скоїв Садеас, — коли люди потрапили в пастку, і їх покинули напризволяще… Того дня я бачила героя.

Він зазирнув у її оченята. Вони мали зіниці, утворені з тих самих контрастних відтінків білого та блакитного, що й уся Сил. Її сяйво було слабшим, ніж у найтьмянішої зі сфер, але достатнім, щоб освітлювати його палець. Вона всміхалася й на позір була абсолютно впевнена в ньому.

Добре, що хоч хтось із них не мав сумнівів.

— Я спробую, — шепнув Каладін. — Обіцяю.

— Каладіне! — гукнув голос Скелі з його впізнаваним рогоїдським акцентом: той-бо вимовляв «Кала́дін» замість правильного «Каладíн».

Спурхнувши з його пальця, Сил стала стьожкою світла й підлетіла до Скелі, який виказав їй повагу на свій рогоїдський манір: почергово торкнувся однією рукою плечей, а відтак підніс її до чола. Спрен залилася сміхом: глибокодумна серйозність на млі ока обернулася дівочими веселощами. Нехай спрени вітру й доводилися їй тільки кузенами, але їхня пустотлива вдача була для Сил вочевидь не чужа.

— Гей! — озвався Каладін, кивнувши до Скелі й мацаючи рукою в ковбані. Він виловив звідти аметистовий броам і здійняв його, показуючи рогоїдові. Десь там, на Рівнинах, якийсь світлоокий загинув із грішми в кишені. — Цілий статок, якби ми й досі залишалися мостонавідниками.

— А ми і є мостонавідники, — заперечив Скеля, підходячи ближче й беручи в командира аметистову сферу. — Так само, як цей броам — і тепер цілий статок. Ха! Приправи, що їх ми отримали в каптенармуса, — тума’алкі! Як тут, усупереч обіцянці, не годувати людей лайном, якщо звична солдатська їжа смакує не набагато ліпше. — Він здійняв сферу в пальцях. — А за нього я куплю кращих, еге ж?

— Так, звісно, — відповів Каладін.

Сил опустилася на плече рогоїда й, перетворившись на дівчину, сіла. Скеля поглянув на неї і спробував скласти власному плечу ґречний уклін.

— Сил, не дошкуляй йому, — попросив Каладін.

— Але ж це так весело!

— Хвала тобі, мафаг’лікі, за твою допомогу, — звернувся до неї Скеля. — Від тебе я ладен стерпіти, що лише тобі заманеться. А тепер, ставши вільним, я зможу ще й спорудити вівтар, який буде гідним тебе.

— Вівтар? — перепитала Сил, округливши оченята. — Ого-о-о…

— Сил, припини! — втрутився Каладін. — Скеле, я тут напав на годяще місце для тренувань. Це за кілька розвилок назад — там позначка на стіні.

— Так, ми теж його бачили, — відказав рогоїд. — Саме туди Тефт і повів своїх хлопців. Дивно все це: моторошне провалля, куди ніхто носа не каже, а проте новобранці…

— Розкриваються, — збагнув Каладін.

— Еге. Звідки ти знав, що так трапиться?

— Вони були в Садеасовому таборі, коли за нами закріпили наряд у провалля, — пояснив капітан. — Вони бачили, що ми робили, й до них доходили чутки про наші тренування в розколинах. Спустивши їх сюди, ми наче прилучили цих людей до себе — такий собі обряд ініціації…

Старий-бо служака Тефт мав проблеми, пов’язані з тим, що колишні мостонавідники не виявляли інтересу до тренування, і він раз по раз роздратовано гримав на них. Мовляв, якщо вже ви не схотіли жити на вільних хлібах, а нав’язалися Каладінові, то якої бурі не вчитеся?

Але їм треба було «особливе запрошення» — і то не тільки словесне.

— Ну, гаразд, — промовив Скеля. — Мене прислав Сиґзіл. Він бажає дізнатися, чи готовий ти демонструвати свої здібності.

Глибоко зітхнувши, Каладін зиркнув на Сил і кивнув.

— Так. Веди його сюди. Це місце підійде.

— Ха! Ну нарешті. Зараз приведу.

10. Білий килим, що почервонів

Шість років тому

Настав кінець світу, й винна була Шаллан.

— Удай, наче цього ніколи не було, — прошепотів її батько і стер зі щоки щось вологе. Його палець зробився червоним. — Я захищу тебе.

Кімната що — ходила ходором? Ні, це тремтіла Шаллан. Вона почувалася такою маленькою. Колись їй здавалося, що одинадцять — замало не старість. Але вона була дитина, досі дитина. Маля.

Шаллан здригнулася й звела на батька незмигні очі — адже вони заціпеніли від побаченого.

А батько, змигуючи сльозинки, зашепотів:

— «Спи собі мирно в глибоких прірвах, де тебе огортає пітьма…»

Вона пам’ятала цю колискову — саме її той колись завше співав своїй донечці. В кімнаті за його спиною лежали темні трупи. На білому килимі, що почервонів.

— «Не на пелюшках, а де камінь і жах — спи, моя ясочко…»

Батько взяв її на руки, і Шаллан відчула, як шкірою побігли мурашки. Ні! Її любов була неправильна. До чудовиська не можна плекати таких почуттів. Чудовисько, вбивця, живоріз. Ні.

Але їй було несила ворухнутися.

— «Налетять буревії, й тебе це зігріє, колиску гойдатимуть шквали…»

Батько проніс її над тілом жінки в білому. Крові на тій було мало — нею стікав чоловік. Мати лежала долілиць, і Шаллан не бачила її очей. Жахливих очей.

Дівчинка майже змогла повірити, наче ця колискова покладе край кошмару. Мовляв, надворі ніч, вона з криком прокинулася, і тато співає, заколисуючи її…

— «Самоцвітів кристали спалахнуть небувало — спи, моя ясочко…»

Вони проминули батьків сейф, вмурований у стіну. З тріщин довкола його зачинених дверцят лилося яскраве сяйво. А всередині сиділо чудовисько.

— «І під колискову ти дуже скоро заснеш, моя ясочко».

Із Шаллан на руках батько вийшов з кімнати й зачинив за собою двері. Трупів стало не видно.

11. Ілюзія сприйняття

Але ми, звісна річ, не випускали з уваги Садеаса. Його зрада була свіжа в пам’яті, і я щодня бачила її сліди, проходячи повз порожні казарми та вбитих горем удів. Ми знали, що Садеас не почиватиме на лаврах, удовольнившись досягнутим, і чекали продовження.

Зі щоденника Навані Холін. Єсесач, 1174

Шаллан отямилася майже сухою, лежачи на нерівній скелі, що здіймалася з океану. Об пальці її ніг хлюпотіли хвилі, але кінцівки так затекли, аж вона заледве їх відчувала. Дівчина застогнала й піднесла щоку від мокрого граніту. Неподалік виднілася земля, об яку з низьким гуркотом розбивався прибій. А з протилежного боку тяглося тільки безкрає синє море.

Шаллан замерзла, в голові гуло, неначе та билася нею об стіну, проте вона якимось чином примудрилася вціліти. Дівчина здійняла руку, витираючи з чола засохлу сіль, яка подразнювала шкіру, й натужно прокашлялася. Її волосся поприлипало до щік, а сукню поплямували вода й морська флора на скелі.

«Як…?»

А відтак вона розгледіла у воді великий брунатний панцир, уже майже невидимий на обрії. Сантид.

Схопившись за шпичастий вершечок свого кам’яного «п’єдесталу», дівчина звелася на невірні ноги й затуманеним поглядом дивилася вслід тварині, доки та не зникла з очей.

Поруч неї щось загуділо — то Фрактал прибрав на збуреній поверхні моря свого звичного, напівпрозорого вигляду, неначе й сам був маленькою хвилькою.

— Хтось… — Шаллан закашлялася, прочищаючи горло, а відтак застогнала й осіла додолу, на камінь. — Хтось іще врятувався?

— Хтось? — не зрозумів Фрактал.

— Інші люди. Моряки. Вони врятувалися?

— Не знати, — прогудів у відповідь спрен. — Корабель… тонути. Бульк. Нічого не бачити.

— Сантид… Це він мене врятував.

Звідки він знав, що робити? А раптом сантиди — розумні істоти? Чи не могла вона якимось чином поспілкуватися з ним? Невже вона не скористалася з нагоди?..

Шаллан замало не зайшлася істеричним сміхом, усвідомивши спрямування власних думок. Вона замало не втопилася, Ясна мертва, екіпаж «Усолоди вітру», ймовірно, загинув — або від рук убивць, або його поглинув океан! А вона, замість оплакувати їх або дивуватися з власного порятунку, заглибилася в суто академічні проблеми!

«У цьому вся ти! — дорікнула їй глибоко прихована частина її єства. — Тобі аби відволіктися й витіснити зі свідомості те, що тривожить!»

Але завдяки цій стратегії вона виживала.

Сидячи на своєму останці, Шаллан обхопила себе за плечі, силкуючись зігрітися, й задивилася на океан. Час глянути правді у вічі. Ясна була мертва.

Ясна була мертва.

Підопічна відчула, що ладна розплакатися. Її наставниці — такої дивовижної, з таким блискучим розумом — більше… не було. Принцеса намагалася врятувати людство, вберегти світ як такий — і за це її вбили. Раптовість усього, що відбулося, залишила Шаллан ошелешеною, тож вона просто сиділа, хапаючи дрижаки, й невидюче дивилася на океан. Її свідомість, здавалося, заніміла не менше, ніж ноги.

Прихисток. Вона потребувала якогось… прихистку. Це був нагальніший клопіт, ніж думати про моряків і Яснині дослідження. Адже Шаллан опинилася на майже безлюдному узбережжі, і то в землях, де ночами стояли морози. Доки вона сиділа, помаленьку почався відплив, і смуга води, що відділяла її від берега, зробилася куди вужчою, ніж була. Дуже до речі, адже плавати вона, вважай, не вміла.

Шаллан примусила себе підвестися, хоча ворушити кінцівками було все одно що зрушувати з місця стовбури повалених дерев. Зціпивши зуби, дівчина зісковзнула у воду й відчула, як у ноги вп’ялися крижані голки. А отже, не так вони й заніміли.

— Шаллан? — озвався Фрактал.

— Ми не можемо сидіти тут довіку, — пояснила дівчина і, тримаючись за скелю, повністю занурилася у воду.

Ступні намацали дно, й вона, наважившись відпустити останець та незграбно здіймаючи бризки, напівпобрела-напівпопливла до берега.

Борючись із крижаними хвилями, вона, мабуть, вихлебтала половину води в тій затоці, доки зрештою змогла крокувати дном. Із мокрими як хлющ волоссям і сукнею Шаллан, закашлюючись, вибралася на піщаний пляж, де повалилася навколішки. Берег усівали з дюжину різновидів водоростей, які звивались під ногами й відповзали осторонь, липкі та слизькі. Від неї навсібіч розбігалися крєм’ячки й більшого розміру краби, а деякі з ближніх особин клацали клішнями, неначе відлякуючи.

Шаллан машинально відзначила, яка ж вона виснажена, якщо, полишаючи скелю, навіть не подумала про морських хижаків, про яких стільки читала: добра дюжина видів великих ракоподібних залюбки відщипнула б їй клішнями ногу і зжувала, не подавившись. Із піску зненацька стали виповзати страхокузьки, схожі на фіолетово-лілових слимаків.

От дурепа. Та чого ж боятися тепер — після «купання»? Тож незабаром спрени страху зникли.

Шаллан глянула назад — на останець. Через обмілини сантид, мабуть, не зміг доставити її ближче. Прародителю бур. Їй пощастило вціліти.

Попри внутрішній неспокій, що наростав, Шаллан опустилася навколішки й на знак молитви намалювала в піску охоронний ґліф. Вона не мала як спалити його, тож залишалося сподіватися, що наразі Всемогутній удовольниться й цим. Дівчина шанобливо схилила голову й просиділа так десять ударів серця.

А відтак підвелася і, як то кажуть, без надії сподіваючись, заходилася шукати інших уцілілих. Та ділянка узбережжя була порізана численними лагунами й затоками. Відклавши пошуки прихистку на потім, вона натомість далеко пройшлася вздовж берега. Всупереч ідилічним сподіванням, що їх Шаллан понавичитувала з книжок, тамтешній пісок був шорсткіший на дотик і, неприємно скрегочучи, подразнював пальці під час ходіння. А поруч дівчини той дибився в рухомому візерунку: адже Фрактал стривожено гудів, але не відставав.

Шаллан проминала гілки й навіть уламки деревини, які могли походити від кораблів. Ані людей, ані слідів було не видно. День хилився до вечора, й дівчина, облишивши пошуки, присіла на відшліфований хвилями камінь. Раніше вона цього не помітила, але після переходу вбрід по кам’янистому дну її ступні почервоніли і пістрявіли порізами. Волосся сплуталося у справжній ковтун. У капшуку лежало кілька сфер, але всі вони були незаряджені. Тож до повернення в цивілізацію користь від них була нульова.

«Плавник», — майнуло в думці. Вона назбирає його й розпалить багаття. Якщо хтось уцілів, вночі воно може подати їм знак.

Або піратам, розбійникам і тим корабельним убивцям, які теж могли врятуватися.

Шаллан скривилася. Як же їй бути?

«Щоб зігрітися, розпалю невеличке вогнище, — вирішила вона, — але затулю його, а сама спостерігатиму, чи не видно інших багать. Ну а якщо побачу, спробую розвідати, чиї вони, але не підходячи близько».

План був чудовий, за винятком тієї обставини, що вона прожила все життя в родовому маєтку, де вогонь розводили слуги. Шаллан ніколи не розпалювала навіть каміна, не кажучи вже про багаття в пустизні.

Буря забирай… їй пощастить, якщо вона не ґиґне тут від холоду. Або від голоду. А що вона робитиме, як налетить великобуря? Коли це там наступна? Завтра ввечері? Чи післязавтра?

— Сюди! — озвався Фрактал.

Його голосок, вібруючи, гудів із піску, від чого піщинки тряслися й підстрибували, осипаючись довкола нього. «Знайома картина… — подумала Шаллан, насуплюючись до спрена. — Піщинки на пластині. Кабсал…»

— Сюди! — повторив Фрактал, цього разу настійніше.

— Що таке? — спитала дівчина, підводячись. Буря забирай — але ж і змучилася вона. Ноги її, вважай, не тримали. — Ти когось знайшов?

— Так!

Це одразу привернуло її увагу, і Шаллан, не ставлячи зайвих питань, рушила вслід за Фракталом, який збуджено повз узбережжям. Чи розумів він різницю між другом і ворогом? Тієї миті їй — змерзлій і змореній — було майже байдуже.

Спрен зупинився біля чогось наполовину зануреного у воду й водорості на краю літоралі. Шаллан насупилася.

То була скриня. Не людина, а велика дерев’яна скриня. Дівчині перехопило подих. Вона рухнула навколішки й заходилася вивільняти затискачі, щоб відкинути кришку.

Всередині, немовби найкоштовніший скарб, лежали Яснині книжки та нотатки, ретельно спаковані на ніч і вбережені тією водонепроникною ємністю.

Нехай принцеса й загинула, але справа її життя збереглася.

***

Шаллан опустилася навколішки біля імпровізованого багаття — викладеного з каменів кола, заповненого хмизом, що його та назбирала в невеличкому гайку. От-от мала спуститися ніч.

Тут, у Морозних землях, із нею зазвичай приходив лютий холод — не менший, ніж найхолоднішої зими в Я-Кеведі. Попри багатогодинне ходіння, тамтешня вологість не дала її одягу повністю висохнути, і той був немов крижаний.

Шаллан не вміла розпалювати вогонь, але, можливо, існував інший спосіб цьому зарадити. Через силу струснувши із себе втому — буря забирай, але й змучилася вона! — дівчина дістала зі скрині принцеси одну з багатьох заряджених сфер.

— Гаразд, — прошепотіла вона. — Давай спробуємо.

«Гадесмар».

— Ммм… — озвався Фрактал. Шаллан потроху вчилася розрізняти його гудіння. Цього разу воно здавалося стривоженим. — Небезпечно.

— Чому?

— Те, що тут земля, там — море.

Дівчина безтямно кивнула. «Стривай. Поміркуй».

Думати ставало дедалі важче, але Шаллан примусила себе повторно вслухатися у Фракталові слова. Коли вони пливли в океані, то вона, відвідавши Гадесмар, виявила під ногами обсидіанову твердь. Але в Харбранті провалилася в той океан зі скляних кульок.

— То що ж нам робити? — спитала Шаллан.

— Не поспішати.

Вона глибоко вдихнула, втягнувши холодне повітря, й кивнула. А відтак спробувала повторити те, що вже робила раніше. Повільно, обережно. Відчуття було таке… як-от коли зранку розплющуєш очі.

Дівчина поринула в усвідомлення іншого світу. Ближні дерева луснули, наче бульбашки, а натомість утворилися намистини, що падали в кипуче море таких самих унизу. Шаллан відчула, що провалюється.

Вона охнула й, свідомо змигнувши повіками, неначе заплющила очі на ту метафоричну картину. Видіння зникло, і за якусь мить дівчина знову опинилася в знайомому гайку.

Фрактал стривожено загудів.

Шаллан випнула підборіддя й спробувала знову — цього разу повільніше — прослизнути туди, де в дивному небі видно несонце. На якусь мить вона зависла між царствами, й Гадесмар огорнув довколишній світ, неначе розфокусоване залишкове зображення. Балансувати на межі між ними було важко.

«Набери Світла, — порадив Фрактал. — Притягни їх».

Шаллан невпевнено всотала в себе Буресвітло. Сфери в океані під нею заворушилися й, неначе зграя риб, зметнулися до неї, постукуючи одна об одну. Від знемоги дівчина заледве зберігала свій подвійний стан і невидюче дивилася вниз.

Але якось трималася.

Фрактал у символоголовій подобі й цупкому вбранні стояв поруч неї, заклавши руки за спину, неначе ширяв у повітрі. По цей бік він був високий та елегантний, і Шаллан машинально відзначила, що спрен відкидає тінь не в тому напрямку — не від, а до далекого й на позір холодного сонця.

— Добре, — промовив Фрактал, чий голос гудів тут якось нижче. — Добре. — Схиливши голову набік, він, хоч і не мав очей, обернувся, немов роззираючись. — Я тутешній, але пам’ятаю так мало…

Шаллан усвідомлювала, що часу в неї обмаль. Тож, стоячи навколішках, сягнула рукою донизу й намацала хмиз, який приготувала, щоб розпалити багаття. На дотик вона відчувала цурпалля, але — перевівши погляд у те дивне царство — виявила, що її пальці паралельно натрапили на одну зі скляних намистин, які прилинули знизу.

Від того доторку в повітрі над її головою щось промайнуло. Шаллан зіщулилася й, звівши очі, побачила, що в Гадесмарі над нею кружляють великі істоти, які нагадували птахів — темно-сірі й на позір безформні, розпливчасті.

— Що…

— Спрени, — пояснив Фрактал. — Їх привабила твоя змореність…

— Спрени виснаження? — запитала дівчина, шокована їхніми тамтешніми розмірами.

— Так.

Затремтівши, вона глянула донизу — на сферу в себе під рукою. Шаллан була небезпечно близька до того, щоб повністю провалитися в Гадесмар: прояви фізичного царства довкола зробилися заледве помітними — лише намистини. Відчуття було таке, наче вона от-от полетить у те скляне море.

— Прошу тебе, — звернулася до кульки Шаллан, — мені треба, щоб ти стала вогнем.

Фрактал загудів у новому тембрі, тлумачачи відповідь сфери:

— Я хмизина, — промовив він задоволеним голосом.

— Але ти могла б стати вогнем, — заперечила дівчина.

— Я хмизина.

Кулька не відзначалася красномовством, і дивуватися з цього було, мабуть, не варто.

— Чом би тобі не стати натомість вогнем?

— Я хмизина.

— Як змусити її перетворитися? — спитала Шаллан у Фрактала.

— М-м… Не знаю. Ти маєш переконати її. Може, запропонувавши якусь правду? — У його голосі бриніла тривога. — Перебувати тут небезпечно для нас обох. Будь ласка, поквапся.

Шаллан знову глянула на «хмизину».

— Ти ж хочеш загорітися?

— Я хмизина.

— Ти лишень уяви собі, як це весело.

— Я хмизина.

— Буресвітло, — запропонувала дівчина. — Я віддам його тобі! Все до останньої краплі.

Мовчанка. Але зрештою та сама пісня:

— Я хмизина.

— Хмизинам треба Буресвітло, бо… треба…

Шаллан змигнула з очей сльози знемоги.

— Я…

— …хмизина, — докінчила замість тої дівчина.

Вона схопила сферу, відчуваючи в руці як її, так і хмизину з Царства матерії, і спробувала придумати новий аргумент. На якусь хвильку втома трохи відступила, але тепер поверталася й підминала під себе. Чому…

Її Буресвітло вичахало.

За мить його не стало зовсім — було, та загуло — й дівчина, зітхнувши, зісковзнула в Гадесмар, почуваючись приголомшеною та дощенту знесиленою.

Шаллан упала в море зі сфер, і та жахлива чорнота з мільйонами рухливих кульок поглинала її.

Вона кинулася геть із Гадесмару.

Сфери, видовжуючись, перетворювалися на хмизини, камені та дерева, відновлюючи контури знайомого їй світу. Серце вилітало з грудей, і дівчина повалилася долі в крихітному гайку.

Все довкола набуло звичного вигляду. Не стало ні далекого сонця, ні моря зі сфер — лише крижаний холод, нічне небо й колючий вітер, що гуляв між дерев. Та сфера, що її вона осушила, випала з пальців і, цокнувши об камінь, упала додолу. Шаллан привалилася до скрині принцеси. Після того, як вона перетягла її з узбережжя в гайок, у неї досі боліли руки.

Перелякано скулившись, вона спитала Фрактала:

— Ти знаєш, як розпалюють вогонь?

У неї зуб на зуб не попадав. Прародителю бур. Вона більше не відчувала холоду, але зуби чомусь цокотіли, а віддих клубочився парою в світлі зірок.

Шаллан відчула, що її бере сон. А може, варто виспатися, й розбиратися з усім цим уже зранку?

— Перетворитися? — спитав Фрактал. — Запропонуй перетворитися.

— Я намагалася.

— Знаю.

У його вібраціях лунало пригнічення.

Шаллан задивилася на купу хмизу, почуваючись цілковитою нікчемою. Як це там казала Ясна? Насправді владу має той, хто контролює ситуацію? Авторитет і могутність — ілюзії, плоди сприйняття? Що ж, ось і неспростовний доказ супротивного. Шаллан могла уявляти себе вельможею й поводитися, як королева, але тут, у пустизні, це не змінювало нічогісінько.

«Нехай так, — подумала дівчина, — але я не сидітиму сиднем, аж доки не замерзну на смерть. Якщо вже замерзати, то принаймні шукаючи порятунку».

Та попри це, Шаллан навіть не ворухнулася: рухатися було важко. Скулившись за скринею, вона принаймні не так відчувала пронизливий вітер. Ліпше перебути тут до ранку…

І Шаллан згорнулася клубочком.

Ні. Вона чинить неправильно. Закашлявшись, дівчина якимось дивом таки звелася на ноги й, відшкутильгавши від нерозпаленого багаття, видобула із захищеного капшука сферу і рушила далі.

Фрактал тримався біля її ніг, які тепер кривавили сильніше, й по каменю за нею тяглися червоні сліди. Але Шаллан не відчувала болю.

Вона йшла, йшла, а тоді знову йшла.

І знову…

Світло.

Вона не прискорила крок — не змогла. Але вперто йшла далі, човгаючи прямо туди, де світло шпилькою проколювало темряву. Якась частина її занімілого єства побоювалася, що насправді то світить Номон, другий місяць. І що похід до нього завершиться падінням за край самого Рошару.

А тому Шаллан здивувалася, дошкутильгавши до невеличкого гурту людей, які сиділи довкола багаття. Вона закліпала очима, переводячи погляд з одного обличчя на інше, а відтак — не зважаючи на їхні слова: адже в її теперішньому стані ті були беззмістовними звуками — підійшла просто до вогнища, де лягла, згорнувшись калачиком, і провалилася в сон.

***

— Ваша Світлосте?

Шаллан спросоння забурчала й повернулася на інший бік. Обличчя пекло вогнем. Ні, не обличчя — ноги. Лице було ще півбіди як порівняти з болем у ногах.

Якщо поспати ще трішки, він, можливо, мине. Принаймні на деякий час…

— В-Ваша Св-вітлосте? — озвався той самий голос. — Із вами все добре, еге ж?

Акцент був тайленський. У глибинах її єства щось зажевріло й достукалося до свідомості, навіюючи спогади. Корабель. Тайлени. Моряки?

Шаллан примусила себе розплющити очі. У повітрі висів легкий запах диму від багаття, яке досі тліло. Темно-фіолетове небо яснішало в міру того, як із-за обрію з’являлося сонце. Вона ночувала на голому камені, й від того їй нило все тіло.

Шаллан не впізнавала чоловіка, який звертався до неї — огрядного тайлена з білою бородою, вбраного у плетену шапчину, старий костюм і жилет, подекуди непомітно залатаний. Свої білі тайленські брови той заправляв за вуха. Він був не моряк, а купець.

Притлумивши стогін, Шаллан звелася в положення сидячи. А відтак, запанікувавши, перевірила свою захищену руку. З рукава визирав один палець, і вона втягнула його назад. Тайленові очі метнулися вслід тому поруху, але він нічого на це не сказав.

— То з вами все добре? — знову спитав чоловік. Він розмовляв алетійською. — Бачте, яка штука: ми вже збиралися було рушати далі. Однак ваша вчорашня поява була така… несподівана. Ми не хотіли вас потривожити, але подумали, що ви, можливо, забажаєте попрощатися з нами.

Шаллан провела вільною рукою по волоссю — плутанині рудих пасем, у яких позастрягали гілочки. Двоє інших чоловіків — рослявих здоровил воринського заводу — збирали ковдри та каремати. Вночі за щось подібне вона ладна була вбити людину. На пам’ять прийшло, як вона мучилася, крутячись із боку на бік.

Тамуючи поклик природи, вона обернулася й здивовано виявила три великі фургони на чаловій тязі, кожен із кліткою на задку. Всередині сиділа жменька брудних, напівголих людей. За якусь мить усе стало на свої місця.

Работоргівці.

Її первинною реакцією стала паніка, але дівчина стрималася. Работоргівля переважно бувала цілком законним заняттям. От тільки тут, у Морозних землях, далеко від влади й законів будь-якої держави… хтозна, яких юридичних норм тут дотримували — і чи дотримували взагалі?

«Заспокойся, — звеліла Шаллан собі подумки. — Якби вони збиралися щось устругнути, то не стали б увічливо будити тебе…»

Продати в рабство воринку високого дану — а її сукня вказувала саме на це — було б для торгівця живим товаром ризикованою оборудкою. Більшість рабовласників у цивілізованих землях зажадали б документів такої невільниці: адже світлооких, окрім подвижників, хіба дуже зрідка перетворювали на рабів. Натомість високородних осіб зазвичай просто страчували, а рабство милостиво приберігали для простолюддя.

— Ваша Світлосте? — нервово озвався работоргівець.

І знову вона мислила як учена! Тільки б відволіктися! Треба побороти в собі таку схильність.

— Як тебе звати? — спитала Шаллан.

Дівчина не збиралася говорити цього таким відстороненим тоном, але шок від побаченого ви́кликав у неї сум’яття.

Зачувши її тон, чоловік відступив.

— Я Твлакв, скромний торгівець.

— Живим товаром, — додала Шаллан, підводячись і відкидаючи з обличчя волосся.

— Отож я й кажу — торгівець, купець…

Вантажачи спорядження на передній фургон, обидва охоронці спостерігали за нею. З уваги дівчини не випали кийки, що їх ті демонстративно носили на поясі. Минулого вечора вона добрела сюди зі сферою в руці, чи не так?

Від спогадів про пережите її ноги знову запекло вогнем. Шаллан довелося зціпити зуби від муки, а з каменю довкола неї повидряпувалися болекузьки, схожі на помаранчеві кисті жилавих рук. Їй треба буде промити рани, але на таких збитих і скривавлених ступнях вона нескоро зможе вирушити хоч кудись. А фургони мали сидіння…

«Вони, мабуть, украли мою сферу», — подумала дівчина й помацала захищеного капшука. Решта сфер були на місці, але рукав виявився розстібнутим. Це її «робота» чи вони туди заглядали? Не спаленіти від такої соромітної думки Шаллан не змогла.

Охоронці пожирали її очима. Та й хижі очиці самого Твлаква, попри всю його вдавану скромність, світилися жадібністю. Ці люди були за крок від того, щоб пограбувати її.

Але без них вона, певне, загине тут — сама-самотою. Прародителю бур! Що їй робити? Її так і підмивало осісти додолу й розплакатися. Після всього, що з нею трапилося, терпіти ще й це?

«Насправді владу має той, хто контролює ситуацію».

Як би зреагувала Ясна на такий поворот?

Відповідь лежала на поверхні: Шаллан мала повестися, як покійна наставниця.

— Я дозволю тобі посприяти мені, — промовила дівчина.

Попри відчуття холодного жаху всередині, вона якимось чином примудрилася потамувати тремтіння в голосі.

— …Ваша Світлосте? — спантеличився Твлакв.

— Як бачиш, я зазнала кораблетрощі й позбулася прислуги. Але ти зі своїми людьми підійдеш. У мене є скриня, яку треба забрати.

Вона почувалася, наче один із десяти дурнів. Звісно, що работоргівець зараз розкусить усю її дешеву театральщину. Хай що там казала Ясна, а вдавати, наче маєш владу, не те саме, що й мати її.

— Це було б… для нас, звісно, велика честь допомогти вам, — видобув Твлакв, — Ваша Світлосте… е-е…

— …Давар, — промовила та, потурбувавшись пом’якшити тон.

Ясна ніколи не виказувала зверхності. Там, де інші світлоокі — як-от батько Шаллан — трималися самовдоволено та бундючно, наставниця просто сприймала виконання своїх прохань як належне — й люди корилися їй.

Це могло спрацювати. Мусило спрацювати.

— Негоціанте Твлакв, — промовила Шаллан. — Мені треба на Розколоті рівнини. Ти знаєш дорогу туди?

— Розколоті рівнини? — перепитав чоловік, зиркнувши на своїх охоронців, один із яких тим часом підійшов. — Ми були там кілька місяців тому, але тепер прямуємо до переправи на Тайлену. Наші торговельні справи тут закінчено, й нам нема потреби повертатися на північ.

— О, щодо цього ти помиляєшся, — промовила дівчина, підходячи до одного з фургонів. Кожен крок був справжньою мукою. — Адже тобі треба доправити туди мене.

Вона роззирнулася довкола, вдячно зауваживши, що Фрактал спостерігає за нею зі стінки фургона. Пройшовши до передка фури, Шаллан очікувально простягнула руку другому охоронцеві, який стовбичив неподалік, — мовляв, моя світлість бажає залізти всередину.

Той у німому здивуванні поглянув на простягнуту руку й почухав потилицю. А відтак звів очі на фуру й, залізши на передок, простягнув тій п’ястка, допомагаючи вибратися.

Твлакв підійшов до Шаллан.

— Для нас це дороге задоволення — повертатися без товарів! У мене тільки ці раби, яких придбано в Неглибоких Криптах, але їх замало, щоб зворотний шлях окупився.

— «Дороге»? — перепитала дівчина, опускаючись на сидіння й намагаючись удати, наче здивована. — Негоціанте Твлакв, запевняю тебе, що дорожні видатки для мене — суща марниця. Тобі щедро компенсують усі збитки. А тепер рушаймо. Бо на Розколотих рівнинах на мене чекають впливові особи.

— Ваша Світлосте, — не здавався тайлен, — як я розумію, ви нещодавно пройшли через справжні випробування — ще б пак. То давайте я доправлю вас у Неглибокі Крипти — туди набагато ближче. А там ви зможете відпочити й відправити звістку тим, хто чекає на вас.

— Я що, просила підвезти мене в Неглибокі Крипти?

— Але… — почав було купець — і змовк під її пильним поглядом.

Вираз на обличчі Шаллан пом’якшав:

— Дякую за пораду, та я знаю, що роблю. Ну а тепер рушаймо.

Трійко чоловіків спантеличено перезирнулися, й работоргівець, знявши свою плетену шапчину, заходився вертіти її в руках. Віддалік до табору зайшли двоє паршменів із мармуровою шкірою. Шаллан замало не підскочила від страху, коли ті проходили повз, несучи сухі скелебрунькові мушлі, котрі вочевидь збирали на паливо. Твлакв не звернув на них ані найменшої уваги.

Паршмени. Спустошувачі. Дівчину продерло морозом, але наразі їй було не до них. Вона знову глянула на торгівця, очікуючи, що той не послухає її наказу — але Твлакв несподівано кивнув. А далі й сам купець, і його люди просто почали… робити, що велено: до фур поприпрягали чалів, Твлакв зорієнтувався, де шукати її скриню, й вони без подальших суперечок вирушили в дорогу.

«Можливо, ці бандюги просто тягнуть час, — подумала Шаллан, — бо хочуть дізнатися, що в моїй скрині, й урвати ласіший шматок». Проте, під’їхавши до її багажу, ті витягли його на фургон, пристебнули для надійності ременями, а далі розвернулися й вирушили на північ.

У напрямку Розколотих рівнин.

12. Герой

На жаль, зациклившись на змові, що її готував Садеас, ми не зауважили, як наші вороги — вбивці мого чоловіка й загроза номер один — змінили свою поведінку. Хотіла б я знати, яким вітром принесло цю раптову й незбагненну трансформацію.

Зі щоденника Навані Холін. Єсесач, 1174

Каладін притис каменя до стінки провалля, і той, приставши, залишився висіти.

— Гаразд, — промовив він, відступаючи.

Скеля, підстрибнувши, схопився за камінь і повис, теліпаючи ногами в повітрі. В проваллі луною розлігся його грудний регіт:

— Цього разу тримає!

Сиґзіл зафіксував це в журналі.

— Добре, Скеле. Так і виси.

— І скільки ж мені тут висіти? — спитав рогоїд.

— Аж доки не впадеш.

— Аж доки не… — Обіруч чіпляючись за камінь, здоровань насупився. — Щось мені перестає подобатися цей експеримент.

— Ой, тільки не скигли, — сказав Каладін і, схрестивши руки на грудях, сперся об стінку поряд зі Скелею. Дно провалля з його мотлохом, гудинням і квітучими рослинами освітлювали сфери. — Тобі ж невисоко падати.

— До чого тут падати? — забідкався рогоїд. — Я про руки. Адже втримувати богатиря на кшталт мене…

— От і добре, що твоїм ручиськам це раз плюнути.

— Гадаю, прямої залежності між одним і іншим немає, — фиркнув у відповідь Скеля. — Та ще й триматися незручно. А до того ж я…

Тут камінь відстав від стінки урвища, й рогоїд повалився додолу. Каладін схопив його за руку й допоміг устояти на ногах.

— Двадцять секунд, — підсумував Сиґзіл. — Не дуже довго.

— Я ж вам одразу казав, — відповів Каладін, піднімаючи камінь, що впав. — Якщо додати Буресвітла, він провисить довше.

— Гадаю, нам не завадить якась одиниця вимірювання, — промовив азіш. Покопирсавшись у кишені, Сиґзіл видобув звідти осяйну діамантову скалку — найдрібнішу зі сфер. — Ось, висотай із неї все Буресвітло й перелий його в камінь, а відтак Скеля повисне на ньому, щоб ми подивилися, на скільки стане такого заряду.

— Тільки рукам горе… — застогнав рогоїд.

— Гей, манча, — гукнув Лопен із глибини провалля, — в тебе їх принаймні дві, еге ж?

Гердазієць пильнував, щоб ніхто з новобранців, бува, не забрів сюди й не побачив, чим зайнятий Каладін. Такого не можна було допустити: хоча Тефт муштрував їх за кілька розвилок звідти, але капітан наполіг, щоб хтось вартував.

«Зрештою вони все одно довідаються, — подумав Каладін, беручи в Сиґзіла світлоскалку. — І хіба не це ти щойно пообіцяв Сил? Що не заважатимеш собі ставати Променистим?»

Різко вдихнувши, він висотав зі скалки заряд і начинив Світлом камінь. Робити це виходило дедалі краще: він набирав Буресвітла в долоню й намащував ним на споді каменя, неначе люмінесцентною фарбою. Порода всотувала Світло, і коли Каладін притискав камінь до стінки, той залишався висіти.

З каменя здіймалися завитки люмінесцентного диму.

— Мабуть, немає потреби підвішувати ще й Скелю, — сказав командир. — Чом би тобі просто не виміряти, скільки часу провисить сам камінь?

— Ну, це не так весело, — промовив Сиґзіл. — Але гаразд.

І він продовжив фіксувати в журналі отримані цифри. Решта мостонавідників від такої картини переважно зніяковіли б: хоча азіш заносив туди лише ґліфи, на чоловіка, що пише, дивляться як на «бабу» або й богохульника.

На щастя, того дня, крім азіша, з Каладіном були тільки Скеля й Лопен — усі як один іноземці, чиї звичаї різнилися між собою. Формально гердазієць був воринського віровизнання, але тамтешній воринізм мав власну специфіку, й Лопен, здавалося, не мав нічого проти чоловіка-писаря.

— Буреблагословенний керманичу, — озвався Скеля, доки вони чекали, — а ти хіба не казав, наче тобі до снаги ще дещо?

— Літати! — гукнув із проходу Лопен.

— Літати я не можу, — сухо відказав Каладін.

— Ходити по стінах!

— Я намагався й так гепнувся, що заледве шию не скрутив, — відповів командир.

— Ех, харизматику… — промовив Лопен. — Ні літати, ні по стінах ходити… І як же мені вражати жіноцтво? Не думаю, що для цього вистачить уміння прикріплювати камені до стін.

— Як на мене, таке кожного вразить, — утрутився Сиґзіл. — Адже це суперечить законам природи.

— Ти просто погано знаєш гердазійок, — відказав Лопен, зітхнувши. — Чесне слово, варто ще раз спробувати полетіти. Це було б найліпше.

— Я таки можу ще дещо, — зізнався Каладін. — Політ не політ, але вміння корисне. От тільки не певен, чи зможу відтворити його. Навмисне я цього ніколи не робив.

— А, той фокус зі щитом, — промовив Скеля, який стояв під стінкою, здійнявши очі на камінь. — Паршенді на полі битви стріляли по нас, а стріли летіли в твій щит. Усі до єдиної!

— Так, — підтвердив Каладін.

— Треба це перевірити, — оживився Сиґзіл. — Нам знадобиться лук.

— Там спрени, — мовив Скеля, тицяючи пальцем. — Вони притягують камінь до стінки.

— Що? — Азіш поспішив ближче й, примруживши очі, придивився до каменя, що його Каладін прикріпив до вертикальної площини. — Я їх не бачу.

— А-а, — протягнув рогоїд, — значить, вони хочуть зостатися непоміченими. — І схилив перед ними голову: — Перепрошую, мафаг’лікі.

Сиґзіл насуплено поглянув зблизька, присвічуючи собі сферою. Каладін підійшов і приєднався до них. Напружуючи зір, він зміг розгледіти крихітних пурпурових спренів.

— Так і є, Сиґу. Там спрени.

— Тоді чому ж я їх не бачу?

— Це пов’язано з моїми здібностями, — пояснив Каладін і глянув на Сил, яка сиділа в розколині неподалік, звісивши одну ніжку й гойдаючи нею.

— Але ж Скеля…

— Я алаіі’іку, — розтлумачив рогоїд, піднісши руку до грудей.

— І що ж це означає? — нетерпляче запитав Сиґзіл.

— Що я можу бачити цих спренів, а ти — ні. — Скеля поклав руку азішеві на плече. — Нічого, друже, — я не виню тебе за твою сліпоту. Поміж низовинців таких, як ти — більшість. Це все повітря: від нього ваш мозок починає працювати не так, як потрібно.

Сиґзіл насупився, але зробив якісь нотатки, водночас машинально ворушачи пальцями — то він секунди засікав чи що? Зрештою камінь відвалився від стінки й, залишаючи по собі слід із кількох останніх стьожок Буресвітла, впав додолу.

— Значно більше хвилини, — констатував азіш. — Я нарахував вісімдесят сім секунд.

І глянув на решту.

— А ми теж мали рахувати? — спитав командир, покосившись на рогоїда, який тільки плечима знизав.

Сиґзіл зітхнув.

— Дев’яносто одна секунда, — гукнув Лопен. — Можеш не дякувати.

Азіш сів на валун і, не зважаючи на кілька фалангових кісток, які стирчали з моху поруч нього, зробив у журналі певні помітки. Вираз його обличчя був насумрений.

— Ха! — озвався Скеля, присівши навпочіпки поряд того. — В тебе такий вигляд, наче ти тухлих яєць наївся. Що трапилося?

— Я, Скеле, сам не знаю, що роблю, — промовив Сиґзіл. — Мій наставник навчав мене ставити запитання й дошукуватися точних відповідей. Але як тут можна бути точним? Щоб засікати час, потрібен годинник, проте вони занадто дорогі. Та навіть якби він у нас був, я не знаю, як виміряти Буресвітло!

— У світлоскалках, — запропонував Каладін. — Перш ніж помістити у сферу, самоцвіти зважують із ювелірною точністю.

— Але чи однакова їхня місткість? — заперечив Сиґзіл. — Як відомо, неогранені самоцвіти втримують менше Буресвітла, ніж огранені. А отже, що краще огранений самоцвіт, то містшіким він стане? До того ж із плином часу сфери вичахають. Скільки днів тому заряджали цю скалку і скільки Світла відтоді втрачено? Чи всі вони втрачають його з однаковою інтенсивністю? Нам бракує надійних даних. І я, певне, тільки марную ваш час, сер.

— Відсутність результату — також результат, — промовив Лопен, долучаючись до їхнього гурту. Однорукий гердазієць позіхнув, сідаючи на камінь поруч Сиґзіла, й примусив того трішки посунутися. — Просто перевіряти треба не це, розумієш?

— А що ж? — запитав Каладін.

— Давай так, харизматику: ти зможеш підвісити на цій стінці мене? — поцікавився гердазієць.

— Я… я не знаю, — відповів Каладін.

— Хоча, здається, не завадило б дізнатися, га? — Лопен підвівся. — То, може, спробуємо?

Капітан поглянув на Сиґзіла, але той тільки плечима знизав.

Каладін знову набрав Світла й сповнився бурею, яка, шаленіючи в ньому, наче билася об шкіру — як-от в’язень, що намагається вирватися. Переливши трохи на долоню, він притис її до стінки, забарвивши камінь люмінесценцією.

Глибоко вдихнувши, командир підняв Лопена — тендітний чоловічок виявився напрочуд легким, а надто з огляду на залишкове Буресвітло в Каладінових жилах — і притис його до стінки провалля.

А коли непевно ступив крок назад, гердазієць залишився висіти, приставши до каменю одностроєм, що зібрався в зморшки під пахвами.

Лопен широко всміхнувся:

— Спрацювало!

— Це може стати в пригоді, — промовив Скеля, потираючи свою дивно підголену рогоїдську бороду. — Лопен має рацію: ось що нам треба перевіряти. Адже ти солдат, Каладіне. Ти зможеш скористатися з цього в бою?

Той повільно кивнув: на думку спадало з десяток варіантів. Що, як вороги пробіжать по калюжі розіллятого Буресвітла? А може, так вийде спинити фургон, який котиться? Чи прикріпити свого списа до чужого щита й вирвати того з рук супротивника?

— Як почуваєшся, Лопене? — спитав рогоїд. — Це не боляче?

— Нє-є, — відказав той, погойдуючись. — Я тільки боюся, щоб кітель не луснув по швах або ґудзики не відлетіли. О, до речі! Ану ж відгадайте загадку: чи зможе гердазієць без руки самостійно полагодити свій мундир?

Каладін наморщив чоло:

— Не знаю… Здаюся.

— Ні, — пояснив Лопен. — Адже гердазієць — «безрукий».

І чоловічок вибухнув реготом.

Азіш лише застогнав, проте рогоїд розсміявся. Сил перепурхнула до Каладіна й схилила голівку набік:

— Це він пожартував? — тихенько спитала спрен.

— Так, — відповів Каладін. — І то напрочуд невдало.

— Ну, не скажи! — заперечив Лопен, і досі посміюючись. — Це найкращий із відомих мені жартів, а я в цій царині сокирогончака з’їв. «Лопене, — казала мені матуся, — тобі треба запам’ятовувати жарти про одноруких: адже ти сміятимешся першим і не даватимеш іншим брати себе на глузи». Вона в мене дуже мудра жінка. Я їй колись голову чала подарував.

Каладін закліпав очима.

— Що-що подарував?

— Голову чала, — повторив гердазієць. — Вони дуже смачні.

— Дивні в тебе, Лопене, смаки, — сказав Каладін.

— Ні-ні, — втрутився Скеля. — Це справді делікатес. Голова — найсмачніша частина чалової туші.

— Повірю вам обом на слово — але сам не перевірятиму, — відказав командир.

Буресвітло, яке втримувало гердазійця, почало вичахати. Тож Каладін, звівшись навшпиньки, взяв Лопена за руку, а Скеля — за талію, й вони гуртом допомогли тому спуститися.

— Гаразд, — промовив Каладін, машинально намагаючись визначити за сонцем, котра година, хоча з вузького провалля світила було не побачити. — Нумо експериментувати.

***

Нуртуючи бурею всередині, Каладін помчав дном провалля. Його маневр налякав гурт рюшоцвітів, які гарячково втяглися — наче руки, що стислися в кулаки. Гудиння на стінках затремтіло й почало підгортатися догори.

Розбризкуючи ногами застояну воду, він перескочив через купу наносів. За Каладіном тягнувся слід із Буресвітла, яке переповнювало його, немовби пульсуючи. Так ним було легше користуватися: воно саме хотіло текти. І капітан перелив його в спис.

З тренувальними ратищами напереваги попереду чекали Лопен, Скеля й Сиґзіл. Гердазієць був не надто вправний списник — на заваді справжній майстерності стояв брак руки — зате Скеля компенсував це сповна. Здоровань-рогоїд відмовлявся вбивати й воювати з паршенді, але того дня — заради «експерименту» — зголосився на спаринг.

Бився він дуже добре, та й із Сиґзіла був пристойний списоборець. Колись на полі битви ці троє мостонавідників могли б завдати Каладінові чималого клопоту.

Але часи змінилися.

Несподівано для рогоїда Каладін метнув у нього своє ратище, і той здійняв зброю, щоб відбити його, але заряджений Буресвітлом спис командира пристав до неї хрест-навхрест. Скеля вилаявся і спробував розвернути древко, щоб завдати удару, але натомість улупив себе в бік Каладіновим списом.

Випад Лопена командир завиграшки змістив донизу, зарядивши вістря гердазійцевого списа Буресвітлом: зброя влучила в купу наносів, де пристала до деревини та кісток.

Сиґзіл цілив Каладінові в груди, але той відступив — і удар значно схибив. Повівши ліктем, командир торкнувся ратища долонею, заряджаючи, й скерував у обліплений кістками та мохом спис Лопена, що його той устиг висмикнути з наносів. Два древка склеїлися в одне.

Прослизнувши між Скелею та Сиґзілом, Каладін залишив їхню трійцю незграбно балансувати, відновлюючи втрачену рівновагу, й силкуватися вивільнити свої переплутані ратища. А сам, похмуро всміхнувшись, побіг у протилежний кінець прірви, де підняв із землі запасного списа та обернувся, зміщуючи свою вагу з ноги на ногу, немовби танцюючи. Коли ти по вінця повен Буресвітла, стояти нерухомо майже неможливо.

«Ну ж бо, ну ж бо», — промайнула думка. Кінець кінцем заряд у зброї решти вичах, і трійця Каладінових спаринг-партнерів, розібравши ратища, вишикувалася обличчям до командира.

Той метнувся вперед. У напівтемряві провалля осяйний дим, що здіймався з нього, був досить яскравим, щоб на стінках стрибали й вертілися тіні. Він мчав, не розбираючи дороги, — крізь калюжі — і вода холодила його босі ноги. Адже чоботи капітан скинув: йому ж бо кортіло відчувати на дотик камінь під ним.

Цього разу троє мостонавідників повпирали тупі кінці списів у землю, неначе готуючись відбивати атаку. Посміхнувшись, Каладін ухопив верхній край свого ратища — тренувального, як і в тих, а тому без справжнього наконечника — й зарядив його Буресвітлом.

Командир зітнувся ним зі штихом Скелі, який він розраховував висмикнути з рук рогоїда. Проте здоровань мав інші плани, тож потягнув свого списа до себе із силою, яка застала Каладіна зненацька: той заледве втримав свій хват.

Лопен із Сиґзілом швидко змістилися, атакуючи його з флангів. «Хвацько», — подумав капітан, пишаючись ними. Це він навчив їх перешиковуватися таким чином, показуючи, як узаємодіяти на полі бою.

Щойно ті підступили, як Каладін випустив списа й виставив ногу. Буресвітло струмувало з його голої ступні не менш вільно, ніж із долонь, і він спромігся прокреслити долі велику осяйну дугу. Азіш ступив на неї й спіткнувся: його нога прилипла до Світла. Падаючи, Сиґзіл таки спробував завдати удару, але випад вийшов несильним.

Каладін усією масою обрушився на Лопена, чий випад виказував його зміщений центр ваги. Він притис гердазійця до стінки урвища й відступив, залишивши Лопена присталим до каменя, що його командир устиг зарядити за один удар серця — рівно стільки тривав їхній контакт.

— Ох, тільки не знову, — простогнав чоловічок.

Сиґзіл упав лицем у калюжу. Не встиг Каладін усміхнутися з його невдачі, як зауважив, що Скеля замахується на нього колодою.

Так, цілою колодою. Як той узагалі її підняв? Капітан, перекотившись дном урвища й подряпавши руку, вискочив з-під удару — колода вгатила по порожньому місцю.

Каладін заревів, і Світло, вириваючись із рота, здіймалося в повітря, наче пара віддиху. Він стрибнув на колоду саме в ту мить, коли рогоїд знову силкувався здійняти її.

Від Каладінового наскоку колода полетіла додолу. Коли той метнувся до Скелі, якась частина його єства зчудувалася: та що він собі думає, сходячись урукопаш з удвічі вищим від себе здорованем? Командир урізався в рогоїда, й обидва, гепнувши об дно урвища, покотилися мохом. Скеля звивався, намагаючись перехопити капітанові руки: він вочевидь мав підготовку борця.

Каладін розлив Буресвітло по дну: він із досвіду знав, що те йому нічим не завадить. Тож доки вони котилися, рогоїд прилип спершу рукою, а відтак усім боком.

Проте здоровань не здавався й силкувався взяти командира в захва́т другою рукою. І майже домігся свого, але той, відштовхнувшись ногами, перевернувся таким чином, що лікоть Скелі торкнувся дна — і тим знерухомився.

Каладін, важко хекаючи, вирвався з хвату й, доки відкашлювався, витратив більшість залишкового Буресвітла. Він привалився до стінки провалля, стираючи піт із чола.

— Ха! — видобув наче розіп’ятий на дні урвища Скеля. — Я тебе замало не скрутив. Але ж ти слизький, як п’ятий син!

— Буря забирай, чоловіче! Чого б я тільки не зробив, щоб вивести тебе на поле битви! В кашоварах ти закопуєш свої таланти в землю! — відказав Каладін.

— Невже моє рагу несмачне? — запитав, регочучи, рогоїд. — Доведеться готувати щось жирніше — спеціально для тебе! Ти ж вислизаєш із рук, наче жива прісноводна риба! Та ще й маслом намазана! Ха!

Каладін підступив до нього й опустився навпочіпки.

— Скеле, ти природжений воїн. Я розгледів це в Тефті, й кажи мені що завгодно, а я бачу те саме в тобі.

— Я не той син, який іде в солдати, — уперто гнув своє рогоїд. — Це ремесло для туаналікіна — синів, починаючи від четвертого. А третього нащадка не можна марнувати на битви.

— Це не завадило тобі пожбурити мені в голову дереви́ною.

— Маленьким деревцем, — уточнив Скеля, — і в дуже твердолобу довбешку.

Каладін, усміхнувшись, сягнув рукою донизу й торкнувся Буресвітла, що всоталося в камінь під рогоїдом. Він іще ніколи не пробував увібрати його назад після такого використання — а міг? Юнак заплющив очі і вдихнув, намагаючись… так.

Усередині знову забушувала буря, але не така шалена, як на початку. Коли він розплющив очі, рогоїд уже звільнився. Ввібрати весь заряд Каладін не зміг, і решта Буресвітла випаровувалася в повітря.

Командир простягнув Скелі руку, допомагаючи здорованеві підвестися. Той устав і обтрусив однострій.

— Ну й набрався я сорому, — промовив Сиґзіл, коли Каладін підійшов допомогти і йому. — Та ми проти тебе, наче діти малі! Очі самого Верховного не бачили такого стидовиська.

— Ми були в надто нерівних умовах, — відказав командир, допомагаючи азішу підвестися. — У мене кремезніша статура, роки військової підготовки… а, ну і здатність виділяти з пальців Буресвітло. — Каладін поплескав того по плечі. — Ти молодець. Це ж просто перевірка, як ти й хотів.

«Тільки корисніша», — докинув він подумки.

— Авжеж, — озвався позаду Лопен. — Тож ви просто підете, а гердазієць хай висить на стінці. А чом би й ні — звідси чудовий краєвид. Ой, що то таке збігає в мене по щоці — невже слиз? Ну все, тоді вважатимемо, що це останній писк моди. Адже стерти його Лопен усе одно не може, бо його єдина рука — хіба я цього не казав? — пристала до стінки.

Каладін усміхнувся, підходячи:

— Хіба не від тебе я почув із перших рук прохання підвісити одного типа на стінку?

— «З перших рук»? А, ти про мою першу руку, котрої я позбувся ще хтозна-коли? Про ту, яку зжерла страхітлива тварюка? Так от: наразі та рука показує тобі непристойний жест. Я це до того, щоб ти був у курсі й устиг приготуватися до такої образи.

Лопен промовив це з не меншою безжурністю, ніж та, яка, здавалося, позначала його підхід до всього на світі. Він навіть у мостонавідну команду прийшов із якимось божевільним завзяттям.

Каладін зняв його.

— А ця штука спрацювала на славу, — зауважив Скеля.

— Так, — погодився Каладін.

Хоча, щиро кажучи, капітанові було б легше впоратися з цими трьома за допомогою списа і примішки швидкості та сили, які дарувало Світло. Він поки не міг назвати причину — може, річ була в недостатній обізнаності з цими новими здібностями? — але відчував, що, примушуючи себе користуватися ними, кілька разів опинявся в незручному становищі.

«Їх треба засвоїти, — майнуло в думці. — Я маю опанувати ці вміння не гірше, ніж списа».

А це означало вправлятися — багато. На жаль, найкращий спосіб тренуватися полягав у підборі спаринг-партнера, який не поступався б йому за здібностями, силою і спритністю. Або перевершував. Але з огляду на те, що Каладін тепер умів, такий варіант ставав нездійсненним.

Решта троє подалися до заплічних мішків — діставати бурдюки з водою — аж раптом командир зауважив: неподалік від них, у глибині проходу, бовваніє чиясь постать, прихована мороком. Він насторожено звівся на ноги — але зрештою в пляму світла від їхніх сфер ступив Тефт, який гаркнув на гердазійця:

— Це так ти пильнуєш?

— Я надто зайнятий — на стінках вишу, — відказав Лопен, підносячи до рота бурдюка. — Краще на себе глянь — це так ти жовторотиків муштруєш?

— Їх прибрав до рук Дрегі, — відповів Тефт, обходячи наноси й пробираючись до командира, що стояв під стінкою провалля. — Не знаю, Каладіне, чи розповідали тобі хлопці, але привівши новобранців сюди, ми наче видряпали їх із панцирів.

Капітан кивнув.

— Звідки ти так добре знаєш людське нутро? — запитав його Тефт.

— Чимало копирсався в людських нутрощах, — відказав Каладін, оглядаючи руку, яку пошкодив під час сутички зі Скелею.

Від рани не залишилося й сліду: Буресвітло зцілило подряпини на шкірі.

Тефт хмикнув, озираючись на рогоїда й решту, які подіставали сухпайки.

— Тобі варто поставити Скелю на чолі новобранців.

— Він не стане битися.

— Але ж він тільки-но провів з тобою спаринг, — заперечив Тефт. — То, може, й із ними погодиться? Він-бо приємніший людям, ніж я. А зі мною вони, так би мовити, каші не зварять.

— Ти чудово впораєшся, Тефте, — нічого іншого я й слухати не хочу. Тепер ми маємо все необхідне. Годі трястися над кожною сферою. Новобранців муштруватимеш ти, і зробиш усе, як годиться.

Той зітхнув, але сперечатися далі не став.

— Ти бачив, що я тут витворяв?

— Ага, — промовив Тефт. — Щоб завдати тобі гідного опору, треба спускати сюди всю мостонавідну бригаду.

— Або знайти іншого такого, як я, — відказав Каладін. — Для спарингів.

— Ага, — повторив те саме Тефт, кивнувши, наче йому це не спадало на думку.

— Лицарських орденів було десять, правильно? — спитав командир. — Ти багато знаєш про решту?

Тефт першим збагнув Каладінові можливості — дізнався про них раніше за нього самого.

— Не дуже, — відповів Тефт, скривившись. — Я знаю, що, всупереч офіційній історіографії, ті ордени не завжди між собою ладнали. Доведеться пошукати когось, хто може знати більше за мене. Я… Я тримався від цього осторонь. А тих із моїх знайомих, хто міг би розповісти нам про це, більше немає.

Якщо досі Тефт був просто похмурий, то тепер став чорний, як хмара, й потупив очі додолу. Він нечасто розповідав про минуле, але Каладін дедалі більше переконувався, що хай хто були ті люди, а загинули вони через Тефта.

— А що б ти сказав, почувши, наче хтось хоче відродити Променисте лицарство? — тихенько спитав його Каладін.

Тефт звів на нього різкий погляд:

— Ти…

— Не я, — обережно зауважив той.

Далінар Холін дозволив капітанові бути присутнім на військовій нараді, й хоча Тефтові Каладін довіряв, але від офіцерів очікували не розголошувати почутої там секретної інформації.

«Далінар — світлоокий, — шепнула Каладінові якась частина його єства. — Він би довго не думав, розкривати твою таємницю чи ні».

— Не я, — повторив капітан. — Але що, якби якийсь король вирішив зібрати групу людей і назвати їх Променистими лицарями?

— Я сказав би, що він ідіот, — відповів на це Тефт. — Слухай сюди: Променисті не зрадники, хай що про них подейкують люди. Ну не зраджували вони! Але кожен переконаний у протилежному, і за один день цього не змінити. Хіба що ти позатикаєш їм роти, Приборкуючи сплески. — Підлеглий зміряв командира поглядом. — Хлопче, ти зважишся на таке?

— Мене зненавиділи б, так? — спитав Каладін, мимоволі зауваживши Сил, яка наблизилася, пройшовшись повітрям, і стала пильно вдивлятися в нього. — За те, як учинили Променисті в давнину. — Він застережно здійняв руку, випереджаючи Тефтові заперечення. — За те, як вони нібито вчинили.

— Ага, — погодився той.

Сил схрестила рученята на грудях і кинула на Каладіна промовистий погляд, у якому читалося: «Ти ж обіцяв…»

— Значить, нам доведеться діяти обережно, — сказав командир. — Іди збирай новобранців. Як на один день, вистачить із них муштри й тутешніх вражень.

Тефт кивнув і побіг виконувати наказ. А Каладін підібрав свого списа та сфери, які мали підсвічувати спаринг, і махнув решті трьом. Ті спакували речі й рушили назад — до виходу.

— То ти це зробиш, — промовила Сил, опускаючись йому на плече.

— Спершу я хочу як слід повправлятися, — відказав Каладін, додавши про себе: «А також звикнути до самої думки про це».

— Каладіне, все буде гаразд.

— Ні, це буде нелегко. Люди зненавидять мене, а якщо й ні, то я стану ізгоєм, ізольованим від решти. А втім, я давно змирився з такою долею — тож розберуся і з цим.

Навіть у Четвертому мості тільки Моаш не сприймав командира як такого собі міфічного спасителя-Вісника. Він і ще, мабуть, Скеля.

Щоправда, решта мостонавідників свого часу також не виявили того жаху, що його побоювався Каладін. Вони, може, й сотворили з нього кумира, зате не перетворили його на ізгоя. А це вже було добре.

Їхня четвірка дійшла до драбини раніше за Тефта із жовторотиками, проте чекати на них причин не було. Каладін вибрався з вільглої прірви на плато просто на схід від військового табору. Дивне то було відчуття — мати змогу винести з провалля свого списа та гроші. Власне, солдати, які охороняли підходи до Далінарового табору, не те що не займали його, а відсалютували, тягнучись у струнку. І то по всій формі — неначе вітали не капітана, а генерала.

— Схоже, що вони пишаються тобою, — зауважила Сил. — Пишаються, навіть не знаючи.

— Вони темноокі, — відказав Каладін, салютуючи солдатам у відповідь. — Певне, з тих, що билися на Вежі, коли Садеас їх зрадив.

— Буреблагословенний, ви вже чули новини? — озвався до нього один із вояків.

«Прокляття на голову того, від кого вони взнали це прізвисько», — подумав капітан, а Скеля й решта двоє тим часом порівнялися з ним.

— Ні, — гукнув він у відповідь. — Що за новини?

— На Розколоті рівнини прибув герой! — крикнув солдат. — Він матиме зустріч із ясновельможним Холіном і, певне, підтримає його! Це добрий знак. Можливо, завдяки йому тут стане спокійніше.

— Про кого ти? Хто він? — гукнув рогоїд.

Вояк назвав ім’я.

І в Каладіна похололо в грудях.

Його занімілі пальці заледве втримали ратище. А відтак він зірвався з місця й помчав. Каладін не зважав на крики Скелі позаду і не зупинився, щоб решта наздогнали його, а нісся табором, біжучи в центральний квартал — до штаб-резиденції Далінара Холіна.

Він не хотів вірити власним очам, коли побачив штандарт, що майорів над головами загону солдатів — певне, частини куди більшої армії, яка залишилася за межами табору. Каладін проскочив повз них, спричиняючи окрики, здивовані погляди і стривожені запитання.

Але зрештою зупинився, заточуючись, перед коротким сходовим маршем, який вів у Далінарів бункер — укріплений комплекс кам’яних будівель. На вході туди Чорношип саме тиснув руку високому чоловікові.

Величний, із квадратним підборіддям, новоприбулий був у бездоганному однострої. Він засміявся, обіймаючи Далінара.

— Давній мій друже, — промовив «герой». — Скільки літ, скільки зим!

— Багато води спливло, — погодився князь. — Я дуже радий, що після стількох років обіцянок ти нарешті дістався сюди. Подейкують, що ти навіть Сколкозбройцем розжився!

— Так, — підтвердив новоприбулий, відходячи й виставляючи руку вбік. — Здобув на полі бою, відібравши в убивці, який дерзнув зазіхнути на моє життя.

З’явилася Зброя. Каладін уп’явся поглядом у той сріблястий меч. Прикрашений гравіруванням уздовж леза, клинок мав форму, стилізовану під омахи полум’я, й капітанові здалося, що та Зброя заплямована червоним. У пам’яті спливли імена: Даллет, Кореб, Ріш… загін із незапам’ятних часів. І люди, яких любив Каладін.

Підвівши очі, він примусив себе поглянути в обличчя новоприбулого — людини, яку він ненавидів, ненавидів сильніше, ніж будь-кого іншого. Людини, яку свого часу боготворив.

Його Високороддя Амарама. Людини, яка вкрала в Каладіна Сколкозбройця, затаврувала йому чоло і продала його в рабство.

Кінець першої частини

Інтерлюдії

Ешонай Ім • Рисн

І-1. Нарак

Коли Ешонай дісталася плато в центрі Розколотих рівнин, у її свідомості фоном лунав Ритм рішучості.

Центральне плато. Нарак. Місце вигнання.

Домівка.

Зірвавши з голови шолом Сколкозбруї, вона на повні груди вдихнула прохолодне повітря. Збруя мала чудову вентиляцію, проте після тривалих перевантажень навіть у ній ставало задушно. Позаду Ешонай на плато застрибували інші солдати: на цю вилазку вона взяла із собою тисячі півтори. На щастя, цього разу вони прибули значно раніше, ніж люди, і здобули яхонтосерце з мінімальними боями. Привілей нести його отримав Деві: адже саме він розгледів іздалеку ту хризаліду.

Вона замало не шкодувала, що вилазка далася їм так легко. Так, замало не шкодувала…

«Де ти, Чорношипе? — подумала Ешонай, дивлячись у західний бік. — Чому ти не прийшов зітнутися зі мною знову?»

Вона начебто бачила його під час вилазки десь із тиждень тому, коли їх прогнав із плато його син. Ешонай не брала участі в тій битві: поранена нога ще боліла, й стрибання з плато на плато — навіть у Сколкозбруї — перевтомлювало кінцівку. Поки що їй, певне, взагалі не варто б вирушати на ці вилазки.

Ешонай хотіла бути поряд на той випадок, якщо її ударний загін потрапить в оточення й потребуватиме Сколкозбройної — ба навіть пораненої — щоб прорвати кільце. Нога боліла, проте Збруя значно послаблювала це відчуття. Незабаром їй знову доведеться повернутися в стрій. Можливо, якщо вона братиме безпосередню участь у битвах, Чорношип таки з’явиться.

Ешонай-бо конче мала з ним поговорити. Нагальність такої потреби вчувалась їй у повівах самих вітрів.

Розходячись своїми дорогами, солдати здійняли руки в прощальному жесті. Багато хто тихенько наспівував чи мугикав у Ритмі скорботи. Нині мало хто заводив щось у Ритмі піднесення чи хоч би рішучості. Крок за кроком, буря за бурею її народ — «слухачів» — охоплювало пригнічення. Такою була його самоназва, а термін «паршенді» придумали люди.

Ешонай попростувала до руїн, на які здебільшого перетворився Нарак. За стільки років від нього мало що залишилося: можна сказати, «руїни руїн». Перед міццю великобур труди хоч слухачів, хоч людей витримували недовго.

Колись той кам’яний шпиль попереду, ймовірно, був вежею, але за всі ці століття під шалом стихій він обріс товстим шаром крєму, який просочився в тріщини й заповнив вікнини, а відтак затвердів. І тепер вежа мала вигляд гігантського сталагміту, чия округла вершина стриміла до неба, а скельна порода на вузлуватих боках скидалася на розплавлену.

Так довго опираючись вітрам, той шпиль не міг не мати міцного осердя. Іншим зразкам прадавньої архітектури велося куди гірше: Ешонай проминала пагорби та кургани — рештки повалених споруд, що їх Розколоті рівнини помаленьку поглинали. Спрогнозувати вплив великобур було неможливо: інколи від скельних формацій відламувалися велетенські шматки, залишаючи вирви з нерівними крайками, а інколи останці століттями протистояли вивітрюванню: бо не так зазнавали ерозії, як обростали крємом.

Під час своїх розвідувальних експедицій Ешонай відкрила інші подібні руїни — як-от ті, де слухачі вперше стикнулися з людьми. Відтоді спливло всього сім років — і водночас із тим ціла вічність. Вона з любов’ю згадувала ті часи, коли досліджуваний світ здавався неосяжним і безмежним. А тепер…

Тепер її життя, неначе в пастці, проходило на одному-єдиному плато. Незвідані землі гукали її — співали, щоб вона взяла із собою стільки речей, скільки зможе донести, й вирушала в похід. Але, на жаль, цього їй більше не судилося.

Ешонай ступила в тінь великої скелі — її уява завжди малювала, що це, мабуть, міська брама. Висновуючи з тих скупих даних, які роками надходили від їхніх вивідачів, алеті ні про що не здогадувалися. Маршируючи нерівною поверхнею довколишніх плато, вони бачили тільки скельну породу й жодного разу не запідозрили, що перетинають мощі мертвого міста.

Сколкозбройна затремтіла й перемкнулася на Ритм згуби — приглушений, але шалений, із різкими нотами стакато. А втім, лунав він недовго: пом’янути полеглих було важливо, але працювати, щоб уберегти живих — іще важливіше.

Знову налаштувавшись на Ритм рішучості, Ешонай вступила в Нарак, де слухачі за час війни збудували чи не найкращу з можливих похідних домівок. Скелясті уступи перетворилися на казарми, чиї стіни та стелю утворювали карапакси великопанцирників. Із підвітряного боку курганів, колишніх будівель, тепер вирощували провіант — скелебруньки. Свого часу Розколоті рівнини були значною мірою заселені, проте найбільше місто стояло по центру. А тепер рештки її народу оселилися на руїнах мертвого міста.

Вони назвали його Нарак — «екзиль» — бо прийшли сюди у вигнання, щоб мешкати окремо від своїх богів.

Коли вона проходила, слухачі — хоч вичоловічені, хоч вижіночені — здіймали руки у привітанні. Як мало їх залишалося! Люди були нещадні у своєму прагненні до помсти.

Ешонай не винуватила їх.

Сколкозбройна завернула до Зали мистецтв: адже та була поблизу, а вона багато днів не з’являлася там. Усередині солдати як уміли займалися малюванням.

І досі у Збруї та з шоломом під пахвою, Ешонай пройшла поміж них. Довге приміщення не мало даху — і це забезпечувало море світла, щоб видніше було малювати — а стіни вкривав товстий шар давно затверділого крєму. Стискаючи товсті щетинні пензлі, вояки щосили намагалися зобразити композицію квітучих скелебруньок на постаменті по центру. Ешонай обійшла живописців, оглядаючи їхні роботи. За браком полотна або занадто цінного паперу, малювали вони на хітині.

Етюди були жахливі: грубі мазки, вирвиочні барви, зміщені пелюстки… Поруч одного зі своїх лейтенантів — Вараніса — Ешонай затрималася. Горою височіючи перед мольбертом, здоровань ніжно втримував пензля «латною рукавицею» свого п’ястка. Пластинчасті хітинові нарости вкривали його руки, плечі, груди — навіть голову. Та й під Збруєю Ешонай ховалися такі самі.

— В тебе виходить дедалі краще, — сказала йому Сколкозбройна в Ритмі похвали.

Той звів на неї погляд і тихенько замугикав у Ритмі сумніву.

Ешонай хихикнула й поклала руку йому на плече.

— Це справді схоже на квіти, Варанісе. Я серйозно.

— Це схоже на мулисту воду на брунатному плато, — відказав солдат. — А ще в ній, мабуть, плаває кілька коричневих листків. І чому фарби, змішуючись, робляться коричневі? Сукупність трьох чудових кольорів дає один найменш приємний окові. Це якесь безглуздя, генерале.

«Генерале». Інколи в такій іпостасі вона почувалася не менш ніяково, ніж ці люди — намагаючись писати картини. Ешонай прибрала воєнну подобу, бо обладунок був потрібний для битви, але перевагу надавала робочій — адже та гнучкіша й практичніша. Не те щоб їй не подобалося вести на бій, але ті самі заняття день при дні — муштра та вилазки на плато — отуплювали. Вона хотіла нових вражень, подорожей у небачені краї. Але натомість наче нескінченно — знов і знов — чувала над тілами загиблих одноплемінців.

«Ні. Ми знайдемо вихід».

Почасти вона сподівалася на допомогу мистецтва. За наказом Ешонай кожен чоловік або жінка почергово та в призначений час прибували до Зали мистецтв, де старалися не за страх, а за совість. Але поки що їхні потуги увінчалися не більшим успіхом, ніж намагання перестрибнути прірву, іншого краю якої навіть не видно.

— Спренів немає? — запитала Ешонай.

— Ані єдиного.

Ця відповідь пролунала в Ритмі скорботи. Останнім часом Ешонай чула його надто часто.

— Не припиняти спроб, — звеліла вона. — Якщо ми й зазнаємо поразки в цій битві, то не через брак наполегливості.

— Але генерале, який сенс? — заперечив Вараніс. — Художники не вбережуть нас від людських мечів.

Ближні солдати й собі обернулися — послухати, що відповість Ешонай.

— Художники — не вбережуть, — відказала вона в Ритмі примирення. — Але моя сестра переконана: вона впритул наблизилась до відкриття нових подоб. Якщо в нас вийде з’ясувати, як стають живописцями, це може прояснити для неї процес трансформації і тим посприяти дослідженню — допомогти у створенні подоб, які будуть навіть потужніші, ніж воєнна. Так, художники нас не врятують, але інші подоби — хтозна?

Вараніс кивнув: це був зразковий солдат. Такими ставали не всі: воєнна подоба не конче робила дисциплінованим. Проте мистецьким здібностям, на жаль, відчутно заважала.

Ешонай намагалася було малювати й собі, але не могла абстрагуватися, налаштувавшись на правильний лад, як того потребує мистецтво. Воєнна подоба добра своєю багатогранністю. Вона не пригнічує думку, як-от шлюбна подоба. Прибравши її, слухач — як і в робочій подобі — залишався самим собою. Проте кожна мала свої обмеження. Так, у робочій важко давалися акти насильства: психіка якимось чином блокувала агресію. Чи не за це Ешонай і любила її: адже та спонукала до нестандартного розв’язання проблем.

Але жодна не придавалася для творення мистецтва — чи принаймні не надто добре. У шлюбній подобі виходило краще, але та породжувала цілу низку додаткових проблем: для тих, хто її прибирав, зосередитися на виконанні якоїсь роботи було майже немислимо. Існувало й іще дві подоби, але першу — тупу — використовували рідко. Та була пережитком минулого, і відтоді вони винайшли ліпші.

Тож залишалася тільки спритна — неспеціальна: гнучка та ретельна. В цій подобі вирощували потомство, а також виконували роботу, яка потребувала не сили, а вправності. На неї можна було виділити дуже небагатьох, хоча вона й додавала мистецького хисту.

У старовинних піснях співали про сотні подоб. Але нині слухачі знали тільки п’ять. Ні, шість, як рахувати з рабською — вона позбавляла спренів, душі та пісень. Саме ця подоба була звичною людям, і вони називали її «паршменом». Хоча насправді це не так подоба, як відсутність будь-якої подоби.

Тримаючи шолома під пахвою й тамуючи біль у нозі, Ешонай вийшла із Зали мистецтв. Вона перетнула водозбірну площу, де «спритники» виліпили з крєму великий басейн: під час позбувайла він уловлював дощівку, багату на поживні речовини. Довкола ходили з відрами «робітники»-водоноси. За силою їхня подоба майже не поступалася воєнній, але мала тонші пальці й не передбачала обладунків. Багато з них кивали Ешонай: як генерал вона не мала над ними влади, але була їхньою останньою Сколкозбройною.

У басейні, бризкаючись, бавилися трійко «шлюбувальників» — дві жінки й один чоловік. Майже голі, вони плескалися у воді, яку питимуть інші.

— Гей, ви троє! Вам зайнятися нічим?! — гримнула на них Ешонай.

Тілисті та розмлоєні, ті широко всміхнулися до неї.

— Ходи до нас! Тут весело, — гукнув хтось із них.

— Геть звідси! — гаркнула Ешонай, тицьнувши пальцем.

Забурчавши в Ритмі роздратування, трійця неохоче вилізла з води. Кілька ближніх робітників похитали на них головою, а один проспівав Ешонай хвалу в Ритмі подяки. Трударі не любили конфліктувати.

Хоча все це відмовки. Так само й шлюбувальники, пустуючи, прикривалися своєю подобою. А от сама Ешонай, коли прибирала робочу подобу, привчила себе, в разі необхідності, вступати в конфлікти. Якось вона навіть була шлюбувальницею і на власному досвіді переконалася, що й у цій подобі таки можна продуктивно працювати… нехай і відволікаючись.

Хоча загалом її досвід у шлюбній подобі став відверто провальним.

Ешонай вишпетила шлюбувальників у Ритмі докору, і то з таким запалом, що її слова принадили спренів гніву. Вона бачила, як ті з неймовірною швидкістю зліталися, танцюючи, на її лють хтозна-звідки — неначе блискавиця від далеких скель. Вони згромадилися біля ніг Ешонай, зробивши каміння червоним.

Це вселило в шлюбувальників страх божий, і ті кинулися до Зали мистецтв. Залишалося сподіватися, що дорогою вони не застрягнуть, спаровуючись, у якомусь затишному куточку. Від такої думки в Ешонай усе переверталося всередині. Та ніколи не могла збагнути слухачів, які добровільно залишалися в шлюбній подобі. Більшість пар, щоб зачати потомство, прибирали такої подоби й ізолювалися від решти на рік — а відтак, після народження дитини, якомога швидше її позбувалися. Адже, зрештою, хто ж захоче розгулювати перед усіма в такому вигляді?

Хоча люди так і чинили, й це приголомшувало Ешонай за тих далеких часів, коли вона торгувала з ними й вивчала їхню мову. Вони не тільки не змінювали подоб, а й завжди були готові до спаровування, постійно відволікаючись на статевий потяг.

Ешонай чимало віддала б, щоб отримати змогу залишатися поміж них непоміченою — набути на рік однотонної шкіри й походити їхніми гостинцями, побачити їхні величні міста. Але натомість вона разом із рештою організувала вбивство їхнього короля у відчайдушній спробі завадити богам слухачів повернутися.

Що ж, це таки спрацювало: алетійський король не встиг утілити в життя свого плану. Однак тепер її повільно винищуваний народ розплачувався за той крок.

Зрештою Ешонай добулася до скельної формації, яку називала домівкою, — тісної, напівзаваленої улоговинки. Вона нагадувала ті, що на краю Розколотих рівнин, — люди називали тамтешні громадини «військовими таборами». Раніше там жили її одноплемінці, але потім покинули їх, відступивши на Розколоті рівнини, чиї провалля люди не могли перестрибнути.

Звісно, її дім був незрівнянно менший. Коли вони тільки-но оселилися тут, Венлі змайструвала дах із карапакса великопанцирника й позводила стіни, розгородивши внутрішній простір на окремі кімнатки. А Ешонай обмазала все це крємом, який, поступово затвердівши, таки породив відчуття домівки, а не якоїсь халупи.

Сколкозбройна залишила шолома на столику одразу при вході, проте решту обладунку скидати не стала. У Збруї Ешонай було якраз добре: їй подобалося відчувати себе сильною. Адже завдяки цьому вона знала: у світі залишалося бодай щось надійне. А до того ж у латах можна було майже не зважати на поранену ногу.

Вона швидко проминула кілька кімнат, киваючи зустрічним слухачам. Венлі допомагали асистенти, які обходилися спритною подобою: адже ніхто не знав, якою має бути справжня наукова. Ешонай знайшла сестру біля вікна найдальшої кімнатки. Поруч сидів Демід, її колишній партнер-шлюбувальник. Ось уже три роки Венлі зберігала спритну подобу — аж відколи про неї дізналися — проте в свідомості Ешонай сестра й досі залишалася робітницею, товсторукою та кремезною.

Так було колись. Але тепер Венлі зробилася стрункою жінкою з довгастим обличчям і вишукано-візерунчастими мармуровими розводами червоного й білого. У спритній подобі волосся відростало довгими прядками, оскільки панцирний шолом цьому не заважав. Тож темно-руді пасма Венлі сягали до пояса, де їх було перев’язано в трьох місцях. На ній була приталена мантія, яка обтягувала нерозвинені груди. Пишний бюст передбачала тільки шлюбна подоба.

Венлі та її колишній шлюбувальник залишалися близькими, хоча свого часу в шлюбних подобах потомства їхній союз не приніс. На полі битви вони б стали бойовим тандемом, але натомість зробилися такими собі колегами-науковцями. Те, за чим проходили їхні дні, було для слухачів украй нетипово.

Але в тім-то й річ: одноплемінці Ешонай не могли дозволити собі зберігати традиційний уклад. Часи бездіяльної ізоляції на цих плато — коли вони переспівувалися й лише вряди-годи стиналися в поєдинку — добігли кінця.

— Ну що? — запитала Венлі в Ритмі цікавості.

— Ми перемогли, — відповіла Ешонай, привалюючись до стіни й, дзенькнувши Сколкозбруєю, схрестила руки на грудях. — Яхонтосерце наше. Ми знову матимемо що їсти.

— Це добре, — відказала Венлі. — А та твоя людина?

— Далінар Холін. На цю битву він не з’явився.

— Він більше не зітнеться з тобою. Минулого разу ти його замало не вбила, — промовила Венлі в Ритмі зчудування.

Сестра підвелася, взяла якийсь папірець — після збору врожаю вони виготовляли папір із сушених вичавків скелебруньок — і простягла його своєму колишньому шлюбувальнику. Демід пробіг написане очима, кивнув і заходився робити нотатки на власному аркуші.

Папір потребував дорогоцінного часу й ресурсів, але Венлі наполягала, що їхні зусилля окупляться. Що ж, краще б їй мати рацію.

Сестра уважно глянула на Ешонай. Венлі мала проникливі очі. Темні й лискучі, як і в кожного слухача, вони, здавалося, завжди приховували якусь додаткову глибину втаємниченості. А за належного освітлення ще й відливали фіолетовим.

— Сестро, а що б ти зробила, якби ви з цим Холіном таки змогли погамувати спроби вбити одне одного досить надовго, щоб зав’язати розмову?

— Вступила б із ним у перемовини про мир.

— Ми вбили його брата, — заперечила Венлі. — Згубили короля Ґавілара того самого вечора, коли він запросив нас до себе додому. Такого алеті не забудуть і не пробачать.

Ешонай розправила руки й стиснула латного п’ястка в кулак. Того вечора вона і п’ятеро інших розробили продиктований відчаєм план. Попри молодість, на її думку зважали: адже вона добре знала людей. Рішення ухвалили одноголосно.

Вбити. Вбити того чоловіка, ризикуючи зникненням. Бо якби Ґавілар дожив зробити те, про що сказав їм того вечора, втрачено було б геть усе. Нині з тих, хто ухвалив тодішнє рішення, жива була лише Ешонай.

— Я розгадала секрет буремної подоби, — оголосила Венлі.

— Що? — стрепенулася Ешонай. — Але ж ти мала працювати над корисною подобою — науковою або посередницькою.

— Вони нас не врятують, — відказала Венлі в Ритмі зчудування. — Якщо ми хочемо перемогти людей, нам знадобляться стародавні сили.

— Сестро, — промовила Ешонай, хапаючи ту за руку. — Наші боги…

Але Венлі й вухом не повела.

— На людському боці є Приборкувачі сплесків.

— Може, й ні. А раптом то був Клинок честі?

— Ти ж билася з ним. Невже це Клинок честі завдав тобі того удару, поранивши в ногу й залишивши шкутильгати?

— Я…

В нозі заболіло.

— Ми не знаємо, яким із пісень можна вірити, — мовила Венлі.

Вона сказала це в Ритмі рішучості, але її стомлений голос приманив спренів виснаження. Зі звуком повіву вітру вони влетіли струминками напівпрозорого серпанку крізь вікна та двері й, зробившись виразнішими та чіткішими, закружляли довкола її голови, наче завитки пари.

«Бідолашна сестра. Їй доводиться не легше, ніж солдатам».

— Якщо Приборкувачі сплесків повернулися, — вела далі Венлі, — нам треба прагнути до чогось суттєвого — того, що забезпечить нам свободу. До могутніх подоб, Ешонай… — Вона виразно глянула на п’ясток сестри, який досі стискав її руку. — Принаймні сядь і вислухай. А то маячиш, мов гора.

Ешонай прибрала пальці, але сісти не сіла: під вагою її Сколкозбруї стілець розламався б. Натомість вона схилилася над столом, розглядаючи навалені на ньому папери.

Венлі винайшла власну писемність, запозичивши відповідну ідею в людей: запам’ятовування пісень придавалося не ідеально, навіть якщо тобі допомагали ритми. Записувати інформацію на аркушах було практичніше, а надто для дослідницьких потреб.

Ешонай опанувала ту графіку, проте читати їй і досі було важкувато: Сколкозбройна ж бо мала обмаль часу на практику.

— То кажеш… буремна подоба? — спитала вона.

— Багато хто з тих, хто її прибирав, могли керувати великобурею або навіть виклика́ти її.

— Я пам’ятаю пісню про неї, — сказала Ешонай. — Але то була прерогатива богів.

— З ними так чи інакше пов’язана більшість подоб, — відповіла на це Венлі. — Хіба можемо ми вповні покладатися на точність слів, що їх уперше проспівали так давно? Запам’ятовуючи ті пісні, наш народ переважно перебував у тупій подобі.

Ту характеризували недолугість і недоумкуватість. Тепер у ній хіба що шпигували за людьми. Але колись її одноплемінці знали тільки тупу та шлюбну подоби.

Демід підсунув стіс паперів і перебирав їх.

— Венлі має рацію, Ешонай. Ми повинні піти на цей ризик.

— Можна провести перемовини з алеті, — не здавалася та.

— Навіщо? — запитала Венлі в тому ж таки Ритмі сумніву. Її спрени виснаження зрештою зникли, полинувши на пошуки свіжих джерел емоцій. — Ешонай, ти раз по раз повторюєш, що прагнеш до перемовин — як на мене, це йде від твого захоплення людьми. Невже ти гадаєш, що тобі дозволять вільно розгулювати поміж них? Тій, кого вони сприймають як подобу бунтівної рабині?

— Багато століть тому, — зауважив Демід, — слухачі втекли і від богів, і від людей. Наші предки полишили цивілізацію, владу й могутність заради свободи. Ешонай, її не можна втрачати. Буремна подоба — ось що допоможе нам розбити алетійську армію.

— А коли люди відступлять, — промовила Венлі, — ти зможеш повернутися до першопрохідництва. Жодних обов’язків — подорожуй собі, укладай мапи, відкривай незвідані краї.

— Мої особисті прагнення не мають значення, доки всім нам загрожує зникнення.

Ешонай сказала це в Ритмі докору, пробігаючи очима цятки на сторінці — записи пісень. Співів без музики — самих лише бездушних слів.

Чи справді могло спасіння слухачів полягати в чомусь аж такому жахливому? Венлі та її дослідницька група витратили п’ять років на запис усіх пісень, розпитування старійшин про різноманітні нюанси і їхню фіксацію на цих сторінках. Плодом їхньої співпраці й глибокодумних досліджень стала нововідкрита спритна подоба.

— Іншого способу немає, — промовила Венлі в Ритмі примирення. — Ми винесемо це питання на розгляд П’ятірки. Сповідаюся, що ти, Ешонай, будеш на нашому боці.

— Я… я подумаю.

І-2. Ім

Ім акуратно зістругав деревину з боковини невеличкої заготовки й, здійнявши ту на світло сфери поруч верстака, наблизив окуляри до очей, притримуючи їх за оправу.

Ну що за чудовий винахід ці окуляри! Жити означає бути частиною космеру, яка осягає себе. Але яке вже там осягнення, якщо ти до пуття не бачиш? Той азіш, що вперше створив такий пристрій, давно відійшов у вічність, тож Ім висунув пропозицію зарахувати його до сонму Почесних небіжчиків.

Він опустив заготовку і знову взявся обстругувати її, ретельно надаючи передній частині округлої форми. Дехто з його колег-шевців купував копили — дерев’яні колодки, які використовують при виготовленні взуття — в теслярів, проте Іма свого часу навчали вирізати їх власноруч. Так-бо воно повелося віддавна й тривало століттями. Ну а коли щось робили певним чином аж так довго, то, на його думку, на те мала бути поважна причина.

За Імовою спиною тяглася комірчина шевської майстерні, з напівтемряви якої визирали носки десятків пар черевиків, наче вугрі зі своїх нірок. То були виставкові моделі, за котрими підбирали розмір, матеріал і визначалися з фасоном, щоб майстер міг пошити досконалу пару черевиків, яка ідеально пасуватиме до ніг і характеру власника. За відповідального підходу, така попередня примірка цілком могла затягтися.

У тіні праворуч від нього щось ворухнулося. Не змінюючи пози, Ім поглянув у той бік. Останнім часом спрен унадився частіше — такий собі розсип світла, як-от від кришталевої підвіски під сонячним променем. Він не знав, що то за спрен, бо ще ніколи такого не бачив.

Той переповза́в поверхнею верстака, підбираючись ближче. Коли спрен застигав, із нього здіймалися пучки світла, наче прорість або рослинки зі своїх нірок. А щойно ворушився, вони ховалися.

Ім знову взявся до роботи.

— Це треба, щоб пошити черевички.

У вечірній майстерні стояла тиша, яку порушувало тільки шурхання ножа об дерево.

— Ч-черевички?.. — перепитав чийсь голос. Начебто дівочий — ніжний і співучий.

— Так, друже, — дитячі черевички, — відказав швець. — Останнім часом попит на них дедалі зростає.

— Черевички, — повторив спрен. — Д-дитячі. Для маленьких людей.

Ім змахнув стружки з верстака на підлогу — щоб пізніше підмести — й поставив копил поряд спрена. Той сахнувся, наче відображення із дзеркала. Напівпрозорий — просто мерехтливе світло та й годі.

Швець прибрав руку й чекав. Спрен трішечки посунувся вперед — несміло, наче крєм’ячок, що виповзає з розщелини після бурі. А коли спинився, з нього крихітними врунами проросло світло. От дивина!

— Ти, друже мій, найцікавіший життєвий досвід, що його мені випала честь осягнути, — промовив Ім, коли мерехтіння перемістилося безпосередньо на копил.

— Я… — видобув спрен, — я… — Аж раптом його тільце затремтіло, а відтак почіткішало, неначе світло зібрали в пучок. — Він гряде.

Ім, зненацька занервувавши, підвівся. Знадвору щось ворухнулося. Хто там? Чи не той шпик у шинелі?

Але ні — то виявилася всього-на-всього дитина, яка зазирала крізь відчинені двері. Ім усміхнувся й висунув шухляду зі сферами, щоб у майстерні стало світліше. Дитина сахнулася, як-от допіру спрен.

Який, до речі, кудись зник: він мав таку манеру, коли наближалися сторонні.

— Не бійся, — сказав Ім, опускаючись назад на ослінчик. — Заходь і дай-но я на тебе подивлюся.

До майстерні знову зазирнув брудний вуличний хлопчик. З одягу на ньому була лише пара драних штанів, але тут, в Ірі, де вдень і вночі зазвичай стояла теплінь, таке траплялося часто.

Ноги в дитини були брудні та подерті.

— От тобі й маєш, — сказав Ім, — таке нікуди не годиться. Заходь, юначе, і сідай ось сюди. — Тут він підсунув йому один із менших ослінчиків. — Зараз ми підберемо тобі щось озутися.

— Кажуть, ви за це нічого не правите, — промовив хлопчик, не рушивши з місця.

— Неправда, — відповів йому Ім. — Але тебе моя ціна, гадаю, влаштує.

— Сфер у мене нема.

— А вони мені й не потрібні. Ти заплатиш мені розповіддю про життєвий досвід. Я б залюбки її вислухав.

— Мені казали, що ви дивний, — сказав хлопчина й нарешті зайшов до майстерні.

— Що правда, то правда, — відказав на це Ім, поляскуючи долонею по ослінчику.

Безхатченко боязко підступив, куди вказували. Він кульгав, але намагався це приховати. Хлопчина був іріалієць, але золотавість його шкіри й волосся затемняв бруд. Перша, щоправда, набувала такого відтінку лише за правильного освітлення, але останнє точно було золотисте — саме ця риса вирізняла їхній народ.

Ім махнув хлопчикові підняти здорову ступню, а відтак дістав віхтя, намочив його й витер грязюку: він не збирався приміряти взуття на такі брудні ноги. Було помітно, як малий підгинає під себе кульгаву кінцівку, неначе силкуючись утаїти, що її обмотано ганчіркою.

— Так, — промовив швець, — послухаймо твою розповідь.

— Ви старий, — сказав хлопчина. — Старший за будь-кого з-поміж моїх знайомих. Ви могли би бути моїм дідом. І вже, мабуть, усе знаєте. То нащо ж вам моя розповідь?

— Такий уже в мене пунктик, — відповів на це Ім. — Ну ж бо. Я слухаю.

Хлопчина хмикнув, але заговорив. Його розповідь виявилася короткою. Воно й не дивно: той-бо не хотів нею ділитися. Але поволі, обережно розпитуючи, швець витяг із нього всю правду: хлопчик був сином повії, яка викинула того на вулицю, щойно він став досить дорослим, щоб подбати про себе самому. Безхатченко гадав, що це сталося три роки тому. А тепер йому було літ із вісім.

Слухаючи його, Ім відтер першу ногу, а відтак обстриг і підпиляв на ній нігті. Після чого надійшла черга другої.

Швець махнув хлопчині, і той неохоче підняв її. Розмотавши ганчірку, Ім виявив на ступні глибокий поріз. Рана вже інфікувалася й кишіла гнилокузьками — крихітними червоними порошинками.

Чоботар позволікав, вагаючись.

— Мені до зарізу треба черевики, — промовив безхатченко, відводячи погляд. — Без них просто біда.

Краї рани були нерівні. «Певне, через паркан перелазив», — подумав швець.

Хлопчик дивився на нього з удаваною незворушністю. Така рана мала жахливо його уповільнювати, а на вулиці, як чудово знав Ім, це запросто могло означати смерть.

Підвівши погляд на хлопчика, він зауважив у його оченятах тінь тривоги. Зараження вже розповзлося вище щиколотки.

— Гадаю, друже мій, мені знадобиться твоя допомога, — шепнув швець.

— Що? — не зрозумів безхатченко.

— Нічого, — відповів той, сягнувши рукою в шухляду стола.

Світло лилося від усього п’яти діамантових скалок. Їх бачив кожен вуличний хлопчак, який приходив сюди. Поки що Іма грабували лише двічі.

Порпаючись у глибині шухляди, він відчинив потаємне відділення, дістав звідти потужну сферу — броам — і, швидко прикривши його світло стиснутим кулаком, іншою рукою потягнувся по антисептик.

Самою лише медициною було не обійтися: адже хлопчина мусив залишатися на ногах. Безпритульний, який щодня боровся за виживання, ніяк не міг тижнями валятися в ліжку, одужуючи, й постійно змазувати рану дорогою мастю.

Ім вийняв руки з шухляди. В одній із них було затиснуто сферу. Бідолашна дитина: боліло, певне, нестерпно. Взагалі-то цей хлопчик мав би лежати пластом і марити, але ж кожен юний безхатченко знав: щоб довше (ніж варто б!) витримувати без сну і зберігати бадьорість, треба пожувати пасмокірку.

Неподалік із-під стосу шкураття визирнув той самий світний спрен. Швець наніс масть і, відставивши антисептик, підняв ногу хлопчика, тихенько мугикаючи.

Сяйво в Імовій другій руці щезло.

А з рани повтікали гнилокузьки.

Коли чоловік відняв руку, поріз затягнувся, ступня відновила природний колір, а ознаки інфекції зникли. Досі він користався з цих своїх здібностей усього кілька разів, і то завжди під прикриттям медичної допомоги. Ім ніколи не чував про що-небудь схоже. Певне, тому він і отримав цей дар — щоб космер міг осягнути його.

— Гей, — озвався хлопчик, — тепер мені набагато легше.

— Радий за тебе, — відповів чоботар, повертаючи сферу та масть назад у шухляду. Спрен заховався. — Погляньмо, чи не можна тобі щось підібрати.

І почав приміряти хлопчині взуття. Зазвичай Ім, знявши мірку, казав клієнтові прийти пізніше і шив йому досконалу пару черевиків — ідеально підібрану та підігнану. Але, на жаль, цій дитині доведеться віддати якусь із готових. Адже забагато таких, як цей бідолаха, так ніколи й не поверталися по свої черевики, залишаючи шевця мучитися здогадами. З ними щось трапилося? Вони просто забули? А чи гору взяла їхня природна підозріливість?

На щастя, в нього були кілька пар надійних і міцних черевиків, які могли прийтися цьому хлопчикові впору. «Мені потрібно більше вепрмантину», — подумав швець і зробив собі позначку. Діти не дбатимуть про взуття так, як годиться. А вепрмантин не знав зносу навіть без догляду.

— Ви справді дасте мені пару взуття? — не повірив безхатченко. — За просто так?

— Ні, не за просто так, а за твою розповідь, — відказав на це Ім.

Чоботар приміряв хлопчикові на ногу ще одного виставкового черевика. Він давно махнув рукою на спроби привчити цю публіку носити шкарпетки.

— Але чому?

— Тому, — пояснив майстер, — що ми з тобою — Єдине.

— Єдине що?

— Єдине єство, — сказав Ім. Він відставив черевика і взяв іншого. — Колись давно було лише Єдине — всевідне, але безчуттєве. От воно й зробилося багатьма — нами, людьми. Єдине — як чоловіче, так і жіноче начала — вчинило так, щоб осягнути все суще.

— Єдине… Ви маєте на увазі Бога?

— Можна сказати й так, коли хочеш, — відповів чоботар. — Але це не зовсім коректно. Я не визнаю ніякого бога — і ти не повинен. Ми — іріалі, частина Довгої стезі, а це — наш Четвертий край.

— Ви говорите, неначе проповідник.

— І проповідників не визнавай, — промовив Ім. — Вони чужинці та заброди. Іріалійцям не треба проповідей — тільки життєвий досвід. А оскільки кожне життя унікальне, сукупність досвіду несе повноту. Зрештою ми повторно зберемо все докупи й — коли здобудемо Сьомий край — знову станемо Єдиним.

— Тож ми з вами… — почав безхатченко, — та сама людина?

— Так. Дві свідомості єдиного єства, які осягають різні життєві досвіди.

— Дурня якась.

— Усе залежить від того, з якого боку поглянути, — сказав Ім, посипаючи ноги хлопчика тальком і знову надягаючи на них виставкову пару. — Ану пройдися хвильку в цих.

Малий здивовано глянув на нього, але послухався й ступив кілька кроків, уже не кульгаючи.

— Так, від того, як поглянути, — повторив Ім, здіймаючи руку й ворушачи пальцями. — Дивлячись зблизька, може здатися, що пальці на руці — розрізнені й осібні. Власне, великий може гадати, наче має дуже мало спільного з мізинцем. Але за правильного погляду стає ясно, що вони — частини дечого куди більшого. Воістину всі пальці — Єдине.

Безпритульний насумрився. Мабуть, якась частина сказаного перевершувала його здатність до розуміння. «Мені варто говорити простіше, а ще…»

— Але чому вам випало бути пальцем із коштовним перснем, — сказав хлопчина, проходячи тепер у протилежному напрямку, — а от мені — мізинцем із поламаним нігтем?

Ім усміхнувся:

— Знаю, це звучить несправедливо. Але якщо всі ми — Єдине, то несправедливості зрештою не буває. А до того ж я не завжди володів цією майстернею.

— Он як?

— Еге. Гадаю, ти здивувався б, почувши, звідки я вийшов. Ану присядь-но знову.

Хлопчина опустився на ослінчик.

— Ваші ліки дуже допомогли. Навіть дуже-дуже допомогли.

Швець стягнув із нього черевики і за слідами тальку, що подекуди стерся, перевірив, чи добре вони сидять. А відтак розшукав готову пару й кілька хвилин порозминав її, згинаючи, в руках. Сюди б м’яку устілку під поранену ступню, але таку, щоб за кілька тижнів відірвати — щойно рана загоїться…

— Як на мене, те, про що ви говорите, не тримається купи, — промовив хлопчина. — Бо якщо всі ми — одна людина, то хіба не мали б знати все це й самі?

— Як Єдине, ми пізнали істину, але як багатьом, нам потрібне невігластво, — відказав на це Ім. — Наше розмаїття покликане осягнути всілякі думки, а це означає, що одні мають знати, а інші — й гадки не мати, достоту як дехто має бути багатим, а дехто — бідним. — Він іще трішки повозився з черевиком. — Колись про це й справді знало більше людей. Цього не обговорюють так активно, як мали б. На ось — приміряй, чи пасують.

Він простяг хлопчикові черевики, а той узувся й зав’язав шнурки.

— Твоє життя, можливо, й неприємне… — почав Ім.

— Неприємне?

— Гаразд — відверто жахливе. Але воно зміниться на краще, юначе. Обіцяю тобі.

— Я гадав, — відказав той, притупуючи здоровою ногою, щоб випробувати обнову, — наче далі ви скажете: життя, мовляв, жахливе, але до того зрештою байдуже, бо всім нам уготовано те саме.

— Так і є, — погодився Ім, — але зараз це тебе не надто втішає, правда ж?

— Угу.

Чоботар знову розвернувся до верстака.

— Якщо зможеш, спробуй не перевтомлювати поранену ногу.

Безпритульний різко зірвався з місця й гайнув до дверей, неначе поспішаючи вшитися, доки Ім не передумав і не відібрав черевиків. Але в проймі хлопчик таки затримався.

— Якщо всі ми зрештою та сама людина, яка проживає різні життя, то вам немає сенсу роздавати черевики, — промовив безхатченко. — Адже тоді це безглуздо.

— Ти не заїхав би сам собі по пиці, еге ж? Поліпшуючи твоє життя, я роблю кращим власне.

— Маячня це все, — сказав хлопчина. — Як на мене, ви просто добра людина.

І з тим зник за дверима, не кажучи більше ні слова.

Ім усміхнувся, похитав головою й зрештою взявся до праці над копилом. Спрен визирнув знову.

— Дякую, — сказав до нього швець, — за твою допомогу.

Ім не знав, як йому вдається зцілювати, але був певен, що без спрена тут не обходиться.

— Він досі тут, — шепнув той.

Підвівши очі на дверну пройму, Ім визирнув крізь неї на вечірню вулицю. Той безпритульний досі не пішов?

Позаду щось зашаруділо.

Чоботар, підскочивши, розвернувся. В майстерні було повно темних закапелків і потаємних куточків. Може, пацюк?

І чому двері в задню кімнату — його спальню — стояли відчинені? Ім їх зазвичай зачиняв.

У темряві в глибині майстерні ворухнулася якась тінь.

— Якщо ти прийшов по сфери, — сказав швець, затремтівши, — то в мене тільки п’ять світлоскалок.

Знову шарудіння. Тінь, відділившись від темряви, перетворилася на чоловіка — макабакі — темношкірого, за винятком блідого «півмісяця» на щоці. На ньому були сріблясто-чорний мундир — Ім не зміг розпізнати, у якій армії такі носять — і цупкі рукавиці з розтрубами.

— Мені довелося добряче попошукати, доки я виявив те, на чому ти проколовся, — сказав незнайомець.

— Я… всього… п’ять світлоскалок… — заледве видобув Ім.

— Після бурхливої молодості ти вів бездоганне життя, — безпристрасно промовив прибулий. — Небідний молодик, ти пропив-прогуляв батьківську спадщину. Це не протизаконно. Але вбивство — зовсім інша річ…

Ім осів на ослінчик.

— Я не знав… Не знав, що це вб’є її.

— Отрута була в пляшці вина, — сказав чоловік, заходячи до кімнати.

— Мені сказали, наче знаком був сам рік урожаю! — вигукнув Ім. — Вона, мовляв, збагне, від кого це послання, і зрозуміє, що доведеться платити! Мені до зарізу треба були гроші. Бачте, в чім річ: я не мав чого їсти… А безхатченки не схильні до благодійності…

— Ти став співучасником убивства, — промовив чоловік, тугіше натягуючи рукавиці — спершу на одній, а потім на другій руці.

Він говорив таким беземоційним тоном, наче йшлося про погоду.

— Я ж не знав… — змолився Ім.

— Це не скасовує твоєї провини.

Прибулий відвів руку вбік, і туди, матеріалізувавшись з імли, вклався меч.

Сколкозброєць? Та що це за правоохоронець такий? Ім витріщився на дивовижний сріблястий клинок.

А відтак кинувся навтьоки.

Як виявилось, він не розгубив корисних навиків, набутих за часів життя на вулицях: перекинув на Сколкозбройного стіс шкураття, уникнув помаху його леза, а відтак вискочив на темну вулицю й помчав, волаючи на пробі. Можливо, хтось почує. Можливо, хтось допоможе.

Ніхто не чув.

Ніхто не допоміг.

Ім був старий і зовсім засапався, доки добіг до першого перехрестя, де зупинився біля старої цирульні. Всередині було темно, а на дверях висів замок. Маленький спрен не відставав, розливаючи довкола такий собі німб мерехтливого світла. От красень.

— Гадаю… настав… мій час… — промовив Ім, задихаючись. — Нехай Єдине… знайде приємність… у цих спогадах.

Позаду вулицею прогупали кроки, які наближалися.

— Ні, — шепнув спрен. — Світло!

Той покопирсався в кишені й видобув сферу. Чи не міг він за її допомогою…

Плече правоохоронця врізалося в старого й притисло того до стіни цирульні. Ім застогнав і зронив сферу.

Чоловік у сріблястому розвернув шевця обличчям до себе. Обриси стража проступали на тлі чорного неба, наче силуетний портрет.

— Це було сорок років тому, — шепнув Ім.

— Правосуддя не має строку давності.

Чоловік увігнав Сколкозбройця Імові в груди.

Осягнення добігло кінця.

І-3. Рисн

Рисн воліла вдавати, наче шинська трава в її горщику не дурна, а просто задумлива. Вона сиділа на носі катамарана, тримаючи ту на колінах. Загалом спокійна поверхня Решійського моря брижилася під помахами весла їхнього провідника, який гріб позад неї. Від паркого й вільглого повітря на чолі та шиї дівчини висипали крапельки поту.

Певне, знову збиралося на дощ. Тут, на морі, опади були найгірші: не могутні та разючі, як великобуря, і навіть не безперестанні, як звичайна злива, а просто імлиста мжичка — радше туман, аніж мряка. Але й цього було досить, щоб зіпсувати зачіску, макіяж і вбрання — словом, усі старання молодої та ретельної купчині, яка прагне справляти належне враження.

Рисн поправила горщика на колінах. Вона назвала траву Тивнк — «Похнюплена». Її бабск сміявся з цієї клички. Він розумів: у такий спосіб учениця визнавала, що той мав рацію, а вона помилялася — його минулорічна торгівельна оборудка з шинами була неймовірно вигідна.

Рисн-бо не стала хнюпитися через те, що їй так неспростовно довели тодішню помилку, а натомість «передоручила» це траві.

Вони пливли тутешніми водами вже два дні, і то після багатотижневого очікування в порту, щоб, підгадавши час у проміжку між великобурями, перетнути це майже замкнене море. Сьогодні стояв мертвий штиль, і те було до страхітливого спокійне — майже як Чистозеро.

Сам Встім плив за два човни від неї. Їхню нерегулярну флотилію на шістнадцять катамаранів із новими гребцями-паршменами було навантажено крамом, закупленим на бариші від минулої подорожі. Бабск і досі лежав хворий на кормі свого човна, скидаючись на ще один сувій тканини, — майже невідрізненний від тюків із товарами.

З ним усе буде гаразд. Захворіти трапляється кожному, але він обов’язково одужає.

«А як же кров у нього на носовичку?»

Рисн відігнала цю думку й спеціально повернулася до нього спиною, переклавши Тивнк на згин своєї лівої руки. Вона утримувала горщик у зразковій чистоті. Той «ґрунт», без якого ця трава не росла, був навіть гірший, ніж крєм, і мав схильність псувати одяг.

Їхній провідник, на ймення Ґу, сидів у човні Рисн — одразу за нею. Довготелесий, з обвітреною шкірою й темним волоссям, він відчутно скидався на чистозерця. Хоча ті щоразу глибоко переймалися своїми божками, а Ґу, здавалося, не переймався ніколи й нічим.

Зокрема й тим, щоб вони вчасно потрапили до пункту призначення.

— Ти ж казав, наче вже близько, — мовила до нього Рисн.

— О, так і є, — відповів той, піднімаючи весло й знову занурюючи те у воду. — Тепер уже скоро.

Ґу розмовляв тайленською досить добре, за що його, власне, й найняли — бо пунктуальністю він аж ніяк не відрізнявся.

— Конкретизуй це своє «скоро»… — не вгавала Рисн.

— Кон-кре-ти… що?

— «Скоро» — це коли?

— Незабаром. Може, й сьогодні.

«“Може”! Чудово…»

Ґу веслував собі далі — і хоча гріб він лише з одного боку човна, вони чомусь не плавали колами. Тут-таки, на кормі, бавився її парасолькою Килрм — начальник їхньої охорони — розкриваючи ту й знову закриваючи. Він, схоже, вважав таку штуку чудовим винаходом, хоча на Тайлені ними користувалися вже хтозна-відколи.

«Це свідчить про те, як рідко Встімові люди повертаються в цивілізований світ». От тобі й ще одна підбадьорлива думка. Вона зробилася ученицею Встіма, бо хотіла подорожувати в екзотичні краї — й екзотики таки не бракувало. Щоправда, Рисн гадала, наче «екзотичний» та «культурний» ідуть у комплекті. Якби вона мала хоч сяку-таку кебету — а досі це стало здаватися їй сумнівним — то одразу змикитила б: по-справжньому успішні купці пливуть не туди, куди й решта.

— Нині непросто, — зронив Ґу, так само веслуючи у своєму летаргічному темпі. — Все переплуталося: боги ходять не там, де мали б. Але нічого — ми його знайдемо. Так, обов’язково знайдемо.

Притлумивши стогін, Рисн відвернулася. Встімові знову було зле, і флотилію вела вона — от тільки знати б куди або принаймні де шукати їхній пункт призначення.

В цьому й полягала проблема з плавучими острівцями.

Човни проминали скупчення гілок, які проштрикували морську поверхню. Гнані вітром лагідні хвильки похлюпували об цупке віття, яке стриміло з води, наче пальці людини, що топиться. Це море було глибше, ніж Чистозеро з його приголомшливим мілководдям. Ті дерева з кам’яною корою мали сягати десятків футів заввишки. Ґу називав їх «і-на», і це, певне, означало щось погане: адже ті могли пропороти корпус човна.

Інколи вони огинали гілки, які ховалися прямо під склистою гладінню, — майже невидимі. Рисн не знала, як Ґу зауважував таку небезпеку — в цьому, як і чимало в чому іншому, їм доводилося цілковито покладатися на нього. Що-то вони робитимуть, якщо той веде їх до засідки в цих «тихих водах», де відомо хто «водиться»? Вона раптом дуже зраділа, що Встім звелів охоронцям не зводити очей з фабріала, який показував, чи не наближаються люди. Бо…

Земля.

Рисн підвелася, й катамаран загрозливо захитався. Попереду щось бовваніло — якась темна смуга вдалині.

— От бачите? — озвався Ґу. — Вже скоро.

Дівчина залишилася стояти, махнувши, щоб їй подали парасольку, коли задощило. Попри провощеність — щоб захищати як від сонця, так і від дощу — вона заледве допомагала. Але Рисн була така збуджена, що майже не зважала на це (або на своє волосся, яке, намокаючи, дедалі більше кучерявилося). Нарешті.

Острів виявився куди більшим, ніж вона гадала. Рисн уявляла собі щось на кшталт великого човна, а не скельну формацію, яка височітиме, випинаючись із води, наче валун у полі. Таких островів вона ще не бачила: не видно було ні піщаних берегів, ні пласкої низовини за ними — просто гора. Хіба з плином часу її схили та верхівка не мали б зазнати ерозії?

— Тут так зелено, — промовила Рисн, підпливаючи ближче.

— Таї-на добре придається для рослинництва — та й для життя взагалі. Якщо лише нема війни, — відказав Ґу.

— Тобто якщо два острови не надто зближуються… — докинула Рисн.

Готуючись до поїздки, вона читала про це, хоча мало хто з учених аж так зважав на решійців, щоб писати про них. У морі плавали десятки, якщо не сотні, таких острівців із примітивним населенням, яке тлумачило їхнє переміщення як божественну волю.

— Не завжди, — відповів провідник, посміюючись. — Буває, що зближення — добре для Таї-ни. А буває, погано.

— І від чого ж це залежить? — запитала Рисн.

— Від самого Таї-ни, звісна річ.

— Ага, то острів сам вирішує, — поставила питання руба дівчина, глузуючи з Ґу. От дикуни. І що її бабск розраховував вигадати, торгуючи з ними? — Як може острів…

Аж раптом суходіл попереду заворушився.

І то не подрейфував, як вона собі уявляла. Острів змінив свою форму: каміння покривилося й забрижилося, здиблюючи велетенський фрагмент скельної породи. Той рух здавався млявим рівно доти, доки вона не осягнула його величі.

Рисн вирячила очі й плюхнулася на банку. Та скеля — нога! — піднялася, і з неї зливою струмувала вода. Кінцівка похилилася вперед, а відтак знову шубовснула в море з неймовірною силою.

Таї-на, боги Решійських островів, — великопанцирники.

Та істота була колосальна — просто небачено й нечувано велика. Як порівняти з нею, прірводемони — міфічні монстри з далекого Натанатану — здавалися дрібними камінцями!

— Чому ви мені нічого не сказали? — зажадала відповіді Рисн, озираючись на двох інших людей у човні.

Принаймні Килрм точно міг би її попередити.

— Краще один раз побачити… — відказав Ґу, веслуючи у своїй звичній розслабленій позі.

Дівчина не звернула особливої уваги на його посмішечку.

— І позбавити тебе цієї миті відкриття? — запитав Килрм. — Пригадую, як я вперше побачив його порух. Такого враження не варто псувати. Якщо охоронці — новачки в тутешніх краях, ми їх ніколи не попереджуємо.

Гамуючи роздратування, Рисн знову глянула на «острів». Нехай будуть прокляті псевдовчені, чиїх неточних описів вона начиталася: там забагато ґрунтувалося на чутках і замало — на досвіді. Аж не вірилося, що ніхто й ніколи не описував правди. Вона, мабуть, не ті джерела дивилася.

Завіса мжички, що сіялася, огортала велетенську тварину серпанком імли і таємниці. Чим такий гігант харчується? Чи помічає він людей, які оселилися в нього на спині, а чи йому до них байдуже? О, Келеку… А як такі махини спаровуються?

Таї-на мав бути страшенно старим. Коли човен вплив у тінь, яку той відкидав, Рисн побачила, що його кам’яниста шкіра поросла зеленим. Яскравіли широкі поля сланцекірки, майже все вкривав мох, ліани й скелебруньки пообплітали стовбури невисоких дерев, які вкорінилися в розщілинах між пластинами панцира того велета.

Ґу обвів їхню флотилію довкола його задньої ноги (на радість Рисн, далеко її обігнувши), й підійшов до боку істоти — туди, де панцир занурювався у воду, утворюючи якусь подобу платформи. Людей дівчина не побачила, а спершу почула: поміж сплесків здійнявся сміх. Дощ припинився, Рисн опустила парасольку, струснула її над водою і зрештою розгледіла людей — гурт молоді обох статей, яка видиралася на гребінь панцира й стрибала звідти в море.

Це не надто дивувало: як і Чистозеро, Решійське море виявилося прикметно теплим. Рисн якось наважилася була зайти у воду біля рідного берега. Відчуття було таке, наче її скувало кригою — при здоровому глузді повторити не закортить. За купаннями в океані найчастіше стояли алкоголь і бравада.

Тож вона очікувала на повсюдних купальників у цих краях, проте не думала, що ті будуть голі.

Рисн спаленіла, коли повз «причал», виступ панцира, пробіг гурт тубільців, молодих парубків і дівчат — голих як немовлята й байдужих до сторонніх очей. Вона, звісно, не якась там святенниця-алетійка, але ж… Келеку! Щоб зовсім без нічого?..

Її обсіли спрени сорому у формі гнаних вітром біло-червоних квіткових пелюсток. Позаду захихотів Ґу, до якого долучився й Килрм:

— Цього ми теж не кажемо новеньким.

«Дикуни», — подумала Рисн. А от паленіти не годиться — адже вона вже доросла. Ну, майже.

Флотилія пливла далі — туди, де виступ панцира утворював такий собі причал: невисоку площину, що нависала над водою. А там вони стали чекати, хоча дівчина й не розуміла чого.

За кілька митей великопанцирник зробив іще один млявий крок. Площина, струмуючи водою, заходила ходором, і від сплеску попереду об човни забилися хвилі. А щойно все вляглося, як Ґу підвів катамаран до причалу і сказав:

— Піднімайтеся.

— Може, нам пришвартуватися? — спитала Рисн.

— Ні. Він рухається, тож це небезпечно. Ми відійдемо.

— А вночі? Куди ви ставите човни?

— Лягаючи спати, ми відводимо їх у відкрите море і зв’язуємо докупи. А вранці, прокинувшись, знову шукаємо острів.

— Он воно як, — промовила Рисн, перевівши подих, щоб заспокоїтися, і впевнившись, що її горщик із травою надійно прилаштований на дні катамарана.

Дівчина підвелася. Чому-чому, а її дорогезним черевичкам це точно не піде на користь. І то решійцям, схоже, буде байдуже. На зустріч із їхнім королем вона, певне, могла би прибути й босоніж. Та що там! Пристрасті свідки: як висновувати з побаченого, туди можна з’явитися, навіть світячи грудьми.

Вона обережно вибралася на причал і задоволено виявила, що, попри зануреність у воду на дюйм-другий, панцир був не слизький. Килрм піднявся слідом за нею. Рисн вручила йому складену парасольку й відступила, чекаючи, доки Ґу відведе човна від причалу, куди натомість підійшов інший — довший — катамаран зі стерновим і гребцями-паршменами.

Всередині — попри спеку, вкутаний у ковдру — лежав, скулившись і привалившись головою до борту ззаду човна, її бабск. Блідість його шкіри відливала воском.

— Бабску… — промовила Рисн, терзаючись серцем. — Треба було повернути назад.

— Дурниці, — видобув той кволим голосом, через силу всміхаючись. — Я переживав і гірше. Оборудка має відбутися. Ми набрали забагато кредитів.

— Я піду до короля й тутешніх купців, — промовила учениця, — і попрошу їх спуститися до вас сюди, на причал.

Встім кашлянув у кулак.

— Ні — це тобі не шини. Моя недуга все зіпсує. З реші треба діяти сміливо — нахрапом. А от давати слабину ніяк не можна.

— Нахрапом? — перепитала Рисн, дивлячись на провідника, який знічев’я бовтав пальцями у воді. — Бабску… решійці — не той народ, який схильний до церемоній. Не думаю, що вони переймаються хоч би чимось.

— Значить, ти будеш здивована, — відказав на це Встім, прослідкувавши за її поглядом, спрямованим на купальників поблизу, які з хихотінням і реготом стрибали у воду. — Так, тутешнє життя буває простим. Це й притягує людей відповідного складу, наче війна — спренів болю.

Притягує?.. Повз неї пробігла одна з купальниць, і шокована Рисн зауважила, що в тої — тайленські брови: просто через сонячну засмагу різниця у відтінку шкіри не одразу далася взнаки. Пильніше придивившись до тих, хто відпочивав на воді, дівчина зауважила й інших: двох імовірних гердазійців і навіть… алетійку? Бути не може!

— Вони злітаються сюди, — повів далі Встім, — бо їм до вподоби решійське життя. Пливеш собі разом з островом. Коли той воює — б’єшся, а решту часу насолоджуєшся життям. Такі люди знайдуться в кожній культурі, бо всяке суспільство утворюють окремі особи. Ти маєш це засвоїти: не дозволяй своїм культурним стереотипам заважати твоїй здатності оцінювати конкретного індивіда, бо інакше зазнаєш невдачі.

Рисн кивнула. Бабск здавався дуже кволим, але сказане прозвучало рішуче. Вона намагалася не думати про купальників: адже те, що принаймні одна з них була її співвітчизниця, лише посилило збентеження дівчини.

— Якщо вам несила з ними торгувати… — почала було Рисн.

— …То це зробиш ти.

Попри спеку, ученицю продерло морозом. Саме для цього вона й долучилася до Встіма, хіба ні? Скільки разів Рисн хотіла, щоб той дозволив їй вести перед? То звідки ж відчуття такої несмілості?

Вона глянула на власного човна, який відходив від причалу з її горщиком трави, і знову перевела погляд на бабска.

— Скажіть, що я маю зробити.

— Вони добре знають іноземців — ліпше, ніж ми їх, — почав Встім. — Адже наших до них переселяється дуже багато. Чимало решійців — справді такі, як ти кажеш, але чимало й людей іншого ґатунку, які полюбляють битися. А торгівля… це для них наче бій.

— Як і для мене, — промовила Рисн.

— Я знаю цих людей, — сказав Встім. — Дай-то Пристрасть, щоб Таліка тут не було. Він їхній найкращий купець і веде торгівлю з іншими островами. Та хай із ким ти матимеш справу, тебе оцінюватимуть як суперницю в поєдинку. А суть битви для них у тому, щоб залякати. Одного разу я мав нещастя перебувати на острові, коли спалахнула війна… — Він змовк, закашлявшись, але не взяв питво, яке підніс йому Килрм. — Доки два Таї-на нетямилися з люті, населення спустилося в човни, щоб обмінятися хвастощами та обра́зами. З кожного боку починали найслабші — вони нахвалялися — а відтак черга в тій словесній перепалці доходила до найдужчих. Далі в діло йшли луки та списи, й починалася битва — на човнах і у воді. Добре, що крику було більше, ніж різанини.

Рисн нервово зглитнула й кивнула.

— Ти не готова до цього, дитино, — мовив Встім.

— Я розумію.

— От і добре. Нарешті ти це усвідомила. А зараз іди. Бо якщо ми прибули не назавжди, то довго на своєму острові вони нас не потерплять.

— А якби ми погодилися залишитися — чого б це від нас вимагало? — поцікавилася учениця.

— Ну, по-перше, передати все своє майно тутешньому королю.

— Нічого собі, — відказала Рисн. — Цікаво, що за вигляд він мав би в моїх черевичках. — Дівчина важко зітхнула. — Ви й досі не сказали мені, що саме ми в них торгуватимемо.

— Вони знають, — відповів її бабск і закашлявся. — Ти не вестимеш із ними перемовин — умови було визначено багато років тому.

Та насумрилася і обернулася до нього.

— Що?

— Йдеться не про те, що ти отримаєш, — промовив Встім, — річ у тім, чи визнають тебе гідною цього. Переконай їх. — Бабск позволікав. — Нехай направлять тебе Пристрасті, дитино. Не підведи мене.

Це прозвучало, наче благання. Якщо їхня флотилія поверне назад… Ціна питання полягала не в товарах — деревині, тканинах і найпростіших припасах, закуплених дешево — а в спорядженні каравану, аж такій далекій мандрівці, платі провідникам та часі, згаяному спершу в очікуванні на перерву між бурями, а відтак на пошуки потрібного острова. Повернувши назад, вони так само могли б розпродати свій крам, але — через високі видатки на подорож — зазнавши колосальних збитків.

Рисн залишила Встіма і в супроводі двох охоронців — Килрма та Нлента — рушила вздовж схожого на причал виступу панцира. З такої близької відстані складно було не приймати живу істоту за острів. Просто попереду наліт лишайника робив карапакс майже невідрізненним від скельної породи. Там скупчилися дерева, чиї корені звисали до води, а високі крони стриміли вгору, утворюючи лісовий балдахін.

Дівчина несміливо ступила на стежку, що вела від води. «Земля» в тому місці утворювала східці, які здавалися занадто прямими та правильними, як на природні.

— Їх вирубали в панцирі? — спитала Рисн, піднімаючись.

Килрм хмикнув:

— Чали не відчувають своїх карапаксів. І це чудовисько, певне, також.

Простуючи, він тримав руку на ефесі свого ґтета — традиційного тайленського різновиду меча, що мав великий трикутний клинок. Його беруть безпосередньо за кінець леза — на манір такого собі кастета — а те, сягаючи повз кісточки пальців, додатково обхоплює ще й зап’ястя — для ліпшого хвату. Наразі ґтет був у нього при боці — в піхвах — а за спиною висів ще й лук.

Чому він так нервує? Адже решійці не повинні становити загрози. Мабуть, найманцеві-охоронцю варто вбачати небезпеку повсюди.

Стежка звивалася вгору густими джунглями. Тутешні дерева були міцні та гнучкі, і їхні віти майже без угаву ворушилися. А коли великопанцирник робив крок, усе довкола здригалося.

Ліани, що звивалися, посмикуючись, на стежці або звисали з гілок, ховалися з дороги, коли дівчина наближалася, але швидко виповзали назад, щойно та проминала їх. Незабаром моря стало не видно, й ніс навіть не вловлював його солоного запаху. Все оповивали джунглі, чию коричнювату зелень вряди-годи перемежовували рожево-жовті кургани сланцекірки, яка, схоже, росла там поколіннями.

Вологість повітря й раніше гнітила, але тут вона просто вбивала. Відчуття було таке, неначе Рисн пливе, а її спідниця, блузка й жилетка з тонкої лляної тканини здавалися цупкими, ніби зимове вбрання, котре історично носили тайлени-горяни.

Після нескінченного підйому зачулися голоси. Праворуч від неї ліс, розступившись, відкрив огляд на океан. У Рисн перехопило подих. Безмежні сині води, хмари, які де-не-де проливали серпанок дощу — на позір дуже чітко окреслений. А вдалині…

— То ще один острів? — спитала дівчина, вказуючи в бік тіні на обрії.

— Еге, — підтвердив Килрм. — І сподіватимемося, що він простує в протилежному напрямку. Бо не хотів би я опинитися тут, коли вони підуть один на одного війною.

І він міцніше стиснув руків’я меча.

Голоси долинали звіддалік, згори, і Рисн змирилася з продовженням підйому, хоча ноги й без того боліли. Ліворуч джунглі залишалися непрохідними, проте праворуч тяглася відкрита місцевість, де гігантський бік великопанцирника утворював пасма й тераси. Дівчина зауважила людей, які сиділи, розвалившись, довкола наметів і вдивлялися в морську далечінь, заледве вдостоївши поглядом її та двох охоронців. А далі знову виднілися реші.

Вони стрибали у воду.

Чоловіки й жінки різного ступеня голизни по черзі зіскакували з виступів панцира і з виском та криками шубовстали в океан далеко внизу. В Рисн запаморочилося в голові від самого їхнього вигляду: та скільки ж звідти було до води?

— Це вони спеціально — щоб шокувати тебе. Перед чужинцями тут завжди стрибають із більшої висоти.

Рисн кивнула і з раптовим переляком усвідомила, що це сказав не хтось із охоронців. Вона озирнулася й виявила, що ліворуч від неї ліс відступав, звільняючи місце для великого наросту на панцирі, який нагадував скельну формацію.

Прив’язаний за ноги до його верхівки, там висів униз головою худий чоловік, чия бліда шкіра відливала блакитнуватим. На ньому була лише пов’язка на стегнах, а тіло вкривали багато сотень невеликих і хитромудрих татуювань.

Рисн ступила крок у його бік, але Килрм схопив її за плече й відтягнув.

— То аїмієць, — прошипів охоронець. — Тримайся на віддалі.

Їй мали б підказати це блакитні нігті й темно-сині очі. Рисн відступила, хоча його тіні Спустошувача — яка падає не в той бік — не розгледіла.

— Так, справді: тримайся на віддалі, — сказав чоловік. — Це завжди мудра порада.

Тайленською той розмовляв непогано, хоча такого акценту дівчина ще не чула. На обличчі аїмійця сяяла приємна усмішка, неначе йому було зовсім байдуже, що висить він униз головою.

— З вами… все гаразд? — спитала в нього Рисн.

— Га? — озвався той. — О, в перервах між потьмареннями свідомості — так. Здається, я втрачаю чутливість до болю в щиколотках, що просто чудово.

Рисн притисла руки до грудей, не наважуючись наблизитися. Аїмієць. Це дуже погана прикмета. Вона була не надто забобонна — й інколи навіть сумнівалася в Пристрастях — але… тут ішлося про аїмійця.

— Що за страшні прокляття ти накли́кав на цей народ, худобино? — спитав його Килрм.

— Я лишень непристойно скаламбурив, — ліниво відказав підвішений, — і засмердів усе довкола, з’ївши щось, чого не зміг переварити. А ви на зустріч із королем?

— Я… — почала Рисн. Позаду неї черговий решієць, ухнувши, зістрибнув із карниза. — Так.

— Що ж, — промовила істота, — не розпитуй його про душу їхнього бога. Як виявилося, такі розмови їм не до вподоби. В цих велетнів вона має бути разюча — навіть більша від спренів, які населяють тіла звичайних великопанцирників. Гм…

Скидалося на те, наче він чомусь дуже радів.

— Не співчувай йому, торгових справ майстрине, — тихенько шепнув дівчині Килрм, відводячи її від підвішеного. — Він міг би й втекти, якби захотів.

Другий охоронець, Нлент, кивнув:

— Вони можуть відкидати кінцівки. І шкіру скидають. У них немає тіла в справжньому сенсі — лише якесь умістище зла, що прибрало людської подоби.

Приземкуватий охоронець зняв амулет — оберіг, який дарує хоробрість — котрий носив на зап’ясті, й міцно стиснув його у руці. Сам амулет, звісно, жодних властивостей не мав, а слугував для нагадування про сміливість. Про Пристрасть. Мовляв, бажай, чого тобі треба, палай цим, прагни до цього — й накличеш.

Що ж, особисто вона хотіла б, щоби поруч був її бабск. Вона знову звернула свій крок нагору, нервуючись після зустрічі з аїмійцем. Праворуч від неї пробігали й зістрибували з карниза все нові і нові люди. От божевільні.

«Торгових справ майстриня, — майнуло Рисн у голові. — Килрм назвав мене “торгових справ майстринею”». Хоча наразі вона нею не була, а належала Встімові — поки що всього-на-всього учениця та принагідна раба.

Вона не заслужила на таке звертання, проте, почувши його, збадьорилася. І першою рушила вгору східцями, які звивалися велетенським панциром далі. Їхня трійця дійшла до місцини, де карапакс розколювався і глибоко з-під нього прозирала шкіра. Та тріщина була наче прірва: Рисн упала б, не змігши її перестрибнути.

Зустрічні решійці не бажали відповідати на її запитання, але Килрм, на щастя, знав дорогу й, коли стежка розійшлася в різні боки, вказав на праву розвилку. Час від часу доріжка досить надовго вирівнювалась, але далі щоразу з’являлися нові сходи.

Її ноги пашіли, а одяг промок від поту, але — добувшись нагору чергового маршу — нового тайлени (ну нарешті!) не виявили. Джунглі в тому місці остаточно зникали, й скелебруньки хапалися за панцир серед голого поля, за яким лежало тільки чисте небо.

«Це голова, — подумала Рисн. — Ми піднялися аж до голови цього велета».

По краях стежки стояли солдати, чиї списи прикрашали барвисті китиці. Їхні карапаксові нагрудники й наручі вкривало застрашливе різьблення, і хоча з одягу на них були тільки пов’язки на стегнах, вони тяглися в струнку не гірше за алетійців і мали не менш суворі обличчя до пари. Тож її бабск мав рацію: не всі решійці тільки купаються й вилежуються на пляжі.

«Нахрапом», — сказала собі Рисн подумки, пригадуючи Встімові слова. Цим людям не можна виказувати свого страху. В кінці стежини, облямованої охоронцями й скелебруньками, стояв, лицем до сонця, король — крихітна постать на краєчку карапаксового карниза.

Проминаючи подвійний ряд списів, Рисн попростувала вперед. Вона очікувала такого самого одягу й на монарху, але той натомість виявився вбраний у яскраві зеленаво-жовті мантії. На позір страхітливо паркі.

В міру наближення дівчина усвідомила, як високо вони піднялися: води мерехтіли на сонці так далеко внизу, що кинь вона туди каменем, його сплеску було б не почути. На такій висоті від погляду вниз нудило коло серця й тремтіли ноги.

Щоб наблизитися до короля, треба було ступити на той самий карниз, що й він, опинившись на волосину від того, щоб зірватися з багатосотфутової висоти.

«Спокійно», — сказала собі подумки Рисн. Вона покаже бабскові, на що здатна. Вона вже не та юна невігласка, яка помилялася щодо шинів або образила іріалі. Набутий досвід її дечому навчив.

А втім, їй, певне, варто було попросити Нлента позичити свій амулет, що дарує хоробрість.

Дівчина ступила на карниз. Король здавався молодим — принаймні зі спини. Він мав молодечу поставу або ж…

«Ні», — злякано подумала Рисн, коли той, обернувшись, виявився жінкою — досить старою, щоб посивіти, але не настільки, щоб літа зігнули її до землі.

За спиною дівчини на карниз хтось піднявся — молодший, у стандартній пов’язці на стегнах і прикрашений китицями. Його волосся було зібране у дві коси, які спадали на засмаглі голі плечі. А коли той заговорив, у його голосі не лунало навіть натяку на акцент:

— Король бажає знати, чому Встім, його давній торговий партнер, не прибув особисто, а прислав замість себе дитя.

— То король — це ви? — спитала новоприбулого Рисн.

Чоловік розсміявся:

— Ти стоїш поруч нього, а питаєш у мене?

Вона глянула на постать у мантіях, підперезаних так, що в «декольте» було видно: «король» однозначно мав бюст.

— Нами править король, — сказав новоприбулий, — а стать нічого не важить.

На думку Рисн, у цьому слові категорія роду була визначальною, але вона не стала сперечатися.

— Мій наставник нездужає, — пояснила вона, звертаючись до новоприбулого — певне, острівного торгових справ майстра. — Я вповноважена говорити від його імені й реалізувати торговельні угоди.

Чоловік хмикнув і сів на краєчку карниза, звісивши ноги в безодню. У Рисн перевернулося всередині.

— Даремно від тебе прислав. Коли так, оборудки не відбудеться.

— То ви, гадаю, Талік? — промовила Рисн, схрестивши руки на грудях.

Чоловік на неї більше не дивився — здавалося, навмисне: щоб образити.

— Так.

— Наставник попереджав щодо вас.

— Тоді він не зовсім дурний, а лише дурнуватий, — відказав чоловік.

Його вимова просто приголомшувала. Дівчина впіймала себе на тому, що шукає в нього тайленські брови, але той вочевидь був решієць.

Зціпивши зуби, Рисн примусила себе сісти на звис поруч Таліка. Вона старалася зробити це не менш невимушено, ніж той, але не змогла й натомість просто опустилася долі — в модній спідниці це було нелегко — й підсунулася до нього.

«Ох, Пристрасті! Я ж зараз упаду і загину. Не треба дивитися вниз! Тільки не дивитися вниз!»

Але, не стримавшись, таки глянула й одразу відчула нудоту. Внизу було видно профіль великопанцирника — вигин масивної щелепи. Неподалік звідти, стоячи на валику над правим від дівчини оком велета, люди спускали з його краю на ліановій мотузці великі в’язки плодів, що зависали на рівні пащі внизу.

Жувала повільно рухалися й, смикаючи за мотузку, втягували підношення. А острів’яни вибирали линви і знову прив’язували до них фрукти — і то все це на очах у короля, який наглядав за годівлею з кінчика носа ліворуч від Рисн.

— Невеличке частування, — пояснив Талік, зауваживши, куди вона дивиться. — Така собі жертва. Ті крихітні в’язочки, звісно, не наситять нашого бога.

— А що ж він їсть?

Той усміхнувся.

— Мала, ти ще тут? Хіба я тебе не відіслав?

— Немає необхідності скасовувати оборудку, — промовила Рисн. — Наставник сказав мені, що про все вже домовлено. Ми привезли для оплати все необхідне. — «Хоча я й не знаю, в обмін на що». — Дати мені відкоша було б недоцільно.

Вона зауважила: «король» підступила ближче й прислухається.

— Це послугувало б тій самій цілі, що й усе решта в житті — порадувало б Релу-на, — відказав на це Талік.

Так, певне, кличуть великопанцирника — їхнього бога.

— А ваш острів схвалить таке марнотратство — запрошувати купців хтозна-звідки, щоб відіслати назад із порожніми руками?

— Релу-на схвалює сміливість, — мовив Талік. — А ще — і це навіть важливіше — повагу. Якщо не поважаєш того, з ким торгуєш, то нíчого й торгувати.

Ну що за сміховинна логіка! Міркуючи таким чином, купець не провернув би жодної оборудки. Хоча… за багато місяців, проведених зі Встімом, Рисн стало здаватися, що той частенько розшукував тих, кому було до вподоби з ним гендлювати. Тих, кого він поважав. Коли маєш справу з такими людьми, загроза, що тебе ошукають, зменшується.

Тож сама логіка, певне, правильна… просто її не доведено до кінця.

«Постав себе на місце свого торговельного партнера, — згадала Рисн один зі Встімових уроків — таких не схожих на ті, що їй викладали вдома. — Що йому треба? Навіщо воно йому? І чому саме ти — найліпша з постачальників?»

— Мабуть, нелегко жити тут, серед вод, — промовила дівчина. — Ваш бог вражає, але вам не до снаги самостійно забезпечувати себе всім необхідним.

— Нашим предкам це чудово вдавалося.

— Не маючи ліків, — вела далі Рисн, — які рятують життя. Без краму з тих волокон, що ростуть лише на континенті. Ваші предки обходилися без них, бо не мали іншого виходу. Але ви — не вони.

Торгових справ майстер нахилився вперед.

«Не роби цього! Ти впадеш!»

— Ми не ідіоти, — сказав Талік.

Рисн насупилася. До чого тут…

— Я стомився пояснювати: простий спосіб життя ще не робить нас дурнями, — повів далі її співрозмовник. — Заїжджі чужинці багато років старалися нажитися на нашому невігластві — й нам це набридло. Все, що ти сказала, — правда. Навіть більше — самоочевидна істина. Але ти сказала це так, наче нам вона і на думку не спала б. «О! Ліки! Звісно, що вони нам потрібні! Дякую, що пояснила, а то я сидів би тут, допоки не сконаю…»

Рисн зашарілася.

— Я не…

— Так, ти ненавмисне, — перебив її Талік. — От тільки зверхність, юна панно, аж скрапувала в тебе з губів. Ми стомилися від вашого ошуканства. Нам набридли чужинці, які намагаються втюхати нам непотріб в обмін на цінності. Ми не знаємо поточної економічної ситуації на континенті й не можемо сказати напевне, ошукують нас чи ні. Тож ведемо справи тільки з тими, кого знаємо й кому довіряємо. Тут і казці кінець.

«“Поточної економічної ситуації на континенті…”» — промайнуло в думці Рисн.

— Ви навчалися на Тайлені, — здогадалася вона.

— Звісно, навчався, — відказав Талік. — Щоб уполювати хижака, треба вивчити його хитрощі. — Той відкинувся назад, і дівчина трішечки заспокоїлася. — Дитиною мене відправили туди батьки. Я мав наставника — одного з ваших бабсків — і повернувся сюди, лише ставши торгових справ майстром.

— То ваші батьки — король із королевою, — знову здогадалася Рисн.

Той зміряв її поглядом.

— Король і король-консорт.

— Його цілком можна б назвати королевою.

— Оборудці не бувати, — відрізав Талік і підвівся. — Йди скажи своєму наставникові, що ми шкодуємо через його хворобу і сподіваємося, що він одужає. Тоді наступного року, під час сезону торгівлі, він зможе повернутися до нас і ми дамо йому аудієнцію.

— А отже, ви його поважаєте, — зауважила дівчина, зіп’явшись на ноги — й відступивши від краю урвища. — То чому ж не провернете оборудку та й годі?!

— Він нездужає, — відказав Талік, не дивлячись на неї. — Це було б несправедливо щодо нього й означало б скористатися із його слабкості.

«Скористатися…» В ім’я всіх Пристрастей — ну й дивні тут люди! А чути такі речі з вуст того, хто розмовляє бездоганною тайленською, було навіть дивніше.

— Але ви торгували б зі мною, якби поважали мене, — заперечила Рисн. — Якби гадали, що я цього гідна.

— На це знадобився б не один рік, — відказав чоловік, приєднуючись до матері на передньому краї карниза. — Йди й…

Аж раптом він змовк, бо король тихенько заговорила до нього решійською.

Талік підібгав вуста.

— Що таке? — промовила Рисн, ступаючи крок уперед.

Той обернувся до неї.

— Здається, несамовитість твоєї полеміки вразила короля. Попри зневагу до нас — дикунів — ти не така негідниця, як дехто. — Тут він скрипнув зубами. — Король вислухає твої аргументи на користь оборудки.

Рисн закліпала очима, переводячи погляд з одного на іншу. Хіба вона щойно — в присутності короля — не виклала їх?

Жінка дивилася на Рисн темними очима зі спокійним виразом на обличчі. «В першій битві перемога за мною, — збагнула дівчина. — Це як у воїнів на полі бою: я провела герць, і мене визнали гідною зітнутися в поєдинку із сильнішим суперником».

Монарх заговорила, й Талік переклав:

— Король каже, що ти талановита, але оборудка, звісно, не відбудеться. Тобі варто повернутися зі своїм бабском, коли той знову прибуде до нас. Років за десять ми, певне, торгуватимемо з тобою.

Рисн шукала, що заперечити:

— Ваша Величносте, а як здобув повагу Встім? — Вона не могла зазнати поразки — ніяк не могла! — За багато років і під наставництвом власного бабска?

— Так, — відповів Талік.

— Ви не переклали цього королю… — зауважила дівчина.

— Я… — Товмач зітхнув і переклав її запитання.

«Король» усміхнулася — начебто приязно — й промовила кілька слів рідною мовою. Приголомшений на вигляд Талік обернувся до матері:

— Я… Ну і ну!

— Що вона каже? — зажадала відповіді Рисн.

— Разом із кількома тутешніми мисливцями твій бабск убив коракота, — промовив Талік. — Власноруч? Чужинець? Такого я ще не чував!

Встім. Убив… кого? З мисливцями? Бути не може.

Той вочевидь не завжди був таким старим і висхлим бухгалтерським черв’яком, як тепер, проте в її очах «гросбуховою міллю» він мав бути й замолоду.

Король знову заговорила.

— Не думаю, що ти збираєшся вбивати дичину, дитино, — переклав її слова Талік. — Іди. Твій бабск переживе. Він мудра людина.

«Ні, — подумала Рисн, — він помирає». Істинність цієї непрошеної думки вжахнула її — дужче, ніж висота чи будь-що, відоме з минулого досвіду. Встім був не жилець. І це, мабуть, його остання оборудка.

А вона от-от усе зіпсує.

— Мій бабск довіряє мені, — промовила Рисн, підступаючи ближче до короля вздовж носа великопанцирника. — А ви, за вашими словами, довіряєте йому. То хіба не можна визнати мене гідною, поклавшись на його думку?

— Особистий досвід — незамінний, — переклав їй Талік.

Тут велет ступив крок, земля здригнулася, і Рисн зціпила зуби, гадаючи, що всі вони зараз полетять шкереберть. Але, на щастя, на такій висоті його рух радше сприймався як легка хитавиця. Дерева зашуміли, і в дівчини занудило коло серця, проте загроза була не більша, ніж судну — від невеликого буруна.

Рисн підійшла аж туди, де коло носа тварини стояла правителька.

— Ви король і розумієте важливість довіри до підданців. Ви не можете встигати скрізь і знати все й подекуди змушені покладатися на думку підлеглих — тих, із ким добре знайомі. Мій бабск — саме такий чоловік.

— Твій аргумент вагомий, — переклав Талік, і в його голосі лунало здивування. — Але ти не усвідомлюєш того, що твоєму бабскові вже виказали пошану. Тому я й спілкуюся з тобою особисто, тимчасом як хтось інший не отримав би аудієнції.

— Але ж…

— Спускайся вниз, — звеліла король за посередництва сина, і її тон зробився не таким ласкавим. Монарх, схоже, вважала, що розмову закінчено. — Скажи своєму бабскові, що ти домоглася особистих перемовин зі мною. Він, поза сумнівом, не очікував і такого. Я дозволяю тобі залишити острів і повернутися, коли той одужає.

— Я…

У Рисн було таке відчуття, наче їй зчавлюють горло, не даючи говорити. Вона не могла підвести наставника — тільки не зараз.

— Передавай йому мої побажання якнайшвидше одужати, — сказала король, відвертаючись.

Талік посміхнувся — на позір удоволено. Кинувши погляд на двох своїх охоронців, Рисн зауважила похмурі вирази їхніх облич.

Дівчина відступила, почуваючись заціпенілою. Її відіслали геть, наче дитину, що прийшла канючити солодощів. Проходячи повз остров’ян обох статей, які готували в’язки фруктів для бога, вона відчула, як паленіє.

Рисн зупинилася й, поглянувши ліворуч, на безмежний простір синяви, знов обернулася до монарха:

— Гадаю, — голосно промовила вона, — мені треба поговорити з тим, хто має більші повноваження.

Талік озирнувся на неї:

— Ти говорила з королем. Більшої влади не має ніхто.

— Перепрошую, — заперечила Рисн, — але я гадаю, що має.

Одна з линв захиталася: прив’язаний на ній плодовий дар спожили. «Це дурість, це дурість, це…»

«Не думай».

Дівчина кинулася до мотузки, і її охоронці скрикнули. А Рисн схопилася за линву й, перемахнувши за край звису, стала спускатися донизу поряд голови великопанцирника — бога.

О, Пристрасті! Ну й важко це було в спідниці. Мотузка вгризалася в шкіру долонь і посмикувалась — адже та істота внизу жувала разом із плодами її протилежний кінець.

Вгорі з’явилася Талікова голова.

— Що ти, в ім’я Келека, витворяєш, ідіотко? — пролунав його вереск.

Рисн повеселило, що той, навчаючись у неї на батьківщині, засвоїв і їхні прокльони.

Серце шалено калатало, вилітаючи з грудей, але дівчина хапалася за мотузку. Що вона коїть?

— Релу-на схвалює сміливість, — гукнула вона Талікові.

— Сміливість і дурість — не те саме!

Рисн продовжувала спускатися — чи радше сповзати. «Ох, Жага, Пристрасть потреби…»

— Витягніть її назад! — звелів Талік. — Солдати, на допомогу!

Він заходився віддавати накази решійською.

Рисн піднесла очі й побачила, як нагорі хапаються за мотузку, щоб витягти її назад. Аж тут із-за краю звису з’явилося нове обличчя і глянуло вниз. Король. Застережно здійнявши руку — зачекайте, мовляв — Талікова мати пильно вдивлялася в Рисн.

І та продовжила спуск. Але пролізла небагато — футів, певне, з п’ятдесят — не сягнувши й до ока великопанцирника. А відтак через силу спинилася. Пальці палали вогнем.

— О, великий Релу-на, — гучно промовила Рисн, — твій народ відмовляється торгувати зі мною, тож я прийшла благати тебе. Тутешнім мешканцям потрібні мої товари, але мені оборудка з ними навіть потрібніша. Я не можу повернутися ні з чим.

Істота, звісно, не відповіла. Рисн зависла на місці під її панциром, що поріс кіркою лишайників і невеличких скелебруньок.

— Прошу тебе, — молила вона. — Благаю.

«Чого я чекаю?» — здивувалася дівчина. Вона не сподівалася на жодну відповідь, але, можливо, в неї вийде переконати людей нагорі, що аж така сміливість робить її гідною оборудки. Принаймні зашкодити це ніяк не могло.

Линва в її руках засмикалася, й Рисн припустилася помилки, глянувши вниз.

Насправді зашкодити такий вчинок міг — і то дуже.

— Король, — гукнув згори Талік, — велить тобі повертатися.

— А ми продовжимо перемовини? — озвалася дівчина, глянувши вгору.

Король і справді мала стривожений вигляд.

— Це несуттєво, — відказав Талік. — Наказ є наказ.

Рисн зціпила зуби й, прикипівши до линви, дивилася на хітинові пластини перед собою.

— А ти що скажеш? — тихенько спитала вона.

Внизу тварина закусила підношення, й мотузка раптом дуже натяглася, припечатавши Рисн об бік гігантської голови. Нагорі закричали. Король зненацька пронизливо гримнула на підйомщиків.

«О, ні…»

Мотузка натяглася навіть сильніше.

І луснула.

Нагорі нестямно залементували, але Рисн у нападі паніки заледве це зауважила. Летіла дівчина не граційно, а крикливим шквалом тканини й кінцівок. Її спідниця майоріла на вітрі, шлунок зсудомило. Що вона наробила? Вона…

Падаючи, вона мигцем зауважила око. І то не чиє-небудь, а боже. Завбільшки як будинок, склисте та чорне, воно віддзеркалило її падіння.

На якусь частку секунди Рисн, здавалося, зависла перед ним, і її крик захлинувся в горлі.

Ще мить — і його не було. А далі порив вітру, знову крик та удар об воду — тверду, наче камінь.

І чорнота.

***

Коли Рисн отямилась, вона пливла. Дівчина не розплющувала очей, але відчувала — пливе. Дрейфує, погойдуючись на хвилях…

— Вона ідіотка.

Рисн упізнала цей голос. Він належав Талікові, з яким їй довелося торгувати.

— Два чоботи — пара, — відказав йому Встім і закашлявся. — Мушу сказати, давній друже, що ти мав допомогти в її підготовці, а не скидати мою ученицю зі стрімчака.

Вона пливе… дрейфує…

Стривай-но.

Рисн примусила себе розплющити очі. Вона лежала на ліжку в хижі. Їй було парко. Перед очима все пливло, і сама вона пливла… пливла, бо в голові туманилося. Що вони їй дали? Дівчина спробувала підвестися в положення сидячи. Ноги не слухалися. Її ноги не слухалися.

Вона охнула й часто задихала.

Над нею з’явилося Встімове обличчя, а ще стривожена решійка зі стрічками у волоссі. То була не королева… чи король… чи як її там. Ця жінка швидко торохтіла гавкотливою решійською мовою.

— Заспокойся, — сказав Встім, звертаючись до Рисн. Бабск опустився навколішки поряд неї. — Заспокойся… Зараз тобі дадуть одне питво, дитино.

— Я вижила, — сказала та захриплим голосом.

— Насилу вижила, — поправив її Встім, але ласкавим тоном. — Твоє падіння пом’якшив спрен. З такої висоти… Дитино, що ти собі думала, коли ось так узяла й перемахнула за звис?

— Я мала щось удіяти, — пояснювала Рисн. — Щоб довести свою мужність… Я гадала… мені треба було діяти сміливо…

— Ох, дитино. Це я винен.

— Ви були його бабском, — промовила дівчина. — Таліка, їхнього торгових справ майстра. Ви все підлаштували, щоб я отримала шанс поторгувати самостійно, але під вашим контролем. Оборудка не була під загрозою зриву, а ви не були таким хворим, як удавали.

Слова рвалися назовні, закипаючи, й налітали одне на одне, наче сотня людей, які намагаються водночас вийти крізь ті самі двері.

— Коли ти це збагнула? — спитав Встім і закашлявся.

— Я… — Вона цього не знала. Просто все неначе стало на свої місця. — Оце щойно.

— Що ж, нехай стане тобі відомо, що я почуваюся справжнісіньким дурнем, — сказав на це Встім. — Я гадав, що ти отримаєш чудову нагоду потренуватися — пройти практику за умов, що наближені до реальних. Аж раптом… Аж раптом ти взяла і впала з голови цього острова!

Підійшла решійка з чашкою якогось питва. Дівчина зажмурилася й тихенько спитала:

— Я зможу знову ходити?

— На ось, випий, — звелів їй Встім.

— Я ходитиму? — Вона не взяла чашку й не розплющила очей.

— Не знаю, — відказав її бабск. — Але що торгуватимеш далі — це точно. О, Пристрасті! Наважитися апелювати до влади, що перевершує королівську? Зазнати порятунку від самої душі острова? — Він захихикав — начебто силувано. — Та решта островів самі зазиватимуть нас торгувати!

— Значить, чогось я таки досягла, — промовила Рисн, почуваючись цілковитою й закінченою дурепою.

— О, ще б пак, — погодився Встім.

Рисн відчула в себе на руці якийсь колючий дотик і різко розплющила очі. По ній щось повзло — завбільшки як її долоня. Якась істота, що скидалася на крєм’ячка, але зі складеними вздовж спини крильцями.

— Що це? — запитала дівчина.

— Те, по що ми сюди прибули, — пояснив її бабск. — Те, що ми отримаємо в обмін — скарб, про існування якого дуже мало хто знає. Розумієш, вони, як уважають, загинули разом з Аїмією. Я прибув сюди з усім цим товаром, бо Талік прислав мені звістку, що вони мають на продаж мертве тільце одного з них. Королі платять за цих істот цілий статок.

Він схилився над ученицею.

— Але живого я ще ніколи не бачив. Мені дали в обмін тільце, яке я хотів. А цього подарували тобі.

— Хто — решійці? — запитала Рисн.

У голові досі туманилося, тож вона не знала, що про все це думати.

— Решійцям ларкіни не підвладні, — відказав Встім, підводячись. — Його подарував тобі сам острів. А тепер випий ліки й засни. В тебе роздроблено обидві ноги. Ми пробудемо тут довго — доки ти не одужаєш і не пробачиш мені, дурнуватому дурневі.

Рисн узяла питво, а коли стала сьорбати, та маленька істота злетіла під крокви хижі й, примостившись там, дивилася на неї очима з чистого срібла.

І-4. Останній легіон

— Ну і що це за спрен? — спитав Т’юд у повільному Ритмі цікавості.

Здійнявши самоцвіт, він удивлявся в димчасту істоту, яка рухалася всередині.

— Сестра каже, що спрен бурі, — відповіла Ешонай, спершись об стіну і склавши руки на грудях.

В пасма Т’юдової бороди було вплетено необроблені самоцвіти, які захиталися й заблищали, коли той потер підборіддя. Він простягнув великий огранений яхонт Байлі, яка взяла камінь і постукала по ньому пальцем.

Вони були воєнною парою — бойовим тандемом з особистого підрозділу Ешонай — вбраною у простий одяг, скроєний таким чином, щоб залишати відкритими хітинові обладунки на руках, ногах і на грудях. На Т’юді був іще й довгий сюртук, але на битву він його не надягав.

А Ешонай натомість була в однострої (з цупкої червоної тканини, що обтягувала природну «броню») та в шапчині поверх начільного панцира. Вона ніколи не згадувала про те, як сильно ця форма сковувала її рухи — наче кайдани, що втримують у неволі.

— Спрен бурі? — промовила Байла в Ритмі сумніву, крутячи яхонт у пальцях. — А він допоможе мені вбивати людей? Бо інакше я не бачу, чим він може зацікавити.

— Байло, це може змінити світ, — сказала Ешонай. — Якщо Венлі має рацію і зв’язок із цим спреном дасть не тупу, а якусь іншу подобу… тоді ми, як мінімум, матимемо з чого обирати, а як максимум — здобудемо владу над бурями та їхньою міццю.

— То вона збирається перевірити це особисто? — спитав Т’юд у Ритмі вітрів, яким користувалися, прогнозуючи наближення великобурі.

— Якщо отримає дозвіл П’ятірки.

Того дня рада мала обговорити це й винести рішення.

— Чудово, — промовила Байла, — та чи допоможе це мені вбивати людей?

Ешонай налаштувалася на Ритм скорботи.

— Байло, якщо буремна подоба — справді одна з прадавніх сил, тоді так. Вона допоможе тобі вбивати людей — і то у великій кількості.

— Значить, вона мене влаштує, — відказала та. — А чого ти так нервуєш?

— Подейкують, що прадавні сили походять від наших богів.

— То й що? Якщо боги допоможуть нам знищити он ті армії, то я ладна принести їм обітницю просто зараз.

— Байло, не кажи такого, — гримнула на неї Ешонай у Ритмі докору. — Ніколи не кажи таких речей!

Та змовкла, кинула камінь на стіл і тихенько замугикала в Ритмі сумніву. Це межувало з непокорою. Ешонай зустрілася очима з підлеглою і виявила, що півголосом мугикає в Ритмі рішучості.

Перевівши погляд з одної на іншу, Т’юд запитав:

— Перекусимо?

— Це в тебе універсальна відповідь на будь-яку суперечку? — поцікавилася Ешонай, уриваючи спів.

— З напханим ротом важко сваритися, — відказав на це той.

— А от я чудово пам’ятаю, що ти саме так і робив, — зауважила Байла. — І то не раз і не два.

— Зате сварки закінчувалися миром, — заперечив Т’юд. — Бо на повний шлунок бити глеки не тягне. То що… перекусимо?

— Гаразд, — кинула Байла, зиркнувши на Ешонай.

Вони пішли, а командувачка сіла за стіл, почуваючись виснаженою. Відколи її стало непокоїти, чи не порушують друзі субординацію? Це все через той жахливий мундир!

Ешонай узяла самоцвіт і пильно глянула в його глибини. Він був великий — десь як третина її кулака — хоча, щоб уловлювати спренів, яхонти не конче мали бути крупними.

Вона ненавиділа ловити їх. Натомість треба було вийти під великобурю — в належному настрої й наспівуючи потрібну пісню — і привабити відповідного спрена. Пов’язати себе з ним під шал несамовитої стихії й народитися наново, з новим тілом. Так робилося від часів найперших вітрів.

Про можливість ловити спренів слухачі дізналися від людей, а вже потім самостійно допетрали як. Спійманий спрен робив трансформацію набагато надійнішою. Доти завжди зберігався елемент випадковості: ти виходив під великобурю, щоб стати воїном, а повертався назад шлюбувальником.

«Це і є прогрес, — подумала Ешонай, вглядаючись у крихітного димчастого спрена всередині самоцвіту. — Адже він означає вміння контролювати довколишній світ. Зводити стіни, що спиняють бурю, самій обирати, коли шлюбуватися». Прогрес — це коли береш природу і кладеш її у відповідний ящичок.

Ешонай сунула самоцвіт до кишені й перевірила, котра година. Її зустріч із рештою членів П’ятірки було призначено на третю частину Ритму примирення, й доти залишалося ще добрих пів частини.

Саме час поговорити з матір’ю.

Ешонай вийшла з дому й рушила стежкою, киваючи на привітання зустрічних — переважно солдатів. Як багато слухачів нині прибрало воєнну подобу! І як мало їх є! Колись цими рівнинами було розпорошено сотні тисяч її одноплемінців. А тепер від них залишилася тільки жменька.

Навіть тоді слухачі були згуртованим народом. О, так — не бракувало чвар, конфліктів, навіть міжусобиць. Але вони зоставалися єдиним цілим — тими, хто відринув своїх богів, щоб знайти свободу в безвісності.

А от Байлі стало байдуже до їхнього коріння. І таких, як вона, чимраз більшатиме — тих, хто не зважатиме на загрозу з боку богів і зосередиться лише на битві з людьми.

Ешонай проминала домівки — напіврозвалені халупи з панцирних каркасів, обмазаних поверху затверділим крємом, які тулилися з підвітряного боку кам’яних брил. Нині вони здебільшого стояли порожні. За стільки років на війні загинули тисячі.

«Ми просто повинні щось удіяти», — подумала вона, а на задвірках її свідомості залунав Ритм примирення. Ешонай шукала розради в його спокійних, утішливих тактах — тихих і гармонійних, наче ніжний дотик.

Аж тут вона побачила тупаків.

На вигляд вони сильно скидалися на тих, кого люди називали «паршменами», хоча були трішки вищі й навіть близько не такі дурнуваті. Хай там як, а тупа подоба обмежувала, не маючи здібностей і переваг новіших подоб. Їх тут узагалі не мало бути. Вони що — помилково пов’язалися не з тими спренами? Бо інколи траплялося й таке.

Ешонай підійшла до трійці тупаків — двох вижіночених і одного вичоловіченого — які носили скелебруньки, зібрані на одному з ближніх плато. Використовуючи заряджені Буресвітлом яхонти, ці рослини вдалося перетворити на скороспілі.

— Що з вами? — спитала Ешонай. — Ви прибрали цю подобу помилково? Чи ви нові вивідачі?

Ті піднесли на неї безтямні очі. Воєначальниця налаштувалася на Ритм занепокоєння. Вона якось примíряла була подобу тупака: щоб зрозуміти, чого зазна́ють їхні вивідачі. Оперувати осмисленими поняттями в такому стані було все одно що мислити раціонально вві сні.

— Хто попросив вас прибрати такої подоби? — повільно й чітко промовила Ешонай.

— Ніхто не просив, — відповів вичоловічений тупак без жодного ритму. Його голос пролунав безживно. — Ми самі.

— Навіщо? — запитала вона. — Навіщо ви це зробили?

— Щоб нас не вбили, коли прийдуть люди, — відказав вичоловічений тупак.

Він підняв скелебруньку й рушив собі далі. А решта двоє приєдналися до нього, не мовивши й слова.

Командувачка витріщила очі, а в голові чітко розлігся Ритм занепокоєння. З ближнього каменя повиповзали кілька спренів страху — схожі на довгастих пурпурових черв’ячків — і стали купчитися в напрямку до неї, доки їх не закишіло й на землі довкола Ешонай.

Прибрати певної подоби не наказували — кожен вільно обирав собі, яку забажає. До трансформацій можна було спонукати проханнями й улещуванням, але примусити до них було неможливо. Їхні боги свого часу не дозволяли такого свавілля, тож слухачі поклали собі отримати бажане за будь-яку ціну. Ці троє мали право на тупу подобу, якщо такою була їхня воля, а Ешонай не мала як цьому зарадити — принаймні безпосередньо.

Вона прискорила крок. Нога й досі боліла, але рана швидко загоювалась: воєнна подоба давала таку перевагу, тож наразі командувачка почувалася майже здоровою.

В місті, повному порожніх будинків, її мати обрала халупку на самій околиці, майже звідусіль відкриту великобурям. Тихенько мугикаючи собі під ніс у Ритмі примирення, жінка працювала надворі — поміж рядів сланцекірки. Вона прибрала робочу подобу: незмінно надавала перевагу саме їй — навіть після того, як відкрили спритну. Мовляв, нíчого спонукати слухачів сприймати певні подоби як привілейовані, бо така градація зруйнує їхнє суспільство.

Мудрі слова. З тих, що Ешонай уже роками не чула від матері.

— Дитино! — промовила та, коли донька підійшла. В літах, але ще міцна, мати мала акуратне округле обличчя й заплітала волосся в косу, перев’язану стрічкою, яку Ешонай принесла їй після зустрічі з алетійцями багато років тому. — Дитино, ти бачилася із сестрою? Сьогодні день її першої трансформації! Нам треба підготувати її.

— Про це подбають, мамо, — відказала Ешонай у Ритмі примирення, опускаючись навколішки поруч неї. — Як справи з підрізанням?

— Незабаром маю закінчити, — промовила та. — Мені треба звільнити цей будинок до повернення власників.

— Мамо, він належить тобі.

— Ні-ні — він належить двійку інших слухачів. Вони приходили минулої ночі і сказали, що я маю вибиратися звідси. Ось тільки закінчу з цією сланцекіркою, та й піду.

Діставши напилок, мати обточила пасмо з одного боку й помазала живицею, щоб стимулювати ріст у тому напрямку.

Ешонай випросталася, перемикаючись із Ритму примирення на Ритм скорботи. Хоча натомість, певне, мав би залунати Ритм згуби, бо свідомість налаштувалася саме на нього.

Але Ешонай притлумила його. Ні-ні — її мати не померла.

Хоча була й не вповні жива.

— На ось, тримай, — промовила мати в Ритмі примирення, простягаючи доньці напилка. Сьогодні вона принаймні впізнала її. — Займися он тим відростком. Не можна допускати, щоб він далі ріс донизу — треба спрямувати його вгору, до світла.

— У цьому кінці міста дуже сильні бурі.

— Бурі? Нісенітниця. Немає тут ніяких бур. — Мати помовчала. — І куди ж ми поведемо твою сестру? Для трансформації їй знадобиться буря…

— Мамо, за це не хвилюйся, — промовила Ешонай, примушуючи себе до Ритму примирення. — Я про все подбаю.

— Яка ж ти золота дитина, Венлі, — відказала мати. — Допомагаєш, тримаєшся хати, а не вієшся казна-куди, як сестра. Ох, горе мені з тією дівулею… Вона завжди не там, де мала би бути.

— Тепер уже там, — шепнула Ешонай. — Вона виправляється…

Мати замугикала собі під ніс, продовжуючи працювати. Колись вона мала чи не найліпшу пам’ять у всьому Нараку. А в певному сенсі так воно тривало й понині.

— Мамо, — промовила донька, — мені потрібна твоя допомога. Гадаю, незабаром відбудеться дещо жахливе. От тільки не знаю, більш чи менш страхітливе, ніж те, що вже й так відбувається.

Та обпиляла фрагмент сланцекірки й здмухнула порох.

— Наші лави повільно, але невпинно рідіють, — сказала Ешонай. — Ми переселилися в Нарак і повели війну на виснаження, але це означало шість років стабільних утрат. Слухачів охоплює зневіра.

— Це погано, — мовила мати.

— Але який у нас вихід? Влізти в речі, що їх краще не чіпати, й так, бува, потрапити на очі Розствореним?

— Не байдикуй, — дорікнула їй мати, тицьнувши пальцем у сланцекірку. — Не робися, як твоя сеструня.

Ешонай склала руки на колінах. Так справа не піде. Бачити матір такою…

— Мамо, — промовила вона в Ритмі прохання, — чому ми залишили темну домівку?

— О, це давня пісня, Ешонай, — сказала мати. — Темна й стара — не для твоїх дитячих вух. Ти ж іще навіть не доросла́ до дня першої трансформації…

— Мамо, будь ласка. Я вже доро́сла.

Та здмухнула порох зі сланцекірки. Невже вона зрештою втратила й цю — останню — частину своєї колишньої особистості? В Ешонай обірвалося серце.

— Чимало часу спливло від тих днів, коли ми мали темну домівку, — тихенько промовила мати в одному з Ритмів пригадування. — Тоді ми звалися Останнім легіоном — воїнами, посланими воювати на найдальших рівнинах. Там, де колись була держава, але доти залишилися тільки руїни. Для більшості звільненням була лише смерть. Нам нав’язували незнані подоби — могутні, але й покірливі. Боги повелівали, а ми завжди підкорялися. Завше.

— Крім одного-єдиного дня, — підспівала матері Ешонай у тому самому ритмі.

— Того буремного дня, коли Останній легіон дезертирував, ступивши на тернисту стезю, — співуче повела далі мати. — Нам — воїнам, що спізнали божественний дотик — нічого не залишалося, окрім як затупити свій розум. Таке самоскалічення дарувало свободу.

Материн лункий, спокійний спів танцював із вітрами. Хай яка немічна розумом та бувала, а співаючи давніх пісень, вона знову скидалася на себе колишню — родительку, яка подекуди не знаходила з донькою спільної мови, але незмінно викликала в неї повагу.

— Дерзновенний виклик було кинуто, — співала мати, — коли Останній легіон облишив думку та міць заради свободи. Ризикуючи повністю втратити пам’ять, вони понаскладали пісень — сотні переказів, щоб запобігти забуттю. Я оповідаю їх тобі, а ти переповіси власним дітям, доки колишні подоби не буде віднайдено.

Відтак жінка завела одну з найперших пісень про те, як слухачі облаштували собі домівку на руїнах занепалого королівства, як розселялися, діючи на манір примітивних племен або біженців. Вони ж бо сподівалися переховатися чи хоч би не мозолити очей.

Скільки ж усього пісні замовчували! Останній легіон умів прибирати лише дві подоби — шлюбну й тупу — принаймні самостійно, без допомоги богів. То як же слухачі дізналися про решту? А чи первинно наспіви містили ці відомості, але з плином часу втратили їх, зазнавши хаотичної заміни слів?

Ешонай слухала, і хоча материн голос таки допоміг їй знову налаштуватися на Ритм примирення, вона все одно відчувала глибоку стурбованість. Адже прийшла сюди отримати відповіді. Свого часу такий план спрацював би.

Але не тепер.

Донька підвелася, щоб піти, залишивши матір співати.

— Я тут сьогодні прибирала, — промовила та, уриваючи пісню, — і знайшла кілька твоїх речей. Забери їх. Вони захаращують дім, а мені от-от вибиратися.

Ешонай мугикнула собі під ніс у Ритмі скорботи, але пішла поглянути на материні «знахідки». Певне, йшлося про чергову купку камінців, що їх мати прийняла за дитячі забавки? А чи про клаптики матерії, в котрих тій увижався одяг?

Перед будинком стояла невелика торбина. Ешонай зазирнула всередину й виявила папір.

І то не людський, а місцевий, рослинний. Шерхлий, неоднотонний — виготовлений за старовинною технологією слухачів. Не до огидного гладенький, а цупкий і фактурний. Чорнило на ньому почало вицвітати, але Ешонай упізнавала ті малюнки.

«Це ж мої мапи часів юності», — подумала вона.

І, сама того не усвідомлюючи, налаштувалася на Ритм пригадування. В пам’яті постали дні, проведені в походах пустизною, яку люди називали Натанатаном, у лісах і джунглях, за малюванням мап та розширенням меж відомого світу. Розпочавши дослідження самотужки, вона запалила відкриттями весь свій народ, і незабаром — іще підлітком — очолювала цілі експедиції, що вирушали на пошуки невідомих річок, безвісних руїн, незнаних спренів і небачених рослин.

А ще людей. У певному сенсі, це все через неї.

Її мати знову заспівала.

Переглядаючи свої старі мапи, Ешонай відчула всередині сильну тугу. Колись довколишній світ здавався їй новим і захопливим. Свіжим, наче квітучий ліс після бурі. А от тепер вона повільно помирала — не менш невідворотно, ніж її одноплемінці.

Забравши мапи, Ешонай полишила будинок і попростувала до центру міста. За спиною лунала материна пісня — так само прекрасна. Воєначальниця налаштувалася на Ритм примирення, і це нагадало їй, що вона вже майже спізнилася на зустріч із рештою членів П’ятірки.

Вона не прискорила кроку, а дала розміреному й сягнистому темпові Ритму примирення повести себе вперед. Якщо залишити на самоплив питання, на який із них налаштуватися, тіло природним чином обирало той, що пасував до настрою. Тож рішення слухати ритм, який не відповідав почуттям, завжди бувало свідомим — як-от нині з Ритмом примирення.

Багато століть тому слухачі ухвалили рішення, яке відкинуло їх назад — на рівень примітивних народів. А постанова вбити Ґавілара Холіна стала виявом солідарності з тією ухвалою предків. Тоді Ешонай іще не входила до складу вождів, але ті вислухали її пораду й надали їй право голосувати нарівні з ними.

Тодішню постанову — хай яку страхітливу на позір — було продиктовано мужністю. Вони сподівалися, що алеті стомляться від затяжної війни.

Але недооцінили їхньої жадібності. Яхонтосерця змінили геть усе.

Біля басейну в центрі міста гордо височіла вежа, яка вистояла, не зігнувшись перед століттями бур. Колись усередині були гвинтові сходи, але крєм, позатікавши крізь вікнини, заповнив будівлю каменем. Тож трударі висікли нові — із зовнішнього боку.

Ешонай почала підніматися ними, тримаючись за запобіжний ланцюг. То був довгий, але знайомий підйом. Нога боліла, проте воєнна подоба дарувала неабияку витривалість — хоча й потребувала для підтримання сил більше їжі, ніж будь-яка інша. Тож командувачка легко вибралася нагору.

Як виявилося, решта членів П’ятірки вже чекали на неї — кожен в інакшій із відомих подоб. Ешонай була у воєнній, Давім — у робочій, Абронай — у шлюбній, Чіві — у спритній, а тихоня Зулн — у тупій. Поміж присутніх чекали й Венлі зі своїм колишнім шлюбувальником, який розчервонівся після довгого підйому. Спритна подоба добре придавалася для багатьох ретельних і делікатних занять, але особливої витривалості не забезпечувала.

Ешонай ступила на плаский дах колишньої вежі, де її обдало східним вітром. Стільців не було, і П’ятірка сиділа просто на голому камені.

Давім замугикав у Ритмі невдоволення. Коли в голові лунають ритми, випадкове спізнення майже виключене, тож присутні справедливо запідозрили, що Ешонай не поспішала на засідання.

Вона опустилася на камінь і, вийнявши з кишені самоцвіт зі спреном усередині, поклала той долі перед собою. Фіолетовий яхонт сяяв Буресвітлом.

— Мене непокоїть це випробування, — промовила Ешонай. — Гадаю, нам не варто дозволяти його продовження.

— Що? — запитала Венлі в Ритмі занепокоєння. — Сестро, не верзи дурниць. Воно потрібне нашому народові.

Спершись руками об коліна, широколиций Давім нахилився вперед. Його переважно чорну шкіру робітника там-сям цяцькували крихітні мармурові розводи червоного.

— Якщо це спрацює, ми зробимо колосальний крок уперед, наново відкривши першу з подоб прадавньої сили.

— Вони пов’язані з богами, — заперечила Ешонай. — А що, як обираючи таку подобу, ми запросимо їх повернутися?

Венлі замугикала в Ритмі роздратування:

— В давнину всі подоби походили від богів. Ми виявили, що спритна нам не зашкодила. То чого ж боятися буремної?

— Це не те саме, — заперечила Ешонай. — Як там співають у пісні — ану промугикай про себе… «Її настання — то ніч для богів». Прадавні сили небезпечні.

— У людей вони є, — заперечив Абронай.

Тілистий, кров із молоком, він був у шлюбній подобі, але контролював свої пристрасті. Ешонай ніколи не заздрила його статусу: з кулуарних розмов вона знала, що той надав би перевагу іншій подобі. Але решта шлюбувальників, на жаль, або не затримувалися в цій подобі надовго, або були занадто легковажні, щоб увійти до складу П’ятірки.

— Ешонай, ти сама звітувала нам, що бачила воїна-алетійця, який використовував прадавні сили, — повів далі Абронай. — І багато хто підтверджує таку інформацію. Приборкувачі сплесків повернулися до людей. Спрени знову зраджують нас.

— Якщо Приборкувачі сплесків повернулися, — зауважив Давім у Ритмі розважливості, — це може вказувати, що боги збираються назад у кожному разі. А коли так, то краще б нам підготуватися до зустрічі з ними. І в цьому сенсі подоби сили стали б нам у пригоді.

— Ми не знаємо, збираються вони чи ні, — заперечила Ешонай у Ритмі рішучості. — Нам узагалі нічогісінько не відомо. Хтозна, чи є в людей Приборкувачі сплесків — то міг бути Клинок честі. Тієї ночі ми залишили одного в Алеткарі.

Чіві замугикала в Ритмі сумніву. Її обличчя спритниці мало довгасті риси, а пасма волосся були зібрані ззаду в довгий хвостик.

— Дух нашого народу згасає. Сьогодні я зустріла кількох тупаків, які прибрали цю подобу, щоб забути про наше минуле. Вони вчинили так від страху, що інакше люди їх уб’ють! Вони готуються до того, щоб стати рабами!

— Я теж їх бачив, — зауважив Давім у Ритмі рішучості. — Ешонай, ми маємо щось удіяти. Ваші солдати такт за тактом програють цю війну.

— Найближчої бурі, — промовила Венлі, вдаючись до Ритму благання. — Я зможу провести випробування під час найближчої бурі.

Ешонай заплющила очі. Благання. На такий ритм нечасто налаштовувалися. Відмовити сестрі в цьому проханні було важко.

— Це має бути наше одностайне рішення, — сказав Давім. — Жодного іншого я не прийму. Ешонай, чи наполягаєш ти на висунутому запереченні? Бо інакше, щоб ухвалити це рішення, знадобляться багатогодинні дебати…

Та глибоко зітхнула, зголошуючись на рішення, яке визрівало в надрах її свідомості — на рішення, гідне дослідниці. Вона кинула погляд на торбину з мапами, що лежала долі поруч неї.

— Я погоджуся на це випробування… — промовила воєначальниця.

Неподалік її сестра замугикала в Ритмі вдячності.

— …Але за умови, — повела далі Ешонай у Ритмі рішучості, — що саме я примíряю нову подобу першою.

Будь-яке мугикання стихло. Решта членів П’ятірки витріщилися на неї.

— Що? — не повірила почутому Венлі. — Сестро, облиш! Це право належить мені.

— Ти надто цінна, — заперечила та. — Твої знання про подоби надзвичайно ґрунтовні, а результати відповідних досліджень великою мірою зберігаються лише у твоїй голові. Тоді як я — всього лише солдат. Коли щось піде не так, мною можна й пожертвувати.

— Ти наша остання Сколкозбройна, — втрутився Давім.

— Т’юд вправлявся у використанні моїх Зброї та Збруї, — заперечила Ешонай. — Про всяк випадок я залишу їх йому.

Решта П’ятірки замугикали в Ритмі розважливості.

— Це вдала пропозиція, — промовив Абронай. — Ешонай і сильна, і досвідчена.

— Але йдеться про моє відкриття! — заперечила Венлі в Ритмі роздратування.

— І ми тобі за нього вдячні, — відказав Давім, — але Ешонай має рацію: ти і твої колеги занадто важливі для нашого майбуття.

— Ба більше, — додав Абронай, — з твоїх слів чітко видно, що ти береш цей проєкт надто близько до серця. А от якщо Ешонай проникне в бурю і виявить, що з цією подобою щось не так, то зможе припинити випробування й повернутися.

— Це розумний компроміс, — підсумувала Чіві, киваючи. — Ніхто не проти?

— Начебто ні, — промовив Абронай, обернувшись до Зулн.

Представниця тупої подоби говорила нечасто. На ній був робочий одяг паршмена й, вона давно дала зрозуміти, що вважає своїм обов’язком представляти їх — безпісенних — а також тупаків, що затесалися поміж них.

Її жертва була не менш самовіддана, ніж Абронаєва. Ба навіть шляхетніша: тупакам велося несолодко, і лише небагато з них витримували в цій подобі довше, ніж одна перерва між бурями.

— Я за, — видобула Зулн.

Решта подячно замугикали. Не підспівувала одна лише Венлі. Якщо справа з буремною подобою вигорить, чи введуть до складу П’ятірки нового члена? Спочатку ті були сами́ми тупаками, пізніше — сами́ми робітниками, й лише з відкриттям спритників було ухвалено рішення, що кожну з подоб має представляти один делегат.

Питання на перспективу. Решта членів П’ятірки підвелися й почали спускатися довгим сходовим маршем, що звивався довкола вежі. Дув східний вітер. Повернувшись до нього лицем, Ешонай глянула пове́рх Розколотих рівнин у бік Першопочатку.

Під час найближчої великобурі вона виступить під вітри і стане кимось новим. Кимось могутнім. Кимось, хто назавжди змінить долю слухачів, а можливо, й людей.

— Сестро, я мало не отримала підставу зненавидіти тебе, — промовила Венлі в Ритмі докору, затримавшись біля місця, де сиділа Ешонай.

— Я не заборонила твого випробування, — заперечила та.

— Але привласнила його славу.

— Якщо воно її і принесе, — відказала Ешонай у Ритмі докору, — то тобі — відкривачці цієї подоби. Нам не можна зважати на такі речі. Важить лише майбутнє слухачів.

Венлі замугикала в Ритмі роздратування:

— Тебе називають мудрою та досвідченою. Цікаво, невже хтось забув, як ти, нехтуючи власним народом, віялася казна-куди, неначе за вітром, доки я сиділа вдома й зубрила пісні? Відколи це всі почали гадати, наче ти — відповідальна?

«А все через цей клятий однострій», — подумала Ешонай, підводячись.

— Чому ти не сказала нам, що саме досліджуєш? Я гадала, наче ти працюєш над відкриттям мистецької чи посередницької подоби. А ти натомість займалася однією з подоб прадавньої сили.

— А це має значення?

— Так, Венлі, — це все змінює. Я люблю тебе, але твої амбіції лякають.

— Ти мені не довіряєш, — кинула сестра в Ритмі зради.

Ритм зради. Цей наспів лунав рідко, і був досить дошкульний, щоб Ешонай, не витримавши, здригнулася.

— Побачимо, що воно за подоба, — промовила вона, збираючи мапи й самоцвіт зі спійманим спреном, — а потім повернемося до цієї розмови. Я лише хочу діяти обережно.

— Ні, ти хочеш діяти особисто, — заперечила Венлі в Ритмі роздратування. — Як завше, пнешся наперед. Але годі про це — вже нічого не змінити. Ходімо потренуймо в тобі вміння викликати в себе відповідний настрій, щоб сприяти появі цієї подоби. А потім підберемо великобурю для трансформації.

Ешонай кивнула. Вона пройде потрібне тренування, а тим часом поміркує. Може, існує інший спосіб. Якщо в неї вийде домогтися, щоб алеті вислухали її, розшукати Далінара Холіна, провести перемовини про мир…

Тоді, можливо, ця потреба відпаде сама собою.

Частина друга. Вітри наближаються

Шаллан Каладін • Адолін • Садеас

13. Тогоденний шедевр

Воєнна подоба — для трону та вою,

Для вбивства — не гребують нею й боги.

Незнана, незрима — для душі вольової.

Прибрати її — тільки тій до снаги.

З «Пісні переліку» слухачів, строфа 15

Фургон, погримуючи, трясся кам’янистою місцевістю. Шаллан примостилася на твердому сидінні поруч Блута, одного з пласколицих Твлаквових найманців. Той мовчки правив чалом, що тягнув їхню фіру, хоча — коли дівчина, на його думку, не бачила — пильно позирав на неї очицями, що нагадували намистини з темного скла.

Морозило. Шаллан була б не від того, щоб погода змінилася і на якийсь час настала весна — ба навіть літо. Але в краї, горезвісному постійною холоднечею, це було малоймовірно. Змайструвавши з внутрішньої оббивки скрині, що колись належала Ясні, імпровізовану ковдру, дівчина обкутала нею коліна та ступні, щоб холод зайвий раз не нагадував, якою подертою зробилася її сукня.

Шаллан намагалася відволіктися, уважно роззираючись довкола: південна флора Морозних земель була для неї цілковитою таємницею. Якщо трава й траплялася, то латками з підвітряного боку валунів. І не довга й гнучка, а коротка й колюча. Скелебруньки виростали максимум із кулак і ніколи не розкривалися повністю — навіть коли дівчина спробувала полити одну з них водою. Їхнє гудиння було мляве й повільне, неначе заніміле від холоду. В розколинах на схилах пагорбів посходили ще й чахлі чагарники, чиї крихітні зелені листочки, завбільшки як краплі дощу, згорталися і втягувалися в стебла, а ламкі гілочки шкреблися об боковини фургона.

Їхні кущики рясніли скрізь, де могли вкорінитися, і коли фургон проїжджав повз особливо високий, Шаллан простягнула руку й відламала гілку. Та була трубчаста, порожниста всередині, а на дотик — шорстка, як пісок.

— Вони занадто тендітні, щоб витримувати великобурі, — промовила пасажирка, здіймаючи гілочку. — Як ця рослина виживає?

Візник тільки фиркнув.

— Блуте, — зауважила Шаллан, — із супутниками гоже провадити світську бесіду, щоб скоротати вояж.

— Я б так і зробив, — відказав той похмуро, — якби знав, що в Геєни означає хоч половина цих слів.

Шаллан аж здригнулася: адже вона, щиро кажучи, навіть такої відповіді не чекала.

— У цьому разі ми квити, — промовила дівчина, — адже ти вживаєш багато слів, невідомих мені. Гадаю, що то, мабуть, здебільшого лайка…

Вона сказала це жартома, але вираз Блутового обличчя лише спохмурнів.

— На вашу думку, я тупий, як ця гілляка.

«Ану не ображай мою гілочку!» Ці непрохані слова самі собою спали їй на думку й замало не зірвалися з вуст. З огляду на отримане виховання, вона мала б тримати язика за зубами без особливих зусиль. Але свобода — звільнення від страху, що за кожними зачиненими дверима криється грізна батькова постать — сильно ослабила її самоконтроль.

Проте цього разу Шаллан таки стрималася від дошкульного зауваження і натомість промовила:

— Некомпетентність — похідна від середовища.

— Ви хочете сказати, наче я дурний, бо таким мене виховали?

— Ні, я про те, що в певних ситуаціях кожен поводиться, мов дурень. Після того, як мій корабель затонув, я опинилася на березі, але не змогла розпалити багаття й зігрітися. Хіба ти не назвав би мене дурною?

Той кинув на неї погляд, але змовчав. Мабуть, темноокому в такому запитанні вчувалася пастка.

— Адже це правда, — повела далі Шаллан. — У багатьох царинах я дурепа дурепою. Тоді як ти не хапаєш зірок із неба, коли йдеться про хитромудрі слова. Ось чому, наглядачу Блуте, на світі мають бути як учені, так і караванники. Моя необізнаність доповнює твою і навпаки.

— Навіщо потрібні ті, хто вміє розпалювати багаття, мені зрозуміло, — відказав на це Блут. — Але ніяк не збагну, яка користь від тих, хто знає хитромудрі слова.

— Тс-с-с, — шепнула Шаллан, — не так голосно. Бо світлоокі ще почують і, бува, припинять марнувати час на їхнє вигадування й візьмуться заважати чесним людям вести бізнес.

Блут знову зиркнув на неї, і в тих його очицях під навислими бровами не зблиснуло ні найменшого веселого вогника. Дівчина зітхнула й перевела свою увагу назад на рослини. То як же ті витримують великобурі? Треба дістати етюдника й…

Ні.

Вона очистила свідомість від думок і розслабилася. Невдовзі Твлакв оголосив полуденний привал. Фіра, в якій їхала Шаллан, пригальмувала, а одна з решти, під’їхавши, зупинилася поряд.

Нею правив Таґ, у клітці позаду нього сиділо двоє паршменів, які тихо плели капелюхи із зібраної зранку тростини. Їм часто веліли займатися такими кустарними промислами, щоб ті, не гаючи ні хвилини, заробляли гроші своєму власникові. Коли вони прибудуть на місце, Твлакв виручить за капелюхи кілька світлоскалок.

Хоча фіра зупинилася, плетільники не облишили свого заняття: паршмени не змінювали діяльності самовільно, і для кожної роботи їх треба було спеціально навчати. Зате потім вони працювали без нарікань.

Шаллан не могла не сприймати їхню тиху покору як щось лиховісне. Вона похитала головою, простягнула Блутові руку, і той без додаткового понукання допоміг їй спуститися. Опинившись долі, вона сперлася рукою на боковину фургона й, зціпивши зуби, різко й беззвучно охнула. Прародителю бур, та що ж у неї з ногами? Зі стінки фіри повилазили спрени болю, схожі на помаранчеві фрагменти сухожиль або скелети п’ястків.

— Ваша Світлосте, — промовив Твлакв, перевальцем простуючи в її бік, — боюся, ми не здатні запропонувати вам багате меню. Бачте, яка штука: ми бідні торгівці й не можемо дозволити собі делікатесів.

— Мене влаштує те, що їсте ви, — відповіла Шаллан, силкуючись не зраджувати виразом обличчя, як їй боляче, хоча спрени вже виказали її стан. — І будь люб’язний розпорядитися, щоб хтось із твоїх людей спустив мою скриню.

Той без нарікань зробив, як веліли, але жадібно дивився, як Блут знімає додолу її багаж. Дозволити Твлаквові побачити його вміст видавалося напрочуд невдалою думкою: що менше він знає, то цілішою буде Шаллан.

— До речі, про ту клітку на задку фургона… — промовила дівчина, обводячи її поглядом. — Судячи із запорів нагорі, ці дерев’яні боковини, схоже, піднімаються пове́рх ґратів…

— Так, Ваша Світлосте, — підтвердив Твлакв, — щоб захищати від великобур.

— Рабів у тебе набереться якраз на один фургон, — сказала Шаллан. — У другому їдуть паршмени. А цей, із порожньою кліткою, придасться мені за чудову карету. Підніми боковини.

— Ваша Світлосте? Ви хочете, щоб вас посадили в клітку? — перепитав здивований тайлен.

— А чом би й ні? — відповіла запитанням Шаллан, не відводячи погляду. — Під твоєю опікою, негоціанте Твлакв, мені, звісна річ, анічогісінько не загрожує.

— Е-е… так…

— Тобі та твоїм людям, поза сумнівом, не звикати до важких дорожніх умов, — спокійно повела дівчина далі, — але про мене такого не скажеш. Я не готова днями смажитися на сонці на твердому сидінні. А тому на час цієї мандрівки пустизною годящий екіпаж став би нітрохи не зайвим.

— Екіпаж? — розгубився Твлакв. — Ідеться про фургон для рабів!

— Це суто питання терміна, негоціанте Твлакв, — заперечила пасажирка. — Тож будь такий ласкавий…

Той зітхнув, але віддав потрібні розпорядження, і його люди повитягували боковини з-під днища фургона й закріпили їх зовні — за винятком задньої, де в клітки були двері. На позір результат вийшов не надто комфортний, але мав таки забезпечити певну міру приватності. На превеликий жаль Твлаква, Шаллан звеліла Блутові завантажити туди свою скриню, а відтак піднялася всередину й, зачинивши за собою двері, очікувально просунула крізь ґрати долоню.

— Ваша Світлосте?

— Ключ, — пояснила дівчина.

— А-а… — Твлакв витяг із кишені ключа й, на якусь — власне, задовгу — мить затримавши на ньому погляд, передав його Шаллан.

— Дякую, — відказала та. — Їжу можеш прислати з Блутом, коли приготуєш, а от відро чистої води мені треба негайно. Ти надзвичайно люб’язний. Я не забуду твоєї послужливості.

— Е-е… Дякую, — промовив Твлакв із майже питальною інтонацією й пішов — на позір приголомшений.

От і добре.

Дочекавшись, доки Блут принесе воду, Шаллан переповзла — щоб не трудити ніг — углиб забраного під боковини фургона. Той смердів брудом і потом. Її занудило від думки про невільників, яких там тримали. Треба буде попросити Блута, щоб паршмени його віддраїли.

Діставшись до Ясниної скрині, вона стала навколішки й сторожко відкинула кришку. Зсередини полилося світло заряджених сфер. Поміж них чекав і Фрактал — Шаллан-бо звеліла йому не показуватись — чий візерунок проступав на палітурці одної з книжок.

Поки що дівчина зуміла вижити. В безпеці вона, поза сумнівом, не була, але найближчим часом принаймні не мала померти від холоду чи голоду. А отже, перед нею зрештою поставали серйозніші питання й проблеми. На мить забувши про тупий біль у ступнях, вона поклала руку на книги:

— Їх треба доправити на Розколоті рівнини.

Фрактал спантеличено завібрував у запитальному тембрі, що вказував на цікавість.

— Хтось має продовжити Яснину працю, — пояснила Шаллан. — Треба знайти Урітіру й переконати алеті, що насувається повернення Спустошувачів.

Вона здригнулася, згадавши про мармуровошкірих паршменів, які працювали всього за фургон від неї.

— Ммм… її продовжиш… ти?

— Так. — Вона ухвалила це рішення ще тоді, коли наполягла, щоб Твлакв розвернув караван. — Тієї ночі — ще до того, як корабель затонув — побачивши Ясну з піднятим забралом… Словом, я знаю, що мені треба робити.

Фрактал знову спантеличено загудів.

— Це важко пояснити, — сказала Шаллан. — Тут забагато питомо людського.

— Чудово, — палко промовив спрен.

Дівчина звела на нього брову: як швидко її Криптик подолав довгий шлях від істоти, яка годинами нарізала кола в центрі каюти або повзала стінами вгору-вниз.

Присвітивши собі кількома сферами зі скрині, Шаллан зняла з книг принцеси один із захисних матер’яних чохлів. Той був ідеально чистий, і дівчина, намочивши його у відрі з водою, заходилася промивати рани на ногах.

— Я потрапила в пастку — в наукову пастку — ще до того, як побачила вираз Ясниного обличчя тієї ночі. Й, поговоривши з нею, такою змореною, збагнула, як сильно вона непокоїться, — пояснила Шаллан. — Попри первинний жах від почутого про паршменів, я поступово стала сприймати всю цю історію як академічну головоломку. А позірна незворушність наставниці спонукала мене думати, наче вона вчинила так само.

Дівчина поморщилась, витягуючи з тріщини в ступні уламок камінця. Болекузьок, що повиповзали з днища фургона, побільшало. Ходити на далекі відстані вона зможе нескоро, але принаймні спренів гниття було поки не видно. Їй би роздобути антисептик.

— Фрактале, перед нами стоїть не теоретична, а реальна й страхітлива загроза.

— Так, — відказав той серйозним тоном.

Шаллан підвела очі від ран на ногах. Криптик устиг переміститися на внутрішній бік кришки, де його освітлювало різнокольорове сяйво сфер, котрі зберігалися в скрині.

— Тобі щось відомо про цю небезпеку? Про паршменів, Спустошувачів?

Вона, мабуть, надавала його інтонації завеликого значення. Не будучи людиною, Фрактал нерідко розмовляв із дивними модуляціями.

— Я повернувся… через них, — промовив спрен.

— Що?! То чого ж ти мовчав?

— Говорити… думати… це важко. Але вже виходить ліпше.

— То ти прибув до мене через Спустошувачів? — спитала Шаллан, підсовуючись ближче до скрині й забувши про скривавлену ганчірку в руці.

— Так. Візерунки… ми… нас… непокоїть. Послали одного. Мене.

— Але чому до мене?

— Через брехню.

Дівчина похитала головою:

— Не розумію.

Спрен невдоволено загудів:

— Ти. Твоя родина.

— Моя родина? Ти стежиш за мною аж так довго?

— Шаллан. Згадай…

Знову ці спогади. Цього разу не лава в саду, а стерильно-біла кімната. Батькова колискова. Кров на підлозі.

«Ні!»

Відвернувшись, вона знову заходилася промивати ступні.

— Я мало… знаю… про людей, — промовив Фрактал. — Але вони ламаються. Ламається їхня психіка. А ти не зламалася. Тільки тріснула.

Шаллан так само промивала рани.

— Тебе рятує брехня, — сказав спрен. — Брехня, яка мене й принадила.

Дівчина вмочила ганчірку у відро.

— У тебе є ім’я? Я кличу тебе Фракталом, але це радше описова назва.

— Моє ім’я — числове, — відказав той. — Багато цифр. Важко вимовити. Фрактал… Фрактал мені пасує.

— Тільки не треба називати мене «Хаос» за контрастом… — пожартувала Шаллан.

— Ммммммм…

— Що ти хочеш цим сказати? — запитала дівчина.

— Думаю, — відповів спрен. — Про брехню.

— Про мій жарт?

— Так.

— Не бери до голови, — промовила Шаллан. — Він вийшов не надто вдалим. А якщо хочеш справжній жарт, поміркуй ось над чим: з усіх людей запобігти поверненню Спустошувачів випало саме мені…

— Ммммм…

Закінчивши якнайстаранніше промивання ступнів, дівчина обмотала їх кількома чохлами зі скрині. Вона не мала ні капців, ні туфель. Може, вийде купити в одного з работоргівців пару запасних черевиків? Від самої думки про це її шлунок зсудомило, але вибору не було.

Відтак вона перебрала вміст скрині (лише однієї з кількох, що належали Ясні) й розпізнала в ній ту, яку принцеса тримала в себе в каюті, доки її не винесли вбивці. Там містилися нотатки наставниці — безліч ущерть заповнених записників. Першоджерел було мало, але це нічого — Ясна ж бо ретельно законспектовувала всі уривки, які мали стосунок до справи.

Відклавши осторонь останній записник, Шаллан зауважила, що на дні скрині щось лежало. Самітний аркуш? Вона з цікавості взяла його в руки — й заледве не зронила від несподіванки.

То був портрет принцеси авторства самої Шаллан. Вона подарувала його наставниці, коли та прийняла її під опіку. Художниця гадала, наче Ясна його викинула: адже «легковажне» образотворче мистецтво її не цікавило.

А та, як виявилось, зберігала його тут — поміж найцінніших речей. Ні. Шаллан не хотіла про це думати, не хотіла глянути правді у вічі…

— Ммм… — видобув Фрактал. — Тобі не вмістити всієї брехні — тільки найважливішу.

Дівчина провела рукою по обличчю й виявила, що в очах стоять сльози — вона плаче за Ясною. Доти Шаллан ховалася від цього горя: запхала в якийсь ящичок душі і сховала подалі.

А коли дала волю своїм почуттям, то поверх цього горя навалилося ще одне. На позір неспівставне з горем Ясниної смерті, воно загрожувало занурити Шаллан у не меншу (коли не більшу) депресію.

— Мої етюдники… — прошепотіла вона. — Я втратила їх усі.

— Так, — промовив Фрактал — начебто сумно.

— Кожнісінький малюнок, що я зберігала. Портрети братів, батька, матері…

Всі вони, разом із замальовками тварин і роздумами про їхню спорідненість, тілобудову й натуру, лежали на дні. Воістину: «за водою пішли». Всі до останнього аркуша.

Майбутнє Рошару не залежало від дурнуватих малюнків небесних мурен. Але Шаллан усе одно почувалася так, неначе настав кінець світу.

— Ти намалюєш іще, — шепнув їй Фрактал.

— Не хочу, — відказала та, змахнувши повіками свіжу порцію сліз.

— Вітер дутиме, як дув. Я вібруватиму, як вібрував. Ти малюватимеш, як малювала.

Шаллан провела пальцями по портрету принцеси. Очі зображення палали, немовби Ясна знов ожила. Йшлося про найперший малюнок, що його підопічна зробила просто в день знайомства з наставницею.

— Несправний Душезаклинач був у моїх речах. А тепер він на дні океану. Я не зможу полагодити його й відіслати братам.

Фрактал загудів — як їй здалося, похмуро.

— Хто вони? — спитала Шаллан. — Ті, хто це зробив — хто вбив її й забрав у мене витвори мистецтва? Навіщо вони коять такі жахіття?

— Не знаю.

— Але ти певен, що Ясна мала рацію? — перепитала дівчина. — Спустошувачі збираються повернутися?

— Так. Спрени… його спрени грядуть.

— Ті, хто вбив її, певне, належали до того ж угрупування, що й Кабсал і… і мій батько. Навіщо їм убивати людину, яка найближче підійшла до розгадки того, як і чому Спустошувачі збираються повернутися?

— Я… — почав було Фрактал і запнувся.

— А втім, я могла й не питати, — сказала Шаллан, — бо вже й сама знаю відповідь — і то знову ж таки питомо людську. Вони прагнуть контролювати інформацію, щоб отримати зиск — нажитися хоч би й на апокаліпсисі. Але ми подбаємо, щоб цього не трапилося.

Вона опустила портрет Ясни і вклала його між книжкових сторінок, щоб не пошкодити.

14. Залізостійка

Для кохання взаємного — шлюбна подоба.

Животіння наше вона скрашує дуже.

Щира емпатія їй до вподоби.

Прибере її сміло усяк небайдужий.

З «Пісні переліку» слухачів, строфа 5

— Чимало часу спливло… — промовив Адолін, опускаючись навколішки й тримаючи перед собою Сколкозбройця, на кілька дюймів увігнаного вістрям у камінь долівки.

Він був сам-на-сам із мечем в одній із новозбудованих підготовчих кімнат поряд арени для поєдинків.

— Я не забув, як виборов тебе, — прошепотів Адолін, вдивляючись у своє відображення на клинку. — Тоді мене — модно вбраного жевжика — також ніхто не сприймав усерйоз. Тіналар думав викликати мене на дуель, лише щоб посоромити мого батька. А я ж натомість здобув його Зброю.

В разі поразки він мав би віддати супернику Збрую, яку успадкував за материнською лінією.

Адолін так і не дав своєму Сколкозбройцеві ймення. Одні нарікали їх, інші ні. Особисто йому це завжди здавалося недоречним: не тому, що Клинок, на думку Холіна, не заслуговував власної назви, а через те, що княжич не знав його справжнього імені. Колись давно цей меч належав Променистому лицареві, який, поза сумнівом, нарік того певним ім’ям, і кликати Зброю інакше означало б виявляти безцеремонність. Таке відчуття було в нього навіть до того, як він, за батьковим прикладом, змінив на краще свою думку щодо Променистих.

Сколкозброєць залишиться й після того, як Адоліна не стане. Він не володів ним, а лише тимчасово користувався.

Його довге, лаконічно гладеньке лезо звивалося, наче вугор, а зубці з тильного боку скидалися на сталагміти. За формою меч нагадував збільшену версію стандартного півтораручного, але мав деяку схожість і з тими гігантськими дворучними палашами, що їх Адолін бачив у руках рогоїдів.

— Справжній поєдинок, — шепнув він до Зброї. — Зі справжніми ставками. Ну нарешті! Жодних більше реверансів, жодних обмежень!

Сколкозброєць не відповідав, але Адолін уявляв собі, наче той його слухає. Маючи такого меча — не зброю, а воістину продовження душі — не можна було інколи не сприймати його як живого.

— В розмовах з іншими я такий упевнений у собі, бо знаю, що вони залежать від мене, — зізнався Сколкозбройцеві княжич. — Але якщо сьогодні я зазна́ю поразки, то на цьому буде й усе. Жодних більше поєдинків і гаплик усім далекосяжним планам мого батька.

Ззовні долинав гамір юрби — тупання ніг, гул теревенів і шурхіт об камінь. Там зібралися глядачі, які прийшли подивитися, переможе він чи зазнає приниження.

— Можливо, нині наш останній спільний поєдинок, — тихенько сказав Адолін. — Я вдячний тобі за все, що ти для мене зробив. Знаю, що ти зробив би те саме для кожного, хто тримає тебе в руках, але все одно відчуваю вдячність. Я… я хочу, щоб ти знав: я вірю батькові. Вірю, що він має рацію, що його видіння — віщі, і що світові потрібен об’єднаний Алеткар. А дуелі на кшталт сьогоднішньої — це мій спосіб домогтися, щоб так і було.

Адолін із батьком були не політики, а солдати — старший Холін із власного вибору, а молодший — волею обставин. Звичайними перемовинами їм не створити об’єднаного королівства — його доведеться вибудовувати з боєм.

Княжич підвівся, поляскав себе по кишені, дозволив Сколкозбройцеві перетворитися на імлу й перетнув невеличке приміщення. Кам’яні стіни вузенького коридорчика біля виходу вкривали барельєфи, які зображували десять основних стійок фехтувальників на мечах. Їх було вирізьблено деінде, а потім розміщено тут: цю кімнатку нещодавно спорудили на заміну наметам, де колись готувалися до поєдинків.

Вітростійка, Каменестійка, Вогнестійка… Кожній із Десяти сутностей відповідав барельєф, що зображував одну з них. Проходячи, Адолін рахував їх про себе. Цей короткий тунель, прорубаний у камені самої арени, закінчувався кімнатчиною, яку висікли в тій-таки скельній породі: крізь щілини по периметру останніх дверей, що відділяли його від суперника, пробивалося з арени сліпуче сонячне світло.

Маючи належну підготовчу кімнату, де можна було налаштуватися на двобій, а далі ось цю роздягальню — де облачалися в Збрую й куди відбували в перервах між поєдинками — тутешня дуельна арена ставала не менш пристойною, ніж алеткарські, і це можна було тільки вітати.

Адолін зайшов до роздягальні, де чекали тітка та брат. Прародителю бур, у нього спітніли долоні! Так сильно він не нервувався, навіть вирушаючи на битву, де його життю справді загрожувала небезпека.

Щойно закінчивши охоронний ґліф, тітка Навані відійшла від постаменту, відклала осторонь каліграфського пензля й здійняла оберіг — яскраво-червоний на білому матер’яному тлі — показуючи племінникові.

— На ньому сказано «перемога»? — припустив Адолін.

Та опустила намальоване і звела на юнака брову.

— Що таке? — запитав Адолін, а тим часом його Збруєносці внесли до роздягальні комплект обладунків.

— Тут написано «безпека та слава», — пояснила Навані. — Адоліне, ти не вмреш, якщо засвоїш кілька ґліфів.

Той стенув плечима:

— Мені це ніколи не здавалося чимось важливим.

— Що ж, нехай буде по-твоєму, — промовила тітка, благоговійно згортаючи молитву й кладучи її на жарівню, де та мала згоріти. — Сподіватимемося, що ти зрештою обзаведешся дружиною, яка й читатиме тобі ґліфи, й малюватиме їх.

Адолін схилив голову, виявляючи до молитви, що саме «йшла до Всемогутнього димом», належну пошану. Паїлія свідчиця, що тепер був не час ображати Його. Та щойно справу було зроблено, княжич глянув на тітку:

— А що там чути про корабель?

Вони очікували звісточки від Ясни, щойно та прибуде в Неглибокі Крипти, але її все ніяк не надходило. Навані справилася в начальника порту того далекого міста, й звідти відповіли, що «Усолода вітру» поки не прибувала. А отже, затримувалася вже на тиждень.

Навані відмахнулася:

— На тому кораблі пливе Ясна.

— Я знаю, тітонько, — відказав Адолін, збентежено переминаючись з ноги на ногу.

Що трапилось? Судно застигла великобуря? А що з тією дівчиною, з котрою — якщо Ясна доможеться свого — він, бува, піде до шлюбу?

— Якщо корабель затримується — значить, моя донька щось затіває, — пояснила Навані. — От побачиш: за кілька тижнів вона вийде на зв’язок, щоб дати нам якесь завдання чи затребувати певну інформацію. Доведеться мені тягти з неї кліщами, чому вона так забарилася. Пошли, Батто, тій дівулі на додачу до розуму хоч трішки здорового глузду.

Адолін не нагнітав ситуацію: Навані знала дочку краще за будь-кого іншого, а проте… Він, безумовно, непокоївся за Ясну й відчув раптову тривогу, що може не зустрітися з тією дівчиною, Шаллан, у призначений строк. Звісно, справа з попередніми заручинами навряд чи вигорить — але якась частина його єства хотіла, щоб усе зрештою склалося. Посередництво свахи дивно імпонувало йому — а надто з огляду на те, що коли він порвав із Данлан, та лаяла його на всі заставки.

Вона й досі була в штаті батькових писарок, тож Адолін із нею час від часу стикався — в сенсі, з її гнівними поглядами. Але буря забирай — цього разу він був не винен! Після того, що Данлан наплела своїм подругам…

Збруєносці поставили йому сабатони. Княжич ступив у них і відчув, як ті, клацнувши, сіли на місце. Помічники хутенько начепили нагомілковики й просувалися вище, заковуючи його в невагомий метал. Незабаром на черзі були тільки латні рукавиці й шолом. Опустившись навколішки, Адолін сунув п’ястки в пальчатки, які лежали в нього по боках. У типовій для Сколкозбруї дивній манері броня затягнулася самостійно — наче небесна мурена, обвиваючи пацюка — туго, але зручно обхопивши зап’ястя.

Адолін розвернувся й потягнувся до шолома, що його тримав останній Збруєносець — Ренарін.

— Курча їв? — запитав молодший брат, коли старший узяв шолома.

— На сніданок.

— А з мечем розмовляв?

— Цілу промову виголосив.

— А материн ланцюжок у кишені?

— Перевірив тричі.

Навані схрестила руки на грудях.

— Ви й досі не облишили цих дурних забобонів?

Брати різко звели на неї погляди.

— Це не забобони, — сказав Адолін водночас із Ренаріном, який натомість промовив: — Тітонько, це просто на щастя.

Та закотила очі.

— Я давно не проводив офіційного поєдинку, — додав старший із братів, натягуючи шолома з піднятим забралом. — І не хочу, аби щось пішло не так.

— Дурниці, — стояла на своєму Навані. — Покладайся на Всемогутнього з Вісниками, а не на те, що треба з’їсти перед двобоєм. Буря забирай! Бо так я скоро, бува, дізнаюся, що ти віриш у Пристрасті.

Брати перезирнулися. Ці прикмети, найімовірніше, ніяк не впливали на перемогу, але навіщо ризикувати? Свої пунктики є в кожного дуелянта. Й Адоліна вони поки що не підводили.

— Охоронці невдоволені, — тихенько зауважив Ренарін. — Без угаву торочать, як важко їм буде вберегти тебе від випаду чужого Сколкозбройця.

Адолін опустив забрало, яке стало на місце й, заклубочившись туманом із боків, зробилося напівпрозорим, не застуючи йому огляду. Старший брат широко всміхнувся, добре знаючи, що Ренарін не бачить виразу його обличчя:

— Як сумно відмовляти їм у нагоді поняньчитися зі мною.

— Чому ти так радо знущаєшся з них?

— Не люблю, коли за мною наглядають.

— Але ж у тебе й раніше була охорона.

— На полі битви, — уточнив Адолін.

А от коли вона невідступно ходила за ним геть усюди, відчуття було зовсім інакше.

— Річ не тільки в цьому. Не бреши мені, брате. Я знаю тебе як облупленого.

Старший Холін уважно глянув у серйозні очі молодшого, приховані за скельцями окулярів. Хлопчина брав усе надто близько до серця.

— Мені не до вподоби їхній капітан.

— Чому? Він урятував нашому батькові життя.

— Не знаю: дратує та й годі. — Адолін стенув плечима. — Є в ньому щось не те, Ренаріне. І це викликає в мене підозру.

— А я гадаю, що тобі не сподобався його командний тон на полі бою.

— Я заледве пригадую той випадок, — безжурно кинув Адолін, крокуючи до виходу.

— Що ж, гаразд. Тоді йди. О, брате, і ще одне…

— Слухаю.

— Постарайся не програти.

Адолін відчинив двері й ступив на пісок арени. Він бував там і раніше, мотивуючи це тим, що хоча Алетійський воєнний кодекс і забороняє дуелі між офіцерами, але треба ж йому підтримувати форму.

Щоб угамувати батька, син тримався осторонь серйозних поєдинків — за звання чемпіона або оволодіння Сколками. Він не смів ризикувати Зброєю чи Збруєю. Але тепер усе змінилося.

Повітря було по-зимовому холодне, але над головою сяяло сонце. Звук його подиху луною відбивався від забрала. Під ногами тріщав пісок. Княжич перевірив, чи присутній поміж глядачів його батько. Той був на місці. Як і король.

Тільки Садеаса не було. От і добре. Бо Адолін міг би відволіктися на спогади, як під час одної з останніх дуелей двоє приятелів — Садеас і Далінар — сиділи на цих самих кам’яних уступах, стежачи за його поєдинком. Невже Садеас виношував зрадницькі плани навіть тоді — посміхаючись його батькові й по-дружньому теревенячи?

«Зосередься!» Сьогодні його супротивником був не Садеас, але настане той день… Незабаром на цій арені стоятиме й він. Саме такою була кінцева мета всього, що тут відбувалося.

Але поки що доведеться розібратися із Салінором, одним із Танадалових Сколкозбройних. Той мав лише Зброю, але для поєдинку з повним Сколкозбройним зумів позичити комплект королівської Збруї.

Закутий у простий аспідно-сірий обладунок, Салінор стояв на іншому кінці арени, чекаючи, доки головна суддя — Її Світлість Істов — подасть знак розпочати поєдинок. У певному сенсі, ця дуель була для Адоліна приниженням. Щоб домогтися від Салінора згоди на зустріч, йому довелося поставити проти суперникового Слокозбройця і Зброю, і Збрую — неначе Адолін був негідний такої честі й мав пропонувати більше потенційних трофеїв, щоб виправдати клопіт, якого завдає супротивникові.

Як і варто було очікувати, трибуни переповнювали світлоокі. Навіть якби про Адоліна не подейкували, що той утратив колишню майстерність, поєдинки за оволодіння Сколками були страшенно рідкісні — останній-бо відбувся понад рік тому.

— Прикликати Зброю! — наказала суддя.

Адолін відвів руку вбік, і за десять ударів серця Сколкозброєць упав у підставлений п’ясток — на мить раніше, ніж у суперника. Тож Адолінове серце билося швидше, ніж Салінорове, і це могло вказувати, що той не боїться, бо недооцінює його.

Княжич став у Вітростійку — зігнув руки в ліктях, розвернувся боком і тримав меча так, щоб вістря вказувало вгору і назад. Його суперник обрав Вогнестійку — одноручний хват, інша рука торкається клинка, ноги розставлено на ширину плечей. Стійки були радше філософією, ніж чітко визначеним комплексом рухів. Вітростійка — це розмах, грація, велич. А Вогнестійка — швидкість і гнучкість: вона ліпше придавалася для коротшої Зброї.

Вітростійка була для Адоліна не первина: вона добряче прислужилася йому за увесь час його дуельної кар’єри.

Проте сьогодні справляла враження незручної.

«Ми на війні, — майнуло в думці княжича, коли Салінор підступав із наміром промацати його оборону. — У цьому війську кожен світлоокий — жовторотий новобранець».

Позерство було не на часі.

Надійшов час задавати бобу.

Тож коли суперник наблизився для обережного — пробного — випаду, Адолін, крутнувшись, став у Залізостійку, обіруч тримаючи меча на рівні голови. Відбивши перший Салінорів удар, Холін підступив і обрушив свого Сколкозбройця на шолом супротивника — раз, другий, третій. Той намагався боронитися, але атака Адоліна вочевидь застала його зненацька, і два випади таки досягли цілі.

Шоломом Салінора розповзлися тріщини. Княжич почув кректання впереміш із прокльонами — суперник силкувався занести меча для удару. Все мало відбуватися не так: де пробні випади, де фехтувальне мистецтво, де танець?

Адолін заричав і, відчувши старий-добрий Запал битви, відбив Салінорів випад, а потім — не зважаючи на те, що чужий меч відрикошетив йому в бік — обіруч рубонув Сколкозбройцем по нагруднику супротивника, немовби колючи дрова. Той знову закректав, а княжич здійняв ногу й копняком повалив Салінора додолу.

Суперник зронив Зброю — ось воно, вразливе місце Вогнестійки з її одноручним хватом! — і та зникла, перетворюючись на імлу. Адолін підступив до повергненого й, відпустивши власного Сколкозбройця, гупнув п’ятою сабатона об шолом супротивника. Проламана Збруя бризнула розплавленими шматочками, явивши приголомшене, налякане обличчя.

Відтак Адолін копнув п’ятою нагрудник. Салінор силкувався зіп’ятися на ноги, але Адолін гамселив нещадно — аж доки не пробив і кірасу.

— Альт! Альт! Припинити!

Княжич спинився й, опустивши ногу поряд Салінорової голови, підвів погляд на головну суддю, яка, спаленівши, звелася зі свого місця.

— Адоліне Холін! — лютим голосом закричала вона. — Це дуель, а не мордобій!

— Я порушив якесь правило? — крикнув у відповідь той.

Мовчанка. Крізь шум у вухах княжич приголомшено розчув, що весь глядацький натовп як води в рот набрав. Від трибун долинало тільки сопіння.

— Я порушив якесь правило? — перепитав.

— Дуельний звичай…

— Значить, я переміг, — підсумував юнак.

Суддя обурено фиркнула.

— Поєдинок мав тривати до трьох проломів у Збруї. А ти розбив лише дві пластини.

Адолін опустив очі на приголомшеного Салінора, а відтак нагнувся, зірвав із того наплічник і, стиснувши в долонях, розламав:

— Готово.

Запанувала мовчанка.

Адолін опустився на коліно поруч супротивника.

— Давай сюди Зброю.

Салінор намагався підвестися, але без нагрудника це стало навіть важче. Його лати вийшли з ладу, й щоб зіп’ястися на ноги, той мав перевернутися набік. Словом, простір для маневру залишався, але суперник вочевидь не мав достатньо досвіду поводження зі Збруєю. Тож Адолін схопив його за плече і знову втрамбував у пісок.

— Тебе переможено, — гарикнув княжич.

— Ти змахлював! — плювався слиною Салінор.

— Яким чином?

— Не знаю! Але… так не прийнято…

І змовк — бо латна рукавиця Адоліна обережно стиснула йому горло. Салінор вирячив очі:

— Ти не наважишся…

З піску довкола переможеного повилазили страхокузьки.

— Давай сюди мій приз, — повторив княжич, зненацька відчувши спустошення: його Запал згас.

Буря забирай! Після дуелі він іще ніколи так не почувався.

В Саліноровій руці з’явилася Зброя.

— Перемогу присуджено Адолінові Холіну, — неохоче оголосила суддя. — Салінор Евед втрачає Сколкозбройця.

Супротивник розтиснув пальці, відпускаючи клинка. Узявши трофей, Адолін опустився навколішки над переможеним і розвернув Зброю ефесом до Салінора:

— Розірви зв’язок.

Той, позволікавши, торкнувся рубіна на головці ефеса. Самоцвіт яскраво спалахнув: зв’язок було розірвано.

Адолін підвівся, відламав рубін і розчавив його між пальців латної рукавиці. Потреби в цьому не було, та символічний жест вийшов на славу. Трибуни зрештою загули, несамовито перемовляючись: вони прийшли помилуватися видовищем, а їм натомість підсунули жорстоку прозу життя. Що ж, на війні так частенько буває. Юнак гадав, що побачене піде їм на користь, але, пірнаючи назад у роздягальню, розгубив свою впевненість. Його дії були вкрай нерозсудливі. Відпустити Сколкозбройця? Поставити себе в ситуацію, коли суперник міг скалічити йому ноги?

Адолін зайшов до роздягальні, де Ренарін аж витріщив на нього очі:

— Це було щось неймовірне! — вигукнув молодший брат. — Чи не найкоротший поєдинок за Сколки в історії! Адоліне, ти неперевершений!

— Я… дякую, — відказав той і простягнув Ренарінові здобутий трофей. — Тримай подарунок.

— Адоліне, ти впевнений? Я ж бо навіть отриманій Збруї даю ненайкращу раду…

— Нічого, повний комплект тобі не завадить, — мовив Адолін. — Бери.

Ренарін, здавалося, вагався.

— Бери! — повторив старший брат.

Молодший неохоче взяв і скривився. Адолін похитав головою, опускаючись на одну з укріплених лав, розраховану витримувати Сколкозбройного. Спустившись із трибун нагорі, до роздягальні ввійшла Навані.

— З управнішим суперником такі фокуси не спрацюють, — зауважила тітка.

— Знаю, — відказав Адолін.

— Значить, ти повівся мудро, не показуючи, на що здатен, — промовила та. — Дехто може подумати, наче ти змахлював, улаштувавши мордобій замість пристойної дуелі, й, бува, продовжить недооцінювати твої вміння. А я зможу скористатися з цього, щоб улаштувати тобі нові поєдинки.

Адолін кивнув, удаючи, наче вчинив так саме для цього.

15. Рука, яка викине «башту»

Робоча подоба дає силу й наснагу,

Поради у вухо нашіптують спрени.

У її таємницях — ліки від страху.

Найперше до неї прагніть смиренно.

З «Пісні переліку» слухачів, строфа 19

— Негоціанте Твлакв, — промовила Шаллан, — здається, на тобі сьогодні інша пара черевиків, ніж у перший день нашої подорожі.

Був вечір, і работоргівець саме простував до табірного багаття, проте застати його зненацька не вийшло: він зупинився, повернувся до Шаллан і з посмішкою похитав головою:

— Боюся, ви помиляєтесь, Ваша Світлосте! Щойно ми з помічниками вирушили в цю поїздку, як буря позбавила мене одної скрині з гардеробом. І тепер я маю єдину пару взуття — цю, що на мені.

То була відверта брехня, але після шести днів спільної мандрівки Шаллан з’ясувала: Твлакв не надто переймався, що його, так би мовити, спіймають за руку.

Сутеніло. Сидячи на передку свого фургона, дівчина зверху вниз дивилася на купця. Її ступні було забинтовано: протягом більшої частини дня вона вичавлювала молочко з тростин ма́ківниці, а потім натирала ним ноги, щоб у ранах не завелися спрени гниття. Вона була страшенно задоволена, що зауважила ту рослину: це доводило, що, попри брак практичних навичок, частина її знань могла придатися, щоб вижити в тутешній дичавині.

Може, сказати йому, що він бреше? Але що це їй дасть? Такі речі його, схоже, не бентежили. Він спокійно дивився на неї з присмерків своїми очицями-намистинами.

— Що ж, — зронила до нього Шаллан, — дуже шкода. Можливо, мандруючи далі, ми зустрінемо інший караван торгівців, які продадуть мені пристойне взуття.

— Я нізащо не проґавлю відповідної нагоди, Ваша Світлосте.

Твлакв фальшиво посміхнувся, склав їй уклін і рушив далі — до вечірнього багаття, на якому мали кашоварити. Воно то розгорялося, то гасло: в них було обмаль хмизу, тож паршменів поночі відправили на пошуки палива.

— Брехня, — тихенько промовив Фрактал, майже невидимий на сидінні поруч Шаллан.

— Він знає: не маючи змоги ходити, я сильніше залежу від нього.

Твлакв підсів до напівзгаслого вогнища. Неподалік перевальцем походжали розпряжені чали, з тріском чавлячи велетенськими ножищами крихітні скелебруньки. Ці тварини ніколи не забрідали далеко від табору.

Работоргівець став тихенько перешіптуватися з одним зі своїх найманців, Таґом. Попри фальшиву посмішку на обличчі, Шаллан не довіряла його темним очицям, які поблискували у світлі багаття.

— Йди-но рознюхай, що він йому каже, — звеліла Фракталові дівчина.

— Рознюхати?

— Запам’ятовуй їхні слова, а потім повернешся й повториш мені. Але не надто наближайся до світла.

Фрактал сповз боковиною фургона, а Шаллан відкинулася на жорсткому сидінні й дістала із захищеного капшука маленьке дзеркальце, яке знайшла в Ясниній скрині, а також одну-єдину сапфірову сферу — щоб підсвітити собі. Не надто яскраву — всього-на-всього марку, та ще й майже розряджену. «Коли це там найближча буря? Завтра?»

Близилося настання нового року, а отже й Ридання — але не раніше ніж за кілька тижнів. І це ж високосвітлий рік, адже так? Нічого, бурі можна перечекати і в клітці. Одного разу Шаллан уже довелося стерпіти приниження від перебування в замкненому фургоні.

У дзеркальці було видно: в неї жахливий вигляд. Білки червоні, під очима мішки, волосся збилося в ковтун, а сукня брудна й подерта. Достеменна жебрачка, що знайшла на смітнику колись шикарне вбрання.

Та дівчина не надто цим переймалася. Перед ким їй тут красуватися? Перед работоргівцями? От іще! А втім, Ясні було байдуже, що про неї подумають, проте вона незмінно мала бездоганний вигляд. Не для того, щоб приваблювати — навіть близько ні. Ба більше, принцеса цілком недвозначно засуджувала таку поведінку, говорячи: «Жінка, що скоряє чоловіків своїй волі привабливим личком, нічим не відрізняється від чоловіка, що скоряє жінок своїй волі фізичною силою. Те й те — негідно, і з віком починає підводити».

Ні, Ясна не схвалювала спокушання як засобу впливу. Просто люди інакше реагують на тих, хто на позір «тримає фасон».

«Але що ж я зроблю? — подумала Шаллан. — У мене ні макіяжу, ні хоч би взуття…»

— …а раптом вона — якесь велике цабе? — зачувся неподалік голос Твлаква.

Шаллан аж підскочила, а потім глянула поруч себе, і знову побачила на сидінні Фрактала. Тайленові слова долинули від нього.

— Із нею тільки клопіт, — заперечив Таґів голос: Фрактал, вібруючи, ідеально відтворював його тембр. — Я й досі гадаю, що нам треба покинути її тут і поїхати.

— На наше щастя, рішення ухвалюєш не ти, — відказав голос Твлаква. — Ти клопочися вечерею, а про нашу маленьку світлооку приятельку я подбаю й без тебе. На неї з нетерпінням чекає якийсь багатій. Якщо ми зможемо взяти за неї викуп, то, бува, зрештою виберемося з боргової ями.

Фрактал іще трішечки понаслідував потріскування багаття і зрештою змовк.

Спрен відтворив підслухане навдивовижу точно. «Це може стати у великій пригоді», — подумалось Шаллан.

А от із Твлаквом, на жаль, треба було щось робити. Вона не могла дозволити, щоб той сприймав її як товар, котрий можна продати, отримавши викуп, — цей статус був небезпечно близький до невільничого. Якщо Шаллан потерпить такі настрої, то решту шляху тільки й робитиме, що тремтітиме від страху перед ним і його горлорізами.

А як би вчинила в цій ситуації Ясна?

Зціпивши зуби, дівчина зісковзнула з передка фургона і обережно ступила на зранені ноги. Вона заледве могла ходити. Зачекавши, доки спрени болю відступлять, Шаллан, тамуючи свою муку, підійшла до напівзгаслого багаття й підсіла до Твлаква:

— Таґу, я тебе не затримую.

Найманець глянув на хазяїна й, побачивши, що той кивнув, пішов перевірити, як там паршмени. Що ж до Блута, то він — як нерідко бувало ночами — проводив розвідку на місцевості, шукаючи сліди караванів, які теж проходили цим маршрутом.

— Час поговорити про твою винагороду, — мовила Шаллан.

— Служба такій блискучій леді, звісна річ, — сама собою винагорода.

— Це правда, — погодилася та, не відводячи погляду. «Не тушуйся. В тебе вийде». — Але купцеві треба з чогось жити. Я не сліпа, негоціанте Твлакв: твої люди не згодні з рішенням надати мені допомогу. На їхню думку, ви марнуєте час.

На позір збентежившись, Твлакв зиркнув на Таґа. Залишалося сподіватися, що работоргівець метикує, про що ще вона здогадалася.

— По прибутті на Розколоті рівнини, — сказала Шаллан, — я маю здобути величезний статок. Але поки що його в мене немає.

— Як прикро.

— Аніскілечки, — заперечила дівчина. — Негоціанте Твлакв, тобі випав шанс. Статок, що чекає на мене, пов’язаний із заручинами. Якщо я дістануся на місце жива-здорова, моїм рятівникам — які спасли мене від піратів і пішли на великі жертви, щоб я добулася до своєї нової рідні — поза сумнівом, щедро заплатять.

— Я лише скромний слуга, — відказав тайлен із широкою, фальшивою посмішкою, — який навіть не помишляє про винагороду.

«Він гадає, наче я брешу про статок». Роздратована Шаллан зціпила зуби, закипаючи зсередини гнівом. Достоту так повівся з нею Кабсал! Сприймав її як іграшку, як засіб для досягнення мети, а не живу людину.

У світлі вогнища вона нахилилася ближче до Твлаква:

— Не грай зі мною в ігри, работоргівцю.

— Навіть думати не смію…

— Ти й гадки не маєш, у яку бурю втрапив, — прошипіла Шаллан. — Навіть не уявляєш, які ставки зроблено на моє прибуття. Візьми свої дріб’язкові викладки й засунь у розщілину. Роби, що велено, і я подбаю, щоб твої борги скасували. Ти знову станеш вільною людиною.

— Що? Як… звідки ви…

Дівчина підвелася, урвавши того на півслові. Вона чомусь почувалася сильнішою, ніж доти. Сповненою рішучості. Від непевності в собі переверталося всередині, але Шаллан на те не зважала.

Твлакв не знав, що вона боязка. Не знав, що виросла в сільській глушині. Для нього Шаллан була придворна гранд-дама, яка вміє наполягти на своєму й звикла, що їй підкоряються.

Стоячи перед ним у світлі багаття й почуваючись променистою — вивищуючись над ним і його брудними махінаціями — вона раптом усвідомила. Очікування — це не те, чого очікують від тебе інші.

Це те, чого ти очікуєш від себе сама.

Твлакв сахнувся від Шаллан, неначе від вогню. Зіщулився, подавшись назад, — вирячивши очі й виставляючи руку. Дівчина збагнула: вона й справді тьмяно світиться сяйвом сфер, а на її розкішній сукні — ні дірок, ні плям. Просто втілення величі.

Шаллан інстинктивно пригасила ту люмінесценцію своєї шкіри, сподіваючись, що Твлакв прийме її за оптичну ілюзію. Вона розвернулася й попростувала до фургона, залишивши тайлена труситися від страху біля вогнища. Тим часом повністю стемніло, а перший місяць іще не зійшов. Крокуючи, дівчина відчула, що ступні болять і близько не так сильно, як доти. Це молочко ма́ківниці творило аж такі чудеса?

Шаллан встигла добутися до фургона й саме вибиралася назад на сидіння — аж тут до табору влетів Блут.

— Загаси вогонь! — закричав він.

Твлакв приголомшено підвів на нього очі.

А той метнувся повз Шаллан до багаття й, ухопивши казана паркої юшки, перевернув його на полум’я, яке зашипіло, розбризкуючи попіл і пару й розлякуючи спренів вогню, що кинулися врозсип і зникли.

Твлакв, підскочивши, дивився, як забруднений бульйон — тьмяно підсвічений останніми вуглинами — тече повз його ноги, а Шаллан, зціпивши зуби від болю, злізла з фургона й підійшла до решти. З іншого боку надбіг і Таґ.

— …схоже, що їх там кілька десятків, — говорив Блут, стишивши голос. — Вони добре озброєні, але небагаті: адже коней або чалів не видно.

— «Їх» це кого? — зажадала відповіді Шаллан.

— Бандитів, — відказав Блут. — Або найманців — називайте, як хочете.

— Цієї території ніхто не патрулює, Ваша Світлосте, — пояснив Твлакв. Він зиркнув було на неї, але швидко відвів погляд, вочевидь і досі не оговтавшись від потрясіння. — Бачте, яка штука: тут справжня дичавина. Присутність алетійців на Розколотих рівнинах означає, що сюди-туди подорожує чимало народу: торговельні каравани на кшталт нашого, ремісники, які шукають роботу, неродовиті світлоокі вояки, які мають на думці завербуватися в армію. Тож ці дві обставини — багатолюддя на додачу до беззаконня — принаджують субчиків певного штибу.

— Ці типи небезпечні, — погодився Таґ. — Беруть, що хочуть, а залишають тільки трупи…

— Вони бачили наше багаття? — спитав Твлакв, крутячи в руках шапчину.

— Не знаю, — відказав Блут, озираючись через плече. В темряві Шаллан заледве розрізняла вираз на його обличчі. — Я не хотів підходити надто близько. Підкрався, щоб порахувати — й хутко кинувся сюди.

— Звідки тобі знати, що вони бандити? — запитала дівчина. — Може, то лише солдати, що прямують на Розколоті рівнини, — з тих, про кого щойно розказував Твлакв.

— У них ні знамен, ні знаків розрізнення, — відповів на це Блут. — Але вони мають добре спорядження й ретельно пильнують. Ставлю наших чалів, що то дезертири.

— Овва! — втрутився Твлакв. — Та ти б їх і на руку, яка викине «башту», поставив. Але, Ваше Світлосте, хай який нікчемний із цього дурня гравець, а він, на мою думку, має рацію. Треба запрягати чалів і рушати. Нічна темрява нам наруч, і ми маємо скористатися з неї на повну.

Дівчина кивнула. Всі караванники — навіть опецькуватий Твлакв — заметушилися, знімаючись із табору й запрягаючи чалів, а раби ремствували, що вже ніч, а їх не годовано. Спинившись коло їхньої клітки, Шаллан відчувала сором. Її родина володіла невільниками — і то не паршменами або подвижниками, а звичайними рабами. Найчастіше йшлося про, фактично, темнооких кріпаків.

Але ці бідолахи були хворі й напівмертві від голоду.

«Шаллан, ти сама за крок від того, щоб опинитися в одній клітці з ними, — подумала дівчина, здригнувшись, коли повз невільників проходив Твлакв і зашипів на тих прокльонами. — Хоча ні: він не наважиться запхнути тебе в клітку — просто вб’є».

Блут — після чергового нагадування — подав їй руку, щоб піднятися у фургон, а Таґ завів паршменів, кленучи тих за повільність, до іншої фіри й, вибравшись на передок, замкнув ар’єргард.

Піднімався перший місяць, і довкола ставало світліше, ніж хотіла б Шаллан. Їй здавалося, що хрускотливі кроки чалів лунають гучно, наче великобуряний грім. Ті ж бо торкалися рослин, що їх дослідниця назвала «кіркохвоями», чиї гілки — схожі на трубки з пісковику — тріщали й тряслися.

Караван просувався повільно: на чалах ніколи не їздили швидко. Дорогою вона помітила вогні на схилі пагорба — страшенно близько. Табірні багаття за якихось десять хвилин пішки. Вітри, змінивши напрямок, донесли звук далеких голосів та ударів криці об крицю — мабуть, під час тренувального поєдинку.

Твлакв розвернув фургони на схід. Шаллан насупилася, але в темряві цього було не видно.

— Чому ми їдемо сюди? — прошепотіла вона.

— Пам’ятаєте той яр, який ми бачили? — шепнув їй Блут. — Він відріже нас від них, якщо вони щось почують і підуть подивитися.

Шаллан кивнула.

— А ми зможемо щось удіяти, якщо нас упіймають?

— Анічогісінько.

— Хіба не можна відкупитися від них і їхати далі?

— Дезертири — це вам не звичайні розбійники, — відказав дівчині Блут. — Вони зреклися всього — присяги, обітниць, родин. Дезертирство ламає людину: ти стаєш ладен на будь-що, бо й так махнув рукою на все, на що тільки міг.

— Гай-гай, — видобула Шаллан, озираючись через плече.

— Я… Еге ж — таке рішення ухвалюють раз і назавжди. Ти б і хотів, щоб у тобі залишалася хоч дещиця честі, але знаєш, що вже спустив її всю.

Блут змовк, а Шаллан занадто нервувалася, щоб діймати його запитаннями. Вона не зводила очей із тих вогнів на схилі пагорба, а тим часом фургони — на щастя — котилися в ніч чимраз далі, і зрештою втекли в її темряву.

16. Майстер-мечеборець

На спритну подобу боги не скупляться.

Як їм кинули виклик, то вони взяли гору.

Достаток і точність їй до лиця.

Вона радше люб’язна, аніж сувора.

З «Пісні переліку» слухачів, строфа 27

— А знаєш, — сказав Моаш обіч Каладіна, — я завжди гадав, що тут буде…

— Просторіше? — припустив Дрегі, який розмовляв із легким акцентом.

— Затишніше, — промовив Моаш, окидаючи поглядом тренувальний майданчик. — На вигляд достоту як плац, що ним ганяють темнооких солдатів.

Тренувальний майданчик перебував у виключному користуванні Далінарових світлооких. То був просторий і відкритий внутрішній дворик, висипаний по центру товстим шаром піску й оточений по периметру підвісною дерев’яною галереєю, яка тяглася між піском і прилеглою вузькою будівлею — всього-на-всього в одну кімнату завширшки. Вона оточувала дворик зусібіч, крім переднього краю — де натомість звели стіну зі вхідною аркою — а її дах із широкими звисами затінював дерев’яну галерею. Там, теревенячи в холодку або спостерігаючи за тренувальними двобоями, що відбувалися внизу, на осонні, стояли світлоокі офіцери, а також снували подвижники, які подавали зброю та напої.

Саме таким зазвичай і бувало розташування тренувальних майданчиків. Каладін-бо перебачив таких декілька — здебільшого ще новобранцем в Амарамовій армії.

Він випнув підборіддя й узявся п’ястком за аркову пройму, що вела досередини. Від часу прибуття Амарама у їхній військовий табір минуло сім днів — сім днів осмислення того, що Амарам і Далінар дружили.

Каладін вирішив, що має до бурі радіти Амарамовому візиту. Адже зрештою це означало, що він, підгадавши момент, зможе-таки всадити в того негідника списа.

«Ні, — подумав Каладін, проходячи на тренувальний майданчик, — не списа. Ножа. Я хочу стояти поруч — лице до лиця — смакуючи його передсмертний жах. Хочу відчути, як мій ніж увійде в тіло».

Махнувши своїм людям, капітан пройшов крізь арку, примусивши себе відволіктися від Амарама й зосередитися на довколишній дійсності. Склепіння було з доброго каменю, добутого в кар’єрі неподалік, і збудоване на традиційний манір — укріплене зі східного боку. Висновуючи зі скромних відкладень крєму, ці стіни простояли тут недовго — ще одна ознака того, що Далінар починав осмислювати колишні польові табори як постійні: зносив примітивні тимчасові споруди й замінював їх на міцніші.

— Не знаю, чого ще ти очікував, — відказав Моашеві Дрегі, оглядаючи майданчик. — Як можна вирізнити місце, де тренуватимуться світлоокі? Посипати алмазним кришивом замість піску?

— Ой леле, — зронив Каладін.

— Не знаю як, — промовив Моаш. — Просто довкола нього стільки шуму! Щоб ніяких темнооких на «особливому» майданчику для спарингів! Щось я не бачу тут нічого особливого…

— Бо не мислиш, як світлоокі, — пояснив командир. — Цей майданчик особливий з одної-єдиної простої причини.

— Це ж якої? — поцікавився Моаш.

— Сюди не пускають нас, — промовив Каладін, заводячи їх досередини. — Принаймні зазвичай.

Із ним були Дрегі, Моаш і ще п’ятеро — члени Четвертого мосту й кілька вцілілих Кобальтових гвардійців упереміш. Далінар передав їх під начало Каладіна, і ті приємно здивували його, прийнявши за очільника без жодних нарікань. Стара-добра Гвардія заслужила свою репутацію: поповнення справляло гарне враження — все до останньої людини.

Дехто з новачків — щоправда, тільки темнооких — почав харчуватися з Четвертим мостом і просив для себе відповідні знаки розрізнення. Каладін роздобув їм кілька нашивок, але наказав, щоб ті носили їх на другому плечі водночас зі старими — гордими регаліями Кобальтової гвардії.

Стискаючи в руці списа, капітан повів свою команду до гурту подвижників, що поспішив їм назустріч. На тих було традиційне воринське вбрання — широкі штани і туніки, підперезані простими мотузками. Жебрацька одежина — вони були й раби, і не раби. Каладін над цим ніколи особливо не замислювався. Його мати, певне, нарікала б на те, як мало турбують сина релігійні канони. Але той міркував інакше: Всемогутньому до нього байдуже — то чого це йому має бути небайдуже до Всемогутнього?

— На цьому майданчику тренуються світлоокі, — суворо сказала передня подвижниця — струнка жінка, хоча тих було не прийнято осмислювати як належних до певної статі.

Як і в решти подвижників, її голова була безволоса, хоча чоловіки голили ще й верхню губу, залишаючи тільки бороду прямокутної форми.

— Капітан Каладін і Четвертий міст, — відказав командир, обводячи очима майданчик і закидаючи ратище на плече. Під час спарингу тут може запросто статися нещасний випадок — тож доведеться йому пильнувати. — Ми прибули охороняти молодших Холінів під час сьогоднішнього тренування.

— Капітан? — хмикнув один із подвижників. — Ти…

Але інший йому щось шепнув — і той змовк. Новина про Каладіна розлетілася табором швидко, але до подвижників чутки, бувало, не доходили.

— Дрегі, — мовив командир, указуючи пальцем, — бачиш он ті скелебруньки, що ростуть на гребені стіни?

— Еге.

— Вони не дикі, а свійські — значить, туди можна вибратися.

— Звісно, що можна, — сказала передня подвижниця. — Сходи розташовані в північно-західному кутку. В мене є ключ.

— Гаразд — тоді впустіть його, — відказав Каладін. — Дрегі, наглядай звідти за всім, що внизу.

— Слухаю! — відповів той і підтюпцем побіг у напрямку сходів.

— А що за небезпеку для ясновельможних Холінів ви тут убачаєте? — спитала подвижниця, схрещуючи руки на грудях.

— Я зауважую багато зброї, — відповів Каладін, — а ще багато тих, хто входить і виходить. А онде… то, бува, не Сколкозбройці? І справді: що ж тут може піти не так?

Він значуще глянув на подвижницю, і жінка, зітхнувши, віддала ключа помічникові, який побіг доганяти Дрегі.

Каладін розставив на спостережні позиції решту людей, і ті розійшлися. Залишилися тільки вони удвох із Моашем, який, зачувши про Сколкозбройці, одразу повернувся в той бік і тепер жадібно дивився на них. У центр піщаної арени виступило двоє світлооких із мечами. Один Сколкозброєць був довгий і тонкий, із великою поперечною гардою, а інший — величезний, широкий, із застрашливими шипами (трішки схожими на омахи полум’я), що виступали з обох крайок уздовж нижньої третини леза. На вигострених пругах обох мечів було захисне покриття — неначе часткові піхви.

— Гм, — видобув Моаш, — щось я не впізнаю́ жодного, хоча гадав, наче знаю в обличчя всіх Сколкозбройних у таборі.

— То не справжні Сколкозбройні, — втрутилася подвижниця. — В них королівська Зброя.

— Елгокар позичає іншим свого Сколкозбройця? — здивувався Каладін.

— Це велична традиція, — відказала подвижниця — на позір роздратована тим, що такі речі треба пояснювати. — Колись, до возз’єднання Алеткару, великі князі запровадили її у власних вотчинах, а тепер це почесний обов’язок короля — надавати для тренувань свої Зброю та Збрую. Заради спільного блага світлоокі алетійської армії мають уміти користуватися Сколками. Опанувати їх непросто, але якщо Сколкозбройний поляже в бою, дуже важливо, щоб його трофеями негайно скористалися.

«В цьому є сенс», — подумав Каладін, хоча йому було важко уявити собі, щоб якийсь світлоокий дозволив чужим торкнутися свого Сколкозбройця.

— У короля таких мечів аж два?

— Один батьків — він залишив його в себе, щоб традиція опанування Зброї не перевелася. — Подвижниця кинула погляд на бійців, які проводили спаринг. — Алеткар завше мав найкращі Сколкозбройці в цілому світі. Ця традиція — частина нашого єства. Король натякав, що одного дня може подарувати батьків клинок гідному воїнові.

Каладін із розумінням кивнув і сказав:

— Непогано придумано. Поб’юся об заклад, що тренуватися приходить хмара народу. Адже кожен сподівається довести: саме він — найуправніший і найдостойніший. Елгокар обрав гарний спосіб заманити людей на тренувальний майданчик.

Подвижниця фиркнула й пішла пріч, а Каладін задивився на Сколкозбройці, що виблискували в повітрі. Чоловіки, які орудували ними, заледве розуміли, що роблять. Справжні Сколкозбройні, яких він бачив — і з якими він бився — не заточувалися, махаючи довжелезними клинками, неначе ломаками. Навіть Адолін під час недавньої дуелі…

— Каладіне, буря тебе забирай… — кинув Моаш, дивлячись у спину подвижниці, яка віддалялася. — І ти ще велітимеш мені шануватися?

— Га?

— Ти не додав «Його Величність», говорячи про короля, — пояснив йому Моаш, — а далі натякнув, що світлоокі, які приходять сюди тренуватися, — ледарі, яких треба заманювати. Я гадав, наче ми маємо уникати конфліктів із ними?

Каладін відвів погляд від поєдинку. Він відволікся й говорив, не подумавши.

— Маєш рацію, — погодився командир. — Дякую за нагадування.

Моаш кивнув — мовляв, на здоров’я.

— А тепер іди стань біля входу, — мовив Каладін, показуючи, де саме. У дворик зайшов гурт паршменів, несучи якісь ящики — мабуть, із провіантом. Ці точно не мали становити загрози. Чи мали? — Звертай особливу увагу на слуг, зброєносців і всіх на позір некривдних осіб, які наближатимуться до синів великого князя Далінара. Ніж під ребро від когось із таких суб’єктів став би чи не найкращим способом скоїти вбивство.

— Гаразд. Але, скажи мені, Келе: що за один цей Амарам?

Капітан різко обернувся до Моаша.

— Я бачу, як ти дивишся на нього, — пояснив той. — Бачу вираз на твоєму обличчі, коли хтось із мостонавідників про нього згадує. Що він тобі заподіяв?

— Я служив у його армії, — відказав Каладін. — Саме звідти мене…

Моаш жестом указав на командирове чоло.

— То це його робота?

— Так.

— Значить, ніякий він не герой, хай що там про нього подейкують, — сказав на це Моаш — здається, вдоволено.

— Чорнішої душі, ніж у нього, я ще ніколи не бачив.

Моаш узяв Каладіна за руку:

— Ми ж іще сквитаємося з ними — із Садеасом, з Амарамом? Із тими, хто заподіяв нам стільки зла?

Довкола Моаша завирували спрени гніву — наче калюжі крові на піску.

Командир глянув йому у вічі й кивнув.

— Мені цього досить, — відповів той, узявши ратище на плече, і побіг на позицію, що її вказав Каладін.

— От і йому треба навчитися частіше усміхатися, — прошепотіла Сил.

Каладін не помітив, як та пурхала поблизу й тепер опустилася йому на плече.

Капітан розвернувся та обійшов майданчик по периметру, зауважуючи кожен вхід-вихід. Можливо, він перестраховувався, але Каладін був із тих, хто любить виконувати всяку роботу відповідально. Тим паче, що він цілу вічність тільки те й робив, що рятував Четвертий міст.

Хоч інколи йому здавалося, що цю роботу неможливо виконати добре. Минулого тижня під час великобурі хтось удруге прослизнув у Далінарові покої й нашкрябав на стіні нове число. За зворотного відліку воно вказувало на ту саму дату, до котрої залишалося ледь-ледь понад місяць.

Великий князь здавався спокійним і наказав не розголошувати того інциденту. Буря забирай… Може, він сам писав ті ґліфи, коли з ним траплялися напади? А чи йшлося про якогось спрена? Адже Каладін був певен: цього разу прокрастися повз нього не зміг би ніхто.

— Хочеш поговорити про те, що не дає тобі спокою? — спитала Сил зі свого «сидіння».

— Мене тривожить, що ж то відбувається під час великобур із Далінаром, — відказав Каладін. — Ті числа… щось тут не те… Ти й досі зауважуєш тих спренів?

— Схожих на червоні блискавиці? — запитала Сил. — Здається, так. Їх важко розгледіти. А ти їх не бачив?

Каладін похитав головою й, піднявши ратище, ступив на галерею, яка облямовувала піщаний майданчик, і зазирнув у приміщення, де зберігали інвентар. На стіні висіли дерев’яні тренувальні мечі — подекуди завбільшки як Сколкозбройці — а також шкіряне спорядження для спарингів.

— Тебе непокоїть тільки це? — допитувалася Сил.

— А що ж іще?

— Амарам із Далінаром.

— Тут якраз усе просто: Далінар Холін товаришує з одним із наймерзенніших убивць, що їх я лише зустрічав. То й що? Далінар — світлоокий. І, певне, водить дружбу з багатьма горлорізами.

— Каладіне… — промовила Сил.

— А знаєш: Амарам гірший за Садеаса, — повів той далі, обходячи приміщення, щоб перевірити, чи немає додаткових дверей. — Усім відомо, що Садеас негідник, але він хоч би не кривить душею. «Ти мостонавідник, — каже він, — і я вичавлю з тебе все, що зможу, до самої твоєї смерті». А от Амарам… Він породжував завищені очікування — просто ясновельможний із легенд. Обіцяв захистити Тіена. Удавав людину честі. А це нижче будь-якого плінтуса — такого дна Садеасові просто не досягти.

— Далінар не такий, як Амарам, — сказала Сил. — Ти й сам це знаєш.

— Про нього подейкують те саме, що говорили — та й досі говорять — про Амарама.

Каладін знову вийшов під сонячне світло й продовжив обхід майданчика, проминаючи світлооких дуелянтів, які кректали, обливалися потом і клацали один об інший дерев’яними мечами, здіймаючи хмарки піску.

Кожній парі фехтувальників прислужувало пів дюжини темнооких із рушниками та флягами — а багато кому один-два паршмени принесли ще й крісла, щоб посидіти, відпочиваючи. Прародителю бур! Навіть коли йшлося про цілком буденні речі, зі світлоокими доводилося панькатися.

Сил спурхнула в повітря перед ним і шугонула донизу, мов буря — і то в буквальному сенсі: застигла в просторі прямо перед його обличчям, а з-під її ніжок заклубочилася хмара, спалахуючи блискавицями.

— От скажи: ти справді вважаєш, наче Далінар Холін лише вдає шляхетність? — зажадала відповіді Сил.

— Я…

— Не бреши мені, Каладіне, — промовила спрен, підступаючи й сварячись пальчиком. Хай яка мініатюрна, а тієї миті вона, здавалося, застувала пів неба — великобуря та й годі. — Жодної брехні. Ніколи.

Той глибоко зітхнув і зрештою сказав:

— Ні — Далінар віддав за нас Сколкозбройця. Я не заперечую: він гарна людина. Просто Амарам задурив йому голову — як, власне, й мені — а тому, гадаю, не можна надто сильно дорікати Холінові.

Сил коротко кивнула, й хмара розсіялася.

— Тобі варто поговорити з ним про Амарама, — сказала спрен.

Вона простувала в повітрі поряд Каладінової голови. Її кроки були крихітні, й Сил мала б відстати, але якимось дивом не відставала.

— І що я йому скажу? — кинув Каладін. — Піду до нього й звинувачу світлоокого третього дану у вбивстві власних солдатів? У крадіжці мого Сколкозбройця? Це звучатиме, як розповідь дурника або маячня божевільного.

— Але ж…

— Сил, він навіть слухати не стане, — перебив її той. — Далінар Холін, може, й гарна людина, але він не потерпить, щоб я говорив погане про могутнього світлоокого. Так улаштований світ. Це правда, і від неї нікуди не дінешся.

Каладін продовжив огляд і зазирнув у приміщення, звідки можна було спостерігати за спарингами. Одні правили за комори, а інші — за кімнати для відпочинку та купальні. Кілька з них були замкнені: там саме відпочивали після тренування світлоокі. Вони любили поніжитися в теплій водичці.

Задню частину будівлі — навпроти вхідної арки — було відведено під житлові приміщення для подвижників. Каладін іще ніколи не бачив, щоб сюди-туди сновигали стільки поголених голів і тіл у просторому одязі. В Гартстоуні градоправитель тримав лише кілька старих і висхлих подвижників, які навчали його сина та ще мусили періодично спускатися до містечка, щоб спалювати молитви й допомагати темнооким вдосконалюватись у своїх Покликаннях.

Але тутешні подвижники здавалися не такими: вони мали статуру воїнів і часто тренувалися разом зі світлоокими, яким бракувало партнера для спарингу. Дехто з них мав темні очі, але спокійно брався за меч: подвижників валили в одну купу, не ділячи на світло- або темнооких.

«І що ж я робитиму, коли вбивати князенят візьметься хтось із них?» Буря забирай, але й ненавидів Каладін певні аспекти охоронної служби! Якщо все проходило гладко, ти ніколи не знав: інакше й бути не могло — чи потенційним убивцям завадили?

Зрештою прибули Адолін і його брат — обидва повністю закуті в Сколкозбрую та з шоломом під пахвою. Їх супроводжували Шрамм і жменька колишніх членів Кобальтової гвардії. Ті відсалютували Каладінові, коли він підійшов і жестом показав, що вони вільні: пост офіційно прийнято. Адже Шрамм мав поспішати до Тефта з хлопцями, які охороняли Далінара й Навані.

— Ваша Ясновельможносте, територію вбезпечено, наскільки це можливо, не заважаючи тренуванням, — доповів Каладін, підійшовши до Адоліна. — Під час спарингу я й мої люди наглядатимемо за вами, але без вагань кричіть, якщо помітите щось підозріле.

Той фиркнув, оглядаючи майданчик і заледве зважаючи на капітана. Старший із братів був високий, а кілька по-алетійському чорних пасм у нього на голові тонули в морі золотисто-білявих. Значить, удався не в батька. Чи не з Ріри була його мати?

Каладін розвернувся, збираючись розташуватися з північному кінці дворика, щоб зайняти протилежну від Моашевої оглядову позицію.

— Мостонавідничку, — гукнув Адолін, — то ти почав титулувати людей, як належить? Хіба мій батько для тебе не «сер»?

— Він мій безпосередній командувач, — пояснив Каладін, відвертаючись.

Проста відповідь здавалася йому найкращою.

— А я, значить, ні? — спитав насуплений княжич.

— Так точно.

— А якщо я віддам тобі якийсь наказ?

— Я виконаю будь-які обґрунтовані накази Вашої Ясновельможності. Але якщо в перервах між двобоями вам закортить чашку чаю, то доведеться посилати когось іншого. Тут, певне, не бракує тих, хто залюбки лизатиме вам п’яти.

Княжич підступив до Каладіна. Темно-синя Сколкозбруя додавала йому всього кілька дюймів зросту, але в ній юнак височів, наче вежа. Мабуть, репліка про п’яти прозвучала занадто зухвало.

А втім, той уособлював для капітана привілеї світлооких. Адолін був не такий, як Амарам або Садеас, котрих він люто ненавидів, але жевжики на кшталт молодого Холіна нагадували Каладінові: цей світ улаштовано так, що одні потягують вино та хверцюють в ошатному одязі, а других обертають на рабів заледве не з примхи.

— Я й досі не вишпурнув тебе у вікно тільки тому, що завдячую тобі життям, — прогарчав княжич, неначе вимовляти ці слова було боляче. Простягши п’ястка в латній рукавиці, він постукав Каладіна в груди. — Проте моє терпіння, мостонавідничку, не таке безмежне, як батькове. З тобою щось не так: я поки не можу вхопити, що саме, але ти в мене під ковпаком. І не забувай свого місця.

От і чудово.

— Моє місце, Ваша Ясновельможносте, поміж тих, хто збереже вам життя, — відказав Каладін, відштовхуючи його палець.

— Я й сам здатен подбати про себе, — відрізав Адолін, відвернувшись, і важко закрокував по піску, подзенькуючи Сколкозбруєю. — Твоя справа — наглядати за моїм молодшим братом.

Каладін був більш ніж щасливий із того, що йому дали спокій.

— Зіпсутий хлопчисько, — буркнув він.

Капітан лише недавно усвідомив, що його двадцятий день народження минув непоміченим — у мостонавідній команді. Адолінові ж було дещо за двадцять (не набагато старший за Каладіна), але інфантильність мало пов’язана з віком.

Ренарін і досі збентежено стояв біля входу. На ньому була стара Далінарова Сколкозбруя, а в руці він тримав новонадбаного Сколкозбройця — у військових таборах тільки й гули, що про вчорашню блискавичну дуель Адоліна. Проте утворення повного зв’язку з мечем — щоб його можна було приклика́ти й відсилати — займало п’ять днів.

Ренарінова нефарбована Сколкозбруя мала колір темної сталі: Далінар надавав перевагу саме такому вигляду. Дарування обладунку синові було символічним жестом: мовляв, наступні перемоги князь мав здобути на політичній арені. Такий хід заслуговував похвали: люди не йтимуть за тобою довіку тільки від страху — бо ти, бува, можеш віддухопелити — чи навіть тому, що ти найкращий воїн у цілому війську. Щоб стати справжнім вождем, цього замало — ой як замало.

А проте Каладін жалкував, що Далінар віддав Сколкозбрую. Хай би що оберігало великого князя, воно полегшувало б завдання Четвертому мосту.

Прихилившись спиною до колони, схрестивши руки на грудях та втримуючи ратище між передпліччям і плечем, Каладін пильнував за порядком у дворику і стежив за всяким, хто занадто наближався до княжичів. Адолін підійшов до брата й, схопивши того за плече, потягнув на майданчик. Усі, хто там тренувався, зупиняли спаринги і вклонялися — нехай і не за уставом — або салютували князівським нащадкам, коли ті проходили повз. У задній частині дворика зібрався гурт подвижників у сірому, й уже знайома Каладінові жінка, вийшовши наперед, вступила з братами в розмову. Холіни склали їхній церемонний уклін.

Відколи Ренарін отримав Збрую, минуло три тижні. Чому Адолін так довго зволікав, перш ніж привів брата сюди на тренування? Чекав дуелі, щоб подарувати хлопцеві ще й Зброю?

Сил опустилася Каладінові на плече.

— Адолін із Ренаріном уклонилися їй.

— Атож, — зронив Каладін.

— Але хіба та подвижниця не рабиня їхнього батька?

Той кивнув.

— У людей годі добрати сенсу.

— Якщо ти лише зараз це збагнула, то була неуважною, — відказав Каладін.

Сил струснула головою, і її волосся дуже реалістично розсипалося по плечах — зовсім як у людей. Певне, спрен придивлялася до їхніх жестів досить-таки уважно.

— Мені вони не до вподоби, — кинула вона, наче знічев’я. — Ні той, ні той. Ні Адолін, ні Ренарін.

— Тобі не до вподоби жоден Сколкозбройний.

— Саме так.

— Ти й раніше називала клинки огидними, — зауважив Каладін. — Але вони належали Променистим. То що — Променисті чинили неправильно, коли билися ними?

— Звісно, ні, — відказала Сил таким тоном, наче їй щойно бовкнули несосвітенну дурницю. — За тих часів Сколки не викликали огиди.

— І що ж змінилося?

— Лицарі, — пояснила спрен і принишкла. — Змінилися лицарі.

— Тож огида пов’язана не зі зброєю як такою — просто вона потрапила до рук не тим людям, — підсумував Каладін.

— Бо «тих» людей більше не залишилося, — шепнула Сил. — Чи, може, ніколи й не було…

— А звідки вони взагалі взялися — Сколкозброя й Сколкозбруя? — поцікавився Каладін. — Навіть сучасним фабріалам і близько не зрівнятися з ними. То звідки ж древні взяли таке дивовижне спорядження?

Сил змовкла: вона мала неприємну звичку не відповідати, коли його запитання стосувалися занадто специфічних речей.

— Ну, то що скажеш? — під’юдив її Каладін.

— Хотіла б я тобі відповісти.

— То говори.

— Якби ж то я могла — але не можу.

Каладін зітхнув і знову перевів увагу, куди й мав — на Адоліна з Ренаріном. Старша подвижниця провела двох братів у найдальшу частину дворика, де на землі сиділа групка людей — також подвижників, але якихось не таких. Може, когось на кшталт наставників?

Доки Адолін бесідував із ними, капітан знову окинув дворик швидким поглядом і насупився.

— Що таке? — спитала Сил.

— Он той суб’єкт у затінку, — пояснив Каладін, вказуючи ратищем на криту галерею, де — спершись схрещеними руками на дерев’яні поручні, що сягали йому до пояса — стояв якийсь чоловік. — Він спостерігає за княжичами.

— Ще б пак — на них дивляться всі.

— Але він — не так, як усі. Ходімо, — сказав Каладін.

Він рушив розслабленою ходою, щоб не сполохати незнайомця. Найімовірніше, йшлося про звичайного служника. Довговолосий, із короткою, але неохайною чорною бородою, той був убраний у широкий жовтувато-коричневий одяг, підперезаний мотузком. На тренувальному майданчику той чоловік мав чужорідний вигляд, що вже саме собою, певне, свідчило на його користь: адже найкращі вбивці — непомітні.

А втім, він мав міцну статуру й шрам на щоці, а отже бував у бою. Тож ліпше було перевірити, хто це такий. Той пильно стежив за княжичами, і Каладін, підступаючи з іншого боку, не міг розгледіти, світлі чи темні були його очі.

Коли до незнайомця стало зовсім близько, під ногою в капітана зачувся шурхіт піску. Чоловік миттю обернувся на шум, і Каладін інстинктивно звів списа. Тепер він бачив: той кароокий — але віку визначити не міг. Очі чомусь справляли враження старості, але шкіра — не така вже й зморшкувата — не пасувала до них. Йому могло бути як тридцять п’ять, так і всі сімдесят.

«Ні, він занадто молодий», — подумав Каладін, хоч і не зміг би пояснити чому.

Він опустив списа.

— Даруй — я трішки смиканий, бо всього кілька тижнів на своїй посаді, — промовив, стараючись обеззброїти співрозмовника.

Але не вийшло: той зміряв капітанів погляд згори донизу, так само виявляючи затаєну загрозу — наче воїн, що вирішує, чи не завдати удару. Але зрештою відвернувся від Каладіна й розслабився, спостерігаючи за Адоліном і Ренаріном.

— Хто ти? — спитав Каладін, стаючи поруч незнайомця. — Ти ж уже знаєш: я тут людина нова й намагаюся вивчити, як кого звуть.

— Ти мостонавідник — той, що врятував великого князя.

— Саме так, — підтвердив Каладін.

— Можеш дати мені спокій — я не скривджу твого княжича, поглинь його Геєна, — сказав незнайомець низьким, скреготливим голосом. Різким. Та ще й із дивним акцентом.

— Він не «мій» княжич — я лише відповідаю за його безпеку, — відповів на це капітан.

Тоді знову обвів чоловіка поглядом, — і дещо помітив. Його підперезаний мотузкою одяг дуже скидався на той, у якому ходили подвижники — просто заросла голова збивала з пантелику.

— Ти солдат, — збагнув він. — Ну, тобто колишній вояка.

— Еге, — підтвердив незнайомець. — Мене звати Загель.

Каладін кивнув. Усе ж бо стало на свої місця: не маючи куди й до кого повертатися, дехто з відставних солдатів ішов у подвижники. Щоправда, ті мали б вимагати від нього принаймні поголеної голови.

«Цікаво, чи не десь у такому ж монастирі доживає віку й Гев, — мимохіть спало Каладінові на гадку. — І що б то він подумав про нинішнього мене?» Певне, пишався б: він-бо завжди вважав службу охоронця за найпочеснішу для солдата.

— Що це вони роблять? — спитав Каладін у Загеля, киваючи в бік Адоліна з Ренаріном, які — попри обтяженість Сколкозбруями — посідали долі перед старцями-подвижниками.

Той фиркнув:

— Молодшого Холіна має обрати один із майстрів-мечеборців — наставник.

— А хіба той не може вчитися в того, в кого захоче?

— Ні, так не робиться. Але ситуація склалася делікатна: княжич Ренарін ніколи до пуття не вчився фехтувати. — Загель помовчав. — Хоча більшість світлооких хлопчиків відповідного рангу обзаводяться наставником іще до свого десятиліття.

Каладін наморщив чоло.

— А чому його ніколи не навчали?

— Щось зі здоров’ям.

— Невже вони справді можуть відшити його? — запитав Каладін. — Рідного сина великого князя?

— Могти вони можуть, але навряд чи відшиють — забракне сміливості. — Аж тут Каладінів співрозмовник примружився, бо Адолін підвівся й махнув йому. — Геєно ж ти вогненна! Так я й знав, що він зволікає, вичікуючи, доки я повернуся.

— Майстре-мечеборцю Загель! — гукнув Адолін. — Підсідайте до решти!

Чоловік зітхнув і глянув на Каладіна очима, з яких прозирала покірливість.

— Мені, певне, також не стане духу. Спробую не надто уразити його почуття.

Він обійшов перила й побіг до решти. Адолін міцно потиснув йому руку, а тоді вказав на Ренаріна. На тлі голомозих подвижників з охайними бородами та в чистішому одязі Загель мав вигляд білої мурени.

— Ну, як він тобі? Дивним не здається? — спитав Каладін.

— Для мене всі ви дивні, — безтурботно відказала Сил. — Крім Скелі: адже він — сама чемність.

— Бо має тебе за богиню. Не варто його заохочувати.

— Чого б це? Адже я і є богиня.

Каладін повернув голову й упритул глянув на Сил, яка сиділа в нього на плечі:

— Послухай…

— Що? Все правильно! — Спрен усміхнулася й, здійнявши пальчики, стала наче відщипувати крихітні шматочки. — Малесенька часточка бога. Манюня-манюня. А тепер можеш скласти мені уклін.

— З тобою на плечі це буде важкувато, — промимрив Каладін. Аж тут зауважив на вході Лопена із Шеном, які, мабуть, прибули з донесенням від Тефта. — Ходімо побачимо, чи не треба Тефтові якась допомога, а потім зробимо обхід і перевіримо, як там Дрегі та Моаш.

17. Повторювана схема

Подоба тупа страшить недарма́:

Стає розум затьмареним, плутаним, грубим.

Знайти її легко: вона в руки дається сама —

Та тим, хто її прибирає, на згубу.

З «Пісні переліку» слухачів, заключна строфа

Їдучи у фургоні, Шаллан притлумлювала тривогу дослідженнями. Неможливо було сказати, чи помітили дезертири слід із розчавлених скелебруньок, який залишав по собі караван: може, вони вже переслідували його, а може — це тільки її химери.

Тож нíчого на цьому зациклюватись, сказала собі дівчина, і знайшла, на що відволіктися.

— Листки можуть пускати власні паростки, — промовила вона, здіймаючи на кінчику пальця один із маленьких округлих листочків і повертаючи той до сонця.

Блут — ведмідь ведмедем — сидів поруч неї. Як для такого гевала, того дня він вирядився у страшенно фасонистий капелюх — димчасто-білий із підігнутими вгору боковими крисами. Час від часу він ляскав пужалном — як мінімум, не меншим, ніж зріст пасажирки — по панциру тяглового чала.

На задньому форзаці своєї книжки Шаллан занотувала короткий перелік ударів, які виконав погонич. Блут хльоснув чала двічі, зробив паузу, знову хльоснув, і тварина уповільнила крок: адже фіра попереду них — із Твлаквом на козлах — почала виїжджати вгору схилом пагорба, всіяного крихітними скелебруньками.

— Бачиш? — озвалася Шаллан, показуючи Блутові свій листочок. — Ось чому в цієї рослини таке ламке гілля. Коли збирається буря, вона трощить його і обриває листки, а ті летять за вітром і дають нові паростки, які утворюють власні мушлі. Вони дуже швидко ростуть — швидше, ніж я очікувала в цих безплідних землях.

Той фиркнув.

Дівчина зітхнула й, опустивши пальця, поклала крихітну рослинку назад у чашку, де культивувала її. А ще озирнулася.

Жодного сліду погоні. Насправді їй би просто припинити нервуватися.

Вона знову взялася до свого нового альбому — одного з Ясниних записників, де залишалося багато чистих сторінок — і стала швидко замальовувати листочок. Їй бракувало доброго художницького приладдя — були тільки один-єдиний вугільний олівець, кілька пер і трішки чорнила — але Фрактал мав рацію: Шаллан-бо не могла не малювати.

Все почалося з виконаного по пам’яті — за спогадами про своє пірнання в океан — замальовка сантида на заміну втраченого малюнка. І хоча цій роботі було не зрівнятися з тою, яку художниця створила за свіжими враженнями, таке віднайдення загубленого — хай у якому вигляді — почало зцілювати її внутрішні рани.

Закінчивши замальовувати листочок, мисткиня перегорнула сторінку й заходилася накида́ти Блутів портрет. Не надто бажаний початок нової колекції людських типів — але вибір був небагатий. На жаль, той капелюх — замалий для його голови — і справді надавав Блутові дурнуватого вигляду. У зсутуленому образі фурмана — так, що спина дивилася в небо — було щось від краба, а цей капелюх у нього на голові… ну, принаймні композиція здавалася цікавою.

— А де ти взяв цей капелюх? — спитала Шаллан, малюючи.

— Виторгував, — промимрив Блут, не дивлячись на неї.

— І дорого дав?

Візник стенув плечима. Власних капелюхів Шаллан позбулася, коли затонув корабель, але домоглася від Твлаква, щоб той подарував їй один із брилів, над плетінням яких працювали паршмени. Їхній виріб мав не надто привабливий вигляд, проте від сонця таки захищав.

Попри тряску фургона, Шаллан зрештою спромоглася закінчити Блутів портрет. І невдоволено оглянула результат. Слабенький початок колекції — зокрема й через деяку відчутну карикатурність. Вона підібгала вуста. Що то за вигляд мав би Блут, якби весь час не супився на неї? Якби охайніше вбирався й носив при боці не бувалого в бувальцях дубця, а пристойну зброю?

Вона перегорнула сторінку й почала все спочатку, змінивши композицію на, може, й ідеалізовану, але водночас і якусь відповіднішу. В належному антуражі той, власне, міг би справити хвацьке враження — в однострої, зі списом при боці й очима, що вдивляються в обрій. Доки малюнок було завершено, її настрій значно поліпшився. Шаллан усміхнулася зі свого витвору, і коли Твлакв оголосив полуденний привал, показала портрет «натурникові».

Блут кинув оком на зображення, але нічого не сказав і, кілька разів хльоснувши чала, зупинив тварину поряд іншої, яка тягнула Твлаквову фіру. Останнім підкотив фургон Таґа — цього разу раби їхали в ньому.

— Ма́ківниця! — вигукнула Шаллан, опускаючи альбом і вказуючи на пасмо тоненьких тростин, які росли за валуном неподалік.

Блут застогнав:

— Та скільки ж вам її треба?!

— Більше, ніж є. Чи не був би ти ласкавий зібрати її для мене?

— А паршмени не можуть? Бо я маю годувати чалів…

— Наглядачу Блуте, хто, на твою думку, може й зачекати — чали чи світлоока дама?

Почухавши непокриту капелюхом частину потилиці, Блут похмуро зліз із передка й почвалав до тростин. А Твлакв, вибравшись на свій фургон, вдивлявся в обрій у південному напрямку.

Там здіймався тонкий стовпчик диму.

Шаллан умить продерло морозом. Спустившись із фіри, вона поспішила до Твлаква й спитала:

— Це дезертири? Буря забирай! То вони нас таки переслідують?

— Так. І, схоже, стали на привал, щоб зварити обід, — відказав той із даху своєї кибитки. — Їм байдуже, що ми помітимо їхнє багаття. — Работоргівець силувано засміявся: — Це добрий знак. Вони, певне, знають, що в нас усього три фургони, які заледве вартують зусиль. Якщо їхати далі й зайвий раз не спинятися, то вони облишать погоню. Так — я цього певен.

Він зіскочив додолу й заходився квапливо напувати невільників. Тайлен не став морочитися, залучаючи паршменів, а взявся до роботи власноруч, і це якнайпромовистіше свідчило: він нервувався й хотів чимшвидше рушити далі.

Тож паршмени в клітці за його фірою так само плели капелюхи, а стривожена Шаллан стояла поряд і дивилася. Дезертири все-таки помітили слід із розчавлених скелебруньок.

Дівчину кинуло в піт — але що вона могла вдіяти? Рух каравану їй не пришвидшити. Залишалося хіба сподіватися, що Твлакв має рацію й погоня відстане.

Таке здавалося малоймовірним: фургонам на чаловій тязі ніяк не обігнати вояків на марші.

«Не зациклюйся на цьому, — сказала собі подумки Шаллан, коли її стала охоплювати паніка. — Знайди, на що можна відволіктися від погоні».

Може, на паршменів? Вона кинула на них оком. Чи не намалювати їх обох у клітці?

Ні. Шаллан була надто знервована, щоб малювати, але, мабуть, могла придумати щось інше. І вона пішла до паршменів. Ноги запротестували, але біль був стерпний. Власне, на противагу попереднім дням, її гримаси з прихованих зробилися перебільшеними. Нехай краще Твлакв гадає, що їй досі дуже зле.

Дійшовши до ґрат, Шаллан зупинилася. Двері клітки були незамкнені: паршмени ж бо ніколи не тікали. Купивши цих двох, тайлен мав понести чималі видатки. Паршмени коштували недешево, хоча багато монархів і світлооких магнатів тримали їх силу-силенну.

Один із плетільників підвів на неї очі, а відтак знову повернувся до роботи. А може, «повернулася»? Щоб відрізнити самця від самиці, паршменів доводилося роздягати. Мармурову шкіру обох цяцькувало червоне та біле. Вони були приземкуваті — футів п’ять на зріст — і голомозі.

До чого ж складно було вбачати загрозу у двох сумирних трудівниках на кшталт них!

— Як вас звати? — спитала Шаллан.

Один звів погляд, а інший продовжував працювати.

— Як твоє ім’я? — напосідала дівчина.

— Перший, — відповів паршмен і, вказуючи на товариша, докинув: — Другий.

А відтак опустив голову й повернувся до праці.

— Ви задоволені своїм життям? — спитала Шаллан. — Чи радше звільнилися б, якби вам випала нагода?

Паршмен підвів на неї очі й насупився. Пошкріб чоло, беззвучно повторив кілька почутих слів і похитав головою — не розуміє, мовляв.

— На волю хочете? — допитувалася Шаллан.

Той знову схилився над своєю роботою.

«А в нього, власне, збентежений вигляд, — подумала Шаллан. — Ніяковіє, що не зрозумів моїх слів». Його поза, здавалося, промовляла: «Будь ласка, припиніть мене розпитувати». Взявши альбом під пахву, вона залишила собі Спогад про тих двох трударів.

«Це лихі почвари, — переконувала себе дівчина. — Страховиська з легенд, що незабаром нищитимуть все і вся довкола себе». Стоячи поруч і спостерігаючи за ними, їй важко було в це повірити, хоча її й переконали відповідні аргументи.

Буря забирай! А Ясна таки мала рацію: довести світлооким, щоб позбулися паршменів, навряд чи можливо. Для цього знадобляться неспростовні, воістину «залізні» докази. Стривожена Шаллан пройшла назад до фургона й вибралася на сидіння, не забувши скривитися. Блут залишив їй в’язку ма́ківниці й наразі порався коло чалів, а Твлакв діставав сякі-такі харчі, щоб нашвидку перекусити — певне, вже на ходу.

Погамувавши нервове напруження, Шаллан примусила себе зробити кілька замальовок ближніх рослин. А невдовзі по тому зобразила обрій і прилеглі скельні формації. В повітрі не відчувалося такого холоду, як під час перших днів мандрівки з невільничим караваном, хоча зранку її віддих і досі клубочився парою.

Проходячи повз дівчину, Твлакв кинув на неї збентежений погляд. Від часу їхньої сутички біля вогнища минулого вечора його ставлення до неї змінилося.

Шаллан продовжувала малювати. Рельєф тут, звісно, був куди рівнинніший, ніж удома. І рослинність була значно бідніша, хоча й витриваліша. І…

…А що то таке попереду — чи не новий стовп диму? Вона підвелася й, здійнявши руку, затулила очі дашком долоні. Так — дим. Дівчина глянула на південь, у бік найманців-переслідувачів.

Помітивши те саме, що й вона, неподалік зупинився Таґ. Він поспішив до Твлаква, і обидва почали півголосом сперечатися.

— Негоціанте Твлакв, — Шаллан демонстративно не зверталася до нього «торгових справ майстре», хоч саме так належало титулувати повноправних купців. — Я б залюбки послухала ваші дебати.

— Так, звісно, Ваша Світлосте. — Заламуючи руки, він перевальцем наблизився. — Той дим, який ви зауважили попереду… Річ у тім, що ми вступили в такий собі коридор — він тягнеться між Розколотими рівнинами й Неглибокими Криптами та прилеглими селами. Тут жвавіше сполучення, ніж в інших частинах Морозних земель, а тому й досить висока ймовірність зустрічі з іншими…

— Тож попереду в нас?..

— …Якщо пощастить, то ще один караван.

«А якщо не пощастить…» Запитувати було зайве: це означало б інших дезертирів чи бандитів.

— Ми можемо уникнути їх, — повів далі Твлакв. — Розпалювати вогонь, щоб зготувати гарячого на обід, наважиться лише численний загін: адже це як запрошення — або застереження. Маленький караван на кшталт нашого так не ризикуватиме.

— Якщо йдеться про великий караван, — втрутився Таґ, потираючи чоло товстим, як сосиска, пальцем, — то в них має бути охорона. Надійний захист.

І він глянув на південь.

— Так-то воно так, — заперечив Твлакв, — але ми можемо виявитися між молотом і ковадлом… В епіцентрі небезпеки…

— Твлакве, погоня з півдня неминуче наздожене нас, — сказала Шаллан.

— Я…

— Якщо не вдається вполювати тельма, мисливець повертається з норкою, — урвала його пасажирка. — Дезертири мусять убивати, щоб вижити тут. Хіба ти не казав, що сьогодні ввечері прогнозують великобурю?

— Так, — неохоче погодився той, — за дві години після заходу сонця, коли вірити придбаній таблиці.

— Не знаю, де бандити зазвичай перечікують бурі, — мовила Шаллан, — але вони вочевидь поклали собі наздогнати наш караван. Поб’юся об заклад, що нас планують перебити, а потім скористатися фургонами як прихистком. Нам не дозволять утекти.

— Можливо, — відповів на це Твлакв. — Так, не виключено. Але Ваша Світлосте: якщо той стовп диму попереду бачимо ми, то чи не можуть дезертири…

— Еге, — підтакнув Таґ, киваючи, неначе щойно це збагнув. — Ми повернемо на схід, а вбивці можуть ув’язатися за караваном попереду.

— Ми підставимо під удар когось іншого замість себе? — спитала дівчина, схрещуючи руки на грудях.

— А чого ж іще від нас чекати, Ваша Світлосте? — відказав Твлакв, утративши терпець. — Бачте, яка штука: ми — дрібнота, крєм’ячки. Нам тільки й залишається, що триматися осторонь більших тварин, сподіваючись, що ті зжеруть одна одну.

Шаллан примружила очі, пильно вдивляючись у стовпчик диму попереду. Це в неї щось із зором, а чи той побільшав? Відтак вона озирнулася. Власне, здавалося, наче обидва стовпи диму приблизно однакового розміру.

«Дезертири нападають тільки на тих, кого перевершують за чисельністю, — подумала дівчина. — Вони втекли з армії, боягузи».

Неподалік вона завважила Блута: той стояв і також дивився на дим позаду них, але виразу його обличчя прочитати не виходило. Воно виражало страх? Огиду? Тугу? Та ще й жодного спрена, який дав би підказку!

«А може, ці “боягузи” просто в усьому розчарувалися? — майнуло в думці. — Камені, які покотилися під укіс і так розігналися, що не знають, як зупинитися?»

А втім, яка різниця? Отримавши змогу, ці камені в кожному разі розчавлять їх. Поворот на схід не врятує: дезертири оберуть легку здобич — повільні фургони — а не потенційно небезпечнішу жертву попереду.

— Ми попрямуємо до другого стовпа диму, — оголосила Шаллан, опускаючись на сидіння.

Твлакв глянув на пасажирку:

— Ви не можете…

Тут він змовк, зустрівшись із дівчиною очима.

— Ви… — спробував заперечити тайлен знову, облизуючи губи. — Ви не зможете… Ваша Світлосте, бачте, яка штука: якщо ми долучимося до більшого каравану, мандрівка на Розколоті рівнини затягнеться. Це може вийти нам боком.

— Негоціанте Твлакв, якщо така проблема виникне, я з нею розберуся.

— Той караван попереду теж не стоятиме на місці, — застеріг работоргівець. — Може статися, що ми прибудемо й застанемо порожнє таборище.

— Хай там як, — заперечила Шаллан, — а коридором можна рухатись або в напрямку Розколотих рівнин, або сюди, до портових міст. Так чи інак, а зрештою наші шляхи перетнуться.

Твлакв зітхнув, але потім кивнув і гукнув Таґові, щоб той поквапився.

Шаллан знервовано сиділа на козлах. Блут, повернувшись, опустився на сидіння поруч неї і тицьнув їй кілька висхлих коренеплодів — вочевидь обід. Невдовзі фургони покотилися на північ. Цього разу їхня фіра була третьою, замикаючи стрій.

Дівчина вмостилася зручніше, готуючись до тривалої подорожі: навіть якщо вони таки наздоженуть попутний караван, то їх усе одно розділяла багатогодинна поїздка. Щоб не так нервуватися, вона закінчила пейзажні етюди, а відтак дала олівцеві волю і взялася просто собі малювати знічев’я.

Накидала небесних мурен у польоті. Зобразила харбрантський причал. Намалювала портрет Ялба, та лице вийшло не дуже: лукаві іскорки в очах вловити не вдалося. Певне, тому, що художниця страшенно засмутилася, уявляючи його ймовірну долю.

Вона перегорнула сторінку й почала малювати, що на думку спадало. З-під олівця вийшла елегантна дама в розкішній сукні — із широким, але облипчастим подолом і верхом, що туго обтягував талію і бюст. Довгі відкриті рукави: один ховає захищену руку, а другий, із розрізом до ліктя, звисає донизу, оголюючи правицю.

Врівноважена, впевнена в собі жінка, яка тримає ситуацію під контролем. Машинально малюючи далі, Шаллан оснастила голову елегантної дами власним обличчям.

Художниця позволікала, й олівець завис над малюнком. Це не вона. Чи вона? Та невже?

Фургон трясся по каменях і рослинах, а дівчина дивилася на малюнок. Перегорнувши ще одну сторінку, Шаллан розпочала новий ескіз — придворну в бальній сукні, що її оточує еліта Алеткару (в розумінні мисткині) — дужа й рослява. А та придворна почувається поміж цього оточення, мов риба у воді.

Дівчина домалювала своє лице і їй.

Вона перегорнула сторінку й створила новий портрет. А за ним іще один.

Останнім став автопортрет: стоячи на краю Розколотих рівнин, вона дивиться в східному напрямку — в бік таємниць, що їх дошукувалася наставниця.

Знову перегорнувши сторінку, Шаллан зобразила Ясну в корабельній каюті: принцеса сидить за столом, розклавши довкола книги й папери. Проте важив не антураж, а вираз її обличчя — стривоженого, нажаханого лиця. Змученого, доведеного до краю.

Цього разу вийшло ідеально — перший від часу трагедії малюнок, який точно відтворював побачене: Яснин тягар.

— Зупини фургон, — промовила Шаллан, не підводячи очей.

Блут зиркнув на неї, але дівчина притлумила порив повторити. На жаль, замість негайної покори, той зажадав пояснення:

— Нащо?

Шаллан звела погляд. Стовп диму так само був далеченько, але вона мала рацію: той більшав. Подорожні попереду зупинилися й розпалили чимале багаття, щоб зварити обід. Висновуючи з диму, йшлося про куди чисельніший гурт, ніж той, що переслідував їхні фургони.

— Я пересяду назад, — пояснила вона. — Мені треба дещо перевірити. Щойно я влаштуюся, можеш рушати, але зупинися й погукай мене, коли ми під’їжджатимемо до каравану попереду.

Зітхнувши, той зупинив чала кількома ударами по панциру. Шаллан спустилася додолу й, прихопивши мáківницю із записником, перебралася на задок їхньої фіри. Щойно дівчина залізла досередини, Блут негайно рушив і загукав у відповідь до Твлаква, пояснюючи причину затримки.

З піднятими боковинами клітка її фургона давала тінь і приватність — а надто коли той їхав останнім, і ніхто не міг зазирнути крізь задні двері. На жаль, поїздка на задку була не така комфортна, як на передку: хай які крихітні, а скелебруньки породжували неймовірну тряску та хитавицю.

Яснина скриня стояла прив’язана до передньої стінки. Шаллан відкинула кришку (при цьому від сфер усередині полилося тьмяне освітлення), а потім знову опустилася на імпровізований пуф — стіс чохлів, що ними Ясна накривала книжки. Що ж до ковдри — а її Твлакв не спромігся забезпечити — то за неї правила оксамитова оббивка, здерта з середини скрині.

Відкинувшись назад, Шаллан розмотала ступні, щоб наново змазати мáківницею. Ті взялися струпами й були в куди кращому стані, ніж усього за день до того.

— Фрактале?

Той завібрував десь поблизу: дівчина ж бо просила його залишатися на задку, щоб не тривожити работоргівця з охоронцями.

— Мої ступні загоюються. Це твоя робота? — запитала вона.

— Мммм… Я майже нічого не знаю про те, чому люди виходять із ладу. І навіть менше — про те, чому вони… налагоджуються.

— Ви що, не зазнаєте поранень? — поцікавилася дівчина, переламуючи тростину мáківниці й вичавлюючи краплі молочка на ліву ступню.

— Ми виходимо з ладу. Але… інакше, ніж люди. І ми не налагоджуємося без допомоги. Я не знаю, чому ви налагоджуєтеся. А ти?

— Це природна властивість людського тіла, — відказала Шаллан. — Живі організми ремонтуються автоматично.

Вона присвітила собі сферою, шукаючи слідів червоних гнилокузьок, і швидко крапнула молочком на поріз, щоб прогнати звідти кількох зауважених.

— Хотів би я знати, чому певні речі спрацьовують, — зауважив Фрактал.

— Не ти один, — відказала Шаллан, нахилившись. І скривилася, коли фургон підскочив на особливо великому камені. — Вчора ввечері біля багаття Твлаква я зробилася осяйною.

— Так.

— Ти не знаєш чому?

— Через брехню.

— Моя сукня стала іншою, — повела далі дівчина. — Присягаюся тобі, що вчора ввечері ці потертості з дірками зникли. Хоча тепер вони знову на місці.

— Ммм. Так.

— Мені треба навчитися керувати цією нашою здатністю. Ясна називала її Світлопрядінням. За її словами виходило, що це куди безпечніше, ніж Душезаклинати.

— А книжка?

Відкинувшись на бічні ґрати фіри, Шаллан насупилася. На днищі поруч неї було видно довгу низку подряпин — на позір зроблених нігтями: неначе один із рабів — у нападі божевілля — намагався за їхньою допомогою прокласти собі шлях на свободу.

Книжку, що дала їй Ясна, — «Слова Променистого ордену» — поглинув океан. Це здавалося більшою втратою, ніж інша — «Книга нескінченних сторінок», отримана від наставниці. Адже її аркуші були на диво чисті. Шаллан так і не збагнула всього значення такого задуму.

— Мені так і не випало нагоди прочитати її, — відказала Шаллан. — Коли дістанемося на Розколоті рівнини, треба буде пошукати інший примірник.

А втім, оскільки вони їхали до військового табору, дівчина сумнівалася, що в тамтешніх букіністів широкий асортимент.

Шаллан здійняла перед собою сферу. Та потьмяніла й потребувала підзарядки. Що ж то буде, якщо Твлакв не встигне наздогнати караван попереду й великобуря застане їх у дорозі? Чи рватимуться дезертири навіть крізь стихію — до них і потенційного прихистку у фургонах?

Бурі — ну й гармидеру від них! Їй треба було якось перестрахуватися.

— Променисті лицарі утворювали зв’язок зі спренами, — сказала Шаллан — радше собі, ніж Фракталові. — Симбіотичний — наче в крєм’ячка зі сланцекіркою: живучи в ній, той об’їдає лишайники — і завдяки цьому має чим харчуватися — але водночас очищує сланцекірку.

Фрактал спантеличено загудів:

— То я… сланцекірка чи крєм’ячок?

— Однаково, — відказала дівчина, крутячи в пальцях діамантову сферу — крихітний самоцвіт усередині невсипуще поблимував, оточений склом. — Сплески — сили, що керують світом — легше піддаються спренам. Або… ну… оскільки спрени — складники тих Сплесків, то, можливо, річ у тім, що вони ліпше впливають один на одного. Наш зв’язок дає мені змогу орудувати одним зі Сплесків — в цьому випадку, світлом, силою Ілюмінації.

— Брехнею, — прошепотів Фрактал. — І правдою.

Шаллан стиснула сферу в кулаку, і її сяйво, пробиваючись крізь шкіру, забарвило п’ясток, відливаючи червоним. Зусиллям волі дівчина спробувала спрямувати Буресвітло в себе, але в неї нічого не вийшло.

— То як мені цього домогтися?

— Може, з’ївши її? — припустив Фрактал, перемістившись на стінку поряд її голови.

— З’ївши? — із сумнівом перепитала Шаллан. — Раніше мені не треба було їсти сфери, щоб висотати з них Буресвітло.

— А раптом спрацює? Ти спробуй.

— Сумніваюся, що в мене вийде проковтнути цілу сферу, — заперечила Шаллан. — Навіть якби я цього захотіла — а я нітрохи не хочу.

— Мммм, — видобув Фрактал, і від його вібрацій деревина́ затряслася. — То люди… не полюбляють їх їсти?

— Буря забирай! Звісно, ні. Куди ж ти дивився?

— Я дивився, — заперечив той, роздратовано завібрувавши. — Але розібратися важко! Ви споживаєте одне, перетворюєте його на інше… дуже дивне… яке потім ховаєте. Воно має цінність? То чому ж ви його викидаєте?

— Розмову завершено, — відрізала Шаллан, розтискаючи кулака й знову здіймаючи сферу.

Втім, відчуття було таке, наче дещо з почутого могло виявитися недалеко від істини. Минулого разу сфер вона, звісно, не їла, але якимось чином… спожила їхнє Світло — так, наче випила.

Чи радше вдихнула, еге ж? Якусь хвильку повдивлявшись у сферу, дівчина різко втягнула повітря.

Це спрацювало: висотавшись зі скляної кульки, яскравий потік Буресвітла — швидкий, як один удар серця — заструмував їй у груди й звідти, розливаючись, заповнював її єство. Від незвичності цього відчуття вона якось ожила, пожвавішала, підібралася. З’явилася певна готовність… до дії. М’язи напружилися.

— У мене вийшло, — мовила Шаллан, хоча на цих словах із рота заклубочилось люмінесцентне Буресвітло.

Воно здіймалося й зі шкіри, тож треба було повправлятися, доки те не витекло зовсім. Світлопрядіння… Вона мала щось створити. Шаллан вирішила повторити те, що вже робила, й поліпшити вигляд своєї сукні.

І знову — нічого не відбулося. Вона не знала, що робити, які м’язи задіяти — ба навіть чи ті взагалі тут щось важили. Роздратувавшись, дівчина сиділа й відчайдушно намагалася знайти спосіб, як змусити Буресвітло запрацювати, та почуваючись недолугою — адже те витікало крізь шкіру.

І за кілька хвилин повністю вичахло.

— Що ж, вийшло напрочуд непереконливо, — констатувала Шаллан, потягнувшись по нові тростини мáківниці. — Може, варто натомість повправлятися в мистецтві Душезаклинати?

— Це небезпечно, — прогудів Фрактал.

— От і Ясна казала те саме, — промовила дівчина. — Але наставниці в мене більше немає, а вона — як мені відомо — була єдиною, хто міг би цьому навчити. Тож залишається або вправлятися самотужки, або так ніколи й не опанувати цієї здатності.

Вичавивши ще кілька краплин молочка, вона потяглася, щоб утерти їх у поріз на ступні — аж раптом спинилася: рана стала помітно меншою, ніж була всього лічені миті тому.

— Буресвітло зцілює мене, — промовила Шаллан.

— Ти від нього налагоджуєшся?

— Так. Прародителю бур! У мене все виходить замало не випадково.

— Хіба може щось бути «замало не випадковим»? — запитав Фрактал із непідробною цікавістю. — Я не розумію, що означає ця фраза.

— Я… Ну, це здебільшого фігура мови. — І доки той не став розпитувати далі, додала: — Тобто вислів, що його вживають у переносному сенсі на позначення не об’єктивного факту, а думки або почуття.

Фрактал загудів.

— А це що означає? — спитала Шаллан, все одно втираючи молочко. — Що ти відчуваєш, коли так гудеш?

— Гммм… Збудження. Так. Минуло стільки часу, відколи про подібних до тебе щось дізнавалися.

Дівчина вичавила на ступні ще трішки молочка.

— То ти тут, щоб вивчати нас? Стривай-но… ти дослідник?

— Звісно. Гммм. А що ж іще мені тут робити? Я стільки всього довідаюся, доки…

Спрен раптово змовк.

— Фрактале? «Доки» що? — поцікавилася Шаллан.

— Фігура мови.

Ці слова прозвучали абсолютно беземоційно — без жодної інтонації. Розмовляти, як люди, в нього виходило чимраз ліпше — а подекуди й досконало — але тепер Фракталів голос утратив будь-які барви.

— Брешеш, — дорікнула йому дівчина, поглянувши на візерунок на стінці.

Фрактал зіщулився, ставши завбільшки, як кулак — наполовину поменшавши — й неохоче зізнався:

— Так.

— Проте страшенно невміло, — сказала Шаллан, дивуючись зі свого відкриття.

— Так.

— Але ж ти полюбляєш брехню!

— Вона така захоплива, — відказав той. — Ви всі такі захопливі.

— Скажи мені те, що збирався, — звеліла Шаллан. — До того, як змовк. Тільки не бреши, бо я це зрозумію.

— Гмммм. Ти говориш, як вона — дедалі подібніше.

— Говори.

Фрактал роздратовано загудів — швидко й пронизливо:

— Я дізнаюся, що зможу, доки ти мене не вбила.

— То ти гадаєш… наче я збираюся тебе вбити?

— Так було з рештою, — промовив спрен уже тихіше, — і так буде зі мною. Це… повторювана схема — фрактал.

— Це пов’язано з Променистими лицарями? — спитала Шаллан, здіймаючи руки, щоб заплести волосся в косу.

Це було ліпше, ніж залишити його нечесаним — хоча не маючи гребінця або щітки, навіть коса давалася важко. «Буря забирай! — майнуло в думці. — Мені потрібна ванна. Й мило. А ще з десяток інших речей».

— Так, — відказав Фрактал. — Променисті повбивали своїх спренів.

— Як повбивали? Навіщо?

— Це якось пов’язано з обітницями, — відповів Криптик. — Оце й усе, що я знаю. Такі, як я — перебуваючи поза зв’язками — відступили, й багато хто зберіг глузд. Але нам і досі важко міркувати у відриві від своїх, якщо…

— «Якщо» що?

— Якщо в нас немає людини.

— То он що ви з усього цього маєте, — промовила Шаллан, розплутуючи пальцями волосся. — Вам — думку, а мені — Приборкування сплесків. Симбіоз.

— Осмисленість, розумність, життєвість ідуть від людей, — сказав спрен. — А ми — ідеї. Ідеї, які хочуть жити.

Шаллан продовжувала заплітати волосся.

— Я не вб’ю тебе, — твердо пообіцяла вона. — Нізащо не вб’ю.

— Не думаю, що й інші мали такий намір, — відказав Фрактал. — Але це неважливо.

— Це дуже важливо, — заперечила дівчина. — Я не вчиню так із тобою. Адже я — не Промениста лицарка: щодо цього Ясна висловилася цілком недвозначно. Не кожен, хто орудує мечем — обов’язково солдат. Тож сама лише здатність до певних дій іще не робить мене Променистою.

— Але ж ти виголосила обітницю.

Шаллан заціпеніла.

«Важить життя, а не смерть…» Ці слова долинули до неї з мороку минулого, про котре вона не хотіла пам’ятати.

— Ти живеш брехнею, — промовив Фрактал, — бо вона дає тобі сили. Але правда… Шаллан, мені звідкись відомо, що не сказавши правди, ти не зможеш зростати.

Та закінчила заплітати волосся й потяглася, щоб знову замотати ступні. Фрактал перемістився на протилежний бік гримотливої клітки фургона й розташувався на стінці, заледве видимий у тьмяному світлі. В дівчини залишалася жменя заряджених сфер — малувато Буресвітла з огляду на те, як швидко вичах у ній заряд попередньої. Може, пустити його на подальше зцілення ступнів — ба навіть цілеспрямоване? А чи ця здатність підведе її — достоту як Світлопрядіння?

Шаллан сховала сфери до захищеного капшука. Про всяк випадок краще приберегти їх. Адже наразі Світло цих сфер могло виявитися її єдиною зброєю.

Наново перев’язавши ступні, вона підвелася в тряскому фургоні й відчула, що біль майже зник. Шаллан була здатна ходити майже так, як завжди, хоча босоніж і нині зайшла б недалеко. Вдоволена, вона постукала в стінку, найближчу до фурмана.

— Зупини!

Цього разу повторювати не довелося. Пройшовши наперед, дівчина сіла поруч Блута й одразу зауважила стовп диму попереду, який несамовито клубочився, побільшавши й почорнівши.

— На такому вогнищі обід не готують, — зауважила Шаллан.

— Атож, — погодився Блут із похмурим виразом на обличчі. — Горить щось велике — певне, фургони. — Погонич глянув на пасажирку. — Хай хто там є, а не схоже, щоб у них було все гаразд.

18. Синці

Наукова подоба — посидюча і вдумлива.

Та стережись: їй властива амбіція.

Навчання окупиться, однак розум, бува,

Здатен притупить інтуїцію.

З «Пісні переліку» слухачів, строфа 69

— З новеньких будуть люди, харизматику, — промовив Лопен, відкушуючи шмат якоїсь їжі, загорнутої в папір. — Вони вже й однострої носять, як годиться, й розмовляють, як справжні чоловіки. От кумедія: в них на це пішло всього кілька днів, а нам знадобився не один тиждень.

— Решті — так, але не тобі, — відказав Каладін, спершись на ратище й затуляючи очі від сонця. Він досі перебував на тренувальному майданчику світлооких, наглядаючи за братами Холінами, молодший із яких саме отримував найперші настанови від майстра-мечеборця Загеля. — Лопене, ти тримався молодцем від першого дня нашого знайомства.

— Ну, бач, яка штука: жилося мені непогано.

— Непогано жилося? Тебе тоді щойно призначили носити штурмові мости, доки ти не загинеш на плато.

— Ет, — відказав Лопен, відкушуючи ще один шматок від того, що скидалося на товстий кавалок пласкої перепічки, намотаної довкола чогось тягучого. Облизуючи губи й простягнувши той наїдок Каладінові — потримати — він на якусь мить запустив свою єдину руку до кишені. — Дні бувають погані, а бувають хороші. Тож зрештою виходить посередньо.

— Дивна ти людина, Лопене, — сказав командир, розглядаючи «їжу», що її той жував. — Що це таке?

— Ша́ума.

— Шаурма?

— Ша́-у-ма, ґон, — страва гердазійської кухні. Смакота. Кусни, коли хочеш.

Та скидалася на шматки незрозумілого м’яса, щедро политі якоюсь темною рідиною й загорнуті в надзвичайно жилавий хліб.

— Ну й гидота, — сказав Каладін, повертаючи «їжу» Лопенові — в обмін на вийняту з кишені мушлю, з обох боків списану ґліфами.

— Не хочеш — не треба. Мені більше залишиться, — промовив той, відкушуючи черговий шматок.

— Їсти на ходу не варто, — зауважив Каладін. — Це неввічливо.

— Ет, зате зручно. Поглянь — вона добре замотана. Можна ходити, вирішувати питання і водночас жувати…

— Все одно неохайно, — відказав командир, оглядаючи мушлю.

Вона містила Сиґзілові підрахунки наявного особового складу, висновки Скелі щодо обсягів необхідного провіанту й Тефтову кількісну оцінку колишніх мостонавідників, придатних до тренування.

Цей показник був досить високий. Якщо мостонавідники виживали, то перенесення настилів їх загартовувало й тим, як особисто довів Каладін, потенційно перетворювало на чудових солдатів — аби мотивації не забракло.

На звороті мушлі Сиґзіл накреслив для Каладіна маршрут, яким належало патрулювати околиці військового табору. Незабаром їм мало стати підготовлених новобранців, щоб розпочати охорону прилеглої території, як і обіцяв Далінарові капітан. На думку Тефта, було б добре, якби Каладін зайнявся цим особисто, щоб «жовторотики» отримали змогу поспілкуватися з командиром.

— Сьогодні ввечері буде великобуря, — зауважив Лопен. — Сиґ каже, що за дві години після заходу сонця. Він гадає, що ти захочеш підготуватися.

Каладін кивнув. Ось і ще одна нагода для появи тих загадкових чисел: досі вони щоразу з’являлися під час бурі. Треба буде вжити додаткових заходів для охорони Далінара з родиною.

— Дякую за рапорт, — мовив командир, ховаючи мушлю в кишеню. — Пошли когось переказати Сиґзілові, що пропонований маршрут заведе мене надто далеко від військового табору — тож нехай складе інший. А ще передай Тефтові, що сьогодні мені будуть потрібні додаткові люди — кілька осіб, щоб змінити Моаша й Дрегі: останнім часом обидва відстояли на чатах забагато годин. Сьогодні ввечері я сам охоронятиму Далінара: в інтересах справи треба запропонувати великому князеві, щоб уся його родина провела великобурю разом.

— Якщо буде на те воля вітрів, ґон, — промовив Лопен, доїдаючи останній шматок шауми, і раптом присвиснув, дивлячись на тренувальний майданчик. — Оце дає, га?

Каладін простежив за поглядом гердазійця. Залишивши брата із Загелем, Адолін саме виконував тренувальні вправи зі Сколкозбройцем — звивався й вертівся дзиґою на піску, навідліг, але плавно розмахуючи клинком.

Досвідченого Сколкозбройного Збруя ніколи не робила незграбним. Показний і шикарний, обладунок сидів, мов улитий. Віддзеркалюючи сонячне проміння, Адолін вимахував мечем, переміщуючись з однієї стійки в іншу. Каладін знав, що то була всього лише розминка — не так ефективна, як ефектна. На полі бою ніхто до такого не вдасться, хоча багато окремих поз та ударів було взято з життя.

Та навіть попри це, струснути з себе відчуття благоговіння вийшло не одразу. Б’ючись у Збруї, Сколкозбройні набували нелюдського вигляду — радше Вісників, аніж простих смертних.

Каладін зауважив, що Сил, сидячи на краєчку звису неподалік Адоліна, також спостерігала за княжичем — але з такої відстані виразу її личка було не розгледіти.

На завершення розминки Холін, припавши на одне коліно, до половини ввігнав Сколкозбройця в пісок. А відтак відпустив — і меч зник.

— Я вже бачив, як він прикликає Зброю, — зронив Каладін.

— Так, харизматику, — на полі бою, коли ми врятували від Садеаса його жалюгідну дупу.

— Ні, навіть раніше, — заперечив командир, згадавши випадок із повією в Садеасовому таборі. — Він захистив був декого від наруги.

— Он як, — видобув Лопен. — А знаєш, тоді він не такий уже й поганий…

— Можливо. Так чи інак, а я тебе не затримую. Не забудь прислати людей на заміну.

Гердазієць відсалютував і, прихопивши Шена, — який чекав скраю дворика, длубаючись у тренувальних мечах — побіг разом із ним виконувати доручення.

А Каладін, зробивши обхід і перевіривши, як там Моаш і решта, попростував туди, де Ренарін — так і не знявши Збруї — сидів долі поруч свого нового наставника.

Загель, подвижник із поглядом старця, возсідав у такій урочистій позі, що та різко контрастувала з його кошлатою бородою.

— У Збруї тобі доведеться заново вчитися володінню мечем. У ній людина інакше ступає, втримує зброю та рухається.

— Я… — Ренарін потупив очі. Бачити «окулярника» в шикарному обладунку було дуже дивно. — Наставнику, мені не треба буде перевчатися. Почнімо з того, що я ніколи й не вчився.

Подвижник крякнув.

— Це добре. Значить, мені не доведеться викорінювати застарілих і поганих звичок.

— Так, наставнику.

— Тоді почнімо з простого, — промовив Загель. — Он там, на розі, є сходи. Піднімися на дах тренувального комплексу й зістрибни донизу.

Ренарін різко підвів погляд:

— Зістрибнути?

— Синку, я вже старий, — відказав йому майстер, — і коли повторюю свої слова, з’їдаю не ту квітку.

Каладін насупився, а Ренарін, схиливши голову набік, запитально глянув на капітана. Охоронець знизав плечима.

— З’їдаєте… що?.. — перепитав молодший із братів Холінів.

— Себто серджуся! — гиркнув Загель. — Люди добрі — у вас жодного путящого вислову. Ану марш!

Ренарін стрибком зіп’явся на ноги, здійнявши хмарку піску, й кинувся, куди велено.

— Синку, шолома не забудь! — гукнув Загель.

Ренарін спинився й, кинувшись назад, схопив із землі шолома, замало не заривши при цьому носом. Але, крутнувшись, утримав рівновагу й незграбно побіг до сходів, дорогою замало не врізавшись у колону.

Каладін тихенько фиркнув від сміху.

— Годі тобі, охоронцю, — озвався Загель. — Гадаєш, уперше примірявши Збрую, ти впорався б краще?

— Не думаю, що я забув би шолома, — відказав Каладін, беручи ратище на плече й розминаючись. — Якщо Далінар Холін має намір примусити решту великих князів ходити по струнці, йому знадобляться ліпші Сколкозбройні. Треба було підібрати для цієї Збруї когось іншого.

— На кшталт тебе?

— Буря забирай — я не про себе! — заперечив той — можливо, надто палко. — Загелю, я солдат, і Сколки мені ні до чого. Цей хлопчина викликає симпатію, але довірити йому командувати людьми, як на мене, не випадає — не кажучи про обладунок, який міг би зберегти життя куди вправнішому воїнові. От і все.

— Ренарін іще здивує тебе, — промовив подвижник. — Я прочитав йому цілу лекцію на тему «Я твій наставник, тож роби, що велять» — і він, власне, слухав.

— У перший день її чують усі новобранці, — відказав на це Каладін. — І дехто з них слухає. Хлопчина виявився з таких — але дивуватися тут особливо нічому.

— Якби ти лишень знав, скільки зіпсутих світлооких десятилітків я тут перебачив, то вважав би інакше, — заперечив Загель. — Я гадав, що дев’ятнадцятирічний юнак на кшталт нього буде просто нестерпний. І не називай його «хлопчиною», хлопче. Ви з ним, певне, майже однолітки, а до того ж ідеться про сина наймогутнішої людини на цій…

Він змовк, бо шум на даху сповістив, що Ренарін Холін розігнався й зіскочив додолу, скреготнувши сабатонами об кам’яний карниз. Пролетівши над двориком добрий десяток футів — хоча досвідчені Сколкозбройні могли й не таке — він заборсався, наче підбита небесна мурена, й рухнув на пісок унизу.

Загель глянув на Каладіна, здійнявши брову.

— Що таке? — не зрозумів капітан.

— Він захоплений, слухняний і не боїться, що на нього дивитимуться, як на дурня, — промовив Загель. — Битися можна навчити, але ці якості — вроджені. З хлопчини будуть люди.

— Якщо доти він нікого не розчавить при падінні, — буркнув Каладін.

Ренарін звівся на ноги й опустив на них очі — неначе здивований, що вони й досі цілі.

— Піднімайся нагору і повтори! — гукнув Загель юнакові. — Але цього разу — сторч головою!

Княжич кивнув, а відтак розвернувся й побіг до сходів.

— Ти вселяєш у нього певність, що Збруя таки захищає? — припустив Каладін.

— Щоб користуватися обладунком, треба знати межі його ефективності, — відказав подвижник, знову обертаючись до капітана. — А ще я хочу, щоб він просто рухався в ньому. Так чи інак, а він робить, що велено, і це дуже добре. Навчати його буде справжнім задоволенням. А от ти — зовсім інша історія.

Каладін здійняв долоню.

— Ні, красно дякую.

— Ти відмовишся від нагоди потренуватися з гросмейстером збройних єдиноборств? — не повірив власним вухам подвижник. — Та мені стане пальців однієї руки, щоб злічити усіх темнооких на моїй пам’яті, яким вона випадала!

— Так, але бач, яка штука: я вже пройшов «курс молодого бійця» — прочухани від сержантів, багатогодинні марш-кидки й муштру до півсмерті. Серйозно — з мене годі.

— Це зовсім не те саме, — заперечив Загель, махнувши подвижникові, який саме проходив повз них.

Той ніс Сколкозбройця з металевими запобіжниками на ріжучих крайках — одного з тих, що їх надав для тренувань король.

Загель узяв у чоловіка Зброю та здійняв її.

Каладін кивнув у бік меча:

— А що це на ньому таке?

— Ніхто не знає, — відповів Загель, махаючи клинком. — Встановлені на крайки леза, вони пристосуються до його форми й надійно затуплять. Але варто їх зняти — і ті зробляться напрочуд ламкими. В бою вони ні до чого, але для тренувального спарингу — якраз те, що треба.

Каладін хмикнув. Дещо створене хтозна-коли для тренування? Загель якусь мить повдивлявся у Сколкозбройця, а відтак спрямував його просто на Каладіна.

Навіть попри затуплене лезо — й чудово знаючи, що майстер-мечеборець не нападе — капітан умить відчув напад паніки. Сколкозброєць! Конкретно цей був тонкий, обтічний і з великою гардою. На гладких боках леза пишалося гравірування — десять базових ґліфів. Клинок був у п’ядь завширшки та в добрих шість футів завдовжки, але Загель тримав його одноруч і, здавалося, не втрачаючи рівноваги.

— Нітер, — промовив подвижник.

— Га? — перепитав Каладін, насупившись.

— Попередній очільник Кобальтової гвардії, — пояснив Загель. — Він був хорошою людиною й моїм другом, але загинув, захищаючи Дім Холін. А тепер ти обіймаєш ту саму — поглинь її Геєна! — посаду, і тобі доведеться добряче помучитися, щоб упоратися з нею принаймні наполовину так добре, як він.

— Не розумію, як це пов’язано з тим, що ти розмахуєш переді мною Сколкозбройцем.

— Хай хто підішле вбивць до Далінара із синами, а йтиметься про когось могутнього, який матиме доступ до Сколкозбройних, — промовив подвижник. — Ось із ким ти матимеш справу, синку. І тобі знадобиться куди ліпша підготовка, ніж отримує списник на полі бою. Ти коли-небудь бився з противником, який стискає в руках отаку штуку?

— Бувало раз чи два, — відказав Каладін, розслаблено спираючись на ближню колону.

— Не бреши мені.

— А я й не брешу, — відрізав закид капітан, зустрічаючи Загелів погляд. — Спитай в Адоліна, з якої халепи я витягнув його батька кілька тижнів тому.

Загель опустив Сколкозбройця. За спиною в подвижника Ренарін зістрибнув сторч головою зі звису, врізався в землю й перекотився. З-під забрала долинув стогін і з шолома засочилося Світло, проте інших пошкоджень було непомітно.

— Чудово, княжичу Ренаріне, — гукнув наставник, не обертаючись. — А тепер зістрибни ще кілька разів і поглянь, чи не вийде в тебе приземлитися на ноги.

Той підвівся й, дзенькаючи Збруєю, побіг до сходів.

— Що ж, гаразд, — промовив Загель, розтинаючи Сколкозбройцем повітря. — Побачимо, на що ти здатен, синку. Переконай мене у своїй слушності, і я дам тобі спокій.

Каладін відреагував на це здійнятим списом та оборонною стійкою — одна нога позаду, друга попереду. Ратище він тримав не вістрям, а тупим кінцем до супротивника. Неподалік від нього Адолін проводив спаринг з іншим майстром, спорядженим комплектом Сколкозбруї та другим із королівських мечів.

Як це все відбуватиметься? Коли Загель поцілить по древку списа, то це означатиме, що його перетято?

Обіруч заносячи клинка, подвижник кинувся на Каладіна, і того охопили знайомий спокій і зосередженість. Він не став утягувати Буресвітло, бо мав бути певен, що не розвине в собі надто сильну залежність від нього.

«Стеж за його Зброєю», — сказав собі подумки Каладін, підступаючи й намагаючись наблизитися на відстань удару. Під час герцю зі Сколкозбройним усе залежало від меча — меча, який ніщо не могло зупинити, меча, який не просто вбивав тіло, а розтинав саму душу. Меча…

…що його Загель зненацька випустив із рук.

Коли клинок повалився додолу, подвижник був досяжний для Каладіна. Але, занадто зосередившись на Зброї, той не встиг занести списа для випаду — Загель крутнувся й зацідив капітанові кулаком у живіт. А наступний удар — в обличчя — звалив його на тренувальний майданчик.

Не зважаючи на спренів болю, що закопошилися в піску, Каладін одразу перекотився й зіп’явся на ноги. Перед очима пливло. Капітан широко всміхнувся:

— Спритний хід.

А Загель, піднявши меча, вже знову розвертався до супротивника. Так само виставивши перед себе списа, той відступив, «танцюючи» на піску, й тримався на віддалі. Подвижник умів орудувати Сколкозбройцем. Це тобі не Адолін, який тільки й знав, що махати навідліг. Загель більше рубав зверху, з виносом руки — стрімко й шалено. Під його натиском Каладін задкував уздовж крайки майданчика.

«Такими темпами він скоро стомиться, — підказав капітанові внутрішній голос. — Не давай йому зупинятися».

Після майже повного кола тренувальним майданчиком Загель уповільнив свої атаки і став натомість шукати діру в Каладіновій обороні.

— Якби я був у Збруї, тобі довелося б несолодко, — промовив подвижник. — Я діяв би швидше й не знаючи втоми.

— Але в тебе її немає.

— А якщо по душу короля прийде той, хто її матиме?

— Тоді я оберу іншу тактику.

Загель хмикнув, а неподалік тим часом гепнувся додолу Ренарін. Княжич майже втримався на ногах, але спіткнувся й повалився набік, проїхавши по піску.

— Якби йшлося про справжній замах на вбивство, я теж скористався б із іншої тактики, — заперечив подвижник.

І метнувся до Ренаріна.

Каладін вилаявся й кинувся йому навздогін.

Умить загальмувавши на піску, Загель із розвороту обрушив на капітана замашний обіручний удар. Той дістав Каладінове ратище, й від цього двориком розлігся гучний тріск. Якби не запобіжники, його Сколкозброєць розітнув би списа надвоє і, мабуть, подряпав би охоронцеві груди.

Якийсь подвижник, що спостерігав за їхнім поєдинком, жбурнув Каладінові вкорочений штих. Вони очікували, що його зброю «підріжуть», і хотіли змоделювати двобій якнайближче до реальних умов. Неподалік з’явився стривожений Моаш, але кілька подвижників перехопили його і все пояснили.

Каладін озирнувся на Загеля.

— В реальному житті, — промовив той, — я б досі дістався до княжича.

— В реальному житті, — заперечив на це охоронець, — я міг би штрикнути тебе половиною ратища, коли ти гадав, що обеззброїв мене.

— Я б не зробив такої помилки.

— Тоді пропоную виходити з того, що і я не дав би маху й не підпустив тебе до княжича.

Загель вишкірився — на його обличчі цей вираз здавався загрозливим — і ступив уперед. А Каладін зрозумів: цього разу задкувати, підманюючи того до себе, не випадало. Захищаючи когось із князівської родини, охоронець не матиме такої можливості. Тож натомість доведеться йти ва-банк і будь що намагатися вбити нападника.

А значить, атакувати.

Затяжний ближній бій був би наруч Загелеві: адже парирувати Сколкозбройця Каладін не міг. Найкраще, що можна було зробити, це завдати стрімкого удару в надії здобути блискавичну перемогу. Ринувши вперед, капітан припав навколішки і юзом сковзнув по піску під змах Загелевого меча, щоб наблизитися й…

Супротивник ударив його в обличчя.

Перед очима попливло, але Каладін увігнав свого тренувального штиха Загелеві в ногу за секунду до того, як на нього обрушився клинок Сколкозбройного, спиняючись там, де його шия сполучалася з плечима.

— Тебе вбито, синку, — промовив подвижник.

— В тебе спис у нозі, — відказав захеканий Каладін. — Тобі не наздогнати княжича. Я переміг.

— Ти труп, — фиркнув Загель.

— Моє завдання — запобігти вбивству Ренаріна. Завдяки моїм діям княжич утік. А живий я чи мертвий — нічого не важить.

— А що, як убивця матиме спільника? — запитав чийсь голос іззаду.

Каладін озирнувся й побачив, що там стоїть Адолін — у повному комплекті Збруї та ввігнавши вістря Сколкозбройця в землю перед собою. В одній руці Холін тримав знятого шолома, а друга лежала на гарді меча.

— Мостонавідничку, а що, коли їх буде двоє? — спитав княжич із глузливою посмішкою. — Чи зможеш ти впоратися з двома Сколкозбройними зразу? Якби я хотів убити свого батька чи короля, то нізащо не підіслав би тільки одного.

Підвівшись, Каладін повів плечем і зустрівся поглядом з Адоліном. Той тримався так зверхньо. Так самовпевнено. Зарозумілий покидьок.

— Ну гаразд, — утрутився Загель. — Не маю сумніву, що він тебе зрозумів, Адоліне. Не треба…

Охоронець кинувся на княжича й, здавалося, почув, як той посміюється, надягаючи шолома.

Закипаючи зсередини, Каладін згадав безіменного Сколкозбройного, який убив стількох його друзів.

Садеаса, який вельможно возсідає в червоному обладунку.

Амарама, який кладе руки на закривавлений меч.

Каладін закричав, коли незахищений клинок Адоліна замахнувся на нього в одному з тих ретельних ударів навідліг, що їх тільки-но затреновував княжич. Охоронець заледве встиг зупинитися й, здійнявши обрубок списа, пропустив Сколкозбройця просто перед собою і вдарив по задній крайці клинка половинкою ратища, відбивши осторонь Адолінову руку й зіпсувавши тому завершення випаду.

А відтак кинувся вперед і врізався в того плечем. Відчуття було таке, наче тараниш стіну. Плечовий суглоб пронизало болем, але від сили інерції — разом із несподіваним ударом древка — Адолін утратив рівновагу. Тож нападник підім’яв його під себе, і обидва повалилися додолу. Закректавши від несподіванки, Сколкозбройний із гуркотом упав на пісок.

Неподалік так само гучно, немовби вторуючи, гепнувся Ренарін. Здійнявши половинку древка на манір кинджала, Каладін потягнувся до забрала супротивника. Падаючи, той, на жаль, не втримав Сколкозбройця, але запустив під охоронця п’ястка в латній рукавиці.

Каладін спрямував древко в оглядову щілину.

Княжич змахнув рукою догори.

Удар уламком ратища не досягнув своєї цілі — натомість Каладін відчув, що летить, відшпурений з усією нелюдською силою, яку дає Сколкозбройному Збруя. Поборсавшись у повітрі, він зрештою гупнув додолу за вісім футів від Адоліна — з механічним опіком на боці від піску та вже ушкодженим об княжича плечем, що знову запалало від болю. Каладін охнув.

— Ідіот! — крикнув Загель.

Каладін, застогнавши, перевернувся на спину. Перед очима пливло.

— Ти міг убити його! — Це десь віддалік подвижник шпетив Адоліна.

— Він напав на мене! — Голос княжича приглушував шолом.

— Бо ти, дурне дитя, його ви́кликав! — Заперечення Загеля пролунало ближче.

— Ну тоді він сам напросився, — відказав княжич.

Біль. До капітана хтось підійшов. Може, Загель?

— Адоліне, на тобі Сколкозбруя. — Каладінів зір уперто не бажав наводитися на різкість, але так — над ним навколішках стояв саме той. — Незахищеного спаринг-партнера не жбурляють, наче в’язку хмизу. Батько навчав тебе не такому!

Каладін різко втягнув повітря й через силу розплющив очі, сповнюючись Буресвітла з капшука на поясі. «Не перестарайся, бо вони помітять. Не дай їм відібрати в тебе цей дар!»

Біль відступив. Плече стало на місце — хтозна, зламане чи всього лише вивихнуте. Загель здивовано скрикнув: адже Каладін скочив на ноги і знову кинувся до Адоліна.

Княжич сахнувся й виставив руку, вочевидь прикликаючи Сколкозбройця. Здійнявши хмарку піску, капітан ногою підкинув у повітря своє зронене «напівратище» — а відтак, наблизившись, упіймав.

Але тієї ж миті його сили вичахли. Буря всередині без попередження вщухла, й Каладін заточився, охнувши від повторного болю в плечі.

Адолінів п’ясток у латній рукавиці перехопив його лікоть, а в правиці княжича тим часом матеріалізувався Сколкозброєць. Але тієї ж миті ще один такий клинок торкнув Каладіна за шию.

— Тебе знову вбито, — промовив іззаду Загель, тримаючи Зброю в нього на карку.

Каладін осів додолу серед тренувального майданчика і зронив «напівратище», почуваючись повністю виснаженим. Що ж це з ним трапилося?

— Йди-но допоможи братові зі стрибками, — звелів Загель Адолінові.

І як міг подвижник попихати княжичами?

Холін пішов, а майстер-мечеборець опустився навколішки поряд із Каладіном.

— Ти не сахаєшся, коли на тебе замахуються Сколкозбройцем, бо тобі й справді випадало битися зі Сколкозбройними, адже так?

— Еге ж.

— Значить, маєш щастя, що живий, — сказав Загель, обмацуючи Каладінове плече. — В тобі є заповзятість — і то більше, ніж варто б. Ти в гарній формі й маєш добре тактичне мислення. Але заледве розумієш, що робиш, коли йдеться про Сколкозбройного.

— Я…

Що він міг відповісти? Загель мав рацію. Заперечувати це було б самовдоволеною дурістю. Два поєдинки — або три, як рахувати ще й сьогоднішній — іще не роблять знавцем. Каладін зморщився від болю, коли подвижник торкнувся ушкодженого сухожилля. На піску побільшало спренів болю — того дня він завдав їм чимало роботи.

— Плече ціле, — хмикнув подвижник. — А як твої ребра?

— З ними все гаразд, — відказав охоронець, навзнак лягаючи на пісок і вдивляючись у небеса.

— Що ж, примушувати тебе до навчання я не збираюся, — промовив Загель, підводячись. — Та й, власне, не думаю, що зміг би.

Каладін заплющив очі, почуваючись приниженим — хоча чого б це? Поразок у спарингах він зазнавав і раніше — адже інакше й бути не може.

— Як на мене, ти дуже схожий на нього, — зауважив Загель. — Адолін теж не хотів ставати моїм учнем — принаймні спочатку.

Каладін розплющив очі.

— У нас із ним нічого спільного.

Подвижник вибухнув реготом, а відтак підвівся й пішов, посміюючись, наче щойно почув найкращий жарт у цілому світі. А капітан так само лежав на піску, вдивляючись у темно-синє небо над собою й дослухаючись до звуків тренувальних поєдинків, доки зрештою йому на груди не опустилася Сил.

— Що трапилося? — зажадав пояснення він. — Буресвітло просто вилилося з мене. Я так і відчував, як воно витікає.

— А кого ти захищав? — спитала Сил.

— Я… Я проводив бойове тренування — як-от зі Скелею та Шраммом у проваллі.

— Справді? Саме це ти й робив? — засумнівалася спрен.

Хтозна?.. Каладін лежав і дивився в небо, доки зрештою, перевівши подих, не змусив себе, застогнавши, підвестися. Обтрусившись від піску, він пішов перевірити, як там Моаш і решта вартових. А дорогою втягнув дещицю Буресвітла, і те подіяло, зцілюючи плече та загоюючи синці.

Принаймні фізичні.

19. Безпечні сюжети

П’ять із половиною років тому

Шовкова сукня Шаллан була ніжніша на дотик, ніж хай яка з попередніх — вбрання пестило її шкіру заспокійливим вітерцем. Лівий манжет був наглухо зашитий, ховаючи п’ястка: вона стала досить доросла, щоб покривати захищену руку. Колись дівчинка мріяла носити не дитячу, а жіночу сукню. Вони з матір’ю…

Мати…

Її психіка заніміла, й мисленнєвий процес урвався, наче раптово загашена свічка. Підібгавши під себе ноги та поклавши руки на коліна, Шаллан відкинулася на спинку крісла. В маєтку Даварів готувалися приймати гостей, і в похмурій їдальні кам’яного палацу кипіла бурхлива діяльність. Дівчинка не знала, на кого саме чекають, але батько звелів, щоб усе аж блищало.

Допомогти вона нічим не могла.

Повз неї метнулися дві покоївки.

— Дитина все бачила, — тихо шепнула одна жінка іншій — новенькій. — Коли це сталося, бідолашка була в кімнаті. За п’ять місяців вона й словом не обізвалася. Господар убив дружину з коханцем, але не можна, щоб це…

Вони теревенили далі, але Шаллан їх більше не чула.

Руки дівчинки лежали на колінах. У кімнаті тільки й було справжніх барв, що від сліпучої синяви її сукні. Вона сиділа на помості, біля столу для почесних гостей. Півдюжина служниць у коричневій уніформі та рукавичках на захищеній руці мила підлогу й натирала до блиску меблі. Паршмени вносили ще кілька столів. Одна з покоївок повідчиняла вікна, впускаючи свіже повітря, вологе після нещодавньої великобурі.

Шаллан знову вловила згадку про своє ім’я. Служниці вочевидь гадали: раз та не говорить, значить і не чує. Подекуди дівчинці спадало на думку, чи не стала вона невидимкою. Може, її насправді немає? Ото було б добре…

Двері в залу відчинилися, й увійшов Нан Геларан. Високий, мускулястий, із квадратним підборіддям, її найстарший брат був справжнім чоловіком. А решта… залишалися дітьми — навіть Тет Балат, який досяг повноліття. Геларан окинув поглядом їдальню — певне, шукаючи батька. А відтак підійшов до сестри, тримаючи під пахвою невеличкого згортка. Прислуга, запопадливо розступаючись, давала йому дорогу.

— Привіт, Шаллан, — промовив брат, опускаючись на стілець поруч неї. — Що, наглядаєш за приготуваннями?

Тут було її місце: адже батько не любив, коли донька залишалася наодинці — його це тривожило.

— А я тобі дещо приніс, — сказав Геларан, розгортаючи суверток. — Купив для тебе подарунок у Нортґріпі, й крамар оце щойно доставив моє замовлення.

Там виявився шкіряний портфель.

Шаллан, повагавшись, узяла його в руки. Геларанова усмішка стала такою широкою, що замало не сяяла. В кімнаті, де той усміхався, супитися робилося складно. Поруч брата в неї майже виходило вдати… переконати себе, наче…

Вона впала у ступор.

— Ну ж бо, Шаллан, — підбадьорив Геларан і легенько штовхнув її ліктем.

Дівчинка розщібнула портфель. Всередині лежали стосик ватманів — цупких і недешевих — та набір вугільних олівців. Шаллан прикрила вуста захищеною рукою.

— Мені бракувало твоїх малюнків, — сказав брат. — Гадаю, з тебе могла б вийти чудова художниця. Тобі варто більше вправлятися.

Та провела пальцями правиці по паперу, а відтак узяла олівця й почала малювати. Як же давно вона цього не робила…

— Шаллан, мені треба, щоб ти отямилася, — тихенько сказав Геларан.

Дівчинка схилилася над малюнком, шкрябаючи олівцем по паперу.

— Шаллан?

Ані слова. Малює та й годі.

— Наступні кілька років я багато часу проводитиму у від’їзді, — мовив Геларан. — І хочу, щоб ти наглядала за рештою. Балат непокоїть мене. Я подарував йому нове цуценя сокирогончої, а він… повівся з ним нелагідно. Шаллан, ти маєш бути сильною — заради них.

Із появою Геларана покоївки принишкли. За ближнім вікном звивалися донизу апатичні ліани. Олівець дівчинки так само рухався аркушем — неначе то не вона малювала, а зображення саме проступало на ватмані, просякаючи вуглем його шерхлість — неначе кров.

Геларан зітхнув і підвівся. Аж раптом побачив, що саме малювала сестра — тіла, які лежать долілиць на підлозі з…

Брат вихопив у неї аркуша й зім’яв його. Шаллан, перелякавшись, відсахнулася. Пальці, які стискали олівця, затремтіли…

— Малюй рослини, — мовив Геларан, — і тварин — безпечні сюжети. Шаллан, не зациклюйся на тому, що трапилося.

Щоками дівчинки покотилися сльози.

— Наразі ми не можемо помститися, — тихенько пояснив брат. — Балатові не до снаги очолити Дім, а я маю їхати. Проте чекати залишилося недовго.

Двері розчахнулися. Батько Шаллан і Геларана був здорованем, який — демонстративно нехтуючи модою — носив бороду. Його веденське вбрання також суперечило новітнім фасонам. На ньому були певна подоба шовкової спідниці — так звана «улата» — й неширока сорочка, а поверх неї — мантія. Дідівських норкових горжеток він не надягав, але в усьому решта мав украй консервативний вигляд.

Справжній велет, він був вищий за Геларана й за будь-кого іншого в усьому маєтку. За ним увійшли ще троє паршменів, несучи на кухню клунки з провізією. Шкіру кожного вкривали мармурові розводи: у двох червоні на чорному, а в одного — червоні на білому. Батько любив паршменів — адже ті не огризалися.

— Геларане, у стайні кажуть, наче ти звелів приготувати один із моїх екіпажів! — заревів глава сімейства. — Я не потерплю, щоб ти знову кудись повіявся!

— На світі є важливіші речі, ніж ти і твої вбивства, — парирував Геларан.

— Не смій так розмовляти зі мною, — відказав старий, проходячи наперед і тицяючи пальцем у сина. — Я твій батько.

Покоївки повідскакували осторонь, побоюючись опинитися в господаря на шляху. Притиснувши портфеля до грудей, Шаллан старалася зостатися непоміченою.

— Ти вбивця, — спокійно відказав Геларан.

Батько застиг на місці, і його заросле бородою обличчя побагровіло. Але відтак старий рушив далі.

— Та як ти смієш! Думаєш, я не кину тебе до в’язниці? Гадаєш, якщо ти мій спадкоємець, то я…

В Геларановій руці щось з’явилося — смуга імли, яка згустилася в сріблясту сталь. То був клинок, який мав футів шість завдовжки, — загнутий і широкий. Його ненагострена крайка утворювала зубці у формі омахів полум’я чи, може, бриж на воді. В головку ефеса було вставлено самоцвіт, і коли світло відбивалося від металу, ті гребені, здавалося, рухалися.

Геларан став Сколкозбройним. Прародителю бур! Як? Коли?

Батько змовк і приріс до землі, а син зіскочив із низенького помосту й наставив на старого меча, торкнувши вістрям грудей.

Глава сімейства підняв руки вгору.

— Ти — незмивна ганьба цього Дому, — сказав Геларан. — І я мав би проткнути тобі грудину. Такий учинок був би виявом милосердя.

— Геларане… — Гнів, здавалося, відлинув від батька, наче барва з обличчя, яке враз побіліло — в ньому не було ні кровинки. — Тобі лише здається, наче ти все знаєш. Твоя мати…

— Я не слухатиму твоєї брехні, — урвав його син, крутнувши зап’ястком, від чого клинок провернувся, так само впираючись вістрям батькові в груди. — Раз — і по всьому.

— Ні, — шепнула Шаллан.

Геларан схилив голову набік, а відтак повернувся, не прибравши меча.

— Прошу, не треба, — промовила дівчинка.

— То ти заговорила? — кинув її брат. — Щоб захистити його?

Він засміявся, вибухнувши диким, гавкотливим реготом, і відняв вістря від грудей старого.

Так само блідий із лиця, батько осів на стілець біля столу.

— Та як же це? Сколкозброєць? Звідки? — Аж раптом він підвів очі на сина. — Ну ні — тут інша річ. Від твоїх нових друзів? І вони довірили тобі таке багатство?

— Перед нами стоїть важливе завдання, — відповів Геларан. Він обернувся, підійшов до Шаллан і, ласкаво поклавши руку їй на плече, тихенько додав: — Тобі, сестричко, я одного дня про нього розповім. Як добре, що я знову чую твій голос перш ніж поїхати.

— Не їдь, — прошепотіла та.

Відчуття було таке, неначе в неї в роті марля: відколи вона востаннє сказала хоч слово, спливли місяці.

— Я мушу. Але доки мене не буде, намалюй мені, будь ласка, кілька малюнків — дивовижних істот і яскравих днів. Зможеш?

Дівчинка кивнула.

— Прощавай, батьку, — сказав Геларан, обернувшись і виходячи із зали. — Доки мене не буде, спробуй не зруйнувати тут усього дощенту — бо я час від часу повертатимуся з перевірками, — долинув його голос уже з коридору.

Ясновельможний Давар, заревівши, підвівся. Кілька служниць, які ще залишалися в їдальні, повискакували крізь бічні двері в сади. Шаллан нажахано втислася в крісло, а батько схопив стільця, на якому щойно сидів, і розніс його на друзки об стіну. А далі перевернув невеличкого обіднього столика й, хапаючи по одному стільці, трощив їх об підлогу каскадом лютих ударів.

Засапавшись, старий звернув на неї очі.

Від їхнього нелюдського, зшаленілого виразу Шаллан розревілася. А ті, сфокусувавшись на ній, ожили. Зронивши поламаного стільця, батько відвернувся від доньки — неначе йому стало соромно — і вискочив із кімнати.

20. Холодна ясність

Мистецька подоба — для барв і краси:

Адже всяк прагне творів пісенних.

Митцеві, щоправда, збагнути несила:

надихають на творення — спрени.

З «Пісні переліку» слухачів, строфа 90

Коли Шаллан зі своїм невеличким караваном наблизилися до джерела диму попереду, сонце перетворилося на вуглину, що догоряла на обрії. Хоча досі димовий стовп поменшав, їй стало видно, що диміло в трьох різних місцях, сплітаючись воєдино вже в повітрі.

Коли вони викотили нагору схилом останнього пагорба й спинилися, не доїжджаючи до вершини, дівчина зіп’ялася на ноги на хисткому фургоні — за лічені фути від можливості роздивитися, що ж саме лежало попереду. Звісно: якщо там чекали розбійники, показуватися на гребені було б дуже невдалою думкою.

Блут зліз із передка й підтюпцем побіг уперед. Він був не надто прудконогий, але ліпшого розвідника поміж них не було. Припавши до землі, наглядач скинув свого надто показного капелюха й почав підкрадатися, щоб визирнути з-за гребеня, але за мить випростався, облишивши спроби зостатися непоміченим.

Шаллан зіскочила із сидіння й поспішила за ним, сям-там чіпляючись спідницями за покручені гілки кіркохвой. Вона досягла гребеня навіть трішки раніше за Твлаква.

Внизу тихенько догоряли три фургони, а землю засмічували сліди битви — заблукані стріли й купа трупів. У Шаллан тьохнуло серце, коли поміж мертвих стало видно живих — розпорошені зморені постаті, що порпалися в уламках або переносили вбитих. Висновуючи з одягу, то були не розбійники, а чесні караванники. В дальньому кінці табору скупчилися ще п’ять фургонів — деякі обгорілі, але на позір справні й так само навантажені крамом.

Озброєні чоловіки та жінки перев’язували отримані рани. Охоронці! Гурт переляканих паршменів порався коло чалів. На цих людей напали, але вони захистилися.

— Подих Келека… — видобув Твлакв, обертаючись і махаючи Блутові та Шаллан: — Назад, доки нас не побачили.

— Чому? — спитав Блут, хоч і зробив, як веліли. — Адже це ще один караван, як ми й сподівалися.

— Так — і їм не треба знати, що ми тут. Бо ще захочуть побалакати й затримають нас. Он, поглянь!

І работоргівець вказав у протилежному напрямку.

У присмерковому світлі Шаллан зауважила тінь, яка перевалювала через пагорб недалеко від них. Дезертири! Вона махнула Твлаквові, щоб передав їй підзорну трубу, і той неохоче скорився. Попри тріснуту лінзу, дівчина добре розгледіла, хто то. Блут не збрехав: ішлося про солдатів — душ із тридцять. Без знамен, у різномастих мундирах, вони не тримали строю, але справляли враження добре споряджених.

— Треба спуститися й попросити допомоги в іншого каравану, — сказала Шаллан.

— Ні! — заперечив Твлакв, вихоплюючи в неї підзорну трубу. — Треба тікати! Побачивши цю багатшу, але ослаблену валку, бандити нападуть на них, а не на нас.

— Гадаєш, після цього вони припинять погоню? — промовила дівчина. — Хоча наші сліди так легко простежити? Ти справді віриш, що нас не наздоженуть найближчими ж днями?

— Цієї ночі гряне великобуря — вона може приховати наші сліди, поздувавши розчавлені мушлі рослин, — сказав работоргівець.

— Навряд чи, — відказала на це пасажирка. — А приставши до цього каравану, ми підсилимо їх — і вистоїмо проти…

Аж раптом Блут здійняв долоню й озирнувся.

— Там якийсь шум…

Наглядач розвернувся й потягнувся по дубця.

Прихована сутінками, неподалік стояла незнайома фігура. Вочевидь той караван виставив власного дозорця.

— Ви привели їх просто до нас, еге ж? — спитав жіночий голос. — Хто вони? Знову розбійники?

Твлакв здійняв сферу, у чиєму світлі стало видно, що до них зверталася світлоока середнього зросту й жилавої статури. На ній були штани та підперезаний у талії довгий сюртук, який замало не скидався на сукню. Алетійською жінка говорила без акценту, а її захищену лівицю покривала рукавичка із сиром’ятної шкіри.

— Я… Я лише скромний купець і… — забелькотів у відповідь Твлакв.

— Ті, що женуться за нами, — однозначно бандити, — втрутилася Шаллан. — Вони переслідують нас цілий день.

Розвідниця вилаялася, здіймаючи власну підзорну трубу.

— Вони добре споряджені, — пробурмотіла світлоока. — Мабуть, дезертири. Тільки їх бракувало! Гей, Йіксе!

Неподалік звелася ще одна фігура, чиє жовтаво-коричнювате вбрання зливалося з каменем. Шаллан аж підскочила. Та як же вона його не помітила? Адже він був так близько! При боці в чоловіка висів меч. Світлоокий? Ні, золотаве волосся видавало в ньому чужинця. Шаллан була не певна, чи залежав їхній соціальний статус від кольору очей. Поміж макабакі світлооких не траплялося — хоча їхнім краєм правили королі — ну а в Ірі світло-жовті очі були майже в кожного.

Йікс підбіг і, тримаючи руку на ефесі меча, неприховано вороже позирав на Блута з Таґом. Незнайомою Шаллан мовою світлоока сказала йому кілька слів, і той, кивнувши, побіг до каравану внизу. А жінка рушила йому вслід.

— Заждіть, — гукнула до неї Шаллан.

— Я не маю часу на розмови, — різко відказала світлоока. — В нас тут дві групи бандитів, яким треба дати відсіч.

— Дві? — перепитала Шаллан. — То ви не розгромили ту, яка напала на вас першою?

— Ми відбили їхній напад, але вони незабаром повернуться. — Жінка затрималася, стоячи на схилі пагорба. — Пожежа, гадаю, була випадковістю: головешки з вогнем мали нас налякати. А потім нападники відступили, щоб ми погасили полум’я: адже їм немає резону втрачати товар.

Он як — то їх дві зграї: бандити попереду й бандити позаду. Хоча сонце встигло сховатися за обрій на заході й повітря було прохолодне, Шаллан відчула, що її кинуло в піт.

Світлоока дивилася на північ — певне, туди, куди відступили розбійники, які напали на них.

— Еге — вони повернуться, — мовила жінка, — щоб покінчити з нами до сьогоднішньої бурі.

— Я пропоную вам свій захист, — мимоволі сказала Шаллан.

— Твій захист? — спантеличено перепитала співрозмовниця, озирнувшись на дівчину.

— Ви візьмете мене й моїх людей до себе в табір, — пояснила Шаллан, — а я подбаю про вашу безпеку цієї ночі. Ну й потім мені знадобиться ваша допомога, щоб дістатись на Розколоті рівнини.

Жінка засміялася:

— А ти — хай що за одна — не з боязких. Можеш приєднатися до нас, але попереджаю: ти загинеш разом із рештою.

З боку каравану здійнялися крики, і за секунду з темряви ночі полинув рій стріл, які вціляли у фургони й караванників.

Зачулися зойки.

Далі з нічного мороку з’явилися розбійники. Вони були й близько не так добре споряджені, як дезертири, але й не мали такої потреби. В каравану залишалося менше дюжини охоронців. Жінка вилаялася й побігла схилом донизу.

Дивлячись широко розплющеними очима на раптову різанину внизу, Шаллан затремтіла. А потім, розвернувшись, рушила до Твлаквових фургонів. Цей несподіваний озноб — ця холодна ясність — були їй знайомі. Вона знала, що має робити. Спрацює це чи ні, невідомо, але вихід окреслився перед її внутрішнім поглядом, неначе контури зображення, які, складаючись докупи, перетворюють безсистемні штрихи на повноцінний малюнок.

— Твлакве, — звеліла Шаллан, — візьми Таґа, й спробуйте допомогти цим людям унизу відбити напад.

— Що?! — перепитав той. — Ні-ні — я не викину своє життя на вітер на догоду вашій нерозсудливості.

І змовк, зустрівшись у напівтемряві з її поглядом. Дівчина знала, що випромінює м’яке сяйво: вона відчувала бурю всередині.

— Роби, що велено.

І з тим, полишивши його, пішла до власного фургона.

— Блуте, розвертай голоблі.

Той стояв зі сферою біля фіри й розглядав, тримаючи в руці, якусь річ. Аркуш паперу? Хто-хто, а Блут ніяк не міг знати ґліфи.

— Блуте! — гримнула Шаллан, піднімаючись на передок. — Треба рушати. Негайно!

Той струснувся, а відтак сховав папір і вибрався на козли поруч неї. Хльоснувши чала пужалном, він розвернув фургон.

— Куди ми попрямуємо?

— На південь.

— До бандитів?

— Так.

Блут уперше підкорився їй без нарікань і мовчки нахльостував чала — неначе йому кортіло просто покінчити з усією цією історією. На тряскому й гримотливому фургоні вони спустилися схилом одного пагорба й виїхали на інший.

А досягши гребеня, глянули вниз — на загін, що піднімався їм назустріч. У руках його членів були смолоскипи та сфероліхтарики, тож дівчині було видно їхні обличчя — похмурі вирази суворих чоловіків зі зброєю наголо. Колись на цих нагрудниках і шкіряних жилетах, мабуть, пишалися знаки розрізнення, але тепер було тільки помітно, де саме їх спороли чи зрізали.

Дезертири дивилися на неї з неприхованим подивом: вони не очікували, що жертва прийде до них сама. На якусь мить її поява приголомшила переслідувачів — і ця мить була дуже важлива.

«Поміж них має бути офіцер, — подумала Шаллан, підводячись на сидінні. — Вони солдати — нехай і колишні — а тому не можуть нікому не підкорятися».

Вона глибоко вдихнула, а Блут здійняв свою сферу й, глянувши на пасажирку, хмикнув, неначе від здивування.

— Дякувати Прародителеві бур, що ви тут! — гукнула Шаллан до «солдатів». — Я відчайдушно потребую вашої допомоги.

Загін дезертирів лише мовчки витріщався на неї.

— На наших друзів із каравану за два пагорби звідси напали розбійники! — повела далі дівчина. — Там коїться різанина! Я казала їм, що бачила солдатів, які прямують на Розколоті рівнини, та мені ніхто не вірив. Прошу вас — ви маєте допомогти.

І знову — лише німе здивування. «Я майже як та норка, котра забрела до лігва білошипника й питає, коли буде обід…» — подумала Шаллан. Зрештою воя́ки, збентежено переминаючись, обернулися до чоловіка, що стояв по центру — високого бороданя із начебто задовгими для його тіла руками.

— Кажете, розбійники, — промовив той беземоційним тоном.

Шаллан зіскочила з фургона й рушила до того чоловіка, залишивши зіщуленого Блута мовчки сидіти на передку. Дезертири розступалися перед нею. Їхній одяг був брудний і подертий, волосся — вигоріле й нечесане, а обличчя цілу вічність не бачили ні бритви, ні рушника. Та попри це, на зброї, що виблискувала у світлі смолоскипів, не було ані плямки іржі, а начищені нагрудники аж віддзеркалювали їхні риси.

Шаллан зауважила, як в одному з них мигцем відбилася й дівчина — надто рослява й велична, щоб виявитися нею самою. Замість сплутаних патлів по плечах розсипа́лися руді пасма. Замість лахміття безпритульної на ній була гаптована золотом сукня. Кольє вона досі також не носила — а коли простягла руку до ватажка дезертирів, то виявила, що її обламані нігті ретельно наманікюрені.

— Ваша Світлосте, ми не ті, за кого ви нас маєте, — промовив чоловік, коли та підступила до нього.

— Ні, ви не ті, за кого маєте самі себе, — відказала Шаллан.

У світлі смолоскипів було видно, що довколишні солдати втупили в неї жадібні погляди. Вона відчула, як по тілу поповзли мурашки: воістину поткнулася в лігво до хижака. Але буря всередині штовхала її до дії, спонукаючи триматися впевненіше.

Ватажок розтулив рота, неначе готуючись віддати наказ. Але Шаллан урвала його на півслові:

— Як тебе звати?

— Васа, — відказав чоловік, обертаючись до соратників. Як і «Шаллан», ім’я було воринське. — І я ще не вирішив, що з вами робити. Ґазе, візьми її та…

— Васо, а що ти зробив би, щоб загладити минулі провини? — гучно спитала дівчина.

Той озирнувся, і його лице з одного боку підсвітило первозданним світлом смолоскипа.

— Маючи вибір, ти радше обороняв би, ніж убивав? — запитала Шаллан. — Якби ти міг почати все спочатку, то рятував би замість красти? Доки ми тут розмовляємо, хороші люди гинуть. А ти можеш це зупинити.

Темні очі Васи здавалися мертвими.

— Минулого не змінити.

— Але я можу змінити твоє майбутнє.

— Нас оголошено в розшук.

— Так — і я розшукала вас, пропонуючи шанс знову стати солдатами. Ходіть зі мною, і я подбаю, щоб ваше життя почалося наново. Ні, ви почнете його самі — врятувавши замість того, щоб убити.

Васа насмішкувато хмикнув. Поночі його обличчя здавалося незавершеним — сирим, немовби етюд.

— Ясновельможні вже підводили нашого брата під монастир.

— Послухай, — сказала Шаллан. — Послухай ці крики.

Ззаду до них долинали жалібні зойки. Караванники — жінки й чоловіки — кликали на допомогу і гинули. У вухах нав’язливо стояв їхній лемент. Попри свої слова, Шаллан була здивована, як добре було чути ті крики. Скільки ж у них було благання про порятунок!

— Дайте собі ще один шанс, — тихенько промовила дівчина. — Якщо повернетеся зі мною, я обіцяю подбати, щоб ваші злочини підпали під амністію. Присягаюся всім, що маю — самим Усемогутнім. Почати все спочатку можна — то почніть же героїчно!

Вона не зводила очей із Васи — не людини, а каменя. Всередині все обірвалося: ватаг не приставав на її бік. Буря всередині почала вичахати, і дівчину захлеснула тривога. Що вона коїть? Це ж божевілля!

Васа знову відвів погляд, і Шаллан збагнула, що все втрачено. Він гарикнув наказ полонити її.

Але ніхто не ворухнувся. Зосередившись тільки на ватажкові, Шаллан зовсім забула про ще дюжини зо дві людей, які тісно обступили її, здіймаючи смолоскипи. Вони звертали до неї щирі обличчя, в яких було дуже мало хтивості, що її дівчина попервах зауважила. Натомість їхні широко розплющені очі виражали тугу й співчуття до голосів віддалік. Одні погладжували форму в тих місцях, де раніше пишалися знаки розрізнення, а інші опускали погляди на списи й бойові сокири, з котрими вони, певне, ще недавно несли службу.

— А ви, дурні, й вуха розвісили?! — гримнув Васа.

Один дезертир — коротун із пошрамованим лицем і пов’язкою на оці — кивнув головою, бурмочучи:

— Я б не від того, щоб почати все спочатку. Буря забирай! А це було б непогано.

— А я колись урятував був життя одній жінці, — промовив іще один — високий, лисуватий чоловік, якому запросто могло звернути на п’ятий десяток. — А потім тижнями почувався героєм. За мене піднімали тости в тавернах. Тепло вітали. Поглинь мене Геєна! Та ми тут конаємо повільною смертю.

— Ви втекли, щоб звільнитися з-під їхнього гніту! — гримнув на нього Васа.

— І на що ми спустили свободу? Га, Васо? — спитав якийсь чоловік із задніх рядів.

Запала тиша, в якій Шаллан тільки й чула, що крики про допомогу.

— Буря забирай! Я піду, — наважився коротун із пов’язаним оком і підтюпцем побіг нагору схилом пагорба.

Багато хто, рвонувши з місця, кинувся за ним.

Склавши перед собою руки, Шаллан обернулася — і майже весь загін помчав у наступ. Блут підвівся на передку, і в світлі смолоскипів, що мелькали повз нього, стало видно, яке приголомшене в неборака обличчя. А відтак він ухнув, зістрибнув із фургона й, високо занісши дубця, долучився до дезертирів, які ринули в бій.

Із Шаллан залишилися Васа та двоє інших чоловіків. Такий розвиток подій їх начебто спантеличив. Ватажок схрестив руки на грудях і гучно зітхнув:

— Ідіоти — всі до єдиного.

— Бажання стати кращим, ніж ти є — не свідчення ідіотизму, — відказала Шаллан.

Той хмикнув, окидаючи її поглядом. Дівчину негайно взяв переляк: лічені миті тому цей чоловік був ладен пограбувати її, а може, й учинити з нею навіть гірше. Він не наближався до неї, але тепер, коли більшості смолоскипів не стало, вираз його обличчя зробився навіть загрозливішим.

— Хто ви? — спитав він.

— Шаллан Давар.

— Що ж, Ваша Світлосте Давар, — промовив ватажок, — сподіваюся, що ви дотримаєте слова — і то для вашого ж власного блага. Ходімо, хлопці, поглянемо, чи не можна зберегти тим дурням життя.

І Васа разом із рештою двома, які трималися позаду, рушив схилом пагорба нагору — туди, де точилася битва.

Залишившись сама в нічній темряві, Шаллан тихенько зітхнула. Її віддих не заклубочився Світлом: вона зужила його все. Ступні більше не боліли, а хіба трішечки нили, але дівчина почувалася виснаженою — осушеною, наче проткнутий винний бурдюк. Підійшовши до фургона, вона сперлася на нього спиною, а відтак осіла додолу. Шаллан задерла голову і глянула в небо. Довкола закружляли кілька спренів виснаження — крихітних пилових вихорців, що здійнялися в повітря.

Посеред скупчення яскравих білих зірок зійшов фіолетовий диск Саласа — першого місяця. Крики та зойки битви не вщухали. Чи стане в дезертирів сил? Адже Шаллан не знала, скільки там розбійників.

Що ж, оборонцям користі вона не принесе, а тільки заважатиме. Тож дівчина заплющила очі, а потім вибралася на сидіння, дістала записника й під звуки битви та конання малювала ґліфи для молитви про надію.

— Вони послухали тебе, — загудів поруч неї Фрактал. — Ти їх змінила.

— Не можу повірити, що це спрацювало, — відказала Шаллан.

— Ще б пак. Ти вправна брехунка.

— Ні, це я образно: здається неймовірним, що вони мене справді слухають — закоренілі злочинці.

— Ти брешеш і кажеш правду, — тихенько промовив Фрактал. — Вони перетворюються.

— Про що ти?

При світлі самого лише Саласа малювати було нелегко, але художниця старалася, як могла.

— Раніше ти згадувала про один зі Сплесків — Світлопрядіння, використання світлової енергії, — сказав Фрактал. — Але ти володієш і ще дечим — здатністю перетворювати.

— Ти про Душезаклинання? — спитала Шаллан. — Але ж я нікого не Душезакляла.

— Мммм. А проте вони змінилися. Ти їх таки змінила. Мммм.

Дівчина домалювала молитву й здійняла її догори, зауваживши, що попередню сторінку записника було видерто. Хто це зробив?

Шаллан не могла спалити намальоване, але гадала, що Всемогутній буде не проти. Вона притисла молитву до серця й заплющила очі, чекаючи, доки внизу стихнуть крики.

21. Попіл

Посередницька подоба — для злагоди й миру,

Для напучення, розради й навча´ння.

Та боги скористалися з неї надміру,

Зробивши подобою брехні й руйнування.

З «Пісні переліку» слухачів, строфа 33

Шаллан заплющила Блутові очі, намагаючись не дивитися на розпанаханий тулуб і скривавлені нутрощі. Довкола караванники рятували придатне для використання табірне майно. Стояв людський стогін, хоча деякі з голосів змовкали в міру того, як Васа по одному страчував полонених розбійників.

Шаллан не перешкоджала йому, і той похмуро виконував свою місію, а проходячи повз, не дивився на неї. «Васа гадає, що на місці цих розбійників запросто міг опинитися він зі своїми людьми, — подумала дівчина, знову опускаючи погляд на обличчя мертвого Блута, підсвічене смолоскипами. — Що відділяє героїв від лиходіїв? Одна промова в темряві ночі?»

Блут став не єдиною жертвою нападу: Васа втратив сімох вояків. Але розбійників загинуло вдвічі більше. Шаллан знеможено підвелася, але — побачивши, що з Блутової куртки щось визирає — затрималася коло тіла й, нагнувшись, відкинула полу одежини.

Із внутрішньої кишені стирчав її малюнок — той, що зображував не реального Блута, а його уявний образ: солдата-армійця в охайному однострої, чий погляд не вічно потуплений, а спрямований уперед. Словом, героя.

І коли Блут видер його із записника? Шаллан витягла малюнок із кишені й, розгорнувши, розгладила згини.

— Я помилялася, Блуте, — шепнула вона. — Ти був чудовим початком нової колекції. Тож, спочиваючи, воюй за Всемогутнього як слід, сміливцю.

Шаллан підвелася й окинула поглядом табір. Кілька паршменів каравану стягували на купу трупи, щоб спалити. Її втручання врятувало купців, але досить дорогою ціною. Дівчина не рахувала, проте втрати видавалися високими: десятки загиблих, включно з більшістю охоронців — зокрема й іріалійцем, котрого вона зустріла того ж таки вечора.

Шаллан була така зморена, що хотіла одного: заповзти до фургона й, згорнувшись калачиком, поринути в сон. Але натомість подалася шукати власників каравану.

Вже знайома їй виснажена та заплямована кров’ю розвідниця стояла біля дорожнього столика й розмовляла з літнім блакитнооким чоловіком у повстяному картузі, який, погладжуючи бороду, проглядав перелік, що подала йому жінка.

Обоє звели очі на Шаллан, коли та підійшла. Жінка поклала руку на ефес меча, а чоловік так само погладжував бороду. Неподалік караванники перебирали вантаж перевернутого фургона, звідки повисипалися тюки з тканиною.

— А ось і наша спасителька, — промовив старий. — Ваша Світлосте, самим вітрам не висловити вашої величі або дивовижної вчасності вашого прибуття.

Шаллан не відчувала величі — вона почувалася стомленою, зболілою та брудною. Її босі ноги — сховані під спідницями — знову занили, а її здатність до Світлопрядіння вичахла. Сукня на ній мала вигляд не кращої, ніж у жебрачки, а волосся — нехай і заплетене в коси — було в повному безладі.

— Ви власник каравану? — спитала дівчина.

— Мене звати Макоб, — відказав чоловік. Дівчина не змогла розпізнати його акцент, але йшлося не про тайленський чи алетійський. — А з моєю помічницею, Тин, ви вже знайомі. — Старий кивнув у бік світлоокої жінки. — Вона — очільниця нашої охорони. Внаслідок сьогоднішніх сутичок… поріділи і її підлеглі, і мої товари.

Тин схрестила руки на грудях. На ній і досі був жовтувато-коричнюватий сюртук, і в світлі Макобових сфер стало видно, що його пошили з чудової шкіри. Що й думати про жінку, яка вдягається, наче солдат, і носить при боці меча?

— Я саме розповідала Макобові про твою пропозицію, — промовила Тин. — Ту, яку ти зробила там, на пагорбі.

Купець хихикнув — недоречно, коли зважити на антураж.

— Вона називає це пропозицією, хоча в моєї помічниці склалося враження, наче насправді йшлося про погрозу! Ці найманці вочевидь працюють на вас, і нам цікаво, який у вас намір щодо нашого каравану.

— Тоді вони ще не працювали на мене, — пояснила Шаллан. — Але тепер — інша річ. Це вимагало деяких аргументів.

Тин звела брову:

— Певне, йшлося про надзвичайно переконливі аргументи, Ваша Світлосте…

— Шаллан Давар. Усе, чого мені від вас потрібно, я вже озвучила Тин — супроводу на Розколоті рівнини.

— Ваші солдати, поза сумнівом, упораються й самі, — промовив Макоб. — То навіщо ж вам ми?

«А ви потрібні, щоб “солдати” не забули, що вони зробили», — подумала Шаллан. Інтуїція підказувала їй: що більше нагадувань про цивілізацію оточуватиме дезертирів, то цілішою в їхніх руках вона буде.

— Солдати в одному, солдати в усьому, — сказала дівчина. — Звідки їм знати про комфорт, в якому личить подорожувати світлоокій дамі? А от у вас чудові фургони й повно товарів. Якщо мій скромний вигляд не говорить сам за себе, поясню: мені страх як потрібно хоч трішки зручностей. Бо на Розколоті рівнини я б воліла прибути не схожою на волоцюгу.

— Її солдати нам не завадили б, — озвалася Тин. — Бо моїх бійців залишилася жменька.

Жінка знову глянула на співрозмовницю — цього разу з цікавістю. Її погляд справляв враження досить приязного.

— Тоді ми укладемо угоду, — вирішив Макоб, усміхаючись, і потягнувся через стіл до Шаллан. — На знак удячності за врятування мого життя я потурбуюся про новий одяг для вас і забезпечу вам належне харчування на час нашої спільної подорожі. Тоді як ви зі своїми людьми гарантуєте нам безпеку протягом решти мандрівки. А потім ми розійдемося й будемо квити.

— Згода, — відказала Шаллан, потискаючи йому руку. — Я дозволю, щоб ваш караван долучився до мого.

Купець завагався:

— Мій до вашого?

— Так.

— Тож ви, гадаю, й керуватимете?

— А ви очікували іншого?

Той зітхнув, але потиснув їй руку, скріплюючи угоду.

— Ні — гадаю, що ні. — Макоб відпустив її долоню, а відтак махнув у бік двійка чоловіків, які стояли віддалік обіч фургонів. — А з ними як бути?

— Вони зі мною, — мовила Шаллан. — І з ними я сама розберуся.

— От тільки, коли ваша ласка, поставте їх у хвіст каравану, — промовив Макоб, наморщивши носа. — Брудна це справа, і я не хотів би, щоб наш караван просмердів їхнім товаром. Так чи інак, а вам краще збирати своїх. От-от гряне великобуря, а ми, втративши стільки фургонів, не маємо додаткового місця, де можна сховатися.

Шаллан залишила їх і перетнула галявину, силкуючись не зважати на змішані запахи крові та гару. Відділившись від темряви, до неї приєдналася якась постать. За ліпшого освітлення вигляд Васи не робився нітрішечки менш застрашливим.

— Чого тобі? — спитала Шаллан.

— Дехто з моїх людей загинув, — промовив той монотонним голосом.

— Вони загинули, роблячи дуже добру справу, — відказала дівчина, — й родини живих благословлять їх за цю пожертву.

Васа схопив її за руку, змушуючи зупинитися. Його хват був рішучий — ба навіть болісний.

— Ти маєш не той вигляд, що й допіру, — промовив очільник дезертирів. Дівчина й гадки не мала, як набагато він вищий за неї. — Де були мої очі? Там, у темряві, я бачив королеву — а тепер переді мною дитя.

— Тобі, певне, привиділося те, чого потребувало твоє хворе сумління, — відказала Шаллан, висмикуючи — але безуспішно — свою руку й паленіючи.

Васа нахилився ближче. Його подих був не надто свіжий.

— Мої люди робили й гірші речі, — шепнув ватажок, махнувши другою рукою на загиблих, що згоряли. — Там, у дичавині, ми розбійничали і вбивали. Гадаєш, один вечір спокутує всі наші гріхи? За одну ніч нас перестануть мучити кошмари?

У Шаллан занудило коло серця.

— Якщо ми подамося з тобою на Розколоті рівнини, ми покійники, — промовив Васа. — Нас повісять, щойно ми туди прибудемо.

— Я дала слово…

— Твоє слово, дамочко, нічого не варте! — крикнув чоловік, сильніше стискаючи хват.

— Відпусти її, — спокійно промовив Фрактал у нього за спиною.

Васа обернувся, роззираючись, проте аж зовсім поряд них нікого не було. Але Шаллан помітила: Фрактал сидів на спині його кітеля.

— Хто звернувся до мене? — зажадав відповіді ватаг.

— Я нічого не чула, — втрутилася Шаллан, якимось дивом зберігаючи спокій у голосі.

— Відпусти її, — повторив спрен.

Васа знову роззирнувся довкола, а відтак перевів очі назад на Шаллан, яка спокійно витримала його погляд. І навіть спромоглася на усмішку.

Дезертир відпустив її, витер долоню об штани й ретирувався. А Фрактал зісковзнув його спиною й ногами додолу і шмигнув до Шаллан.

— Із цим будуть проблеми, — зауважила дівчина, потираючи ушкоджене місце.

— Це фігура мови? — спитав спрен.

— Ні — я справді так думаю.

— Дивно, — відказав Фрактал, проводжаючи поглядом Васу, — бо як на мене, з ним уже проблеми.

— Твоя правда.

На цих словах дівчина подалася до Твлаква, який сидів на передку свого фургона, зчепивши пальці в замок. Забачивши Шаллан, він усміхнувся, проте того дня цей вираз виходив у нього особливо фальшивим.

— То що, — промовив работоргівець, немовби між іншим, — ви були з ним заодно із самого початку?

— З ким? — стомлено спитала Шаллан, махаючи Таґові залишити її наодинці з господарем.

— Із Блутом.

— Прошу, поясни.

— Блут вочевидь знюхався з дезертирами, — промовив тайлен. — Того вечора, коли він прибіг із цією новиною до табору, негідник устиг зустрітися з ними й пообіцяв здати нас в обмін на свою частку здобичі. Ось чому вас не вбили на місці, коли ви подалися на перемовини з ними.

— Он як? — запитала Шаллан. — А чому ж тоді Блут того вечора повернувся до табору й попередив нас? Чому втікав разом із нами замість того, щоб просто дати своїм «друзям» перебити нас одразу на місці?

— Він, певне, зустрівся лише з кількома, — не здавався Твлакв. — Так. Вони порозкладали багаття на тому пагорбі, щоб змусити нас думати, наче їх більше, а потім його друзі подалися збирати більше народу… й… — Работоргівець махнув рукою. — Буря забирай! В цьому немає ні найменшого сенсу. Але як, чому? Ми б мали бути мертві.

— Нас уберіг Усемогутній, — сказала Шаллан.

— Усемогутній — це вигадка.

— Твоє щастя, коли так, — промовила дівчина, підходячи до задка його фіри. — Бо інакше на таких, як ти, очікує Геєна.

Вона зазирнула в клітку. Всередині зіщулилися п’ятеро невільників у закаляному ганчір’ї — кожен на позір сам самотою, хоча тиснява брала своє.

— Тепер вони мої, — заявила Твлаквові дівчина.

— Що?! — Той аж підскочив на сидінні. — Ви…

— Я врятувала тобі життя, слизький ти недомірку, — відказала Шаллан. — І ці раби — моя винагорода. Компенсація моїм солдатам за те, що вберегли твоє нікчемне животіння.

— Це грабунок.

— Ні — це справедливість. А якщо ти невдоволений, можеш подати чолобитну королю, коли прибудеш на Розколоті рівнини.

— Тепер я туди не поїду! — бризнув слиною Твлакв. — Тепер вас є кому відвезти, Ваша Світлосте. А я попрямую на південь, як первинно й збирався.

— Значить, їдь, але без них, — сказала Шаллан і, скориставшись отриманим від тайлена ключем — від власної клітки, — відчинила двері тієї, де сиділи раби. — З тебе їхні невільничі грамоти. І не доведи Прародителю бур, щоб із ними було щось не так. Твлакве, я чудово виявляю підробки.

Вона зроду не бачила купчої грамоти на раба й не зуміла б ідентифікувати фальшивку. Але їй було байдуже. Вона стомилася, роздратувалася і хотіла одного — щоб цей вечір чимшвидше закінчився.

Один за одним п’ятеро невільників несміло повиходили з фургона — кудлаті, бородаті й голі до пояса. Її подорож із Твлаквом була не з приємних, але як порівняти з тим, крізь що пройшли ці бідаки, то Шаллан мандрувала з комфортом. Дехто з рабів позирав у темряву, неначе наважуючись.

— Якщо хочете — тікайте: я на вас не полюватиму, — м’яко промовила дівчина. — Однак мені потрібні слуги, і я добре платитиму: шість вогнемарок на тиждень тим, хто погодиться віддавати п’ять із них у рахунок виплати свого рабського боргу, й одну тим, хто цього не захоче.

Один невільник схилив голову набік:

— То виходить… що ми матимемо те саме хоч так, хоч інак. Але ж це не має сенсу!

— Ще й як має! — заперечила Шаллан, обертаючись до Твлаква, який стривожено совався на передку. — У тебе три фургони і тільки двоє візників. Не продаси мені третього?

Чал був не потрібен: у Макоба мав знайтися зайвий, адже кілька його фір згоріли.

— Продати третій фургон? Овва! А чом би вам не вкрасти в мене і його?

— Твлакве, не будь дитиною. Тобі потрібні мої гроші чи ні?

— П’ять сапфірових броамів, — сердито буркнув тайлен. — І навіть не кажіть, що це грабунок серед білого дня, бо я віддаю його, вважайте, задарма.

Шаллан не знала, так це чи не так, але могла дозволити собі сплатити таку ціну: адже сфер вона мала вдосталь — нехай і здебільшого тьмяних.

— Але паршменів не продам, — докинув роздратований Твлакв.

— Залиш їх собі, — відказала Шаллан.

Треба буде домовитися з власником каравану про взуття та одяг для слуг.

Простуючи до Макоба, щоб запитати щодо зайвого чала, вона проминула гурт караванників, які чекали осторонь одного з погребальних багать. Дезертири кинули у полум’я останній труп — свого загиблого товариша — й відійшли, витираючи піт із чола.

Одна з темнооких караванниць підступила до вогнища і простягла колишньому дезертирові аркуш паперу. Йшлося про того одноокого коротуна, який заговорив, коли Шаллан зверталася до їхнього загону. Той узяв написане, почухав бороду й простягнув його решті. То була молитва зі знайомих дівчині ґліфів — але не заупокійна, як варто було б очікувати, а подячна.

Скупчившись перед багаттям, колишні дезертири дивилися на молитву. А відтак озирнулися й побачили — неначе щойно помітивши — дві дюжини людей, які стояли й дивилися. Мовчки і в сутінках. В одних щоками збігали сльози, інші тримали за руку дітей. Шаллан зауважила малечу й раніше, але побачене не здивувало її: життя караванників минало в дорозі, й родини мандрували разом із ними.

Дівчина спинилася одразу за глядачами, майже повністю прихована мороком. Оточені сузір’ям удячних поглядів і сліз радості на очах, дезертири, здавалося, не знали, як бути. Зрештою молитву спалили, і Шаллан схилила голову — як і самі вояки́ та як більшість присутніх.

А відтак залишила їх стояти — аж наче пови́щавши — й дивитися, як попіл тієї молитви здіймається до Всемогутнього.

22. Вогні серед бурі

Буремна подоба, як виплескує гнів,

Несе урагани, зливи та шквали.

Стережись її шалу, стережись її шалу!

Хоч її настання — то ніч для богів,

Спрен криваво-червоний

тут потрібен — гай-гай!

Стережись її краю, стережись його вкрай!

З «Пісні вітрів» слухачів, строфа 4

Каладін дивився на віконниці, які поривчасто смикалися.

Спершу затишшя. Так, він чув, як віддалік, десь у тіснині, завиває вітер, але поблизу все було тихо.

Аж раптом деревина заходила ходором, зловісно погримуючи об раму, — рвучко затряслася, пропускаючи воду крізь стики. Там, у темному хаосі великобурі, було щось живе, яке билося й гамселило у вікно, просячись досередини.

Маслянисто проблискуючи крізь краплі води, там спалахували вогні. Ось іще один спалах.

Аж раптом те світло просто знадвору зробилося рівним, наче сяяння сфер. І трішки червонуватим. З певної непоясненної причини в Каладіна виникло враження, ніби йшлося про очі.

Пронизаний цим відчуттям, він потягнувся до клямки, щоб відчинити вікно й перевірити.

— Час уже полагодити цю нещільну віконницю, — роздратовано зауважив король Елгокар.

Світло розтануло, погримування припинилося, і Каладін, опустивши руку, закліпав очима.

— Нагадайте мені хто-небудь попросити Накаля — нехай подбає про неї, — сказав Елгокар, походжаючи вздовж своєї софи. — Віконниці не повинні протікати. Це ж мій палац, а не сільський генделик!

— Ми потурбуємося, щоб її полагодили, — запевнив короля Адолін.

Княжич сидів у кріслі коло каміна, гортаючи книжку з малюнками. Поруч нього, в іншому кріслі, сидів його брат. Ренарін тримав руки на колінах і, певне, мучився крепатурою, але вигляду не подавав. Натомість, витягнувши з кишені маленьку коробочку, він раз по раз відкривав її, крутив у руках, потирав з одного боку й, клацнувши, закривав — і так знову і знову.

За цим заняттям він дивився в порожнечу — таке з ним, здавалося, бувало частенько.

Елгокар так само походжав сюди-туди. Поруч нього стояв Ідрін, очільник Королівської гвардії — тягнувся в струнку, втупивши зелені очі просто перед себе. Як на чистокровного алетійця, він був надто смаглявий — певне, мав предків-азішів — і носив непідголену бороду.

Відповідно до вказівки Далінара, Каладінові підлеглі з Четвертого мосту чергували разом з Ідріновими, й капітана встигли вразити як сам очільник гвардії, так і його люди. А втім, коли співали сурми, закликаючи у вилазку на плато, головний гвардієць обертався в той бік і на обличчі в нього проступала туга: йому кортіло на битву. Садеасова зрада породила таке саме завзяття в багатьох вояках: вони неначе прагнули нагоди, щоб довести силу Далінарового війська.

Знадвору знов долинув гуркіт бурі. Дивно було не відчувати холоду під час стихії: адже в казармі завжди зуб на зуб не попадав. Але це приміщення добре опалювали, хоча й не вогнем: натомість у каміні встановили рубін завбільшки як Каладінів кулак — один із тих, що міг би тижнями годувати все його рідне містечко.

Капітан відійшов від вікна й підступив до каміна — вдаючи, неначе розглядає самоцвіт. Насправді ж він хотів бодай мигцем побачити, що то таке гортає Адолін. Багато хто з чоловіків навіть демонстративно відвертався від книжок, вважаючи протилежну поведінку немужньою. Але княжича це начебто нітрохи не бентежило. От дивина.

Дорогою до каміна Каладін проминув двері бічної кімнати, де з настанням великобурі усамітнилися Далінар та Навані. Капітан пропонував поставити всередині вартового, але пара відмовилася.

«Що ж, це єдиний вхід туди, — подумав охоронець. — Там навіть вікна� — й того немає». Якщо слова на стіні з’являться знову, він точно знатиме, що прослизнути досередини не міг ніхто.

Каладін нагнувся, оглядаючи рубін, який утримувала дротяна обплітка. З каміна так пашіло, що обличчя защипало від поту. Буря забирай! Заряд Світла в такому яхонті мав би засліплювати — але натомість його погляд проникав аж ген углиб і фіксував, як те переміщується.

Багато хто гадав, що самоцвіти сяють рівно та спокійно — але це лише як порівняти з мерехтливим світінням свічок. Та коли зазирнути в глибину такого каменя, ставало видно: Світло хаотично переміщується, наче буряний вихор. Там було далеко не спокійно — ні на карат, ні на гран.

— Ви, певне, ще ніколи не бачили фабріала-нагрівача? — поцікавився Ренарін.

Каладін глянув на княжича-окулярника. Як і на братові, на ньому був однострій алетійського ясновельможного. Власне, капітан іще ні разу не помічав, щоб вони одягнули щось інше — звісна річ, за винятком Збруї.

— Ні, не бачив, — відповів Каладін.

— Це технологічна новинка, — пояснив Ренарін, так само бавлячись своєю металевою коробочкою. — Моя тітка створила його особисто. Не встигнеш озирнутися — а світ уже в чомусь змінився.

Каладін хмикнув. «Знайоме відчуття». Якійсь частині його єства так і кортіло всотати Світло з того рубіна. Ото дурний був би вчинок: адже там стало б заряду, щоб запалати, немовби пожежа. Опустивши руки, охоронець пройшов повз крісло Адоліна.

Ілюстрації в його книжці зображували вишукано вбраних чоловіків. Вмілі малюнки: обличчя пророблено не гірше, ніж деталі костюмів.

— Журнал мод? — запитав Каладін. Він не мав наміру заговорити до княжича, але слова вирвалися з нього самі. — Перечікуєте великобурю, обираючи новий гардероб?

Адолін гучно закрив книжку.

— Але ж ви ходите тільки в мундирах, — зауважив спантеличений капітан.

— Мостонавідничку, от що тобі тут робити? — різко спитав княжич. — Коли-коли, а протягом великобурі по наші душі точно ніхто не поткнеться.

— Саме тому, що ви так гадаєте, я й маю тут бути, — відказав охоронець. — Для замаху на вбивство кращої миті просто не підгадати. Крики заглушить вітер, а допомога приспіє нескоро: адже всі перечікують стихію в укриттях. Як на мене, саме в такі моменти Його Величність потрібно охороняти якнайпильніше.

Король спинився і здійняв указівного пальця:

— А в цьому є сенс. Чому мені ще ніхто цього не пояснював?

Елгокар глянув на Ідріна, але той залишився незворушним.

Адолін зітхнув:

— Принаймні нам із Ренаріном можна б дати спокій, — тихо промовив він до Каладіна.

— Ваша Ясновельможносте, всіх разом вас простіше вберегти, — відповів той, відходячи. — А до того ж ви можете прикрити один одного.

Що ж до Далінара Холіна, то він так і так збирався провести великобурю з Навані. Капітан знову підійшов до вікна, дослухаючись до бурі, що стихала знадвору. Невже він справді бачив те, що приверзлося йому тоді, коли його залишили на «суд»? Обличчя на пів неба? Самого Прародителя бур?

Як там казала Сил? «Я і є богиня — малесенька часточка бога».

Зрештою буря вщухла, й Каладін відчинив вікно назустріч темному небу з кількома залишковими хмарами, підсвіченими світлом Номона. Стихія забушувала за кілька годин після заходу сонця, проте спати у великобурю було неможливо. Каладін ненавидів, коли вони наставали так пізно: адже на ранок він нерідко почувався змученим.

Двері бокової кімнатчини відчинилися, й звідти виступив Далінар у супроводі ставної жінки — Навані — з чималим записником у руках. Каладін, звісна річ, чував про напади, які траплялися з великим князем під час бур. Стосовно цього думки втаємничених розділилися: одні гадали, наче Далінар боїться великобур, і цей страх викликає конвульсії, а інші шепталися, що старість — не радість, і Чорношип виживає з розуму.

Каладін конче мав дізнатися, що з цього правда: адже від здоров’я великого князя залежали долі всього Четвертого мосту.

— Сер? Чисел немає? — спитав Каладін, зазираючи до кімнатки й окидаючи поглядом стіни.

— Ні, — відповів Далінар.

— Іноді вони з’являлися одразу після бурі, — нагадав йому капітан. — Я виставив пости в прилеглих коридорах і волів би, щоб усі присутні затрималися тут іще на деякий час.

Далінар кивнув:

— Як скажеш, солдате.

Каладін пройшов до виходу з кімнати. За дверима стояли кілька людей із Четвертого мосту й Королівської гвардії. Капітан кивнув Лейтенові і жестом скомандував, щоб пильнували балкон. Він таки спіймає «привида», який видряпує ті числа. Якщо той, звісно, взагалі існує.

А за його спиною до князя підійшли сини.

— Ну, є якісь новини? — тихенько спитав Ренарін.

— Ні, — відказав батько, — нинішнє видіння мені вже являлося. Але цього разу порядок був інший, ніж минулого, і поміж візій трапляються раніше не бачені. Тож на нас, можливо, ще чекають відкриття… — Зауваживши Каладіна, князь змовк і змінив тему розмови. — Що ж, раз уже ми тут, я, певне, послухав би, як просуваються справи. Адоліне, коли можна очікувати наступних дуелей?

— Я працюю над цим, — відповів той, скривившись. — Як на мене, перемога над Салінором мала б заохотити інших перевірити мою міць, але вони натомість ухиляються від поєдинків.

— Це може стати проблемою, — втрутилася Навані. — Але ж ти завжди говорив, наче помірятися з тобою силами прагне кожен?

— Так і було! — відказав Адолін. — Принаймні доки я не міг виходити на арену. А от тепер щоразу, як я пропоную зітнутися у двобої, вони переминаються з ноги на ногу й відводять очі.

— А в Садеасовому таборі ти не пробував шукати суперників? — наполегливо поцікавився Елгокар.

— Ні, — відповів княжич. — Але крім нього самого, Сколкозбройний там тільки один — Амарам.

Каладін відчув у тілі дрож.

— Ну ні — Амарама викликати не варто, — сказав Далінар, посміюючись. Він опустився на софу, а Її Світлість Навані примостилася поруч нього й ніжно поклала руку князеві на коліно. — Його, мабуть, можна схилити на наш бік. Я розмовляв із ним…

— Гадаєш, він виступить проти Садеаса? — засумнівався король.

— А хіба це можливо? — запитав здивований Каладін.

Уся світлошляхта обернулася до нього, а Навані кліпнула очима, неначе вперше зауважила його присутність.

— Так, це можливо, — відповів Далінар. — Більшість його намісництва залишиться за Садеасом, але власну вотчину він може приєднати до мого князівства — а з нею і свої Сколки. Зазвичай це вимагає обміну територіями між сусідами-сюзеренами, котрих зачіпає така зміна сеньйора.

— Такого не траплялося вже понад десятиліття, — зауважив Адолін, хитаючи головою.

— Я веду з ним роботу, — сказав Далінар. — Але Амарам… він прагне до альянсу між Садеасом і мною, гадаючи, наче ми знову зможемо поладнати.

Адолін хмикнув:

— Така можливість зійшла нанівець того самого дня, коли Садеас нас зрадив.

— Певне, ще задовго до того, — уточнив його батько, — навіть якщо я не одразу це збагнув. Адоліне, чи не міг би ти викликати когось іншого?

— Я збираюся промацати Таланора, а відтак — Калішора, — відповів старший княжич.

— Жоден із них не повноцінний Сколкозбройний, — зауважила насуплена Навані. — В першого — лише Зброя, а в другого — тільки Збруя.

— Повноцінні Сколкозбройні відмовилися — всі до єдиного, — відповів Адолін, знизавши плечима. — А цим двом кортить слави — нехай навіть сумнівної — тож хтось із них може таки зголоситися.

Схрестивши руки на грудях, Каладін привалився спиною до стіни:

— А якщо ви їх переможете — чи не відлякає це інших потенційних суперників?

— Коли я завдам їм поразки, — відказав Адолін, невдоволено позираючи на його розслаблену позу, — батько зробить хід конем і забезпечить мені наступних охочих.

— Але рано чи пізно ця тактика перестане спрацьовувати — адже так? — спитав капітан. — Зрештою всі великі князі розчовпають, що відбувається, і не піддаватимуться на провокації щодо нових поєдинків. Можливо, це вже сталося, й саме тому ваших викликів ніхто не приймає.

— Хтось та прийме, — відказав Адолін і підвівся. — А щойно я здобуду серію перемог, як інші почнуть вбачати в мені серйозного супротивника й захочуть перевірити свої сили.

«Оптимістичненько», — подумав охоронець.

— Капітан Каладін має рацію, — втрутився Далінар.

Старший княжич обернувся до батька.

— Немає потреби перемагати кожного Сколкозбройного в усіх таборах, — тихо сказав Далінар. — Треба звузити фронт наступу, влаштовуючи тобі поєдинки, які просуватимуть нас до кінцевої мети.

— А саме? — не зрозумів Адолін.

— До підриву позицій Садеаса, — пояснив батько ледь не з каяттям у голосі. — Вб’ємо його на дуелі, якщо доведеться. Розстановку сил у нашій боротьбі за владу знає кожен. Зрівняти всіх під одну мірку тут не вийде: треба показати тим, хто зберігає нейтралітет і вирішує, на чий бік пристати, переваги довір’я — спільних вилазок на плато, допомоги з боку чужих Сколкозбройних. Вони мають побачити, що означає входити до складу справжнього королівства.

Решта присутніх принишкли. Король відвернувся й похитав головою. Він не вірив — принаймні вповні — у здійсненність Далінарових планів.

Каладін відчув роздратування. Гм, чого б це? Адже князь його підтримав. Якусь мить подувшись, він збагнув, що, певне, й досі не заспокоївся після згадки про Амарама.

Він утрачав самовладання від самого звуку його імені. З голови ніяк не йшла думка, наче тепер, коли такий підлий убивця заявився до таборів, мали відбутися якісь важливі зміни. Проте все тривало, як і раніше. Це дратувало, провокуючи виплеск агресії.

І з цим треба було щось робити.

— Гадаю, ми вже досить довго прочекали? — спитав у батька Адолін. — Я можу йти?

Далінар, зітхаючи, кивнув, тож син відчинив двері та вийшов. Ренарін подався за братом, але повільнішим кроком, несучи оснащеного запобіжними накладками Сколкозбройця, що з ним і досі не сформувався зв’язок. Коли вони проходили повз групу розставлених у коридорі вартових, Шрамм і троє інших охоронців, відділившись від решти, вирушили за ними.

Каладін підійшов до дверей і швиденько перелічив тих, хто зостався. Четверо.

— Моаше, — сказав капітан, зауваживши, що той позіхає. — Скільки ти сьогодні прочергував?

Вартовий знизав плечима.

— Одну зміну, охороняючи Її Світлість Навані, й одну з королівськими гвардійцями.

«Такими темпами я їх до смерті заморю, — подумав Каладін. — Прародителю бур! Мені бракує людей. Навіть попри те, що князь поповнює наші лави рештками Королівської гвардії».

— Марш у казарму й поспи, — наказав командир. — І ти, Бісіґу, теж: адже я бачив, що вранці ти був у наряді.

— А ти? — спитав Моаш.

— Зі мною все гаразд.

Каладін залишався бадьорим завдяки Буресвітлу. Щоправда, в цьому крилася небезпека: адже воно спонукало його до дії, роблячи імпульсивнішим. Поза полем битви капітан був не певен, чи до смаку йому отримуваний ефект.

Моаш звів брову:

— Але ж Келе — ти мав би бути принаймні не свіжішим, ніж я.

— Я теж за якусь мить повернуся в казарму, — відказав Каладін. — Моаше, тобі треба відпочити, бо інакше зробишся неуважним.

— Якщо ти хочеш, щоб я не лише виконував штатні обов’язки вартового, а й набирався досвіду в Королівської гвардії, то мені нічого не залишається, окрім як відстоювати по дві зміни, — стенув плечима його підлеглий.

Каладін підібгав вуста. Йшлося про важливе питання. Найліпшим способом навчити Моаша мислити, як охоронець, була служба у давно сформованій команді.

— Моя зміна в складі Королівської гвардії добігає кінця, — зауважив Моаш. — А відтак я одразу в казарму.

— Гаразд, — погодився капітан. — З тобою залишиться Лейтен. Натаме, ви з Мартом охороняєте Її Світлість Навані. А я проведу Далінара назад до табору й виставлю біля його дверей охорону.

— А потім ляжеш відпочити? — спитав Моаш.

Решта й собі глянули на командира: вони теж непокоїлися за нього.

— Так, неодмінно.

Каладін обернувся в бік щойно залишеної кімнати, де князь саме допомагав Навані підвестися. Як і майже щовечора, Далінар збирався провести жінку до дверей відведених їй покоїв.

Якусь мить повагавшись, капітан підступив до великого князя:

— Мені треба обговорити з вами дещо, сер.

— А почекати, доки я звільнюся, це не може? — запитав той.

— Так точно, сер, — може, — відповів Каладін. — Я ждатиму біля палацового парадного входу й охоронятиму вас на зворотному шляху до табору.

У супроводі двох мостонавідників-охоронців Далінар повів Навані до її покоїв, а занурений у роздуми Каладін на самоті попрямував у кінець коридору. Служники доти повідчиняли там вікна, й крізь одне з них упурхнула Сил — вихорець із завитків імли, який, хихочучи, описав навколо Каладіна кілька кіл і вилетів у іншу вікнину. Під час великобурі вона завше ставала подібнішою до типового спрена.

У вільглому повітрі висів запах свіжості. Після великобурі цілий світ ставав чистіший, наче відмитий самою природою.

Капітан дістався виходу з палацу, де вартували двоє королівських гвардійців. Він кивнув їм, і ті по всій формі відсалютували у відповідь. Узявши на посту охорони сфероліхтар, Каладін наповнив його власними сферами.

Від палацового фасаду відкривався вид на всі десять військових таборів. Як і завше після бурі, скрізь поблискувало Світло підзаряджених сфер, чиї самоцвіти сяяли вловленими елементами стихії, яка минула.

Стоячи там, Каладін прокручував у голові, що саме треба сказати великому князеві, й не раз повторив про себе знайдені слова. Але коли Далінар зрештою з’явився з палацових дверей, то застав його так само неготовим до розмови. Натам відсалютував командирові, передаючи підопічного з рук у руки, а відтак побіг назад до Марта, який зостався на посту біля дверей Навані.

Ясновельможний заходився спускатися зовнішнім сходовим «серпантином», який вів від маківки Шпиля до стайні внизу. Каладін тримався поряд. Здавалося, наче князя неабияк відволікало щось інше.

«Він так нічого й не сказав про свої напади під час великобур, — подумав капітан. — Хіба не мав би він тримати мене в курсі?»

Колись вони вже говорили про видіння. То що ж таке побачив — або начебто побачив — Далінар?

— Ну, солдате? — мовив князь, не зупиняючись. — Про що ти там хотів поговорити?

Каладін глибоко зітхнув.

— Рік тому я служив у війську Амарама.

— То он де з тебе зробили солдата! — сказав Далінар. — Я мав би здогадатися. Амарам — єдиний генерал у Садеасовому князівстві, який має справжні воєначальницькі здібності.

— Сер, — промовив Каладін, спиняючись на сходах. — Він зрадив мене та моїх людей.

Далінар і собі зупинився й розвернувся до охоронця.

— Що, ухвалив невдале тактичне рішення? Ніхто з нас не досконалий, солдате. Не думаю, що він навмисне кинув твоїх людей у якусь м’ясорубку.

«Просто гни свою лінію, — сказав собі Каладін, зауваживши Сил, яка кивнула йому, примостившись на пасмі сланцекірки одразу праворуч. — Далінар має знати». Просто капітан іще ніколи…

…Він іще жодного разу не розповідав усієї правди про тодішні події — навіть Скелі, Тефту та решті.

— Річ не в тім, сер, — заперечив Каладін, зустрічаючись у світлі сфер із поглядом великого князя. — Я знаю, де Амарам узяв Сколкозбройця. Я був там. Це я вбив Сколкозбройного, якому той належав.

— Такого не може бути, — повільно відказав Далінар. — Якби це було правдою, то Зброю та Збрую отримав би ти.

— Амарам забрав їх собі, а відтак убив кожного, хто знав правду, — пояснив Каладін. — Усіх, крім одного-єдиного вояка, якого — за всі його старання — не вбили, а затаврували як раба і продали.

Далінар стояв і мовчав. З такого ракурсу схил пагорба за ним був занурений у цілковиту пітьму, підсвічену хіба що зірками. Крізь тканину його однострою проблискували кілька сфер, що лежали в князя в кишені.

— Амарам — чи не найкраща людина з-поміж усіх знайомих мені, — озвався великий князь. — Його честь бездоганна. Я ніколи не чув, щоб він бодай скористався з ненавмисного промаху супротивника на дуелі, хоча подекуди це було би прийнятно.

Каладін не сперечався: адже колись і сам у це вірив.

— Ти маєш якісь докази? — спитав Далінар. — Зрозумій: я не можу брати на віру слово однієї людини, коли йдеться про звинувачення такого масштабу.

— Ви хочете сказати «слово одного темноокого»? — пустив шпильку капітан, зціпивши зуби.

— Річ не в кольорі твоїх очей, а в серйозності твого звинувачення, — парирував Холін. — Твої слова небезпечні. Ти маєш якісь докази, солдате?

— Коли він забрав собі Сколки, там були свідки: люди з його особистої охорони — це вони вбивали за його наказом — і буревартівник. Середніх літ, змарнілий із лиця та з бородою, як у подвижника. — Каладін помовчав. — Усі вони були співучасниками, але раптом…

У нічній темряві Далінар тихенько зітхнув.

— Ти розповідав комусь іще про свої звинувачення?

— Ні, — відказав капітан.

— От і тримай язика за зубами. Я поговорю з Амарамом. Дякую за інформацію.

— Сер, — промовив Каладін, підступаючи до князя на крок ближче. — Якщо ви дійсно вірите в справедливість…

— Наразі годі про це, синку, — урвав його Далінар — спокійно, але рішуче. — Ти сказав, що мав — якщо лише в тебе не з’явилося інших доказів…

Каладін притлумив вибух гніву, але це далося йому нелегко.

— Я оцінив твій внесок у розмову, коли йшлося про дуелі мого сина, — сказав князь. — А нині ти, гадаю, вже вдруге додав до наших нарад дещо цінне.

— Дякую, сер.

— Але твоє поводження зі мною та моїми домочадцями, солдате, балансує на тонкій межі між бажанням допомогти й порушенням субординації, — повів далі ясновельможний. — Ти так і преш на рожен, нариваючись на прочухана. Я терплю, бо знаю, що з тобою зробили, й бачу під сподом солдата, якого й найняв за охоронця.

Каладін скрипнув зубами й кивнув:

— Так точно, сер.

— От і добре. Ти вільний.

— Сер, але ж я маю супроводити…

— Я, певне, піду назад до палацу, — відказав Далінар. — Не думаю, що цієї ночі в мене вийде заснути, а тому, мабуть, подокучаю королеві-вдові своїми думками. Тож її охоронці пильнуватимуть і мене, а повертаючись до табору, я візьму одного з них із собою.

Капітан глибоко зітхнув і відсалютував. «Гаразд», — подумав він, простуючи далі темними й мокрими сходами. А коли спустився, Далінар так само стояв нагорі — здавалося, у глибокій задумі — справляючи знизу враження звичайної тіні.

Каладін розвернувся й пішов до князівського табору. Сил спурхнула в повітря й опустилася йому на плече.

— От бачиш, — сказала спрен. — Він послухав.

— Ні, Сил, не послухав.

— Що? Він дав тобі відповідь і сказав…

— Я розповів йому те, чого він волів би не знати, — урвав її Каладін. — Навіть якщо він і захоче розібратися в цій історії, то знайде безліч причин відмахнутися від почутого. Зрештою це просто моє слово проти Амарамового. Прародителю бур! Не треба було мені нічого казати.

— То ти махнув би на все це рукою?

— Буря забирай! Звісно, ні, — відказав Каладін. — Я сам здійснив би правосуддя.

— А-а… — тільки й видобула Сил, і затихла на його плечі.

Після тривалої ходьби вони наблизилися до табору.

— Ти не Неболам, Каладіне, — промовила зрештою спрен. — Ти мав би сприймати все інакше.

— Не… хто? — спитав той, переступаючи крєм’ячків, що метушилися в темряві. Після бурі, коли рослини — всотуючи вологу — випускали гудиння, їх виповзала сила-силенна. — Ти про один із орденів, чи не так?

Каладін, як і кожен, чував щось про них — із легенд.

— Так, — тихенько підтвердила Сил. — Каладіне, ти мене тривожиш. Я гадала, варто тобі здихатися мостів, як справи підуть веселіше.

— Так і є, — мовив він. — Відколи ми отримали свободу, жодного з моїх людей не вбили.

— Але ти… — Сил, схоже, не знала, що сказати далі. — Я сподівалася, що ти, можливо, станеш колишнім — таким, як я пригадую тебе на полі бою… Людиною, яка билася…

— Та людина загинула, Сил, — відповів Каладін, махаючи вартовим на вході до табору. Довкола знову були світло й метушня — розсильні на побігеньках, паршмени, які ремонтували постраждалі від бурі будівлі. — Мостонавідником у мене тільки й клопоту було, що про своїх людей. Але тепер усе змінилося, і я повинен кимось стати. От тільки поки що не знаю ким саме.

Коли він дійшов до казарми Четвертого мосту, Скеля саме розсипав по тарілках вечірнє рагу — куди пізніше, ніж зазвичай, однак у декого з мостонавідників був ненормований робочий графік. Нині рагу було не єдиною з доступних їм страв, проте вони й тепер наполягали, щоб на вечерю давали саме його. Каладін удячно взяв тарілку й кивнув Бісіґові, який, відпочиваючи разом із кількома товаришами, теревенив про те, як їм насправді бракувало перенесення настилу. Командир-бо вселив у них повагу до нього — достоту як солдати поважають свої списи.

Рагу. Мости. З якою ж ніжністю вони балакали про речі, що колись були символами їхньої неволі! Каладін скуштував наїдку, а відтак урвав свою трапезу, зауваживши новенького, який привалився до каменя біля багаття.

— Ми знайомі? — запитав командир, звертаючись до мускулястого, голомозого чоловіка.

Той мав смагляву, наче в алетійця, шкіру, але форма обличчя здавалася невідповідною. Може, гердазієць?

— О, не зважай — це Пуніо, — гукнув Лопен, який сидів поблизу. — Він мій кузен.

— Ти мав кузена в одній із мостонавідних команд? — не зрозумів Каладін.

— Нє-є, — відказав Лопен. — Він просто почув, як моя мати казала, що нам потрібно більше охоронців, і прибув на допомогу. Я роздобув йому однострій і спорядження.

Новенький, Пуніо, всміхнувся і здійняв свою ложку.

— За Четвертий міст, — промовив він із сильним гердазійським акцентом.

— Ти солдат? — спитав його Каладін.

— Так, — відповів той, — з армії ясновельможного Ройона. Але хвилюватися нічого — нині ж бо я натомість присягнув Холінові. Чого не зробиш заради кузена?

Тут чоловік приязно всміхнувся.

— Пуніо, не можна просто взяти й покинути своє військо, — сказав Каладін, потираючи підборіддя. — Це називається «дезертирство».

— На гердазійців це не розповсюджується, — втрутився Лопен. — Нас усе одно нікому не відрізнити.

— Еге, — погодився Пуніо. — Раз на рік я влаштовую собі відпустку на батьківщину. А коли повертаюся, ніхто мене не пам’ятає. — Він стенув плечима. — Але цього разу я прибув сюди.

Каладін зітхнув, але той чолов’яга справляв таке враження, наче вміє поводитися зі списом, а людей вони потребували до зарізу.

— Гаразд. Але принаймні вдай, неначе ти із самого початку служив у нашій команді, добре?

— Четвертий міст! — браво промовив той.

Каладін пройшов повз Лопенового кузена на своє звичне місце біля вогню, де можна було перепочити й подумати. Але не довелося — бо хтось, підступивши, опустився навпочіпки перед ним. Із мармуровими розводами на шкірі та в однострої Четвертого мосту.

— Шене? — звернувся до новоприбулого командир.

— Сер.

Паршмен сидів і витріщався на нього.

— Чого тобі? — спитав Каладін.

— Я справді з Четвертого мосту? — відповів запитанням Шен.

— Звісно, що так.

— То чому ж у мене немає списа?

Каладін зазирнув у Шенові очі.

— А ти як гадаєш?

— Гадаю, що я не «з Четвертого мосту», — відповів той, неквапливо обмірковуючи кожне слово, — а просто «Четвертого мосту»: я його раб.

Капітана ніби вдарили під дих. За весь час його служби із Шеном він заледве чув від того десяток слів — аж раптом таке!

Але в кожному разі сказане завдало Каладінові гострого болю. Адже йшлося про того, хто, на відміну від кожного з них, не міг піти геть, шукаючи свого місця у світі. Далінар звільнив решту Четвертого мосту — але не паршмена… який залишиться рабом, хай куди він піде й хай що він робитиме.

Що міг відповісти йому командир? Буря його все забирай!

— Я ціную твою допомогу за часів, коли ми мародерствували, і знаю: тобі було нелегко дивитися на те, що ми подекуди чинили в проваллях.

Шен, так само сидячи навпочіпки, чекав і слухав, утупивши в Каладіна свої нелюдські, непроникно-чорні очі без білків.

— Я не можу озброїти паршмена, — пояснював йому командир. — Світлоокі й так заледве терплять бодай нас. А якщо дати списа тобі, лише подумай, яка здійметься буря.

Шен кивнув, але його обличчя не виказало навіть натяку на емоції. Випроставшись, паршмен зронив:

— Значить, я раб.

І на цих словах пішов геть.

Відкинувши голову на камінь позаду себе, Каладін задивився в небо. От буреклятий тип! Він непогано жив як на паршмена. Хто-хто, а Шен мав більше свободи, ніж будь-який його одноплемінець.

«А тебе самого таке вдовольняло? — запитав його внутрішній голос. — Ти почувався щасливим у рабстві, нехай і за доброго ставлення? А чи намагався втекти, зброєю проклавши собі шлях до свободи?»

От біда. Взявшись за рагу, Каладін прокручував ці думки в голові, але заледве встиг з’їсти дві ложки, як до табору, заточуючись, увірвався Натам (один із тих, хто вартував у палаці) — нестямний, спітнілий і розпашілий від бігу.

— Король! — засапано видобув він. — Там убивця.

23. Убивця

Нічна подоба майбуття пророкує —

Подоба мороку, що помисли прогнозує.

Як боги пішли, шепотіла подоба нічна.

Налетить нова буря — й одного дня гряне.

Налетить нова буря — новий світ постане.

Налетить нова буря — новий шлях прогляне.

Наслуха́є подоба нічна.

З «Пісні таємниць» слухачів, строфа 17

З королем усе було гаразд.

Спершись одною рукою об одвірок, Каладін відхекувався після пробігу назад до палацу. Всередині водночас гомоніли Елгокар, Далінар, Навані та обидва князівські сини. Нікого не вбили — всі були живі.

«Прародителю бур! — подумав капітан, заходячи до кімнати. — На мить у мене було таке відчуття, наче я знову на плато й дивлюся, як мої люди мчать на паршенді». Він майже не знав нікого з тих, хто там перебував, але відповідав за них. Каладін і гадки не мав, що його інстинкт захисника може розповсюджуватися ще й на світлооких.

— Що ж, принаймні сюди примчав він, — промовив король, відмахуючись від турбот якоїсь піклувальниці, що намагалася перев’язати поріз у нього на лобі. — Бачиш, Ідріне? Ось який вигляд має справжній охоронець. Поб’юся об заклад, що він запобіг би цьому інциденту.

Спаленівши з лиця, капітан Королівської гвардії стояв неподалік від дверей, але після почутого відвів погляд і вийшов у коридор. Збентежений Каладін схопився за голову: такі зауваження від короля аж ніяк не сприятимуть порозумінню між Ідріновими людьми й солдатами Далінара.

Всередині стовбичили впереміш гвардійці, служники та члени Четвертого мосту — на позір спантеличені або приголомшені. Поміж присутніх були Натам — який саме чергував із Королівською гвардією — та ще Моаш.

— Моаше, — гукнув Каладін. — Досі ти мав би спати в казармі.

— Як і ти, — відказав той.

Командир хмикнув і, підбігши ближче, стишив голос:

— Це сталося при тобі?

— Коли я щойно вийшов, відчергувавши своє з Королівською гвардією. Аж раптом почув крики і щодуху кинувся назад, — відповів Моаш і кивнув у бік відчинених балконних дверей. — Ходімо поглянемо.

Обидва вийшли на балкон — висічений у камені палацу уступ, що по периметру облямовував кімнати верхнього поверху. З такої висоти відкривався незрівнянний огляд на військові табори та Рівнини за ними. Там уже стояли кілька членів Королівської гвардії, оглядаючи при світлі сфероламп металеві перила: в одному місці їх було вивернуто, і ті небезпечно звисали з балкона.

— Як ми зрозуміли, король вийшов сюди, щоб подумати — така в нього звичка.

Каладін кивнув, ідучи поруч Моаша. Після великобуряної зливи балконна підлога й досі не висохла. Гвардійці, розступившись, дали їм дорогу, й Каладін — підійшовши туди, де перила було пошкоджено — нахилився за край і поглянув на каміння внизу. До землі звідти було з добру сотню футів. Сил спурхнула в повітря й полетіла донизу, ліниво нарізаючи осяйні кола.

— Поглинь тебе Геєна, Каладіне! — вигукнув Моаш, хапаючи того за лікоть. — Не лякай мене так.

«Цікаво, чи вижив би я після такого падіння…» Колись — наповнений Буресвітлом — він уже падав з удвічі меншої висоти й приземлився без жодних проблем. Заради Моаша капітан відійшов, хоча висота заворожувала його навіть тоді, коли він ще не набув особливих здібностей. Перебування так далеко від землі породжувало відчуття свободи: тільки вітер і ти.

Каладін опустився навколішки й оглянув місця, де стійки залізних перил були вмуровані в отвори кам’яної тераси.

— Схоже, гнíзда не втримали глиць… — припустив командир, подлубавшись в отворі пальцем, на якому залишилося кришиво будівельного розчину.

— Еге, — видобув Моаш, а кілька членів Королівської гвардії згідливо закивали.

— Може, це просто проєктувальники припустилися помилки? — спитав Каладін.

— Капітане, — втрутився один із гвардійців, — коли це трапилося, я охороняв короля прямо тут, на балконі. Стійки повискакували з пазів майже беззвучно. Я стояв, дивився на Рівнини й думав про своє, коли глядь — Його Величність висить он там, відчайдушно чіпляючись за перила, й лається, немов караванник. — Вартовий зашарівся. — Сер.

Каладін підвівся й оглянув метал парапету. Так: Елгокар сперся на цю секцію перил, стійки під нею не витримали — і та, зігнувшись, завалилася наперед. Вона була б і зовсім відпала — але, на щастя, один прут тримав міцно. Тож король схопився за перила і провисів на них, доки його не втягнули назад на балкон.

Таке мало би бути неможливо в принципі: скидалося на те, що поручні спочатку змайстрували з дерева й мотузки, а відтак, Душезаклявши, обернули на залізо. Намагання похитати іншу секцію виявили, що та сидить неймовірно надійно. Навіть якби подалися зразу кілька стійок, відвалитися перила ніяк не могли: їх мали б утримувати поперечні металеві кріплення.

Каладін змістився праворуч і уважно оглянув останні. В місцях зламів їх було підпиляно — акуратно й рівненько.

У дверній проймі до покоїв короля потемніло: на балкон виходив Далінар Холін.

— Марш досередини й зачиніть за собою двері, — скомандував він Моашеві й іншим охоронцям. — Нам із капітаном Каладіном треба поговорити.

Всі підкорилися (щоправда, Моаш — неохоче). Коли балконний блок зачинили, залишивши двох чоловіків наодинці, Далінар підступив до Каладіна. Попри вік, великий князь мав загрозливий вигляд: плечі широкі, а статура — наче цегляна мурівка.

— Сер, — промовив Каладін, — я мав би…

— Це не твоя провина, — перебив Далінар. — За короля відповідав не ти. А навіть якби й так, я не винив би тебе — як не виню й капітана гвардійців. Від охоронців годі очікувати, щоб вони перевіряли архітектурні споруди.

— Так, сер, — погодився Каладін.

Далінар опустився навколішки, оглядаючи кріплення.

— Тобі до вподоби брати відповідальність на себе, еге ж? Похвальна риса як для офіцера. — Великий князь перевів погляд на підпиляний поручень. — То яка твоя думка про це?

— Немає сумніву: хтось розкришив будівельний розчин і навмисне попсував перила, — відповів Каладін.

Далінар кивнув:

— Я такої ж думки. Йдеться про цілеспрямований замах на королівське життя.

— Так, сер… але…

— Що?

— Хай хто це зробив, а він ідіот.

Звівши брову, князь глянув ізнизу вгору на капітана у світлі ліхтарика.

— Звідки йому було знати, на яку саме секцію обіпреться король? — запитав Каладін. — Ба навіть чи взагалі обіпреться? В цю пастку запросто міг би потрапити хтось інший, і тоді невдалий замах лише викрив би злочинні наміри нападника. Власне, саме так і сталося: король уцілів, а ми тепер будемо насторожі.

— Ми й так були насторожі, — відказав Далінар. — І то не лише через той інцидент із королівською Збруєю. Чи не половина можновладців у цих таборах виношує плани зжити когось зі світу, тож замах на Елгокарове життя не такий промовистий, як ти собі гадаєш. А що ж до того, звідки вбивці було знати, де приготувати пастку, то це улюблена містинка короля: тут він стоїть, обпершись на перила, та обводить поглядом Розколоті рівнини. Тож яку саме секцію псувати, знає будь-хто спостережливий.

— Але сер, — заперечив Каладін, — навіщо все аж так ускладнювати? Маючи доступ до королівських покоїв, чи не простіше заховати убивцю там? Або пустити в хід отруту?

— Отрута не надійніша, ніж це, — відказав князь, махаючи рукою на перила. — Королівську їжу та питво куштують. А що ж до вбивці, то він міг нарватися на охорону. — Далінар підвівся. — Хоча я згоден, що шанси на успіх були б, мабуть, вищі. І те, що до цих способів не вдалися, про дещо свідчить: якщо це ті самі типи, котрі підмінили самоцвіти в королівському обладунку на тріснуті, то вони воліють діяти крадькома. Йдеться не про ідіотів, а про…

— …Боягузів, — збагнув Каладін, — які хочуть, щоб убивство скидалося на нещасний випадок. Їм бракує хоробрості. Цілком ймовірно, що вони вичікували, доки вляжуться підозри.

— Так, — підтвердив Далінар із тривожним виразом на обличчі.

— Але цього разу вони припустилися величезної помилки.

— Це ж якої?

Каладін пройшов до секції, яку вже оглядав, й, опустившись навколішки, провів пальцями по гладенькому розпилу:

— Що ріже метал аж так добре?

Князь нагнувся, оглядачи розпил, а відтак витягнув сферу, щоб підсвітити собі, і зрештою хмикнув:

— Гадаю, розрахунок був на те, що все спишуть на стик, який розійшовся.

— А як було насправді? — спитав Каладін.

— Його розрізали Сколкозбройцем.

— Як на мене, це дещо звужує коло підозрюваних.

Далінар кивнув.

— Нікому більше про це не кажи. Ми замовчимо інформацію про підріз Сколкозбройцем і, можливо, здобудемо фору. Тепер надто пізно вдавати, наче ми віримо в нещасний випадок, але розкривати всіх подробиць не варто.

— Слухаю, сер.

— Король вимагає, щоб я призначив тебе очільником його охорони, — промовив Далінар. — Тож з огляду на це, нам, певне, доведеться змістити свій графік.

— Я не готовий, — заперечив Каладін. — У мене обмаль людей — їх бракує навіть для виконання поточних обов’язків.

— Знаю, — тихо зронив Далінар: він начебто вагався. — Але ти ж розумієш, що нинішній замах — робота когось зі своїх.

Капітана продерло морозом.

— Він вхожий у королівські покої. А отже, це може бути слуга. Або хтось із гвардійців — вони, до речі, могли мати доступ і до обладунку. — Далінар дивився на Каладіна, тримаючи сферу, яка підсвічувала князівське обличчя. Вольове, суворе, з переламаним носом — обличчя справжнього чоловіка. — Тепер такі часи, що я не знаю, кому можна довіряти. Тож як щодо тебе, Каладіне Буреблагословенний, — чи можу я довіряти тобі?

— Так. Присягаюся.

Великий князь кивнув.

— Я усуну капітана гвардійців від виконання поточних обов’язків і призначу на посаду у власному війську. Це втихомирить короля, а я зі свого боку подбаю, щоб Ідрін зрозумів: його переведення — не покарання. А втім, підозрюю, що нове місце служби в кожному разі сподобається йому більше від попереднього.

— Так точно, сер.

— Я попрошу в нього найкращих бійців, — повів далі князь, — і до пори до часу передам їх під твою оруду. Але залучай їх якомога рідше: я хочу, щоб зрештою Елгокара охороняли тільки мостонавідники — люди, що користуються твоєю довірою й не замішані в тутешній політиці. Кандидатури підбирай ретельно — бо мені немає сенсу міняти потенційних зрадників на колишніх злодюг, яких запросто можна підкупити.

— Слухаю, сер, — відповів Каладін, відчуваючи, як на плечі лягає величезний тягар.

Далінар випростався.

— Не знаю, чим іще тут можна зарадити. Людина має довіряти власним охоронцям.

І великий князь попрямував назад до балконних дверей. У його тоні лунала глибока стурбованість.

— Сер, ви не такого замаху очікували, адже так? — запитав капітан.

— Твоя правда, — погодився той, уже взявшись за ручку дверей. — Я згоден із твоєю оцінкою: хай хто за цим стоїть, а він заледве усвідомлював, що робить. Мене, власне, дивує, що такий складний план замало не спрацював. — Князь спрямував на Каладіна пильний погляд. — Та якщо на удар наважиться Садеас… або, ще гірше, той убивця, який забрав життя мого брата… ми не відбудемося так легко, як нині. Справжня буря ще не грянула.

Далінар відчинив двері, і на балкон долинули приглушувані доти нарікання короля. Елгокар бідкався, що монаршу безпеку ніхто не сприймає всерйоз, що його не слухають і що шукати треба тих, чиє віддзеркалення він бачив у себе за спиною, хай що то було. Вся ця тирада нагадувала скиглення зіпсутої дитини.

Поглянувши на зігнуті перила, капітан уявив собі, як Елгокар теліпався на них. Король таки мав підстави бути не в гуморі. А з іншого боку, хіба вінценосній особі личить така поведінка? Хіба монарше Покликання не вимагає здатності зберігати самовладання в стресовій ситуації? Каладінові складно було уявити, щоб — незалежно від ситуації — так, як нині король, причитав Далінар.

«Твоя справа — не судити, — сказав він собі й, махнувши до Сил, пішов із балкона. — Твоя справа — захищати цих людей».

І хай там що.

24. Тин

Занепад знищує душу мрій.

Такої подоби прибирати не смій.

Не звертай до неї принадних витійств,

до себе не клич.

Хай куди ти ступаєш чи спрямовуєш крок —

На ріки кам’янисте ложе або пагорок —

Вір інстинктам, збери волю в клубок —

і жени її пріч.

З «Пісні таємниць» слухачів, строфа 27

— Та бачте, яка штука, — промовив Ґаз, натираючи піском підлогу у фургоні Шаллан, яка сиділа поряд і слухала, доки той працював. — Більшість із нас подалася воювати на Розколотих рівнинах в ім’я помсти, розумієте? Адже ті мармуровошкірі вбили короля. Йшлося про велику справу й таке інше — війну відомщення, яка покаже всьому світові, що алеті не стерплять зради.

— Еге, — підтакнув Руд — довготелесий, бородатий солдат — висмикуючи опору.

Без неї дах фургона підпирало по три стійки в кожному кутку.

Руд удоволено відкинув бруса та обтріпав робочі рукавиці: це мало перетворити клітку на колесах на транспортний засіб, придатніший для перевезення світлоокої дами.

— До зброї нас, пригадую, заклика́в сам великий князь Вама, — повів далі Руд, сідаючи на днище фіри й звішуючи ноги, — і його заклик витав усім Дальнім узбережжям, наче сморід. До війська йшов що другий чоловік призовного віку. Якщо ти заходив у генделик вихилити чарку без нашивки новобранця, на тебе косилися, мов на боягуза. Я записався добровольцем разом із п’ятьма друзяками, а тепер усі вони мертві — гниють у тих буреклятих проваллях.

— То ви просто… стомилися воювати? — спитала Шаллан.

Тепер у неї був письмовий стіл. Ну, чи принаймні звичайний столик — дорожній і легкорозбірний. Його винесли з фургона, й дівчина переглядала за ним Яснині нотатки.

Вечоріло, і караван таборився: того дня вони здолали чималу відстань, хоча з огляду на все пережите Шаллан їх не квапила. Після чотирьох днів у дорозі вони під’їжджали до тієї частини проходу, де напади розбійників ставали куди малоймовірнішими: що ближче до Розколотих рівнин, то безпечніше.

— Стомилися воювати? — перепитав Ґаз зі смішком, беручи й прицвяховуючи на місце завіса. Він потерпав від чогось на кшталт нервового тику й час від часу позиркував осторонь. — Поглинь мене Геєна — ні! То не ми, то все світлоокі — бодай їм буря! — не про Вашу Світлість говорячи. Буря на їхню голову та ще й неабияка!

— Вони перестали воювати задля перемоги й повели війну за сфери, — докинув півголосом Руд.

— Щодня — кожнісінького буреклятого дня! — ми піднімалися й вирушали на плато, — повів далі Ґаз. — Але, попри бої, не просувалися вперед — до мети. Адже кому було до неї діло? Великі князі прагнули тільки одного — яхонтосердець. А ми, вступивши на службу та принісши військову присягу, зробилися, фактично, рабами. Втративши право кожного громадянина на свободу переміщення, ми помирали, проливали кров і страждали, доки вони набивали калитку! От і все. Тож наша компанія — служили ми в різних великих князів, але випивали разом — втекла, полишивши їх і їхню війну.

— Та годі тобі, Ґазе, — кажеш, то кажи, як є, а не бреши панянці, — втрутився Руд. — Ти ж бо ще й кредиторам завинив — і то чимало сфер. Хіба ти не казав нам, що тебе от-от запроторять у мостонавідну команду?..

— Ет, що було, те загуло, — промовив Ґаз. — Нехай минуле залишається в минулому. — Він закінчив прибивати завіс. — А до того ж Її Світлість Шаллан обіцяла, що подбає про наші борги.

— Вам пробачать усе, — підтвердила та.

— От бачиш?

— Крім твого подиху, — докинула Шаллан.

Ґаз підвів на неї очі — його пошрамоване обличчя затопила барва. Руд одразу розреготався, а за мить той і сам пирснув сміхом. Було в цих двох солдатах щось украй симпатичне: вони схопилися за можливість знову зажити нормальним життям і були повні рішучості не впустити її. За весь час їхнього перебування разом не виникало жодної проблеми з дисципліною, й вони замало не наввипередки старалися прислужитися дівчині.

Доказом цього стала мить, коли Ґаз установив на місце боковину її фургона й, відвівши засувку, прочинив маленьке віконце, щоб освітлювати внутрішність «екіпажа». Він усміхнувся й жестом указав на нововведення:

— Вийшло, мабуть, не зовсім так, як личить світлоокій панні, але принаймні визирнути назовні ви зможете.

— Непогано, — зауважив Руд, ліниво аплодуючи. — Чому ти не казав, що вчився на тесляра?

— Бо я на нього й не вчився, — відказав йому той, на диво спохмурнівши з лиця. — Просто крутився біля складу деревини — ось і все. Там і набрався сякої-такої премудрості.

— Дуже гарно, Ґазе, — сказала Шаллан. — Щиро тобі дякую.

— Ет, пусте. Треба, певне, прорізати ще одне — з протилежного боку. Побачимо, чи вийде в мене випросити в купців іще одного завіса.

— Що, Ґазе, — лижеш п’яти нової господарки? — промовив Васа, підступивши до їхнього гурту.

Шаллан не помітила, як той підійшов.

У руках колишній ватажок дезертирів тримав невеличку миску, де парувала свіжозварена, щедро приправлена вечеря. Ніс дівчини вловив гострі пахощі. Після рагу работоргівців така переміна меню була дуже бажана, але в каравані Шаллан забезпечили належним для жінок раціоном, і перебирати харчами не випадало. Може — коли ніхто не бачитиме — в неї вийде скуштувати чоловічого наїдку?

— Мені ти, Ґазе, щось не пропонував нічого подібного, — сказав Васа, мочаючи хліб у потравку й відриваючи зубами шматок. А відтак заговорив, не прожувавши: — Ти, схоже, щасливий, що знову прислужуєш світлооким. Аж дивно, що твоя сорочка й досі ціла: адже ти стільки в ній поплазував, підлещуючись.

Ґаз знову спаленів.

— Як мені відомо, Васо, — втрутилася Шаллан, — фургона в тебе немає. То в чому ти хотів, аби тобі зробили дірку? Чи не в голові? Не маю сумніву, що таке можна влаштувати.

Попри напханий рот, ватаг усміхнувся, проте усмішка вийшла не надто приємна.

— А він розказував про гроші, які завинив?

— У свій час ми владнаємо цю проблему.

— Цей набрід завдасть більше клопоту, ніж ти гадаєш, світлоока крихітко, — кинув Васа, хитаючи головою та знову вмочуючи хліб у потравку. — Ці людці миттю скотяться туди, де були.

— Цього разу вони стануть героями — моїми рятівниками.

Той фиркнув.

— Цій наволочі довіку не стати героями. Це не люди, а крєм, Ваша Світлосте, — простий і без жодних прикрас.

Зачувши цю оцінку, Ґаз потупився, а Руд відвернувся, проте незгоду з нею не висловив жоден.

— Васо, щось ти аж надто пнешся втоптати їх у той-таки крєм, — відповіла дівчина, підводячись. — Аж так боїшся помилитися? А я гадала, що тобі до цього не звикати.

Ватаг хмикнув:

— Обережніше, дівчинко. Ти ж не хочеш ненароком образити чоловіка?

— Васо, останнє, чого я хочу, це образити тебе ненароком, — парирувала Шаллан. — Можна подумати, що я не можу зробити цього навмисне, якби захотіла!

Той, зиркнувши на неї, спаленів і на мить забарився з відповіддю.

А дівчина випередила його, не даючи відказати:

— Не дивно, що тобі забракло слів: я певна, що такому, як ти, не звикати й до цього. Ти, певне, впадаєш у ступор щоразу, як хтось ставить тобі каверзне запитання — наприклад, про первинний колір твоєї страшенно брудної сорочки.

— Спритно, — зронив ватаг. — Але словами не змінити ані цих людців, ані пов’язаних із ними неприємностей.

— Помиляєшся, — заперечила дівчина, витримуючи його погляд, — досвід підказує мені, що більшість змін бере початок саме зі слів. Я обіцяла дати їм другий шанс — і дотримаю слова.

Васа фиркнув, але відійшов, нічого більше не сказавши. А Шаллан, зітхнувши, знову сіла й узялася до роботи.

— Цей тип завше походжає з таким виглядом, неначе його матінку зжер прірводемон, — зауважила вона, скривившись. — Чи радше наче той і був його матінкою.

Руд розсміявся.

— Якщо дозволите зауважити, Ваша Світлосте… Але ж і гострий у вас язичок!

— Не знаю, гострий він чи тупий, але на відстані об нього ще ніхто не порізався, — відказала та, перегортаючи сторінку й не підводячи очей від роботи.

— А коли цілуєтеся? — спитав Ґаз.

Обоє співрозмовників звели на нього очі.

Той знітився:

— Вибачайте — бовкнув, подумавши… Що на умі, те й на язику…

Руд засміявся, ляскаючи товариша по плечі:

— Піду-но я поїм, а потім допоможу тобі роздобути ще одного завіса.

Ґаз кивнув, знову зиркнувши осторонь — у нього таки був нервовий тик — але не подався з Рудом до кашовара, а знову вмостився на підлогу фургона шліфувати піском шерхлі дошки.

Шаллан відклала осторонь записника, в якому накида́ла різні способи допомогти братам — від спроби придбати в алетійського короля один із Душезаклиначів до намагання вистежити Примарокровних і відволікти їхню увагу на щось інше. Однак утілити бодай щось у життя можна було, лише діставшись на Розколоті рівнини — хоча й тоді її плани здебільшого потребували наявності могутніх союзників.

Її заручини з Адоліном Холіном треба було довести до кінця — не лише заради власної родини, а й задля блага цілого світу. Отримані в такий спосіб союзники та ресурси їй не завадять. Але що, як справа із заручинами розладнається? Що, як у неї не вийде привернути на свій бік Її Світлість Навані? Може статися, що їй доведеться шукати Урітіру й готуватися до приходу Спустошувачів самотужки. Така перспектива жахала дівчину, але вона хотіла бути у всеозброєнні.

Шаллан узяла зі стосу інший записник — один із небагатьох у Ясниному книгозібранні, який стосувався не Спустошувачів або легендарного Урітіру, а перелічував алетійських великих князів, аналізуючи шляхи та цілі їхньої політики.

Вона мала підготуватися, вивчивши політичний ландшафт при дворі Алеткару. Шаллан не могла дозволити собі невігластва: їй треба було знати, хто з цих людей може стати для неї потенційним союзником, якщо всі решта не виправдають її сподівань.

«Як щодо Садеаса?» — подумала дівчина, перегорнувши сторінку. Там було сказано, що той лукавий і небезпечний, але водночас зазначено, що і він сам, і його дружина мають гострий розум. А розумна людина може дослу́хатися до її аргументів і зрозуміти їхню вагомість.

Іншим великим князем, котрого поважала наставниця, значився Аладар. Впливовий царедворець і блискучий політичний стратег, а також азартний гравець. Цей може ризикнути спорядити експедицію на пошуки Урітіру, якщо Шаллан наголосить на можливості знайти там скарби.

Гатама було названо тонким політиком і точним прогнозистом. Іще один потенційний союзник. А от про Танадала, Бетаба й Себаріала принцеса була невисокої думки: першого вона пойменувала слизьким, другого — тупаком, а третього — страшенним грубіяном.

Деякий час Шаллан вивчала їх і їхні мотиви. Зрештою Ґаз підвівся, обтрусив штани від тирси й, шанобливо кивнувши їй, подався вечеряти.

— Одну хвилинку, пане Ґазе, — промовила дівчина.

— Та який із мене «пан», Ваша Світлосте… — відказав той, підходячи до неї. — Я так і не купив собі нічого кращого, ніж шостий нан.

— Скільки саме ти заборгував? — спитала Шаллан, витягаючи із захищеного капшука кілька сфер, щоб покласти в кубок на своєму столі.

— Ну, одного з кредиторів стратили, — відповів Ґаз, потираючи підборіддя. — Але в мене їх кілька. — Він завагався. — Вісімдесят рубінових броамів, Ваша Світлосте. Хоча тепер цих грошей можуть і не взяти, вимагаючи замість них мою голову.

— Чимала сума для людини на кшталт тебе. То ти ігроман?

— Яка різниця? — мовив той. — Ну звісно ж.

— Брехня, — відрізала Шаллан, схиливши голову набік. — Ґазе, я хочу знати правду.

— Просто видайте мене їм та й по всьому, — сказав він, відвертаючись і рушаючи до казана. — Все одно це ліпше, ніж нидіти тут і гадати, коли ж мене розшукають — а так неминуче й буде.

Дівчина провела Ґаза поглядом і, похитавши головою, повернулася до роботи. «За словами Ясни, Урітіру — не на Розколотих рівнинах, — подумала Шаллан, перегорнувши кілька сторінок. — Але звідки їй знати напевне? З огляду на тамтешні провалля, Рівнини ще ніколи повністю не досліджували. Хтозна, що вони можуть приховувати?»

На щастя, нотатки наставниці були дуже детальні. Скидалося на те, що — коли вірити більшості стародавніх переказів — Урітіру лежало в горах, а Розколоті рівнини були дном улоговини.

«Ногадон зумів пройти туди пішки», — майнула в думці Шаллан одна з цитат зі «Шляху королів». Ясна сумнівалася в достовірності цього свідчення, але ж вона не брала на віру майже нічого. Після години занять сонце заховалося за обрій, а дівчина мимоволі потерла скроні.

— Тобі зле? — тихенько спитав голос Фрактала.

Спрен полюбляв виходити назовні в сутінках, і Шаллан йому дозволяла. Пошукавши очима, вона знайшла його на столі — складну систему виступів на дошках.

— Історики — це зграя брехунів, — сказала Шаллан.

— Ммммм, — видобув Фрактал — здавалося, задоволено.

— Це не комплімент.

— Он воно що…

Дівчина гучно закрила том, із яким працювала.

— Ці жінки мали себе за вчених! Але замість опису фактів наводили свої оцінні судження, видаючи їх за істину. Таке враження, наче вони зі шкури пнуться, щоб суперечити одна одній, і крутять околяса навколо важливих тем, наче спрени, що танцюють довкруж вогню — від показухи хоч одних, хоч інших однаково не холодно й не жарко.

— Істина — річ індивідуальна, — прогудів Фрактал.

— Що? Ну ні. Істина — це… істина. Правда.

— Правда залежить від того, як на неї поглянути, — промовив Криптик спантеличеним голосом. — Бо як же інакше? Це і є та істина, про котру ти говорила, — правда, яка дає владу.

Шаллан поглянула на його виступи, що відкидали тінь у світлі її сфер: минулої ночі вона зарядила їх, кантуючись у клітці свого фургона. Посеред бурі Фрактал загудів — дивним, невдоволеним голосом — а відтак затараторив якоюсь незрозумілою мовою, на смерть перелякавши Ґаза та інших солдатів, що їх дівчина запросила перечекати стихію. На щастя, ті не сумнівалися, що під час бурі відбуваються які завгодно жахіття, й ніхто з них відтоді не згадував про пережите.

«От дурепа, — гримнула вона на себе подумки, розгортаючи записника на чистій сторінці. — Коли вже ти почнеш поводитися, як учена? Ясна була б розчарована». І Шаллан занотувала те, що тільки-но почула від спрена.

— Фрактале, — почала вона, постукуючи олівцем, — отриманим, як і папір, від купців. — У цього стола чотири ніжки. Хіба ця істина залежить від мого сприйняття?

Той із сумнівом прогудів:

— А що таке «ніжка»? Всього-на-всього те, як ти визначаєш її. Поза чиїмось сприйняттям нема ні ніжок, ні столів, а є лише деревина.

— Але ж ти казав, наче стіл сприймає себе саме так.

— Бо люди досить довго сприймали його як стола, — відказав на це спрен, — і для нього це стало правдою під впливом людської істини.

«Цікаво, — подумала дівчина, строчачи в записнику. Наразі її не так цікавила правда, як Фракталове бачення сутності цього явища. — Це тому, що він із Царства пізнання? В книгах пишуть, наче вмістищем чистої правди є Царство духу, а от у Царстві пізнання все досить плинне».

— А спрени? — спитала Шаллан. — Якби тут не було людей, то спрени б мислили?

— Тут, у цьому царстві, ні, — відповів Криптик. — А щодо решти — не знаю.

— Ти говориш про це так незворушно, — зауважила дівчина. — Та від людей може залежати все ваше існування!

— Атож, — погодився Фрактал, але так само байдуже. — Як-от життя дітей залежить від батьків. — Він завагався. — А до того ж мислять не тільки люди.

— Ти про Спустошувачів? — спитала Шаллан, похоловши.

— Саме так. Хоча не думаю, що ми жили б у світі, де мешкають самі лише Спустошувачі. Адже ті мають власних спренів.

Дослідниця стрепенулася:

— Власних спренів?

Фрактал зіщулився, втискаючись у стіл, і його виступи, злившись, зробилися не такими чіткими.

— Ну-ну? — підбадьорила Криптика дівчина.

— В нас про таке не говорять.

— То, може, ти почнеш першим? — спитала Шаллан. — Адже це важливо.

Фрактал загудів. Вона гадала, що той стоятиме на своєму, але Криптик за мить тихесенько повів далі:

— Спрени… це… сила… розколота сила, що її зробило осмисленою людське сприйняття. Йдеться про Гонора, Культивацію й… ще декого. Про відбиті уламки.

— Ще декого? — під’юдила дівчина.

Гудіння Криптика перетворилося на скімлення — таке тоненьке, що вона його заледве чула:

— Одіозума.

Фрактал вимовив це слово мовби через силу.

Шаллан квапливо занотувала почуте. Одіозум. Це якогось пов’язано з одіозністю? З ненависністю? Йдеться про особливого спрена? Певне, великого та неповторного — на кшталт ірійського Кусіцеша або Охоронниці ночі. Спрена ненависті. Дослідниця ніколи про такого не чувала.

Доки вона записувала, в густих сутінках до неї підійшов один із рабів. На полохливому чоловічкові були простенька туніка й пара штанів — один із комплектів, отриманих від купців. Шаллан була вдячна їм за такий подарунок, оскільки увесь залишок її сфер лежав у кубку, що стояв перед нею, і то його, мабуть, не вистачило б навіть сплатити рахунок в одному з пристойніших ресторанів Харбранта.

— Ваша Світлосте? — промовив чоловічок.

— Слухаю, Суно?

— Я… е-е… — Тут невільник тицьнув пальцем. — Он та дама попросила передати вам…

Він указував у бік намету Тин — рослявої жінки, що очолювала залишки караванної охорони.

— Вона запрошує мене до себе? — спитала Шаллан.

— Так, — відказав потуплений раб. — Певне, вечеряти?

— Дякую, Суно, — промовила дівчина й відпустила його назад до багаття, де він та решта невільників допомагали куховарити, доки паршмени були зайняті збиранням хмизу.

Раби Шаллан поводилися тихо. На лобі в них стояли не тавра, а татуювання: такий спосіб мітити невільників був гуманніший, і його зазвичай залучали для тих, хто носив рабську відзнаку добровільно, а не як покарання за нечувані, жахливі злочини. Зазвичай ішлося про осіб, які потрапили в боргову кабалу, або народжених у рабстві за умови несплаченого боргу батьків.

Цим людям було не звикати до роботи, і їх, здавалося, лякала ідея отримувати за неї платню. Йшлося про сущу дещицю, але її мало стати, щоб ті викупилися на волю щонайбільше за два роки. І така думка вочевидь бентежила цих бідолах.

Дівчина похитала головою, збираючи свої речі. А дорогою до намету Тин спинилася біля багаття й попросила Руда занести столика назад у фургон і там закріпити.

Вона непокоїлася за своє майно, але оскільки сфер у скрині більше не було, то Шаллан залишила її незамкненою, щоб Руд із Ґазом могли зазирнути всередину і побачити, що там лише книги. Залишалося лише сподіватися, що копирсатися серед такого добра не спаде на думку нікому.

«Ти й сама крутиш околяса навколо істини — достоту як ті історики, що стали предметом твоєї тиради», — подумала дівчина, відходячи від багаття. Вона вдавала, наче ці люди — герої, але не мала ілюзій щодо того, як швидко ті, за несприятливих умов, візьмуться за старе.

Намет Тин був великий і добре освітлений. Ця жінка подорожувала не так, як проста охоронниця. Багато в чому та була найцікавішою людиною в цілому каравані — одною з нечисленних світлооких (як не рахувати купців) і жінкою, яка носила меча.

Зазирнувши досередини крізь піднятий полог, Шаллан побачила, як кілька паршменів накривали вечеряти на низенькому дорожньому столику — за такими їдять, сидячи на підлозі. Мармуровошкірі поквапилися до виходу, і дівчина провела їх підозріливим поглядом.

Сама Тин сиділа біля прорізаного в тканині віконця. На ній був довгий жовтаво-коричнюватий сюртук, підперезаний у поясі й майже закритий. Він чимось нагадував сукню, але куди цупкішу, ніж будь-яка з тих, що випадало носити Шаллан. А з-під споду визирали штани з такої само цупкої тканини.

— Від твоїх людей я дізналася, — сказала Тин, не обертаючись, — що ти ще не вечеряла. Тож звеліла паршменам накрити на двох.

— Дякую, — відповіла Шаллан, проходячи всередину та силкуючись не виказати голосом свого зніяковіння.

Поміж цих людей вона була не соромливою дівчиною, а впливовою жінкою — принаймні теоретично.

— Я звеліла своїм очистити територію по периметру, — зауважила Тин, — тож можна розмовляти відверто.

— Це добре, — відказала Шаллан.

— А значить, — повела далі Тин, обертаючись, — ти можеш розповісти мені, хто ти насправді така.

Прародителю бур! До чого це вона?

— Як я й казала, мене звуть Шаллан Давар.

— Так, — підтвердила жінка, підходячи ближче й сідаючи до столу. — Будь ласка, — запросила жестом гостю.

Шаллан і собі обережно підсіла до столика — по-дамськи, підібгавши ноги набік.

Але Тин, розстібнувши сюртук і відкинувши поли, сіла по-чоловічому — підібгавши ноги під себе. Вона почала трапезу з того, що вмочила перепічку в якусь вочевидь нежіночу потравку — надто темну й наперчену.

— Це що — чоловіча їжа? — здивувалася Шаллан.

— Ніколи не могла терпіти таких висловів, — відповіла господиня. — Я виросла в Ту-Байлі, де мої батьки служили перекладачами, а тому й гадки не мала, що певну їжу вважають «жіночою» або «чоловічою», аж доки вперше не відвідала своєї історичної батьківщини. Мені це й дотепер здається маячнею. Тож красно дякую — я їстиму, що забажаю.

Але для самої Шаллан принесли відповіднішу страву — радше солодку, ніж пікантну, як висновувати із запаху. Скуштувавши, вона лише тепер зрозуміла, що голодна, як прірводемон.

— У мене є телестиль, — повідомила Тин.

Шаллан підвела погляд від перепічки, яку мочала в миску, на господарку.

— Він забезпечує зв’язок із Ташикком, — повела далі жінка, — з одним із тамтешніх інформаційних центрів. Наймаєш їхнього співробітника — і він надає тобі послуги. З обробки запитів, наведення довідок — навіть пересилання телестилеграм до будь-якого з мегаполісів світу. Така новинка відверто вражає.

— Скидається на корисний винахід, — обережно зауважила гостя.

— Ще б пак. Можна навести довідки про що завгодно. От я, наприклад, попросила оператора підняти всю наявну інформацію про Дім Давар. І з’ясувала, що це невеликий провінційний Дім із величезними боргами та непослідовним главою — і то його, можливо, вже немає в живих. У нього є донька, Шаллан, але схоже, що з нею ніхто не знайомий.

— Ця донька — я, а тому, як на мене, «ніхто» — це деяке перебільшення, — відказала Шаллан.

— Гм, а навіщо б це нікому не відомій представниці провінційної веденської родини подорожувати Морозними землями з караваном работоргівців? І то заявляючи, наче її чекають на Розколотих рівнинах і радітимуть із її порятунку? А ще, наче вона має впливові зв’язки та здатна заплатити цілому загону найманців?

— Правда інколи буває дивовижнішою, ніж брехня.

Тин усміхнулася й нахилилася ближче:

— Все гаразд: зі мною можна не критися. Від тебе тут чимало користі, тож я змінила гнів на милість і вирішила, що ти мені до вподоби. У професії ти початківка, але в тебе є хист.

— У якій іще професії? — не зрозуміла Шаллан.

— Аферистки, звісно, — відказала господарка. — У великому мистецтві видавати себе за іншу, ніж насправді, людину, а відтак утікати, прихопивши цінності. Мені сподобався твій трюк із тими дезертирами. Ти йшла ва-банк, але твоя ставка виграла.

Проте наразі ти в скрутному становищі: бо видаєш себе за когось, хто на кілька голів вищий за тебе, і то обіцяючи величезну винагороду. Мені з власного досвіду знайома ця схема, й найскладніше в ній — це фінал. Якщо ти даси маху, ці «герої» без вагань повісять тебе сохнути на сонечку. А ще я зауважила, що ти не квапишся прибути на Рівнини. Що, невпевнена у своїх силах, але вгрузла по самісінькі вуха?

— Що є, те є, — тихенько відказала Шаллан.

— Нічого, — промовила Тин, знову беручись до своєї порції. — Я допоможу тобі.

— В обмін на що?

Ця жінка однозначно любила поговорити, і Шаллан була не схильна зупиняти її.

— Я хочу свою частку в тому, що ти затіваєш, — сказала Тин, вмочаючи перепічку в миску, наче вганяючи клинок у великопанцирника. — Ти дісталася аж сюди, на Морозні землі, не з доброго дива. Плани в тебе, певне, ого-го, але в мене таке відчуття, наче тобі бракує досвіду, щоб провернути замислене.

Шаллан забарабанила пальцями по стільниці. Ким-то вона стане для цієї жінки? Кого та хоче побачити?

«Схоже, ця жінка — майстерна аферистка, — подумала дівчина, обливаючись потом. — Таку, як вона, не обдуриш».

От тільки вона вже це зробила. Сама того не бажаючи.

— А як ви тут опинилися? — спитала Шаллан. — На чолі караванної охорони? Це частина афери?

Тин розсміялася:

— Афери? Ну ні — такий результат був би не вартий клопоту. Під час співбесіди з власниками каравану я, може, й перебільшила свій досвід, але мені треба було на Розколоті рівнини, а способу потрапити туди самотужки я не знайшла. Принаймні безпечного.

— То ви залишилися без засобів до існування? Як таке можливо? — спитала Шаллан, насумрившись. — А я гадала, що в такої жінки, як ви, гроші не переводяться.

— Ще б пак: ти ж бачиш, що я не бідую, — вказала на себе Тин. — Але якщо ти хочеш досягти успіху в цій професії, то маєш звикнути починати з нуля. Легко прийшло, легко пішло. Я застрягла на півдні без єдиної сфери і тепер добираюся в цивілізованіші краї.

— На Розколоті рівнини? — спитала Шаллан. — У вас там теж якісь справи? Може… дільце, яке треба провернути?

Жінка всміхнулася.

— Дитино, йдеться не про мене, а про тебе. І про мою допомогу тобі. На Рівнинах я декого знаю — а ті військові табори, вважай, нова столиця Алеткару. Все цікаве в країні відбувається саме там. Грошва тече, немовби річка після бурі, але оскільки той край уважають за «Дикий Схід», то й на закони дивляться крізь пальці. Жінка з потрібними зв’язками там не пропаде.

Тин нахилилася ближче, і її обличчя спохмурніло.

— Але без них вона може нажити ворогів як стій та дивись. Повір, що тобі знадобляться ті, кого я знаю, і що ти сама захочеш працювати з ними. Без їхнього відома на Рівнинах нічого серйозного не відбувалося й не відбудеться. Тож запитую ще раз: що саме ти сподіваєшся провернути?

— Я… мені відомо дещо, пов’язане з Далінаром Холіном.

— Із самим старим Чорношипом? — здивувалася Тин. — Останнім часом він живе так нудно, що не підступайся — просто герой із легенд.

— Так-от: те, що я знаю, дуже важливо для нього — неймовірно важливо.

— Ну-ну. І що ж у нього за скелет у шафі?

Шаллан залишила таке запитання без відповіді.

— Що, не хочеш розголошувати комерційної таємниці? — хмикнула Тин. — Ну добре — тебе можна зрозуміти. Шантаж — штука тонка. Ти ще радітимеш, що взяла мене за партнерку. Адже ти мене береш, еге ж?

— Так, — відказала Шаллан. — Гадаю, в тебе таки можна дечому навчитися.

25. Чудовиська

Димна подоба — щоб критися, крадучись у юрбі.

Подоба для сили, як-от Сплески в людей.

Повернімо її собі.

Продукт божих ідей,

Розстворена вона.

Нехай ліпше друг чи недруг скористаються нею сповна.

З «Пісні історій» слухачів, строфа 127

Каладін гадав, наче для нього не так просто опинитися в геть незнайомій ситуації. Він бував рабом і лікарем-хірургом, вояком на полі битви та лакеєм у їдальні світлооких. За свої двадцять років усякого надивився. Подекуди з’являлося відчуття, наче побаченого було забагато. Він би й радий забути чимало з того, що зберегла його пам’ять.

Так чи інак, а капітан не очікував, що той день принесе йому щось цілковито й приголомшливо незнайоме.

— Сер? — перепитав він, відступаючи на крок. — Що-що я маю зробити?

— Сісти он на того коня, — повторив Далінар Холін, указуючи на тварину, що паслася неподалік.

Та стояла абсолютно непорушно й чекала, доки трава повиповзає з нірок. А відтак із нальоту швидко відщипувала, скільки влазило в рот, нерідко висмикуючи травинки з корінням. Ну а паша, звісно, вмить ховалася по норах.

Поряд гарцювало на вигулі багато таких самих тварин. Каладіна не переставали ошелешувати статки людей на кшталт Далінара: адже кожен кінь вартував сили-силенної сфер. А князь хотів, щоб капітан сів на одного з них.

— Солдате, — промовив Холін, — ти маєш навчитися їздити верхи. Може настати той день, коли моїх синів доведеться охороняти безпосередньо на полі битви. А до того ж скільки це часу тобі знадобилося, щоб дістатися до палацу тієї ночі, коли ти довідався про інцидент із королем?

— Майже три чверті години, — визнав Каладін.

Відтоді минуло чотири дні, протягом яких охоронець частенько бував на межі.

— Хоча біля казарм є стайні, — зауважив Далінар, — і ти — вміючи їздити — міг би здолати той шлях куди швидше. Може, ви й нечасто сідатимете у сідло, але ти й твої люди маєте набути цього корисного вміння.

Каладін озирнувся на решту членів Четвертого мосту, які — за винятком кількох боягузливіших — переважно стенули плечима. І лише Моаш енергійно кивнув.

— Якщо ви, сер, гадаєте, що це корисно, то ми, певне, спробуємо, — відказав капітан, переводячи погляд назад на великого князя.

— Молодець, — похвалив його той. — Я пришлю до вас стайничого.

— Чекатимемо з нетерпінням, сер, — промовив Каладін, стараючись, щоб це не прозвучало іронічно.

Двоє з його людей супроводили Далінара до стаєнь — комплексу міцних і великих кам’яних будівель. Судячи з усього, коли коней звідти випускали, їм дозволяли вільно блукати цим вигулом на захід від таборів. Його було обнесено низенькою стіною з каменю, проте тварини, поза сумнівом, могли її перестрибнути, якби захотіли.

Але вони не хотіли. А натомість походжали, видивляючись траву, або лежали, іржучи та пофиркуючи. Тамтешній запах видавався Каладінові дивним — не гною, а… власне… коней. Він глянув на одного з них, що пасся неподалік — одразу біля стіни. Той не викликав у капітана довіри: коні справляли враження занадто розумних. Справжні гужові або в’ючні тварини — як-от ті ж таки чали — були повільні й слухняні: він їздив би на чалі. Але істота на кшталт цієї… хтозна, що в неї на умі?

А Моаш, підступивши до нього, дивився вслід Далінарові.

— Тобі він до вподоби, еге ж? — тихенько запитав капітана.

— Він хороший командир, — відповів Каладін, інстинктивно шукаючи поглядом княжичів.

Обидва каталися на конях неподалік. Тих, певне, треба було час від часу об’їжджати, тренуючи. От бурекляті створіння!

— Не надто зближуйся з ним, Келе, — нагадав Моаш, так само дивлячись у спину Далінарові. — І не надто йому довіряй. Не забувай, що він світлоокий.

— Таке я навряд чи забуду, — сухо відповів Каладін. — А до того ж це ти, здавалося, замало не зомлів від радості після його пропозиції сісти верхи на цих чудовиськ.

— Ти коли-небудь стикався зі світлооким, який скаче на одній із цих істот? — запитав Моаш. — У сенсі, на полі битви?

Каладін згадав грім копит і вершника в сріблястому обладунку. А ще загиблих друзів.

— Так.

— Тоді тобі не треба пояснювати, яку це дає перевагу, — відказав йому Моаш. — Я радо скористаюся з Далінарової пропозиції.

Стайничий виявився стайничою. Каладін звів брову на вродливу молоду світлооку, яка підійшла до них, вкупі з двійком конюхів. На ній була традиційна воринська сукня, але не шовкова, а з чогось цупкішого та з розрізом від щиколотки до стегна — як спереду, так і ззаду. А під неї вона піддягнула пару жіночих штанів.

Темне волосся стайнича зібрала у хвостик, прикрас не носила, а лице в неї було таке напружене, як не очікуєш побачити у світлоокої.

— Великий князь звелів мені підпустити вас, гицелів, до моїх коней — і мене це не радує, — озвалася стайнича, схрещуючи руки на грудях.

— На щастя, нас теж, — відказав Каладін.

Та зміряла його поглядом.

— То це ти той темноокий, про якого всі подейкують?

— Може, і я.

Жінка хмикнула.

— Тобі треба підстригтися. Гаразд, солдати, слухайте сюди! Ми зробимо все, як належить, бо я не потерплю, щоб моїх коників кривдили — зрозуміло? Тож слухайте мене й запам’ятовуйте!

Відтак настала черга одного з найнудніших і найдовших інструктажів у Каладіновому житті. Жінка без кінця-краю розводилася про посадку — спина пряма, але не надто напружена. Про те, як понукати коней — п’ятами, але без шпор. Як триматися в сідлі, як поважати коня під собою, як правильно тримати вуздечку, а як — рівновагу. І все це ще до того, як вони бодай доторкнулися до одної з тварин!

Зрештою нудьгу перервала поява вершника. На жаль, то виявився Адолін Холін на своєму білому змії — на кілька п’ядей вищому від коня, що його показувала їм стайнича. З тими його величезними копитами, лискучою шерстю та бездонними очима Адолінів баский справляв враження замало не зовсім іншого виду.

Із посмішечкою обвівши поглядом мостонавідників, княжич зустрівся зі стайничою очима, і його усміх став не таким зверхнім:

— Єнет, — промовив він, — ти сьогодні просто чарівна. А втім, як і завжди. Це що, нова сукня для верхової їзди?

Навіть не глянувши на нього, жінка нахилилася — тепер вона базікала про те, як керувати кіньми — і підібрала долі камінець. А відтак обернулася й жбурнула його в Адоліна.

Хоча стайнича схибила, княжич сахнувся, прикриваючи лице рукою.

— Та годі тобі, — сказав Адолін. — Невже ти досі сердишся за те…

Ще один камінь — цього разу в руку.

— Що ж, гаразд, — промовив той, женучи коня геть і зіщулившись у сідлі, щоб у нього було важче поцілити.

Зрештою, наочно продемонструвавши, як сідлати коня й надягати вуздечку, Єнет закінчила інструктаж і визнала «учнів» гідними честі доторкнутися до тварин. Гурт її конюхів — і чоловіків, і жінок — кинувся на вигул підбирати скакунів для шестірки мостонавідників.

— А серед ваших співробітників чимало жінок, — зауважив до стайничої Каладін, чекаючи, доки повернуться конюхи.

— У «Мистецтвах та величі» їзду верхи не згадано, — відказала Єнет. — Тоді коней іще майже не знали. Променисті їздили на ришадіумах, але звичайні скакуни були рідкістю навіть для королів.

На відміну від більшості темнооких помічниць із їхніми рукавичками, захищену руку самої стайничої покривав зашитий рукав.

— А до чого тут це? — не зрозумів капітан.

Насупивши чоло, та спантеличено поглянула на нього:

— «Мистецтва та велич»… — підказала вона. — Обґрунтування поділу мистецтв на чоловічі й жіночі… А, ну звичайно. Я все дивлюсь на капітанський аксельбант у тебе на плечі, але…

— Але я всього-на-всього темноокий невіглас.

— Звісно, якщо тебе влаштовує таке формулювання. А втім, облишмо про це: лекцію про мистецтва я тобі не читатиму, бо вже й так удосталь наговорилася, інструктуючи вас. Тож скажімо так: конюхом може стати кожен, хто захоче — зрозумів?

Єнет бракувало глянсуватої вишуканості, що її Каладін звично асоціював зі світлоокими жінками, і його це збадьорило. Нехай ліпше жінка не приховує зверхності, ніж лицемірить. Конюхи поприводили скакунів із вигулу на манеж — круглий майданчик для верхової їзди — а гурт паршменів із потупленими очима приніс сідла, підсідельники й вуздечки: після інструктажу стайничої капітан засвоїв назви спорядження.

Вибравши собі коня, який здавався сумирнішим, — невисокого, гнідого та з кошлатою гривою — Каладін, із допомогою конюха, осідлав його. Неподалік те саме зробив Моаш — і скочив у сідло. Та щойно конюх відпустив скакуна, як той без команди верхівця подався геть.

— Гей ти! — гукнув Моаш. — Стій. Ану тпру! Як мені його зупинити?

— Ти випустив вуздечку! — крикнула стайнича йому вслід. — От буреклятий дурень! Чим ти слухав?!

— Вуздечку? — перепитав Моаш, незграбно підхоплюючи повіддя. — А хіба не можна просто ляснути його пужалном по голові — як-от чала?

Єнет лише потерла чоло.

Каладін зазирнув у вічі власному баскому.

— Послухай, — тихенько сказав він коневі, — цього не хочемо ні ти, ні я. Тож будьмо лагідні один до одного, і ми якнайшвидше покінчимо з цим.

Тварина тихенько фиркнула. Глибоко зітхнувши, капітан узявся за сідло, як показували, й поставив одну ногу в стремено. Він кілька разів заточився, але зрештою закинув тіло на сідло, схопився мертвим хватом за луку й міцно тримався, готуючись, що його сильно гойдатиме, коли кінь рвоне з місця і поскаче.

Але той схилив голову й заходився лизати якісь камінці.

— Но, пішов, — промовив Каладін, здіймаючи повіддя. — Рушаймо.

Нуль уваги.

Згадавши інструктаж, верхівець спробував «пришпорити» тварину п’ятами, але та навіть вухом не повела.

— Ти ж маєш бути кимось на кшталт чотириногої фіри, яка коштує більше, ніж ціле село, — звернувся до скакуна Каладін. — То доведи ж мені це. Вйо! Пішов! Уперед!

Проте кінь, як і доти, лизав камінці.

«Та що ж там ця худобина робить? — подумав капітан, звісившись із сідла, і з подивом виявив, що травинки визирають із нірок. — Змочуючи камінь слиною, вона обдурює траву — бо та гадає, наче задощило». Рослини нерідко розкривалися після бурі, досхочу насичуючись вологою, навіть якщо їх об’їдали комахи. «Розумна тварина. Лінива, але розумна».

— Ти маєш показати цій кобилці, хто тут головний, — зауважила Єнет, проходячи повз. — Натягни повіддя, сядь рівніше, змусь її піднести голову й не дозволяй пастися. Бо якщо не виявиш твердості, вона тобі на голову сяде.

Каладін дослухався до поради і зрештою спромігся відірвати тварину від їжі. Пахло від неї незвично, але насправді радше приємно. Він погнав її ступою, а щойно це сталося, як керувати виявилося не так уже й складно. А втім, дивне це було відчуття — віддати свої переміщення під контроль комусь іншому. Так, повіддя тримав верхівець, але кобила під ним щомиті могла здибитися й понести, не залишивши йому засобів впливу на ситуацію. Власне, половина прослуханого інструктажу зводилася до того, що коней не можна лякати — наприклад, панікувати, якщо скакун припустить галопом, або несподівано підходити ззаду.

Сидячи на коні, він опинився вище, ніж сподівався, й падати додолу було далеченько. Каладін потренувався повертати сюди-туди й за короткий час примудрився цілеспрямовано під’їхати до Натама — довгобразого мостонавідника, який тримав повіддя, наче то були коштовні самоцвіти, й боявся смикнути ними, щоб осадити або повернути коня під собою.

— Буря забирай! Повірити не можу, що ми їздимо на цих худобинах не просто так, — озвався Натам. Алетійською він розмовляв із рубаним сільським акцентом — неначе відкушуючи слова ще до того, як ті встигали повністю відзвучати. — Я про те, що виходить не швидше, ніж пішки, еге ж?

Каладін знову пригадав, як мчить в атаку той Сколкозбройний вершник із далекого минулого. Так, він розумів, яку перевагу має кавалерист: зверху донизу легше рубати навідліг, а габарити коня — маса тіла й інерція бігу — лякали піхотинців, спонукаючи тих кидатися врозсип.

— Гадаю, зазвичай вони прудкіші, — мовив капітан. — Поб’юся об заклад, що для пробної поїздки нам дали старих шкап.

— Еге — я теж такої думки, — погодився Натам. — Не думав, що вони будуть теплі на дотик — бо раніше я їздив на чалах. Невже коні мають бути… теплокровні? В голові не вкладається, за що тут платити такі величезні гроші. Таке враження, наче їдеш на купі смарагдових броамів. — Повагавшись, верхівець озирнувся. — От тільки зади смарагдів набагато спокійніші…

— Натаме, ти добре пам’ятаєш той день, коли на короля було вчинено замах? — поцікавився Каладін.

— Так, звісно, — відказав йому той. — Я вибіг на балкон разом із хлопцями й на власні очі бачив, як король теліпався на вітрі, наче вуха самого Прародителя бур.

Каладін усміхнувся. Свого часу його співрозмовник — вічно похмурий та з потупленим поглядом — відповідав здебільшого однослівно: служба в мостонавідниках заледве не звела його в могилу. Але кілька останніх тижнів вочевидь пішли Натамові на користь. Як, власне, й кожному з них.

— А ввечері перед бурею на балкон ніхто не виходив? — запитав Каладін. — Може, якийсь незнайомий служник? Або вояк не з Королівської гвардії?

— Служників не пригадую, сер, — відповів Натам і примружився. На обличчі колишнього хлібороба проступив замислений вираз. — Тоді я саме разом із гвардійцями охороняв короля цілий день. Але нічого незвичного не помітив. Мені… Тпру!

Його кінь раптом рвонув уперед, обганяючи Каладінового.

— Подумай! — гукнув командир йому навздогін. — Спробуй пригадати, що зможеш!

Натам кивнув, так само тримаючи поводи, немовби скляні, й уперто не смикаючи за них. Каладін похитав головою.

Повз нього проскакав маленький коник. У повітрі. Зі світла. Сил засміялася, а потім, змінюючи подобу, закрутилася світною стрічкою й опустилася на шию Каладінової кобили — просто попереду верхівця.

Спрен відкинулася на спину, широко усміхаючись, але потім, зауваживши вираз його обличчя, насупилась:

— А ти не надто веселий.

— А ти починаєш нагадувати мені матір.

— Чим саме? — запитала Сил. — Чарівністю? Шармом? Кмітливістю? Розумом?

— Схильністю до самоповторення.

— То чарівністю, шармом, кмітливістю чи розумом?

— Дуже смішно.

— Сказав той, хто не сміється, — відказала спрен, схрестивши рученята. — Гаразд, то що тебе сьогодні так розмерехлюндило?

— «Розмерехлюндило»? — насумрився Каладін. — Хіба є таке слово?

— А ти не знав?

Той похитав головою.

— Звісно, що є, — серйозним тоном відказала Сил. — Навіть не сумнівайся.

— Щось тут не те, — пробурмотів Каладін. — Я про розмову, яку щойно мав із Натамом.

Він натягнув повіддя, щоб не дати кобилці знову нахилитися й щипати траву. Ця тварина була надзвичайно цілеспрямована.

— І про що ж ви говорили?

— Про замах на вбивство, — пояснив Каладін, примруживши очі. — Чи не бачив він когось до того, як… — Він затнувся. — …Як грянула буря.

Його опущений погляд зустрівся з оченятами Сил.

— Стихією ту секцію перил мало б зірвати, — пояснив Каладін.

— Здути й погнути! — докинула спрен, підводячись і широко всміхаючись. — Он воно що…

— Її начисто вирізали й розкришили будівельний розчин, що втримував стійку, — повів далі той. — Поб’юся об заклад, що сила вітру була нітрохи не менша, ніж вага короля, який сперся на перила.

— Значить, диверсію вчинили після бурі, — озвучила висновок Сил.

І це значно звужувало відповідний проміжок часу. Капітан розвернув кобилу в той бік, куди поскакав Натам. Але, на жаль, наздогнати його виявилося нелегко: той, не приховуючи переляку, їхав клусом, а Каладін ніяк не міг поквапити тварину під собою.

— Що, мостонавідничку, проблеми? — запитав, підрисивши, Адолін.

Каладін кинув погляд на княжича. Прародителю бур! Та як же було не почуватися карликом, їдучи поряд такого монстра, як Адолінів. Каладін спробував пришпорити свою шкапу, але вона так само цокала вперед, не змінюючи швидкості й описуючи на манежі коло.

— Замолоду Пінка, може, й славилася прудкістю, але це було п’ятнадцять років тому, — пустив шпильку княжич. — Мені, щиро кажучи, дивно, що вона ще жива. А втім, дітей — або мостонавідників — катати кращої й не треба.

Пускаючи повз вуха його кпини, Каладін дивився перед собою й так само намагався змусити кобилку прискорити крок і наздогнати Натама.

— А якщо хочеш баскішу конячку, — промовив Адолін, указуючи вбік, — то онде стоїть Буремрія — може, вона припаде тобі до смаку.

Він указував на більшу й сухорлявішу тварину на власному вигулі, осідлану й прив’язану мотузкою до міцно вмурованого в землю стовпа. Довгий повід дозволяв їй гасати короткими перебіжками й тільки по колу, від чого та закидала голову й фиркала.

Княжич тим часом пришпорив свого скакуна і промчав повз Натама.

«Буремрія, кажеш?» — подумав капітан, уважно розглядаючи прив’язану тварину. Ця точно була баскіша, ніж Пінка. А ще справляла таке враження, ніби їй кортіло вкусити кожного, хто занадто наблизиться.

Каладін розвернув свою кобилку в той бік, а під’їхавши ближче, спинив її — що-що, а це вона зробила залюбки — і зліз із сідла. Це виявилося складніше, ніж він сподівався, але обійшлося без падіння долілиць.

Спішившись, він узяв руки в боки й уважно оглянув тварину, яка гарцювала по той бік загону.

— Хіба не ти допіру бурчав, що радше ходитимеш пішки, ніж дозволиш коняці носити себе, де вона схоче? — поцікавилася Сил, перебравшись Пінці на голову.

— Було діло, — відказав Каладін.

Сам цього не усвідомивши, він усотав дещицю Буресвітла. А коли заговорив, те вирвалося з нього — невидиме, якщо не придивлятися й не зауважити злегенька пожолоблене повітря.

— То навіщо ж тобі бодай думати про поїздку на цьому?

— Моя кобила, — мовив Каладін, киваючи на Пінку, — їздить тільки кроком. Проте ходити я чудово можу й сам. Але он та — то справді бойова тварина.

Моаш мав рацію: на полі битви коні забезпечували перевагу, тож йому хотілося принаймні ознайомитися, що воно таке.

«Те саме втовкмачував мені й Загель, пропонуючи навчити, як битися зі Сколкозбройними, — подумав капітан. — А я відхилив його пропозицію».

— Що це ти, по-твоєму, зібрався зробити? — спитала, підскакавши до нього, Єнет.

— Сісти он на неї, — відказав Каладін, показуючи пальцем на Буремрію.

Стайнича хмикнула.

— Та вона тебе водномить скине, і ти, мостонавіднику, розчерепиш собі довбешку. Буремрія не жалує верхівців.

— Але ж вона під сідлом.

— Так, щоб звикала до нього.

Кобила описала чергове коло і сповільнила свій галоп.

— Не до вподоби мені вираз у твоїх очах, — сказала Каладінові Єнет, розвертаючи вбік скакуна під собою, який нетерпляче притупував, наче йому кортіло взяти з місця вскач.

— А я таки спробую, — промовив той і рушив уперед.

— Ти навіть у сідло не зможеш сісти, — застерегла капітана стайнича, уважно дивлячись йому вслід, немовби їй було цікаво, що ж він робитиме.

А втім, у нього склалося враження, наче її хвилювала не так його доля, як безпека кобили.

Дорогою на плече Каладінові опустилася Сил.

— Що, повторюється історія на тренувальному майданчику? — спитав її той. — Закінчиться все тим, що я лежатиму на спині, витріщаючись у небо й почуваючись дурнем?

— Схоже на те, — безжурно відказала спрен. — Але навіщо ти це робиш? Через Адоліна?

— От іще, — фиркнув Каладін. — Пішов той князівський виплодок у бурю.

— А нащо ж тоді?

— Через страх перед цими тваринами.

Сил спантеличено поглянула на нього, але для Каладіна все було абсолютно логічно. Попереду засапана після пробіжки Буремрія, важко поводячи боками, глянула на нього, і той зустрівся з нею поглядом.

— Буря забирай! — гукнув іззаду Адолінів голос. — Не роби цього, мостонавідничку! Чи ти здурів?

Каладін підступив до кобили. Та, пританцьовуючи, відійшла на кілька кроків, але дозволила йому торкнутися сідла. Тож він удихнув іще трішки Буресвітла й скочив тварині на спину.

— Поглинь тебе Геєна! Що?.. — кричав Адолін.

Але капітан розчув тільки початок. У підсиленому Буресвітлом стрибку він підскочив вище, ніж могла сподіватися звичайна людина, однак до мети було ще далеко. Бо щойно Каладін схопився за луку й перекинув одну ногу через спину кобили, як та почала брикатися.

На відміну від Пінки — й утворюючи з нею яскравий та разючий контраст — ця тварина була неймовірно дужа й замало не скинула верхівця після першого ж вибрику.

Шалено змахнувши рукою, він розлив по сідлу Буресвітло і прикріпився до нього. Але це всього-на-всього означало, що його не зішпурнуло з кінської спини, наче ганчір’яну ляльку, а заметляло сюди-туди, наче ту ж таки ляльку. Якимось дивом примудрившись ухопитися за гриву, Каладін зціпив зуби й щосили тримався, щоб йому не забило памороки.

Вигули та манежі позливалися в суцільну пляму. Єдиними звуками, що долинали до верхівця, були стукіт серця й тупіт копит. Кобила — просто Спустошувач у кінський подобі — гарцювала, мовби сама буря, проте Каладін тримався в сідлі не менш надійно, ніж якби його прицвяхували. І за певний час, що здався йому вічністю, засапана Буремрія з піною на морді затихла.

Коли зір об’їждчика навівся на різкість, він побачив, що віддалік стоїть гуртик мостонавідників, які підбадьорюють його вигуками. А Єнет з Адоліном, сидячи верхи, витріщаються на нього з начебто благоговійним жахом. Каладін широко всміхнувся.

Аж тут в останньому могутньому зусиллі Буремрія скинула його додолу.

Він цього не зауважив, але Буресвітло на сідлі встигло вичахнути, й капітан (достоту як і прогнозував) опинився долі — лежачи навзнак, приголомшено витріщаючись у небеса й дуже невиразно пригадуючи, чим займався декілька останніх секунд. Поруч нього із землі повиповзали болекузьки — крихітні й загребущі помаранчеві п’ястки, що тягнулися навсібіч.

Над ним схилилася коняча голова з бездонними та непроглядними очима. Кобила фиркнула. Від неї пахло потом і травою.

— Ах ти ж худобина! — промовив Каладін. — Дочекалася, коли я ослаблю пильність, — і скинула.

Кобила знову фиркнула, і той мимоволі розсміявся. Буря забирай — але й приємне відчуття в нього щойно було! Каладін не міг пояснити чому, але, відчайдушно хапаючись за брикливу тварину, пережив справжнісіньку ейфорію.

Коли капітан, підвівшись, обтрушувався, крізь юрбу до нього протиснувся сам насуплений Далінар. Охоронець устиг забути, що той досі залишався поблизу. Перевівши погляд із Буремрії на Каладіна, князь запитально здійняв брову.

— На тихохідній шкапі вбивць не переслідують, сер, — пояснив Каладін, салютуючи.

— Так, солдате, — погодився Далінар, — але навчання новобранців зазвичай починають, використовуючи затуплену зброю. Ти цілий?

— Усе гаразд, сер, — відказав капітан.

— Що ж, здається, наче ви тут не на жарт узялися за тренування, — сказав Далінар. — Я зроблю належні розпорядження, щоб ти й іще п’ятеро людей на твій вибір могли щодня приходити сюди найближчих кілька тижнів і вправлятися.

— Слухаю, сер.

Хай там як, а час він знайде.

— Гаразд, — промовив князь. — Я отримав твій план щодо початку патрулювання за межами таборів і вважаю його вдалим. Чом би вам не розпочати за два тижні, прихопивши й коней, щоб потренуватися в польових умовах?

Стайнича видала якийсь здавлений звук.

— За стінами табору, Ваша Ясновельможносте? Але… розбійники…

— Тутешні коні мають приносити користь, Єнет, — урвав її Далінар. — А ти, капітане, подбай, щоб війська вистачило для їхнього захисту, добре?

— Так точно, сер, — відказав Каладін.

— От і гаразд. Але її категорично не беріть, — промовив князь, махнувши рукою в бік Буремрії.

— Е-е… Так точно, сер.

Холін кивнув і відійшов, махаючи рукою (але кому, Каладін не розгледів). Капітан потер забитого ліктя. Залишок Буресвітла в його тілі зцілив спершу голову — а потім вичах, не діставшись до руки.

Єнет гукнула їм знову сідати верхи, щоб перейти до другого етапу тренування, й мостонавідники подалися до коней. Аж раптом на шляху в Каладіна опинився Адолін, який залишався в сідлі.

— Дякую, — неохоче буркнув княжич.

— За що? — не зрозумів капітан, проходячи повз нього до Пінки, яка — не зважаючи на довколишній рейвах — так само щипала траву.

— Ти не сказав батькові, що це я тебе під’юдив.

— Адоліне, я не ідіот і бачив, у що лізу, — сказав Каладін, заскакуючи в сідло, й, не без труднощів відірвавши кобилку від їжі, отримав від конюха ще кілька настанов.

Зрештою він знову підрисив до Натама. На спині в Пінки трясло, але верхівець здебільшого наловчився рухатися в такт кінському бігу — це називали «стройовою риссю» — щоб його не надто підкидало.

Натам спостерігав за наближенням командира.

— Сер, так нечесно.

— Ти про Буремрію?

— Ні — про те, як запросто ви їздите верхи. Таке враження, наче для вас це зовсім природно.

Гм, а з відчуття й не скажеш.

— Повернімося до розмови про ту ніч.

— Сер? — не зрозумів довгобразий мостонавідник. — Я поки нічого не згадав — трішки не до того було.

— Я хочу запитати про інше, — пояснив Каладін, порівнявши Пінку з конем підлеглого. — Про твою варту вдень ми говорили — але як щодо періоду, відколи я пішов? Чи виходив на балкон іще хтось, крім короля?

— Лише вартові, сер, — відказав Натам.

— Хто саме? — спитав Каладін. — Може, вони там щось бачили?

Натам знизав плечима:

— Я пильнував здебільшого двері. Король якийсь час залишався у вітальні. А виходив, здається, Моаш.

— Моаш? — перепитав Каладін, насупившись. — Хіба його зміна не мала от-от закінчитися?

— Еге, — підтвердив Натам. — Але він затримався надовше — мовляв, хоче впевнитися, що з королем усе добре. Ну й от: чекаючи, Моаш виходив на балкон — адже ви зазвичай виставляєте там вартового.

— Дякую, — відказав командир. — Тоді я спитаю в нього.

Коли він розшукав Моаша, той саме уважно слухав якісь пояснення Єнет. Скидалося на те, що їзду верхи той засвоїв швидко — Моаш, схоже, хапав на льоту геть усе. Свого часу, коли йшлося про воєнну підготовку, з усіх мостонавідників саме він, поза сумнівом, став відмінником номер один.

Хвильку-другу Каладін, насупившись, спостерігав за ним, а відтак капітана осяяло: «Та що це ти собі надумав? Наче Моаш із якогось дива пов’язаний із замахом на вбивство? Не дурій». Це було сміховинно. А до того ж звідки в мостонавідника Сколкозброєць?

І капітан розвернув кобилу. А попутно зауважив, кому саме махав Далінар. У нього була зустріч із ясновельможним Амарамом. До них було надто далеко, щоб розчути слова, але радість на Далінаровому обличчі Каладін розгледів. Амарам помахав обом княжичам, і ті, широко всміхаючись, поскакали до них.

Від гніву, що скипів усередині — раптового, лютого, майже нестримного — Каладінові руки стислися в кулаки, а подих із шипінням виривався назовні крізь спазмоване горло. Це було дивно: капітан-бо гадав, що його ненависть ховається глибше.

Спеціально розвернувши кобилу в протилежному напрямку, він раптом загорівся бажанням вирушити в патруль разом із новобранцями.

Перепочити від військових таборів здалося йому чудовою думкою.

26. Калач

Народу нашому докоряли

За втрату отого краю.

Місто, яке там стояло,

Тяглося вздовж східного краю.

Силу ту хроніки наші ховають донині —

То не боги розкололи тутешні рівнини.

З «Пісні війн» слухачів, строфа 55

Адолін влетів у паршендійську лаву й, не зважаючи на зброю, врíзався плечем у ворога попереду. Паршендієць захрипів, і його пісня урвалася, а княжич закрутився дзиґою, вимахуючи Сколкозбройцем. Проходячи крізь плоть, клинок посмикувався.

Адолін вийшов із «віражу». З тріщини на плечі сочилося сліпуче Буресвітло, але він на те не зважав. Довкола валилися долі тіла, чиї очі вигоряли в очницях. Гарячий і вологий подих захеканого княжича заповнював шолома під опущеним забралом.

«Туди!» — подумав він, здіймаючи Зброю й кидаючись уперед, доки його люди гуртувалися довкола нього. І то цього разу не мостонавідники, а справжні солдати. Мостонавідників Холін зоставив позаду — на прилеглому плато. Йому тут не потрібні людці, які не хочуть воювати з паршенді.

Прорвавшись крізь ворожі лави, Адолін та його хлопці з’єдналися з купкою відчайдухів у зелених із золотими галунами мундирах на чолі зі Сколкозбройним у таких самих кольорах. Той бився великим — підйомним лише в Сколкозбруї — молотом, бо Сколкозбройця не мав.

Адолін прорвався до нього.

— Якамаве, — спитав він, — з тобою все гаразд?

— Чи все гаразд? — приглушено перепитав той з-під шолома й, піднявши забрало, зблиснув широкою посмішкою. — Все просто чудово.

І Якамав розсміявся. Його світло-зелені очі сяяли Запалом битви. Адолін добре знав це відчуття.

— Тебе замало не оточили! — сказав йому княжич, обертаючись до групи паршенді, які підбігали по двоє.

Вони кидалися не від, а до Сколкозбройних, і тим виклика́ли в Адоліна повагу. Це означало майже неминучу смерть, але в разі перемоги могло змінити хід битви.

Якамав заразливо засміявся — з таким задоволенням у голосі, неначе слухав співака у винарні. Адолін відчув, що й сам вищиряється в усмішці, сходячись у сутичках із паршенді та стинаючи їх одного за одним. Звичайна війна ніколи не була йому аж так до вподоби, як добряча дуель, проте тієї миті — попри всю невигадливість таких поєдинків — він знаходив у них виклик своїм здібностям, і це звеселяло його.

За лічені миті по тому мертві лежали біля ніг переможця, а княжич заозирався, шукаючи нового застосування своєму хисту. Це плато мало дуже дивну форму: до того як рівнини стали Розколотими, воно являло собою високий пагорб, половина якого зрештою опинилася на суміжному плато. Годі було й уявити, що за сила знадобилася для того, щоб розколоти пагорб по центру, а не біля підніжжя.

А втім, ішлося про пагорб незвичної форми, і це могло бути якось пов’язано з тим, як його розкололо. Він скидався на широку, пласковерху піраміду, яка мала всього три уступи: велику основу, яку вінчало ще одне плато — футів, певне, із сотню завширшки, — а далі йшло третє, меншого розміру, яке здіймалося просто по центру перших двох. Майже як триярусний торт, розрізаний великим ножем точно навпіл.

Адолін і Якамав билися на другому ярусі. Формально княжич не мав бути на цій вилазці: за графіком ротацій, черга була не їхня, а людей Якамава. Але настав час утілювати в життя іншу частину Далінарового плану. Адолін прибув лише з невеличким ударним загоном, проте їхня поява була дуже до речі. Бо Якамав потрапив у оточення на другому ярусі, й регулярна армія не могла до нього прорватися.

Досі паршендійців відтіснили на його краї, але вони так само цілковито втримували верхній ярус, де й з’явилася хризаліда. Це ставило їх у незручне становище: так, вони контролювали панівну висоту, але водночас мали втримувати схили між ярусами, щоб забезпечити собі можливість відходу. Паршенді вочевидь сподівалися, що встигнуть добути яхонтосерце до появи людей.

Адолін копняком звалив паршендійця з уступу, і той, пролетівши сторч головою футів із тридцять, гепнувся в січу внизу. А княжич глянув праворуч — туди, де лежав шлях нагору. Всі підходи до нього блокували паршенді. А йому так кортіло вибратися вище…

Холін підвів погляд на крутосхил між другим та третім ярусами й, тицяючи пальцем, гукнув:

— Якамаве!

Той звів очі й, простеживши, куди вказує княжич, ступив кілька кроків назад, віддалившись від битви.

— Це божевілля! — кинув Якамав Адолінові, який саме підбіг.

— Звісно, що так.

— Тоді прощавай, розуме!

Якамав віддав молота товаришеві, який сховав його в піхви, що висіли в того за спиною. А відтак друзі підбігли до крутосхилу і подерлися вгору.

Адолін, підтягуючись, піднімався, і його пальці в латних рукавицях скреготіли об скелю. Знизу долинали підбадьорливі крики солдатів. Схопитися вистачало за що, але він нізащо не хотів би повторити цей підйом без Збруї, яка рухала його вперед і захистила б у разі падіння.

Це все одно була дурість: адже нагорі вони потраплять в оточення. Хоча за обопільної підтримки двоє Сколкозбройних могли творити дива. А до того ж, якщо братиме не їхня, зі стрімчака завжди можна зістрибнути — якщо Збруя залишатиметься в досить доброму стані, щоб витримати таке «сальто-мортале».

Якби на полі битви був батько, княжич ніколи не наважився б на цей ризикований хід.

На півдорозі до вершини Адолін зупинився. Підступивши до краю верхнього ярусу, паршенді готувалися зустрічати їх.

— Ти маєш план, як захопити там плацдарм? — запитав Якамав, притиснувшись до скелі поруч Адоліна.

Княжич кивнув:

— Просто приготуйся прикрити мене.

— Звісно, — Якамав окинув поглядом височину. Його обличчя приховувало забрало. — А що ти, до речі, тут робиш?

— Мені спало на думку, що жодна армія не відмовиться від допомоги добровольців-Сколкозбройних.

— Сколкозбройних? У множині?

— Зі мною Ренарін. Він унизу.

— Сподіваюся, в безпечному місці?

— Із ним великий загін солдатів, які отримали чіткі інструкції охороняти його й не давати йому битися. Батько просто хоче, щоб він побачив кілька битв.

— Я розумію, що затіяв Далінар, — сказав Якамав. — Він прагне показати приклад співпраці, щоб спонукати великих князів припинити суперництво. От і посилає на допомогу своїх Сколкозбройних, навіть якщо вилазка не його.

— Ти нарікаєш?

— Анітрохи. Розчисти-но для нас трохи місця. Бо мені знадобиться якась хвилинка, щоб витягти молота.

Княжич широко всміхнувся під забралом і продовжив підйом. Якамав — досить добрий Адолінів друг — був васалом і Сколкозбройним великого князя Ройона. Для батька й сина Холінів було важливо, щоб світлоокі на кшталт Якамава побачили: вони активно працюють над розбудовою кращого Алеткару. Можливо, кілька таких епізодів доведуть їм цінність довірчої коаліції на противагу віроломству тимчасових союзів у Садеасовому стилі.

Адолін дерся далі, а Якамав тримався одразу за ним, доки обидва не опинилися за десяток футів від вершини, де з’юрмилися паршенді з молотами й булавами напоготові — зброєю, яку пускали в хід, б’ючись зі Сколкозбройними. Дехто, стоячи далі, пострілював із луків, але стріли просто відскакували від обладунків.

«Гаразд», — подумав Адолін, виставляючи одну руку вбік — а другою тримаючись за прискалок — і прикликаючи Сколкозбройця. Княжич увігнав його просто в скелю — так, щоб плаз дивився догори. Потім вибрався вище — на один рівень із лезом.

І ступив на нього ногами.

Сколкозбройці не ламалися — вони заледве гнулися — тож лезо втримало Адоліна. Зненацька отримавши надійну точку опори, княжич припав до меча, відштовхнувся ногами — і Збруя підкинула його догори. Пролітаючи повз крайку верхнього ярусу, він схопився за скелю — просто під ногами в паршенді — й ривком пожбурив у ворогів власним тілом.

Він налетів на них із силою валуна, і співи супротивників урвалися. Княжич твердо став на ноги, подумки прикликав Сколкозбройця, а відтак врізався плечем у гурт паршенді й заходився роздавати стусани — тут роздробив одному паршендійцеві грудину, там розчерепив голову іншому. Панцирі їхніх обладунків огидно потріскували, а стусани відшпурювали їх назад, подекуди скидаючи зі стрімчака.

Адолінові кілька разів улучили по передпліччях, аж доки зрештою в його руках не матеріалізувалася Зброя і він, розмахуючи нею, не зосередився на втриманні захопленого плацдарму. Це так його поглинуло, що він не помічав Якамава, доки не зауважив поруч себе Сколкозбройного в зеленому, який крушить паршенді своїм молотом.

— Дякую за той взвод паршендійців, який ти скинув мені на голову, — гукнув Якамав, замахнувшись. — Сюрприз вийшов просто чудовий.

Княжич широко всміхнувся і вказав рукою на хризаліду.

На вершині ворогів було не густо (хоча схилом ринула підмога), і ніщо не застувало їм із Якамавом прямого шляху до хризаліди — важезного та довгастого зеленаво-брунатного валуна, прикріпленого до каміння такою самою речовиною, як і та, що утворювала його оболонку.

Адолін перестрибнув через паршендійця, який корчився з відмерлими ногами, й кинувся до хризаліди. Якамав, подзенькуючи Збруєю, потрюхав за ним. Щоб дістати яхонтосерце, доводилося помучитися — оболонка хризалід була тверда, як камінь — але Сколкозброєць міг полегшити це завдання. Їм треба було лише вбити лялечку і прорізати отвір, щоб вирвати яхонтосерце, й тоді…

Хризаліду вже випатрали.

— Не може бути! — крикнув Холін, підбігаючи, й, ухопившись за краї проробленого отвору, зазирнув у заюшені фіолетові нутрощі.

У слизі плавали шматки панцира, а там, де яхонтосерце зазвичай сполучається із судинами й сухожиллями, зяяла підозріла діра.

Княжич обернувся й став прочісувати поглядом вершину плато. Якамав, надбігши, дзенькнув обладунком і вилаявся:

— Як же вони так швидко впоралися?

Онде розгадка. Неподалік солдати-паршендійці кинулися врізнобіч, горлаючи своєю незбагненною, ритмічною мовою. Позаду них височіла рослява постать у сріблястій Сколкозбруї та в червоному плащі, що розвівався за спиною. Зчленування обладунку випиналися, здіймаючись, неначе шишаки на крабовому панцирі. Та постать мала добрих сім футів зросту, а обладунок надавав їй громіздкого вигляду — можливо, тому, що обковував паршендійця, чию шкіру покривали захисні нарости панцирів.

— Це він! — закричав Адолін, кидаючись уперед.

Перед ним стояв той самий Сколкозбройний, із яким його батько зітнувся на Вежі, — єдиний помічений у лавах паршенді за багато тижнів, якщо не місяців.

Можливо, останній у їхньому війську.

Сколкозбройний обернувся до княжича, і з великого сирого яхонтосерця, що його він стискав у руці, закрапали іхор і плазма.

— Я кидаю тобі виклик! — вигукнув Адолін.

Повз Сколкозбройного промчав загін паршендійських солдатів, біжучи в бік розлогого урвища на задньому краї формації, де пагорб розкололо по центру. Той віддав яхонтосерце одному з бійців, а відтак, обернувшись, дивився, як вони стрибають через провалля.

Паршенді перемахували прірву й приземлялися на іншому боці пагорба, на суміжному плато. Їхня стрибучість не переставала дивувати Адоліна. Він відчув себе дурнем, збагнувши, що паршенді на цих височинах не в пастці, як було б із людьми. Для них розколота надвоє гора — просто ще одна безодня, яку треба перестрибнути.

Втікаючи від людей у безпечне місце, на той бік перескакували дедалі більше паршенді. Адолін помітив, як один, стрибаючи, спіткнувся й, завищавши, рухнув у безодню. Такі стрибки були для них ризиковані, але вочевидь не такі небезпечні, як намагання вистояти проти людей.

Але їхній Сколкозбройний залишився. Забувши про паршенді, які рятувалися втечею, і Якамава, який кричав йому відступати, княжич кинувся на нього й щосили замахнувся Сколкозбройцем. А паршендієць здійняв власного меча й парирував Адолінів удар.

— Ти — син, ти — Адолін Холін, — промовив він. — Твій батько? Де?

Княжич застиг на місці. До нього зверталися алетійською — щоправда, із сильним акцентом, але розібрати слова було можна.

Сколкозбройний підняв забрало й — на превеликий Адолінів подив — відкрив безбороде обличчя. Хіба відсутність бороди не означала, що то була жінка? Коли йшлося про паршенді, княжичеві було важко відрізнити хто де. Тембр голосу був грубий і низький, але начебто міг бути й жіночим.

— Моя треба поговорити з Далінар, — сказала жінка, підступаючи. — Моя його одного разу зустрічати, геть дуже давно.

— Ви не прийняли ні єдиного з наших парламентерів, — заперечив Адолін, задкуючи та виставляючи меча. — А тепер хочете поговорити з нами?

— То бути геть давно. Часи мінятися.

Прародителю бур! Щось усередині під’юджувало Холіна зробити випад, повалити цю Сколкозбройну долі, отримати деякі відповіді і здобути дещицю Сколків. Битися! Він прибув сюди битися!

Але на заваді стояв батьків голос, що лунав десь у глибинах свідомості. Далінарові потрібен цей шанс: він може змінити весь перебіг війни.

— Батько, певне, вступить із тобою в перемовини, — відказав княжич, глибоко зітхнувши, щоб погамувати Запал битви. — Але як?

— Я присилати парламентер, — промовила Сколкозбройна. — А ви не вбивати того, хто приходити.

Здійнявши меча, вона відсалютувала йому, а відтак випустила Зброю, даючи їй щезнути. Паршендійка, розвернувшись, кинулася до провалля й перемахнула його в дивовижному стрибку.

***

Крокуючи плато, Адолін зняв шолома. Коло поранених клопоталися лікарі, а неушкоджені сиділи групами хто де, відпиваючись водою й нарікаючи на невдачу.

Того дня над арміями Ройона з Рутаром нависла рідкісна атмосфера. Зазвичай поразка під час вилазки на плато означала, що знетямлені алеті стрімко драпали мостами від паршендійського натиску. Нечасто траплялося, щоб алетійці зрештою здобували контроль над плато, а от яхонтосерцем похвалитися не могли.

Княжич стягнув одну рукавицю — чиї ремінці автоматично розстебнулися, скоряючись його волі — й, заткнувши її за пояс, відкинув мокрою від поту рукою ще мокріше волосся. Так, а де ж це Ренарін?

А, онде він, на прилеглому плато, — сидить на камені в оточенні охоронців. Адолін прогупав одним із мостів, махнувши рукою до Якамава, котрий саме скидав неподалік свій обладунок, щоб повертатися назад із комфортом.

Адолін підтюпцем підбіг до брата, що сидів на валуні — знявши шолома та втупившись у землю перед собою.

— Гей! — окликнув його старший брат. — Готовий повертатися?

Молодший кивнув.

— Що трапилося? — запитав Адолін.

Ренарін так само витріщався в землю. Зрештою один з охоронців-мостонавідників — жилавий чоловічок зі сріблястим волоссям — кивком поманив його відійти, й вони з Адоліном трішечки «прогулялися».

— Група панцироголових спробувала захопити один із мостів, Ваша Ясновельможносте, — тихенько пояснив охоронець. — Ми щосили намагалися відмовити його, але ясновельможний Ренарін наполіг, що вирушить на допомогу. Ну й от: він наблизився, прикликав Зброю… а далі просто застиг і стояв. Ми забрали його, сер, але відтоді він так і просидів на тому камені.

З молодшим братом знову стався напад.

— Дякую, солдате, — відказав Адолін. Він повернувся й поклав руку, що була не в рукавиці, братові на плече. — Все гаразд, Ренаріне. Буває.

Той черговий раз стенув плечима. Гай-гай, коли на нього находило, залишалося хіба що дати йому час переказитися. Вони про все поговорять, коли хлопчина буде готовий.

Адолін зібрав свої дві сотні в колони. Коли він засвідчував князям свою повагу, жоден із ясновельможних не справляв враження надто вдячного. Власне, Рутар, здавалося, був переконаний, що саме акробатичні трюки Адоліна та Якамава спонукали паршенді кинутися навтьоки, прихопивши яхонтосерце. От ідіот. Неначе ті в кожному разі не дали б драла тієї самої миті, коли здобули його.

Хай там як, а княжич приязно всміхався. Залишалося сподіватися, що батько мав рацію і простягнута рука дружби дасть результат. Особисто Адолін хотів лиш одного — вийти з кожним із них на арену для поєдинків, а там уже він навчить їх поваги.

Повертаючись до свого війська, він розшукав Якамава: той сидів під невеличким тентом і, потягуючи вино, дивився, як рештки його армії стомлено плентаються мостами у зворотному напрямку. В око впадали зсутулені плечі та кислі обличчя.

Якамав махнув до виночерпія, щоб той підніс Адолінові келих із жовтим ігристим вином. Княжич узяв його рукою, з якої допіру зняв рукавицю, але пити не став.

— Ще б трішки, і все пройшло б як по маслу, — сказав Якамав, утупивши погляд у плато, де щойно відбувалася битва.

З такої перспективи — дивлячись ізнизу — його три яруси справді вражали.

«На позір майже як рукотворне», — знічев’я подумав княжич, придивляючись до обрисів плато.

— Еге, ще б трішечки, — погодився Холін. — Уявляєш, який вигляд мала б наша атака, якби ми вивели на поле битви зразу двадцять або тридцять Сколкозбройних? Паршенді не мали б жодного шансу.

Якамав хмикнув:

— Твій батько й король усерйоз узялися до справи, еге ж?

— Як і я.

— Я розумію ваші з батьком дії, Адоліне. Але якщо ти не припиниш дуелей, то позбудешся Сколків. Перемагати весь час не вийде навіть у тебе. Хоч круть, хоч верть, а одного нещасливого дня ти втратиш усе.

— Рано чи пізно я, звісно, можу зазнати поразки, — погодився той. — Але доти я здобуду половину Сколків у цілому Алеткарі, а тому зможу замінити втрачені іншими.

Якамав відпив вина і всміхнувся:

— А ти, маю визнати, зух іще той.

Адолін, і собі всміхнувшись, опустився навпочіпки біля другового стільця — не знявши Збруї, сісти на іншого він не міг — щоб зазирнути йому у вічі.

— Правда в тому, Якамаве, що перспектива втратити Сколки мене не надто хвилює — насамперед мене непокоїть, де взяти суперників. Мені, схоже, не ви́кликати жодного Сколкозбройного — принаймні на поєдинок за Сколки.

— Зі Сколкозбройними… проводять виховну роботу, — зауважив Якамав. — Обіцяють те-се в обмін на відмову від поєдинку з тобою.

— Садеас…

Якамав вивчав вино у себе в келиху.

— Спробуй Еранніва. Він нахвалявся, що поточне місце в рейтингу не віддає йому належного. Знаючи його, не маю сумніву: побачивши, що решта відмовляються, він угледить у цьому нагоду показати себе. Але Ераннів — досить управний дуелянт.

— Як і я, — відказав Адолін. — Дякую, Яку. Я твій боржник.

— А що це за чутки, неначе ти заручений?

Буря забирай! Та хто ж устиг розбовкати?

— Йдеться всього-на-всього про каузаль, — пояснив Адолін. — Хоча справа може не дійти навіть до нього. Схоже, що корабель нареченої прибуде з величезним запізненням.

Він уже два тижні невідомо де. Навіть тітонька Навані починала хвилюватися. Ясна мала б надіслати їй звістку.

— Ніколи не подумав би, наче ти даси себе захомутати, погодившись на шлюб, який облаштували замість тебе, — сказав Якамав. — Ти в курсі, що вітрів, на яких можна кататися, — сила-силенна?

— Я ж кажу, що все це ще вилами по воді писане, — парирував Холін.

Він досі був не певен, що відчував до всієї цієї історії. Якась частина його єства противилася їй тільки тому, що Адолін не хотів піддаватися на Яснині маніпуляції. А втім, хвалитися на любовному фронті йому було нíчим: адже після того випадку з Данлан… Хіба його вина, що він товариський хлопець? І чому всі дівчата мають бути такими ревнивими?

Тож думка дозволити комусь іншому влаштувати все замість нього приваблювала княжича більше, ніж він ладен був визнати вголос.

— Можу розповісти тобі подробиці, — докинув Адолін. — Певне, сьогодні ввечері у винарні? Візьмеш із собою Інкіму? Втовкмачуватимеш мені, яку дурню я кою, і наставлятимеш мене на шлях істинний…

Якамав вдивлявся у вино.

— Що таке? — спитав Адолін.

— Зараз такі часи, Адоліне, що з’являтися з тобою на людях недобре для репутації, — пояснив приятель. — Твій батько та король не надто популярні.

— Все це минеться й розлетиться за вітром.

— Не маю сумніву, що так і буде, — відказав Якамав. — То чом би… не зачекати, доки це станеться, га?

Адолін закліпав очима: почуте завдало йому сильнішого удару, ніж будь-який з отриманих на полі битви.

— Так, звісно, — через силу видобув він.

— От молодчина.

У Якамава не забракло нахабства всміхнутися Адолінові і здійняти келиха, наче в тості.

Але той відставив непригублене вино і відійшов.

Коли княжич дістався до своїх людей, Чистокровний стояв наготові й чекав. Адолін, закипаючи гнівом, уже зібрався скочити в сідло, але білий ришадіум торгнув його тильною частиною голови, і господар, зітхнувши, почухав коня за вухами.

— Вибач, — зронив. — Останнім часом я зовсім тебе занедбав, еге ж?

Від довгого почухування ришадіума Адолінові дещо покращало. Він скочив у сідло й поляскав Чистокровного по шиї, а той, беручи з місця, трішки погарцював. Кінь часто так чинив, коли господар бував роздратований, — неначе намагаючись поліпшити йому настрій.

Четверо тогоденних охоронців рушили за ним. Вони люб’язно прихопили свого старого моста — часів їхньої служби у війську Садеаса — щоб Адолін із бійцями могли дістатися, куди треба. А ще їм здавалося дуже кумедним, що княжич велів воякам, які його несли, регулярно мінятися.

Буреклятий Якамав! «Це давно назрівало, — зізнався собі подумки Холін. — Що більше я захищатиму батька, то сильніше мене сторонитимуться». Малі діти та й годі. Далінар і справді мав рацію.

Чи мав Адолін бодай одного справжнього друга — такого, що не підведе в скрутних обставинах? У військових таборах він знав майже кожного, хто заслуговував на увагу, а ті всі як один знали княжича.

Але скільком із них було небайдуже до нього?

— Не було в мене ніякого нападу, — тихенько озвався Ренарін.

Адолін струснув із себе похмуру задуму. Вони їхали біч-о-біч, але кінь під старшим із братів був на кілька п’ядей вищий у холці: поруч Адоліна на ришадіумі Ренарін здавався малюком на поні — навіть у Сколкозбруї.

На сонце набігли хмари, даючи перепочити від сліпучого світла. А втім, останнім часом у повітрі повіяло холодом: скидалося на те, що наставала зимова пора. Попереду тяглися голі плато — безживні й поколоті.

— Я просто стояв, — зізнався Ренарін. — Моє заціпеніння не було пов’язане з… недугою. Вся річ у тім, що я боягуз.

— Ніякий ти не боягуз, — промовив Адолін. — Я на власні очі бачив, що ти здатен діяти не менш хоробро, ніж будь-який чоловік. Пам’ятаєш полювання на прірводемона?

Ренарін стенув плечима.

— Ти не вмієш битися, Ренаріне, — сказав старший брат. — Твоє заціпеніння — на краще. Ти надто зелений, щоб одразу кидатися в бій.

— Але так не мало би бути. Адже ти почав тренуватися шестирічним.

— Це не те саме.

— Тобто я не такий, як ти, — підсумував Ренарін, дивлячись перед собою.

Молодший брат був без окулярів. Чого б це? Хіба вони йому не потрібні?

«Він намагається вдавати, наче бачить і так», — збагнув Адолін. Як же відчайдушно він прагне прислужитися в битві! Ренарін незмінно відкидав пропозиції стати вченим подвижником, що, мабуть, ліпше йому пасувало б.

— Просто тобі потрібно більше підготовки, — сказав Адолін. — Загель приведе тебе у форму — дай час. От побачиш.

— Я маю підготуватися, — відповів Ренарін. — Бо щось насувається.

Ці слова було сказано так, що Адолін затремтів.

— Це ти про числа на стіні?

Молодший брат кивнув. Після недавньої великобурі знайшли свіжий напис — із зовнішнього боку батькової кімнати: «Сорок дев’ять днів. Гряде нова буря».

Коли вірити охоронцям, ніхто не входив і не виходив. Цього разу вартували інші люди, тож навряд чи це зробив хтось із них. Буря забирай! Той напис надряпали на стіні, доки Адолін спав усього за кімнату звідти. Хто це зробив? Або що?

— Я маю підготуватися, — повторив Ренарін. — До бурі, яка насувається. Часу геть обмаль…

27. Вигадки, щоб відволіктися

П’ять років тому

Шаллан не хотіла повертатися до будинку. Тут, у садах, не кричали одне на одного. Тут панував мир.

На жаль, цей мир був несправжній — мир акуратно висадженої сланцекірки та культурних ліан. Вигадка, покликана розважати й відволікати. Дівчинці чимраз більше кортіло втекти й побувати в краях, де рослини не підстригають, ретельно надаючи їм потрібної форми, а люди не ступають так, наче бояться спричинити каменепад. Податися геть від тутешнього крику.

Спустившись із височин, садами пронісся прохолодний гірський вітерець, і ліани полохливо сахнулися. Шаллан сиділа подалі від квітників і чхання, котре вони виклика́ли, і натомість роздивлялася фрагмент цупкої сланцекірки. Крєм’ячок, якого вона малювала, обернувся на вітер і засмикав велетенськими вусиками, а потім знову нахилився й зажував сланцекірку. Вони бували хтозна-скількох видів. Чи намагався хтось злічити їх усіх до єдиного?

На щастя, її батько мав посібника з малювання — одну з праць Дандоса Маслоклятвеного — і Шаллан користувалася ним, поклавши розгорнутим коло себе.

Зсередини маєтку, що стояв неподалік, долинув галас. Рука художниці заціпеніла, й поперек ескізу ліг непрошений штрих. Дівчинка глибоко зітхнула і спробувала знову взятися до малювання, але чергова порція криків зіпсувала їй настрій, тож вона відклала олівця.

Останній стос ватманів, що його привіз брат, майже закінчився. Геларан повертався несподівано, але завжди ненадовго, й коли він бував удома, вони з батьком уникали один одного.

А де її брат пропадав решту часу, ніхто в маєтку не знав.

Шаллан задивилася на чистий аркуш і забула про час — із нею таке інколи траплялося. А коли підвела очі, небо темніло. От-от мав розпочатися батьків бенкет. Тепер вони бували регулярно.

Шаллан зібрала речі в портфель, зняла капелюха від сонця й пішла до маєтку. Висока й імпозантна, та споруда була втіленням веденського ідеалу. Осібно розташований і міцний, будинок височів, пануючи над місцевістю. Маленькі віконця та прямокутні брили, поцяцьковані темним лишайником. У книжках такі маєтки дехто називав «душею Я-Кеведу» — віддалені вотчини, де кожен ясновельможний сам собі пан. Шаллан гадала, що автори тих книжок романтизували життя в глушині. Хіба вони коли-небудь бували в такому маєтку? Хіба відчували всю силу сільської нудьги на собі? Ні, вони просто фантазували, оточені вигодами багатонаціонального мегаполісу.

Зайшовши до будинку, Шаллан звернула на сходи й побралася нагору, до своїх покоїв. Батько захоче, щоб вона приодяглася перед бенкетом і мала привабливий вигляд. Сиділа мовчки в новій сукні і не втручалася в розмову. Він ніколи цього не казав, але донька підозрювала, що йому було шкода, коли та знову заговорила.

Її батько, певне, волів би, щоб вона залишалася нездатною розповісти про побачене. В голові зробилося порожньо, й дівчинка спинилася в коридорі.

— Шаллан?

Здригнувшись, вона виявила на сходах позаду себе Вана Юшу, свого четвертого брата. Скільки вона простояла тут, витріщаючись на стіну? От-от почнеться бенкет!

Сюртук на Юшу був розстебнутий і висів косо, волосся сплутане, а щоки розпашіли від вина. Запонки й камербанд кудись зникли — а то були чудові речі, оздоблені осяйними самоцвітами. Певне, програв.

— Чому батько допіру кричав? — спитала сестра. — Ти був тут?

— Ні, але я чув, — відказав він, пригладжуючи рукою волосся. — Балат знову влаштував пожежу. Замало не спалив флігеля буреклятої челяді.

Юшу пропхався повз неї, а потім перечепився й ухопився за балясину, щоб не впасти.

Батькові не сподобається, що наймолодший син з’явиться на бенкет у такому вигляді. Тож крику ще прибуде.

— Буреклятий ідіот, — промовив Юшу, коли Шаллан допомогла йому випростатись. — Балат геть здурів. Залишки глузду в цій родині зберіг тільки я. Адже ти знову витріщалася на стіну, чи не так?

Сестра промовчала.

— Для тебе він припас нову сукню, — говорив Юшу, коли та проводила його до кімнати. — А для мене самі тільки прокльони. От покидьок. Його улюбленцем був Геларан, а ми не повдавалися в нього, тож йому до нас байдуже. Хоча Геларана ніколи немає вдома! Він зрадив батька — замало не вбив його. Але для того й досі важить тільки Геларан…

Вони пройшли повз батькові покої. Там саме прибирали, й важкі вагобрубкові двері стояли прочинені, відкриваючи дівчинці огляд на дальню стіну.

А ще на осяйний сейф.

Той був прихований за картиною із зображенням шторму на морі, але це не могло приглушити його потужного білого світла. Крізь полотно прозирали обриси сейфу, що палав, неначе вогнем. Шаллан спіткнулася й зупинилася.

— На що ти витріщаєшся? — спитав Юшу, тримаючись за балясину.

— На світло.

— Яке ще світло?

— За картиною.

Той нахилився вперед і примружився.

— Дівко, що ти в Покоїв верзеш? У тебе й справді негаразд із головою — скажеш, ні? Відколи побачила, як він убив матір?

І Юшу, лаючись собі під ніс, відсторонився від неї.

— У цій родині тільки я й не збожеволів. Єдиний, хто ще при своєму розумі…

Шаллан задивилася на світло. Там чаїлося чудовисько.

Там ховалася материна душа.

28. Мешти

Ми тут через зрадників-спренів облуду:

Адже їхні Сплески отримали люде,

А не ті, хто з ними так любо

приязнився до нас.

Не дивно, що їм дали відкоша ми

Й відтоді богам виявляємо шану.

А вони, мовби глину, змішали

й зліпили заново нас.

З «Пісні таємниць» слухачів, строфа 40

— Ця інхвормація стане тибі у двананцять броамів, — промовила Шаллан. — Рубінових, пойняла? Перевірю кожнісінький.

Тин розсміялася, закинувши голову, і її чорне як смола волосся розсипалося по плечах. Жінка сиділа на передку фургона — там, де колись сидів Блут.

— І це, по-твоєму, бавський акцент? — запитала вона.

— Я ж чула їхню вимову всього три чи чотири рази.

— Звучало так, неначе ти каміння в рот набрала!

— Але ж вони саме так і говорять!

— Ну ні: їхня артикуляція справляє таке враження, наче в ротах у них не каміння, а щебінь. Вони розмовляють повільно й підкреслено чітко вимовляючи звуки — ось так: «Пудивилась я на ті кортини, шо ти дала. Краса та й годі. Дюжечки гарні. Такі чюдові пулотна в мене ше ніколи не висіли».

— Ти перебільшуєш! — зронила Шаллан і мимоволі розсміялася.

— Хіба трішечки, — заперечила Тин, відкинувшись на сидінні й розмахуючи перед собою довгим пужалном, яким поганяють чалів, немов Сколкозбройцем.

— Не розумію, яка користь з уміння вдавати бавський акцент, — сказала Шаллан. — Адже бавландці — цілком пересічний народ…

— Дитино, саме тим вони й непересічні.

— То вони непересічні тим, що пересічні, — підсумувала дівчина. — Хоч моя логіка подекуди накульгує — і я це знаю — але із цим твердженням щось явно не так.

Тин усміхнулася. Жінка трималася так невимушено, так… розкуто. Зовсім не так, як очікувала Шаллан після їхньої першої зустрічі.

Але тоді Тин грала роль — була в образі начальниці охорони. А от жінка, з якою Шаллан розмовляла тепер, здавалася щирою.

— Слухай сюди, — сказала Тин, — якщо збираєшся дурити людям голови, треба навчитися вдавати не лише високо-, а й низькородну — відходити від образу «впливової світлоокої». Його ти, гадаю, мала від кого засвоїти.

— Що було, те було, — відказала дівчина, згадавши про Ясну.

— Але річ у тім, що в багатьох ситуаціях впливовість світлоокої нічого не дасть.

— Пересічність — непересічна, а впливовість нічого не дасть. Пойняла.

Тин дивилася на неї, жуючи шматочок в’яленого м’яса. Її портупея висіла на гачку скраю сидіння, погойдуючись у такт із кроками чала.

— А знаєш, дитино, опускаючи маску, ти стаєш язикатою.

Шаллан зашарілася.

— Й мені це до вподоби. Люблю людей, які вміють посміятися над життям.

— Я, здається, розумію, до чого ти хилиш, — сказала дівчина. — Йдеться про те, що, розмовляючи з бавським акцентом і маючи простецький, пересічний вигляд, можна бувати там, де світлоокій зась.

— А ще підслухати або зробити те, чого світлоока нізащо не зможе. Акцент чимало важить. За шляхетною вимовою часто байдуже, що в кишенях у тебе гуляє вітер, а витерши ніс рукавом і говорячи, наче бавландка, ти запросто відведеш людям очі від меча в себе на поясі.

— Але ж у мене світло-сині очі, — заперечила Шаллан. — Хай як я розмовлятиму, мені нізащо не зійти за простолюдинку!

Тин закопирсалася в кишені штанів. Сюртука вона давно скинула й почепила на інший гачок, залишившись у самих лише жовтаво-брунатних рейтузах із високими чоботами та застібнутій сорочці на ґудзиках. Замало не такій, як у робочого люду, але з дорожчого краму.

— Ось, лови, — сказала Тин і кинула співрозмовниці якусь річ.

Шаллан її заледве впіймала й почервоніла від своєї незграбності. А потім піднесла отримане ближче до сонця — то виявився маленький флакончик із якоюсь темною рідиною.

— Це очні краплі, — пояснила Тин. — Від них твої райдужки на кілька годин потемніють.

— Справді? Невже?

— Маючи потрібні зв’язки, їх неважко роздобути. Корисна речовина.

Шаллан опустила флакончик і зненацька відчула озноб.

— А буває…

— …те, що зробить навпаки? — закінчила за неї жінка. — Перетворить темноокого на світлоокого? Коли й буває, то мені про це невідомо. Якщо тільки не вірити в казки про Сколкозбройці.

— Звучить слушно, — відказала заспокоєна Шаллан. — Скло можна затемнити, пофарбувавши, але навряд чи його можна освітлити, не розплавивши.

— Так чи інак, — повела далі її співрозмовниця, — а тобі знадобляться один-два провінційні акценти. Гердазійський, бавський — щось на кшталт цього.

— Я, певне, й так розмовляю з провінційним веденським акцентом, — зізналася дівчина.

— Тут це нічого не дасть. Я-Кевед — культурна країна, чиї говірки надто схожі між собою. Чужинці їх не розрізняють. Це твій брат веден збагне, що ти провінціалка, а для алетійця твоя вимова екзотична та й годі.

— Ти багато де побувала, еге ж? — поцікавилася Шаллан.

— Куди вітри, туди і я. Це приємне життя, якщо ти не надто прив’язана до всілякого мотлоху.

— Мотлоху? — перепитала Шаллан. — Але ж ти — перепрошую на слові — злодійка. А злодії саме заради «мотлоху» й крадуть!

— Ну, я беру, що можу, але це доводить лиш одне: легко прийшло, легко пішло. Тут здобула, тут втратила. Достоту як оборудка, котру я провернула на півдні: мої спільники пішли на діло й не повернулися — я майже певна, що вони втекли, не розплатившись зі мною. — Тин знизала плечима. — Буває. Нема чого перейматися.

— А що за оборудка?

Ставлячи запитання, Шаллан спеціально кліпнула очима, щоб залишити собі Спогад про співрозмовницю: як та сидить, розвалившись, і похльостує пужалном, неначе диригує оркестром — ні про що на світі не журячись. Кілька тижнів тому їх замало не вбили, але Тин сприйняла це спокійно.

— Серйозна, — відказала жінка. — Важлива для тих, хто керує світом. Я й досі не отримала звістки від своїх наймачів. Можливо, мої спільники й не втекли, а просто зазнали невдачі. Не знаю…

На цих словах Шаллан зауважила, як на обличчі Тин проступила напруга. Шкіра довкола очей зібралася в зморшки, а погляд став відстороненим. Жінку тривожила можливість помсти з боку наймачів. Але за мить її лице розгладилося.

— Поглянь-но, — промовила Тин, кивнувши на щось попереду.

Дівчина простежила за її жестом і розгледіла за кілька пагорбів від них якісь рухомі фігурки. З наближенням Розколотих рівнин пейзаж поступово змінився: пагорби стали крутішими, повітря — теплішим, а флора — багатшою. Де-не-де в долинах — там, куди після великобур збігала вода — траплялися невеличкі гайки. Дерева були приземкуваті — не та буйна пишнота, котру вона спізнала в Я-Кеведі — але після самих лише чагарників Шаллан раділа й таким.

Трава була соковитіша — вона хвацько задкувала від фургонів і ховалася в нірки. Тутешні скелебруньки виростали здоровенними. А ще проклюнулися пасма сланцекірки, нерідко всіяні життєкузьками, що метушилися, наче світні зелені порошинки. Протягом їхньої багатоденної мандрівки вони вже проминали інші каравани — що ближче до Розколотих рівнин, то частіше. І тому Шаллан не здивувало, що попереду хтось є — але то були вершники. Та хто ж у цих краях міг дозволити собі коней? І чому його не супроводжував ескорт? Але верхівців, здавалося, було всього четверо.

З першого фургона долинув окрик Макоба, і караван зупинився. Шаллан із власного жахливого досвіду знала, якою небезпечною тут може стати будь-яка зустріч. Тож господарі каравану остерігалися кожної. За головну була Шаллан, але вона дозволила досвідченішим людям оголошувати привали та обирати маршрут.

— Ходімо, — промовила Тин, зупинивши чала ударом пужална, а відтак зіскочила з передка і схопила з гачків сюртука й портупею.

Прибравши виразу у стилі Ясни, Шаллан і собі спустилася з козел. Із Тин вона могла бути собою, проте решта мали бачити в ній начальницю — вимогливу, сувору, але й, дай-то Всемогутній, здатну надихати. Тому ж бо дівчина і зраділа блакитній сукні, яку дав їй Макоб. Розшита сріблом та з найтоншого шовку, вона стала чудовою заміною її дрантю.

Вони пройшли повз Васу та його людей, які крокували одразу за переднім фургоном. Ватаг дезертирів кинув на супутницю Шаллан сердитий погляд. Попри злочинні нахили Тин, Васова неприязнь до неї лише додавала підстав поважати цю жінку.

— Ми з Її Світлістю Давар розберемося, що то за люди, — промовила Тин до Макоба, проходячи повз передній фургон.

— Ваша Світлосте? А якщо це розбійники? — спитав Макоб, підводячись і дивлячись у бік Шаллан.

— Їх усього четверо, пане Макоб, — легковажно відказала Шаллан. — Того дня, коли я самотужки не дам ради чотирьом бандитам, мене й варто буде пограбувати.

Вони проминули фургон, і Тин підперезалася портупеєю.

— А що, коли то й справді розбійники? — шепнула до неї дівчина, щойно Макоб уже не міг їх почути.

— Ти ж начебто сказала, що подужаєш чотирьох.

— Я просто підіграла тобі!

— А це небезпечно, дитино, — промовила Тин із широкою усмішкою. — Послухай, розбійники не показалися б нам — і точно не стояли б на місці.

Четверо вершників чекали на вершині пагорба. Наблизившись, Шаллан розгледіла на них новенькі сині мундири — на позір справжнісінькі. Проходячи улоговиною між пагорбами, вона забила пальця об скелебруньку. Її лице перекосилося від болю. До пари із сукнею Макоб дав ще й туфельки, годящі для світлоокої дами. Вони були шикарні й, певне, коштували цілий статок, але ж ішлося замало не про пантофлі.

— Зачекаймо тут, — промовила Шаллан. — Нехай самі спускаються до нас.

— Не заперечую, — погодилася Тин.

Помітивши, що на них чекають, чоловіки нагорі й справді почали спускатися з пагорба. До вершників долучилися і двоє піших, і то не в одностроях, а в робочому одязі. Може, конюхів?

— Кого ти вдаватимеш? — тихенько запитала Тин.

— Може, нікого? — відказала Шаллан.

— Ну що за радість залишатися собою? — заперечила та. — Як у тебе з рогоїдською?

— Тільки не це! Я…

— Надто пізно, — промовила Тин, бо вершники вже підскакали.

Дівчині коні здалися страшними. На відміну від сумирних чалів, ці здоровенні тварюки весь час притупували й пофиркували.

Передній вершник осадив коня не без помітного роздратування: тварина, схоже, не вповні корилася.

— Ваша Світлосте, — промовив він, зауваживши очі Шаллан, і кивнув їй.

На превеликий подив дівчини, то був темноокий — рослявий алетієць із чорним волоссям, яке сягало йому до плечей. Він окинув поглядом Тин, зауваживши меч і солдатський мундир, але його реакція цього не виказала. Жорсткий чоловік.

— Її Високість принцеса Унулукуак’кіна’ауту’атаї! — гучно оголосила Тин, жестом указуючи на супутницю. — Темноокий, перед тобою особа королівської крові!

— Рогоїдка? — спитав той, нахилившись і уважно вивчаючи руде волосся Шаллан. — У воринський сукні? Скелю трафить шляк!

Звівши брову, Тин глянула на дівчину.

«Я придушу цю жінку!» — подумала та, глибоко зітхаючи.

— Хіба сей стрій, — промовила Шаллан, жестом указуючи на сукню, — далебі не гідний принцеси? Мені він файний. Тож шануйся!

На щастя, барва, яка залила її обличчя, пасувала рогоїдці: адже то був темпераментний народ.

Тин кивнула їй — на позір схвально.

— Перепрошую, — мовив чоловік, хоча, здавалося, він був не надто схильний вибачатися.

Як же це так, щоб темноокий — і їздив на такій цінній тварині? Тим часом один із його товаришів роздивлявся караван у підзорну трубу. Він також мав темні очі, але в сідлі тримався начебто впевненіше.

— Сім фургонів, Келе, — сказав той, що з оптикою. — Під надійною охороною.

Той, кого назвали Келом, кивнув.

— Мене послали пильнувати, чи не видно розбійників, — пояснив він, звернувшись до Тин. — Із вашим караваном усе було добре?

— Три тижні тому ми наткнулися на якихось бандитів, — відповіла жінка, вказуючи великим пальцем собі за плече. — А вам що до того?

— Ми представляємо короля, — сказав чоловік, — і входимо до особистої охорони Далінара Холіна.

«От буря забирай!» Вийде незручно.

— Ясновельможний Холін, — повів далі Кел, — вивчає можливість узяття під контроль прилеглої до Розколотих рівнин території. Якщо на вас справді напали, то я хотів би дізнатися всі подробиці.

— Якщо на нас справді напали? — перепитала Шаллан. — Ти волиш ся вагати в нашому слові?

— Ні…

— Я ся зобидила! — заявила вона, схрестивши руки на грудях.

— Вам ліпше думати, що кажете, — порадила Тин воякам. — Її Високість не любить, коли її ображають.

— Мене це не дивує, — відказав їй Кел. — А де на вас напали? І якими силами? Ви дали розбійникам відсіч?

Доки Тин повідомляла подробиці, Шаллан отримала змогу поміркувати. Якщо каузаль переросте у шлюб, Далінар Холін — її майбутній свекор. Залишалося сподіватися, що ця четвірка солдатів їй більше ніде не трапиться.

«Тин, я тебе таки придушу…»

Командир вислухав подробиці нападу зі стоїчним виразом на обличчі. Він здавався не надто приємним суб’єктом.

— Мені шкода чути, яких втрат ви зазнали, — сказав до них Кел. — Зате звідси до Розколотих рівнин — усього півтора дні переходу. Тож решта шляху має стати безпечною.

— Дай-но ся поцікавити, — промовила Шаллан. — Сі животини — се коні? Але ж ти темноокий. Сей… Холін… аж так тобі довіря?

— Я виконую свій обов’язок, — відказав Кел, уважно придивляючись до неї. — А де решта ваших одноплемінців? Цей караван справляє враження суто воринського. А ще ви трішечки хирлява як на рогоїдку.

— Ти неповажливо відгукуєшся про вагу принцеси?! — не повірила власним вухам ошелешена Тин.

Буря забирай! Оце акторка. Від її репліки аж спрени страху показалися.

Що ж, робити нічого: треба ламати комедію до кінця.

— Я ся зобидила! — здійняла крик Шаллан.

— Ти знову образив Її Високість!

— Ущент ся зобидила!

— Тобі ліпше перепросити.

— Не перепросити, а мешти! — заявила Шаллан.

Кел відкинувся в сідлі і переводив погляд з одної на другу, силкуючись збагнути, що вони торочать.

— Мешти? — перепитав він. — У сенсі чоботи?

— Так, — підтвердила Шаллан. — Мені вони ся подобають. Тож перепрошуй мештами.

— Ви… хочете мої чоботи?

— Ти що, не чув Її Високості? — спитала Тин, схрестивши руки на грудях. — У війську цього вашого Далінара Холіна всі вояки такі неповажливі?

— Поважливість поважливістю, а чобіт я їй не дам, — уперся Кел.

— Ти безстидник! — заявила Шаллан, підступаючи ближче й тицяючи пальцем у командира. Прародителю бур, але й здоровенні ці коні! — Я розповім усім, із ким ся стріну! Приїду та й скажу: «Холін краде мешти й безчестить жінок!»

Кел пирснув сміхом:

— Безчестить…

— Так, — підтвердила Шаллан, а відтак кинула погляд на Тин. — Безчестить? Ні, не те слово… Нечестивець. Нечестивець! Він не чести́ть жінок! Ось що я ся збирала сказати.

Вояк спантеличено поглянув на товаришів. «Хай йому грець! — подумала Шаллан. — Я їх то смішу, то заплутую».

— Ет, байдуже, — махнула рукою «Її Високість». — Усі знатимуть, як ти ся з мне позбиткував. Знеславив і залишив голою в пустизні. Роздягнув і ся насміяв! Це образа для моїх Дому та клану. Всі ся дізнають, що Холін…

— Ой, годі, годі! — урвав її Кел і, нахилившись, став стягувати чоботи просто в сідлі. На п’ятці його шкарпетки зяяла дірка. — Буреклята дамочка, — пробурчав він.

На землю полетів спочатку перший чобіт, а потім і другий.

— Твої вибачення прийнято, — сказала Тин, піднімаючи взуття.

— Ще б пак, Геєна його все забирай! — буркнув командир. — Я доповім про напад на ваш караван, і, можливо, цю бурекляту дичавину патрулюватимуть. За мною, хлопці.

І він, розвернувшись, залишив жінок, не кажучи більше ні слова, — певне, побоюючись, що рогоїдка почне нову діатрибу.

Щойно їх стало не чути, Шаллан поглянула на чоботи і зайшлася неконтрольованим сміхом. Довкола неї вирували спрени радості, які нагадували блакитні листочки: з’являючись у дівчини коло ніг, вони спіраллю здіймалися догори, а далі вибухали салютом у неї над головою, наче під повівом вітру. Шаллан спостерігала за ними із широкою усмішкою. Ці спрени були дуже рідкісні.

— Ого, — всміхнулася й Тин. — А було таки весело — цього заперечувати не випадає.

— Я все одно тебе придушу, — сказала Шаллан. — Він знав, що ми ламаємо комедію. Це було чи не найгірше втілення рогоїдки за всю історію балаганних вистав.

— Насправді вийшло досить непогано, — заперечила жінка. — Зі словами ти трохи перестаралася, але вимова була бездоганна. Хоча мета полягала не в тім. — І вона простягла Шаллан надбані «мешти».

— А в чім? — запитала Шаллан, бредучи з тою назад до каравану. — Виставити мене дурепою?

— Почасти, — відказала Тин.

— Моє запитання було саркастичне.

— Тобі треба навчитися цьому мистецтву, — пояснила їй Тин. — У таких ситуаціях ти маєш почуватися природно. Видаючи себе за когось іншого, не можна бентежитися. Що безнадійніші обставини, то переконливіше треба грати свою роль. А єдиний спосіб поліпшити свої вміння — вправлятися, і то перед «публікою», яка цілком може впіймати тебе на гарячому.

— Гадаю, так, — погодилася дівчина.

— Ці чоботи завеликі для тебе, — зауважила Тин. — Хоча коли ти вимагала їх, видок у нього був такий, що залюбуєшся. «Не перепросити, а мешти!»

— Мені справді потрібні чоботи, — відказала Шаллан. — Набридло ходити по камінню босоніж або в пантофлях. Трішки підмостити — й будуть добрі. — Дівчина оглянула їх ближче. Хай там як, а чоботи були завеликі. — Ну, я їх принаймні приміряю. — Вона озирнулася. — Сподіваюся, що він без них обійдеться. А раптом на зворотному шляху на нього нападуть розбійники? Як же він битиметься без чобіт?

Тин закотила очі.

— Дитино, в нас іще буде розмова про цю твою чуйність…

— А що поганого в чуйності?

— Те, що ти готуєшся стати шахрайкою, — нагадала їй Тин. — А поки повертаймося до каравану. Нам треба завчити деякі тонкі нюанси рогоїдського акценту. Із таким рудим волоссям, як у тебе, він, певне, стане тобі в більшій пригоді, ніж решта.

29. Кривавий устав

Мистецька подоба — для незнаних відтінків.

Нам треба принадити творення спренів.

А доки вчимося — на цьому відтинку

Стане й жаданих величних пісень.

З «Пісні повторення» слухачів, строфа 279

Торол Садеас заплющив очі й, поклавши Присяжника собі на плече, вдихав солодкуватий, прілий запах паршендійської крові. В ньому нуртував Запал битви — благословенна й прекрасна сила.

Власна кров гупала у вухах так гучно, що він заледве чув гомін битви та стогони болю. Якусь мить він упивався лише вишуканим хмелем Запалу, п’янкою ейфорією від того, що провів годину за єдиним заняттям, яке ще давало йому справжню радість, — відстоюючи власне життя й забираючи його в слабших, ніж він, ворогів.

Але це відчуття відступало. Запал завжди зникав одразу по завершенні битви. За час вилазок проти паршенді він ставав чимраз менш солодким — певне, через глибинне усвідомлення безцільності цього суперництва. Воно не вимагало від нього зусиль і не наближувало до кінцевої мети — перемоги. Винищення обкрєм’яних дикунів у забутих Вісниками краях остаточно втрачало пікантність.

Садеас зітхнув, опустив Сколкозбройця й розплющив очі. Перетинаючи поле битви, до нього простував Амарам, переступаючи трупи людей і паршенді. Його Збруя була по лікоть у лілово-фіолетовій крові, а в латній рукавиці він тримав яхонтосерце, яке тьмяно поблимувало. Копняком відшпурнувши труп паршендійця, він підійшов до Садеаса, а його почесна варта, розгорнувшись віялом, долучалася до князівської. На якусь мить Садеасові стало прикро від злагодженості їхніх маневрів — а надто на тлі недолугості його власних людей.

Амарам стягнув шолом і зважив у руці яхонтосерце, підкинувши його та впіймавши.

— Ти вже знаєш, що сьогодні твоя тактика не спрацювала?

— Не спрацювала? — перепитав Садеас, піднявши забрало. Неподалік його солдати добивали з пів сотні паршенді, які потрапили в оточення й не змогли відступити з плато разом із рештою. — Як на мене, все пройшло дуже добре.

Амарам указав на пляму, яка з’явилася на плато, що лежали західніше, ближче до таборів. Знамена вказували, що то прибули Гатам і Ройон — двоє великих князів, які й мали вирушити на цю вилазку: вони використовували мости на кшталт Далінарових — повільні й загайні махини, — які неважко було перегнати. Тимчасом як одною з переваг Садеасових мостонавідних команд було те, що потреби навчати їх майже не виникало. Якщо, віддавши Присяжника за мостонавідну обслугу, Холін думав сповільнити його, то дурість цього плану довело саме життя.

— Ми мали дістатися на місце, захопити яхонтосерце й повернутися до їхньої появи, — сказав Амарам. — Тоді ти міг би заявити, що забув, чия сьогодні черга. А прибуття обох їхніх армій унеможливлює будь-які виправдання.

— Ти неправильно оцінив ситуацію, — промовив Садеас. — Чому ти вирішив, ніби я маю намір перед кимось виправдовуватися?

Останній паршендієць загинув, злютовано вереснувши, і Садеас відчув приплив гордості. Подейкували, наче їхні воїни ніколи не здаються, але одного разу — колись давно, ще на першому році війни — він бачив, як вони склали зброю, намагаючись здатися. Він перебив їх усіх особисто — молотом Сколкозбруйного — на очах у їхніх товаришів, які, відступивши, дивилися із прилеглого плато.

Відтоді жоден паршендієць не відмовляв йому чи його людям у праві завершити бій, як годиться. Садеас махнув авангарду збиратися, щоб супроводити його назад до військового табору, доки решта армії зализувала рани. Амарам перетнув моста разом із ним, проминувши ледацюг-мостонавідників, які давали хропака на землі, доки ліпші люди накладали життям.

— Обов’язок велить мені допомагати вам на полі битви, Ваша Високосте, — промовив Амарам на ходу, — але маю сказати, що не схвалюю наших дій. Ми маємо прагнути не поглиблення, а подолання розбіжностей між нами та королівською фракцією на чолі з Далінаром.

Садеас фиркнув.

— Тільки не треба цих шляхетних промов. Вони справляють враження на інших, але я знаю, що насправді ти — безжальний мерзотник.

Той випнув підборіддя, але голови не повернув. А коли вони дійшли до своїх коней, Амарам простяг руку й поклав Садеасові на плече.

— Тороле, — тихо мовив він, — на світі є стільки речей, важливіших за чвари. Ти, звісно, маєш рацію щодо мене. Сприйми це зізнання як доказ, що тобі — як нікому — я можу говорити всю правду. Алеткару треба бути сильним перед лицем того, що насувається.

Садеас вибрався на поміст, із якого сідають верхи. Конюх приготував його, бо сідати на коня в Сколкозбруї потенційно загрозливо для тварини, а надто якщо це роблять неправильно. А ще він якось саме закидав тіло в сідло, аж раптом під ним луснуло стремено, і ясновельможний гепнувся на п’яту точку.

— Алеткар справді має бути сильний, — відказав Садеас, простягнувши руку в латній рукавиці. — Тож я зміцню його силою кулака та кривавим уставом.

Амарам неохоче поклав яхонтосерце йому на долоню, і великий князь схопив його, тримаючи повіддя в іншій руці.

— Ти хоч коли-небудь переймаєшся? — спитав Амарам. — Тим, що ти робиш? Або тим, що нам треба робити?

На цих словах він кивнув у бік команди лікарів, що переносили поранених через настили.

— Переймаюся? Чого б це? — відказав Садеас. — Тут цим нікчемам випадає шанс загинути в бою за щось вартісне.

— Я зауважив, що тепер ти чимало такого говориш, — мовив Амарам. — Раніше ти таким не був.

— Я навчився сприймати світ, як він є, Амараме, — промовив Садеас, розвертаючи свого скакуна. — На це дуже мало хто здатен. Люди проживають життя, чіпляючись за ілюзії — сподіваючись, мріючи, напускаючи туману. Але буря забирай — це нічогісінько не змінює. Треба дивитися цьому світу у вічі — у всій його ницій жорстокості. Тобі не залишається нічого, окрім як визнати його порочність і зжитися з нею. Тільки так і можна досягти чогось значущого.

Він стиснув коня колінами, і той узяв з місця, залишивши Амарама позаду.

Цей чоловік його не підведе. Вони з ним розуміли один одного. І навіть те, що Амарам тепер Сколкозбройний, нічого не змінює.

Підступаючи зі своїм авангардом до Гатамового війська, Садеас зауважив, що група паршенді спостерігала за ними із сусіднього плато. Їхні вивідувачі нахабніли на очах. Виславши загін лучників відігнати їх, він поскакав до вершника в розкішній Сколкозбруї на чолі Гатамової армії — самого великого князя, що сидів на ришадіумі. Живій конині — хай якого заводу — було не зрівнятися з цими тваринами. Де б роздобути такого й собі?

— Садеасе? — гукнув до нього Гатам. — Що ти тут робиш?

Той, довго не роздумуючи, заніс руку і жбурнув яхонтосерце через плато, яке відділяло їх. Трофей ударився об камінь поруч Гатама й, відскочивши, покотився, тьмяно поблимуючи.

— Я нудився, — гукнув у відповідь Садеас. — От і подумав, що поменшу вам клопіт.

А потім, не зважаючи на дальші запитання, поїхав своєю дорогою. Того дня Адолін Холін мав битися на дуелі, і князь вирішив не проґавити такої події — а раптом той молокосос ізнову пострижеться в дурні?

***

За кілька годин по тому Садеас зайняв своє місце на трибунах і посмикував широку шийну хустину. Нестерпна річ — модна, але нестерпна. Він не зізнався б у цьому жодній душі, навіть Йалай, але потай волів би носити звичайний мундир — як-от Далінар.

Але піти на це він, звісно, ніколи не зможе — не тільки тому, що це сприйняли б як схиляння перед Кодексом і королівською владою, а й через те, що останнім часом однострої військового крою стали неактуальними. Наразі в битвах за Алеткар воювали не мечем і щитом.

Граючи роль, важливо обрати відповідний «сценічний» костюм. А військова форма Далінара зайвий раз доводила, що він заплутався і не розумів, у які ігри грає.

Садеас відкинувся на сидінні й чекав, а гомін розливався трибунами, наче вода, що заповнює ємність. Ого скільки сьогодні публіки! Адолінів вибрик під час попередньої дуелі привернув увагу, а придворних цікавило будь-що нове та незвичне. Сидіння Садеаса оточував вільний простір, щоб там було привільніше і не так людно, хоча насправді йшлося про звичайний стілець, стаціонарно встановлений на трибуні арени для поєдинків.

Великий князь ненавидів відчуття, які з’являлися в тілі, коли з нього скидали Сколкозбрую, і ще більше ненавидів, який вигляд він має. Свого часу він звертав на себе всезагальні погляди. Ширив могутність, був у центрі уваги і сповнював присутніх жаданням: немало людей жадали його влади та статусу.

А тепер це зникало. Влади в нього, щоправда, не поменшало — можливо, навіть побільшало. Але дивилися на нього інакше. І кожне свідчення, що він втрачає молодість, дратувало його.

Садеас поступово помирав — день за днем. Така вже людська доля, це правда, але він фізично відчував: над ним нависла смерть. Хотілося сподіватися, що до неї ще не один десяток років життя, але кончина відкидала довгу-предовгу тінь. І єдиний шлях до безсмертя лежав через загарбання й перемоги.

Шурхіт тканини сповістив, що на сидіння поруч чоловікового прослизнула Йалай. Він, забувшись, поклав руку їй на поперек і почухав у тому місці, де вона полюбляла. Її ім’я було симетричне — маленьке блюзнірство, отримане від батьків: дехто наважувався натякати, наче їхня дитина — свята. Садеасові подобалися такі люди. Власне, ім’я було першим, що заінтригувало його в майбутній дружині.

— М-м-м-м, — видобула, зітхнувши, Йалай. — Дуже приємно. Я так розумію, що дуель іще не почалася.

— Гадаю, має розпочатися з хвилини на хвилину.

— От і добре. Терпіти не можу чекати. Я чула, наче ти віддав яхонтосерце, яке здобув у сьогоднішній вилазці.

— Кинув його Гатамові під ноги й поскакав геть — мені, мовляв, байдуже.

— Розумно. Мені й самій мав би спасти на думку такий варіант. Ти підриваєш віру в Далінарові заяви, наче ми опираємося йому суто із жадібності.

Внизу на арену нарешті виступив Адолін у своїй синій Сколкозбруї. Дехто зі світлооких увічливо привітав його оплесками. А з роздягальні в іншому кінці майданчика з’явився Ераннів, чия лискуча Збруя була природного кольору, за винятком нагрудника, що його той пофарбував у вугільно-чорний.

Так само чухаючи спинку дружини, Садеас примружився.

— Ця дуель узагалі не мала б відбутися, — промовив він. — Кожен мав би або надто боятися його виклику, або не зважати на нього.

— Ідіоти, — тихенько відказала Йалай. — Тороле, вони знають, як треба діяти — я дала зрозуміти, чого від них хочуть і що обіцяють. Але потай кожен із них прагне стати саме тим, хто переможе Адоліна. Дуелянти — ненадійна публіка: вони зухвалі, імпульсивні й надто небайдужі до хизування та слави.

— Не можна допустити, щоб Далінарів план спрацював, — промовив Садеас.

— Він і не спрацює.

Князь зиркнув туди, де сидів Адолінів батько. Їхні місця були відносно недалеко: оклик долинув би. Та Далінар на нього навіть не глянув.

— Йалай, я будував це королівство, і знаю, що воно — коло́с на глиняних ногах. Його не так і важко зруйнувати.

Це був єдиний спосіб звести його заново — як-от коли перековують зброю: щоб зробити нову, потрібно розплавити рештки старої.

На піску арени розпочався поєдинок. Адолін широко закрокував до Еранніва, який стискав у руці стару Ґавіларову Зброю — на вигляд зловісну. Холін занадто поспішав схрестити з опонентом мечі. Аж так рвався в бій?

Світлоокі глядачі затихли, а темноокі підбадьорливо закричали — їм знову кортіло такого видовища, як минулого разу. Але ця дуель не переросла в мордобій: суперники обмінялися пробними ударами, й Адолін відступив, отримавши по плечі.

«Нехлюй», — подумав Садеас.

— Я нарешті з’ясувала, що за рейвах був у королівському палаці два тижні тому, — сказала Йалай.

Не зводячи очей із поєдинку, чоловік усміхнувся:

— Хто б сумнівався…

— Стався замах на вбивство, — повела далі дружина. — Хтось попсував балкон короля у грубій спробі скинути того на каміння за сто футів під ним. Я чула, наче цей план майже спрацював.

— Значить, не така вже й груба робота, якщо Елгокар ледь не загинув.

— Вибач, Тороле, але «майже» — це не той результат, коли йдеться про вбивство.

Що правда, то правда.

Садеас покопирсався в собі, шукаючи найменших ознак почуттів, які спричинила звістка, що король був на волосину від смерті. Але знайшов хіба трішки досади. Хлопчина був йому до душі, але для відбудови Алеткару всі залишки колишнього устрою доведеться усунути. Елгокарові доведеться померти. Ліпше по-тихому — після того, як подбають про Далінара. Садеас розраховував власноруч перерізати Елгокарові горло — з поваги до покійного Ґавілара.

— Як гадаєш: хто стоїть за цим замахом? — запитав він досить тихо, аби — з огляду на кордон вартових, який оточував їхні місця — не боятися, що його можуть підслухати.

— Важко сказати, — відповіла Йалай, схилившись набік і крутнувшись, щоб чоловік почухав їй спинку в іншому місці. — Сумнівно, щоб Рутар чи Аладар.

Обидва були в Садеаса в кулаку: Аладар вимушено, а Рутар добровільно. Ройон був надто боягузливим, а решта — надто обережними. Хто ще міг таке втнути?

— Танадал? — припустив він.

— Найімовірніше. Побачимо, що я зможу рознюхати.

— Замовники, можливо, ті самі, що й в історії з королівською Збруєю, — промовив Садеас. — Ми, певне, з’ясуємо більше, якщо я скористаюся зі своїх повноважень.

Адже він був Великим князем інформації — обіймав старовинну посаду, яка дійшла від минулих століть, коли управлінські обов’язки було поділено між усіма князями. Формально це давало йому право керувати слідчими та правоохоронними процедурами.

— Воно-то так… — із сумнівом видобула Йалай.

— Але що?

Та похитала головою, дивлячись, як дуелянти знову обмінялися ударами. Цього разу під улюлюкання декого з темнооких Буресвітлом засочилася одна з Адолінових рукавиць. Чому цей набрід узагалі пускали сюди? Через те, що Елгокар забронював місця для черні, потрапити на трибуни змогли не всі світлоокі.

— Далінар обернув нашу хитрість із призначенням тебе Великим князем інформації собі на користь: скористався нею як прецедентом, щоб обійняти посаду Великого князя війни, — відказала Йалай. — А тому кожен крок, на який дає тобі право твій пост, підтверджує, що й він — зі свого боку — має найвищу військову владу.

Садеас кивнув:

— То в тебе є план?

— Поки немає, — визнала дружина, — але я його вибудовую. Ти зауважив, що Далінар вислав патрулі на прилеглу до таборів територію? І на Посадське торжище теж. Хіба це не в твоїй компетенції?

— Ні: це компетенція Великого князя торгівлі, якого король не призначив. Але я мав би наглядати за правопорядком у всіх десятьох таборах, а також призначати суддів і слідчих. Щойно на королівське життя було вчинено замах, Далінар мав би звернутися до мене. Але він цього не зробив.

Прибравши руку зі спини Йалай, після чого та сіла рівно, Садеас кілька хвилин крутив цю думку в голові.

— Така позиція має одне вразливе місце — і ми можемо скористатися з нього, — зрештою сказав він. — Далінар завжди мав проблеми з делегуванням повноважень. Коли йдеться про виконання обов’язків, він ніколи й нікому вповні не довіряє. От і до мене не звернувся — хоча мав би. Це вибиває ґрунт із-під його заяв, що всі князівства мають співпрацювати. Ти зможеш увігнати кинджал у цю шпарину в Далінаровому обладунку?

Йалай кивнула. Вона залучить своїх інформаторів, і при дворі почнуться запитання: якщо Великий князь війни гартує кращий Алеткар, то чому не хоче ділитися повноваженнями? Чому не залучив Садеаса для захисту короля? Чому не відкриває свої двері для суддів, що їх призначив Великий князь інформації?

Бо й справді: що за вигляд має трон, який призначає людей на посади — взяти хоч би Садеаса — а потім удає, наче цього не було?

— На знак протесту тобі варто відмовитися від отриманого призначення, — порадила дружина.

— Ні. Поки зарано. Зачекаймо, доки ці пересуди дошкулять старому Холінові і змусять його ухвалити рішення стосовно дозволу мені виконувати свої функції. Ось тоді, за мить до спроби залучити мене, я й подам у відставку.

Ця тактика розширить тріщини — і в Далінаровому обладунку, і в самому королівстві.

Внизу тривала Адолінова дуель. На позір той віддавався їй аж ніяк не всім серцем. Він раз по раз розкривався, пропускаючи удари. І цей шмаркач так часто вихвалявся своїм хистом? Здібності в нього, звісно, були, але далеко не такі вже й непересічні. Не ті, що їх Садеас бачив на власні очі, коли цей хлопчина на полі бою воював із…

Він піддається.

Князь мимоволі широко всміхнувся.

— А це досить розумно, — неголосно зронив він.

— Що саме? — не зрозуміла Йалай.

— Адолін б’ється впівсили, — пояснив її чоловік, коли юнак заледве зумів завдати удару в шолом Еранніва. — Він не хоче показувати всього, на що здатен, боячись відлякати інших потенційних суперників. Якщо здаватиметься, наче він заледве здобув перемогу, дехто може вирішити скористатися з його слабкості.

Йалай примружилася, придивляючись до поєдинку.

— Ти певен? А не може бути, що сьогодні просто не його день?

— Не сумнівайся, — відказав чоловік.

Тепер, знаючи, за чим стежити, він легко зчитував Адолінові фінти: той піддражнював Еранніва атакувати, а потім насилу парирував його випади. Цей хлопчина був хитріший, ніж Садеас сподівався.

І ліпший дуелянт. Щоб перемогти в поєдинку, потрібне вміння, але щоб виграти, весь час справляючи враження, наче ти пасеш задніх, — для цього потрібна справжня майстерність. За час двобою натовп призвичаївся до того, що сили суперників рівні. Садеас не мав сумніву: те саме, що й він, розгледіли хіба лічені вболівальники.

А коли під кінець поєдинку Адолін у сомнамбулічному поруху та стікаючи Світлом із дюжини пошкоджень у Збруї — які чомусь щоразу зяяли в різних секціях, не роздроблювали обладунку й не становили справжньої небезпеки — зумів звалити Еранніва «щасливим» ударом, трибуни вдоволено заревіли. Навіть світлоокі начебто купилися.

Переможений забрався під три бурі, нарікаючи, що суперникові просто поталанило, але Садеас мимоволі був вражений. «Цей хлопчина може далеко піти, — промайнуло в думці. — Принаймні далі, ніж батько».

— Здобуто ще один Сколок, — невдоволено констатувала Йалай, коли Адолін здійняв руку і пішов із майданчика. — Я докладу максимальних зусиль, щоб гарантувати, що такого більше не станеться.

Садеас постукав пальцем по краю сидіння.

— Що ти там казала про дуелянтів? Вони зухвалі й імпульсивні?

— Так. А що?

— Адолінові пасують обидва ці визначення, — тихо промовив той, розмірковуючи. — Ба більше: його можна під’юджувати. Маніпулювати ним. Вганяти у гнів. Він, як і батько, пристрасний, але в нього гірший самоконтроль.

«Чи не вийде підвести його до краю провалля, а відтак зіштовхнути у прірву?» — подумав великий князь.

— Припини відмовляти охочих від поєдинків із ним, — промовив Садеас. — Але й не підштовхуй — просто відступися. Я хочу поглянути, як розвиватимуться події.

— Це небезпечно, — відказала Йалай. — Тороле, цей хлопчина — зброя проти тебе.

— Твоя правда, — погодився той, зводячись на ноги. — Але зброя нечасто стинає того, хто тримає її за руків’я. — Садеас допоміг дружині підвестися. — А ще перекажи Рутаровій жінці, що наступного разу, коли я вирушу на власну вилазку по яхонтосерце, її чоловік може виступити зі мною. Рутар рветься в бій. І, бува, стане нам у пригоді.

Йалай кивнула й подалася до виходу. Садеас рушив було слідом за нею, але затримався, кинувши погляд у бік Далінара. Як-то воно було б, якби цей чоловік не застряг у минулому? Якби прагнув побачити реальний, а не вигаданий світ?

«Тоді ти, певне, зрештою убив би і його, — зізнався собі Садеас. — І не намагайся вдавати, що це не так».

Чесність — найліпша, щонайменше із самим собою.

`

30. Зашаріла природа

У далекому й, кажуть, теплому краї, як Спусто-

шувачі ввібралися в наші співи, ми

Привели їх додому, де ті стали посто-

єм — і домівки зробилися нашими спільними.

Відбулося все це не враз,

І так воно має тривати й надалі —

за багато літ після нас.

З «Пісні історій» слухачів, строфа 12

Від раптового буяння кольору Шаллан охнула. Він розколов пейзаж, наче спалах блискавки в чистому небі. Дівчина відклала сфери — за наполяганням Тин, вона тренувалася ховати їх у руці — й підвелася у фургоні, обпершись «вільною» рукою на спинку сидіння. Так, помилки бути не могло. Яскраво-червоний і жовтий на загалом пастельному полотні брунатного та зеленого.

— Тин, — промовила Шаллан. — Що це таке?

Та розвалилася, задерши ноги й насунувши на очі білого крисатого капелюха, хоча взагалі-то мала правити фургоном. Сама Шаллан була у Блутовому капелюсі, який розшукала у його речах, щоб захиститися від сонця.

Тин трохи підняла свій головний убір і повернулася в той бік.

— Га? Де?

— Он там! — сказала дівчина. — Ті барви…

Жінка примружила очі.

— Я нічого не бачу.

Як вона могла не помічати той колір — такий пронизливий, як порівняти з пологими пагорбами, повними скелебруньок, тростин і латок трави? Шаллан узяла в неї підзорну трубу й підняла її, щоб роздивитися ближче.

— То рослини, — оголосила вона. — Нависла скеля захищає їх зі сходу.

— Оце і все? — Тин знову відкинулася на сидінні й заплющила очі. — Я думала, там намет чийогось каравану або щось таке.

— Тин, це рослини.

— То й що?

— Нетипова флора в загалом однорідній екосистемі! — вигукнула Шаллан. — Ми їдемо туди! Піду скажу Макобові, щоб правив у той бік.

— Ну й дивна ж ти, дитино, — промовила Тин, коли та крикнула решті фургонів спинитися.

Макоб не хотів давати гаку, але, на щастя, скорився розпорядженням. Від Розколотих рівнин караван відділяло щось близько одноденного переходу, тож люди розслабилися. Шаллан заледве стримувала хвилювання: тут, у Морозних землях стільки всього було одноманітно похмурим, що перспектива намалювати дещо нове збуджувала сильніше, ніж мала б.

Вони досягли скельної формації, де високий стрімчак здіймався якраз під потрібним кутом, щоб правити за такий собі вітролам. Більші утворення такого типу називали лейтами — захищеними підгір’ями, де могло процвітати містечко. Конкретно це було і близько не таке велике, але життя не оминуло і його — там ріс гайок низеньких, кістково-білих дерев із яскраво-червоним листям. Схил стрімчака драпірували різноманітні ліани, а біля його підніжжя аж кишіло скелебруньок — особливого різновиду, який не закривався, навіть коли дощу не було. Зсередини звішувалися важенькі пелюстки цвіту, а вусики, що нагадували язики, звивалися, наче черви, шукаючи воду.

Синь неба віддзеркалювалася в невеличкому озерці, яке живило скелебруньки з деревами. А листяний полог, своєю чергою, давав прихисток яскраво-зеленому моху. Красою це нагадувало тьмяний камінь, поцяцькований рубіново-смарагдовими прожилками.

Шаллан зіскочила, щойно фургони зупинилися. Вона сполохала щось у підліску, і врозтіч кинулися кілька малесеньких сокирогончаків. Дівчина була не певна їхньої породи: щиро кажучи, вона сумнівалася навіть у тому, чи сокирогончаки то були — адже ті шмигнули так швидко.

«Нічого, — подумала вона, вступаючи в крихітний лейт, — зате це, ймовірно, означає, що мені нíчого хвилюватися через більших істот». Бо хижак на кшталт білошипника відлякав би менших тварин.

Шаллан, усміхаючись, простувала вперед. Там було майже як у саду, хоча рослини, звісно, були дикі, а не культурні. Вони швидко втягували квіти, вусики чи листки, звільняючи довкола неї клапоть місця. Притлумивши чхання, дівчина пройшла крізь них і виявила темно-зелене озерце.

Вона застелила ковдрою валуна і вмостилася малювати етюди. А решта караванників подалися на розвідку — самого лейту або гребеня стрімчака.

Шаллан дихала чудовим вологим повітрям, а рослини тим часом почали заспокоюватись. Витягувалися пелюстки скелебруньок, розгорталися полохливі листочки. Барва буяла, наче зашарілася сама природа. Прародителю бур! Вона й не знала, що так сильно скучила за розмаїттям прекрасних рослин. Шаллан розгорнула альбом і нашвидкуруч зобразила молитву до Шалаш, Вісниці краси, своєї тезки.

Між рослин хтось простував, і вони знов поховалися. Повз групу скелебруньок пройшов, спотикаючись, Ґаз. Він лаявся, намагаючись не ступати на їхнє гудиння. Чоловік зупинився поруч дівчини і задивився в озерце.

— Буря забирай! — промовив Ґаз. — Це риби?

— Вугрі, — здогадалася Шаллан, коли зелену поверхню озерця щось збрижило. — Певне, яскраво-помаранчеві: в декоративному садочку мого батька було кілька таких, як вони.

Ґаз нахилився, силкуючись якомога ліпше роздивитися, аж тут пружний хвіст одного з вугрів, розколовши поверхню, обдав його бризками. Шаллан засміялася, залишаючи собі Спогад про те, як одноокий вдивляється в ті зелені глибини й, підібгавши губи, витирає чоло.

— Чого тобі, Ґазе?

— Е-е… — почав той і зам’явся. — Я тут подумав…

А сам поглянув на альбом.

Шаллан розгорнула його на чистій сторінці.

— Тобі, мабуть, такого самого, що й Ґлурвові? Залюбки.

Ґаз кашлянув у кулак.

— Еге. На вигляд було дуже гарно.

Шаллан усміхнулася і почала малювати.

— Мені позувати чи як? — спитав Ґаз.

— Звісно, — відказала художниця — здебільшого, щоб той був чимось зайнятий, доки вона малюватиме.

Шаллан зробила охайнішим його однострій, згладила черево й дозволила собі вільності з підборіддям. Але найбільше відрізнявся вираз обличчя. Погляд спрямовано вдалину. З таким виразом пов’язка на оці додавала шляхетності, пошрамоване лице ставало мудрим, одностроєм можна було пишатися. А тло заповнили ледь-ледь намічені деталі, які нагадували про той вечір біля багаття, коли весь караван дякував Ґазові та решті за порятунок.

Дівчина вирвала той аркуш з альбому й розвернула намальованим до Ґаза, який шанобливо взяв свого портрета і провів рукою по волоссю.

— Буря забирай! — шепнув він. — Невже я справді мав такий вигляд?

— Так, — підтвердила Шаллан і відчула, як неподалік тихенько вібрує Фрактал.

Брехня… але також і правда. Саме таким і сприймали Ґаза врятовані люди.

— Дякую, Ваша Світлосте, — промовив Ґаз. — Я… дякую.

Очі Аш! Він, схоже, от-от мав пустити сльозу.

— Бережи його, — промовила Шаллан. — І до вечора не згортай: я залакую зображення, щоб воно не розмазалося.

Той кивнув і відійшов. Повертаючись, він знову розполохав рослини. Ґаз став шостим із тих, хто попросив у неї портрет. Шаллан заохочувала їхні прохання. Аби лише вони не забували, ким можуть — і мають — бути.

«Ну а ти, Шаллан? — майнуло в думці. — Таке враження, наче всі хочуть, щоб ти кимось була. Ясна, Тин, батько… А як щодо тебе? Чого хочеш ти?»

Вона погортала альбом, шукаючи сторінок, де зобразила себе в півдюжині різних образів. Ученою, придворною, художницею. Ким із них вона хотіла бути?

Чи могла вона бути одразу всіма?

Фрактал загудів. Шаллан глянула осторонь і зауважила Васу, який причаївся між дерев неподалік. Рослявий ватаг дезертирів не говорив про портрети ні слова, але дівчина бачила його презирливі посмішки.

— Васо, не полохай мені рослини, — сказала Шаллан.

— Макоб каже, що ми зробимо зупинку для ночівлі, — кинув їй той і відійшов.

— Проблема… — прогудів Фрактал. — Так, проблема.

— Знаю, — відказала Шаллан і, зачекавши, доки знову з’явиться листя, почала малювати.

На жаль, у купців вона розжилася тільки вуглиною й лаком, а тому, без кольорових олівців, не могла замахнутися на щось монументальніше. Але нічого — вийде гарна серія етюдів. І то зовсім не таких, як решта в цьому альбомі.

Дівчина зробила над собою зусилля, щоб не думати про ті, які втратила.

Шаллан малювала й малювала, насолоджуючись миром і спокоєм у гайку. До неї долучилися життєкузьки — крихітні зелені порошинки, що метушилися між листя та цвіту. Фрактал перемістився на поверхню води й — от чудасія! — почав тихенько рахувати листочки на одному з ближніх дерев. Художниця зробила добрих пів дюжини замальовок озерця та дерев, сподіваючись пізніше ідентифікувати їх по книжці. Вона подбала накидати кілька ескізів, які показували всі деталі листків, а відтак почала малювати все, що на думку спадало.

Як же добре було творити не в тряскому фургоні! Умови тут були ідеальні: достатнє освітлення, тиша та спокій, а довкола природа…

Аж раптом дівчина спинилася — бо зауважила, що в неї вийшло: скелясте узбережжя океану з прикметними стрімчаками, які височіють на задньому плані, а вдалині з води на кам’янистий пляж вибираються, допомагаючи одна одній, кілька неясних фігурок. Шаллан була ладна заприсягтися, що одна з тих постатей — Ялб.

Обнадійлива вигадка. Вона страх як хотіла, щоб вони були живі. Але їй, мабуть, ніколи не дізнатися, що сталося.

Шаллан перегорнула сторінку і знову почала малювати, що в голову стрельне. Вийшов ескіз жінки, котра стоїть навколішках над тілом, здійнявши молотка та долото, наче збираючись попрацювати над обличчям лежачого — твердого, дерев’яного… можливо, навіть кам’яного?

Дівчина похитала головою й, опустивши олівця, уважно оглянула намальоване. Чому вона зобразила це? Перший малюнок був збагненний: вона хвилювалася за Ялба й решту моряків. Але що повідомляв про її підсвідомість нинішній дивний ескіз?

Шаллан підвела очі й збагнула, що тіні подовшали, а сонце хилилося на спочинок за обрієм. Усміхнувшись побаченому, вона раптом підскочила, зауваживши чиюсь постать — і то менш як за десять кроків від себе.

— Тин! — охнула дівчина, притискаючи до грудей захищену руку. — Прародителю бур! Ти мене налякала.

Жінка обережно рушила крізь листя, що сахалося від неї.

— Гарні малюнки — але я гадаю, що тобі варто проводити більше часу, тренуючись підробляти підписи. В тебе природний хист до такої роботи — а ще, займаючись нею, можна не хвилюватися, що потрапиш у халепу.

— Та я ж тренуюся, — відказала Шаллан. — Але мені треба вправлятися і в малюванні також.

— Ти вкладаєш у малюнки всю себе, еге ж?

— Себе ні, — заперечила художниця, — а інших — так.

Тин широко всміхнулася, підійшовши до каменя, де сиділа Шаллан.

— У тебе завжди напоготові каламбур. Мені це до вподоби, але щойно ми дістанемося на Розколоті рівнини, треба буде познайомити тебе з моїми друзями. Вони швидко зіпсують твоє почуття гумору.

— Звучить не надто принадно.

— Дурниці, — заперечила та, застрибуючи на суху частину найближчого каменя. — Ти зостанешся собою, але жарти твої зробляться бруднішими.

— Як чудово, — відказала дівчина, зашарівшись.

Вона гадала, що її рум’янець насмішить Тин, але жінка натомість замислилася.

— Шаллан, ми таки маємо придумати, як привчити тебе до реалій життя.

— Он як? То до життя треба звикати — наче до отрути, яку можуть підсипати в келих?

— Ні, — мовила Тин, — отруєння — це надто тонко. Життя тобі, «хорошій дівчинці», зацідить по обличчю і залишить тебе обливатися сльозами й гадати, наче тобі ще пощастило: адже ти жива.

— Ти, певне, гадаєш, наче досі я безвилазно прохолоджувалася в інституті шляхетних панянок, — заперечила дівчина.

— Не маю сумніву, що ти маєш себе за бувалу в бувальцях, — повела далі її співрозмовниця. — Але, Шаллан: так думає кожен. Ти мені справді дуже до вподоби. Я бачу в тобі величезний потенціал. Але ти готуєшся до… тобі доведеться йти на дуже важкі речі, які терзають душу, роздираючи її на шматки. Ти потраплятимеш у зовсім незнайомі ситуації.

— Ти мене заледве знаєш, — кинула Шаллан. — Звідки така певність, що я ніколи не робила нічого подібного?

— Бо ти не зломлена, — сказала Тин із відстороненим виразом на обличчі.

— А може, я прикидаюся…

— Дитино, — промовила жінка, — ти малюєш портрети злочинців, щоб перетворити їх на героїв, танцюєш довкола природного квітника з етюдником у руках і паленієш від самого лише натяку на непристойність. Хай скільки лиха ти, на свою думку, звідала — кріпися. Бо буде гірше, і я, щиро кажучи, не знаю, чи стане в тебе сили витримати.

— Навіщо ти мені це кажеш? — запитала Шаллан.

— Бо трішки більше ніж за день наш караван прибуде на Розколоті рівнини. І це твій останній шанс відступитися.

— Я…

Як їй бути з Тин, коли вони опиняться на місці? Зізнатися, що підіграла їй лише для того, щоб повчитися в неї? «Вона має зв’язки, — подумала Шаллан. — І знає у військових таборах людей, які можуть стати у великій пригоді».

«То мені продовжувати свої виверти?» Шаллан прагнула вчинити саме так, хоча частина її єства розуміла, що все впиралося в симпатію до Тин: дівчина не хотіла, щоб та мала причину припинити навчання.

— Я не передумала, — мимоволі промовила вона, — і повна рішучості реалізувати свій план.

Брехня.

Зітхнувши, Тин кивнула.

— Гаразд. Ти готова розповісти мені, що це за грандіозна афера?

— Йдеться про Далінара Холіна, — пояснила Шаллан. — Його син заручений з однією дамою з Я-Кеведу…

Тин звела брову.

— А це цікаво. І що, та жінка не з’явиться?

— Не тоді, коли він очікує, — відказала Шаллан.

— А ти схожа на неї?

— Можна й так сказати.

Тин усміхнулася.

— Нічого собі. Я гадала, наче йдеться про шантаж — що дуже непросто — але таку аферу в тебе, може, й вийде провернути. Я вражена. Звучить зухвало, але здійсненно.

— Дякую.

— То який у тебе план? — поцікавилася Тин.

— Ну, я відрекомендуюся Холінові, видам себе за його майбутню невістку й не відмовлюся від запрошення зупинитися в його домі.

— Нікуди не годиться.

— Ні?

Тин різко похитала головою.

— Ти забагато чим завдячуватимеш Холінові. Здаватимешся нужденною, й це підриватиме повагу до тебе. Ти затіяла аферу, яку називають «гарненьке личко», — спробу позбавити багатія його сфер. У такій справі надзвичайно важливо правильно подати себе, справити враження. Тобі треба поселитися десь на заїжджому дворі в геть іншому військовому таборі й триматися так, наче ти цілковито самодостатня. Напускай туману, зберігай ауру загадковості. Та гляди не стань для сина занадто легкою здобиччю. До речі, про якого з них ідеться — старшого чи молодшого?

— Про Адоліна, — уточнила Шаллан.

— Гм… Навіть не знаю, на ліпше це чи на гірше. Адолін має репутацію ловеласа, тож я розумію, чому батько хоче його оженити. Але втримати інтерес такого, як він, буде нелегко.

— Справді? — перепитала Шаллан, відчуваючи сплеск щирого занепокоєння.

— Еге. Він ледь не дюжину разів бував замало не заручений — хоча, гадаю, до заручин справа теж доходила. Як добре, що ти зустріла мене. Мені буде потрібен час, щоб виробити правильний підхід, але приймати Холінову гостинність не варто. Ти зацікавиш Адоліна тільки в тому разі, якщо станеш у якомусь сенсі недосяжною.

— Складно бути недосяжною, коли з тобою підписано каузаль.

— Але це все одно важливо, — відказала Тин, по-менторськи здійнявши пальця. — Ти затіяла любовну аферу. Вони хитромудрі, але відносно безпечні. Ми з усім розберемося.

Шаллан кивнула, але її внутрішнє занепокоєння зросло. Що буде із заручинами? Без Ясни домагатися їх стало нíкому. Наставниця хотіла прив’язати підопічну до своєї родини — певне, через її потенціал Приборкувачки сплесків. Але потенційна наречена сумнівалася, що й решта Дому Холін буде так само повна рішучості поріднитися з безвісною веденкою.

Тин підвелася, і Шаллан притлумила тривогу. Якщо заручини закінчаться пшиком — значить, так тому й бути. Вона мала куди важливіші клопоти — Урітіру й Спустошувачів. Але водночас доведеться поміркувати, як відкараскатися від Тин: справжньої афери з Холінами провертати не можна. Що ж, до рівняння додавалася ще одна змінна.

Дивно, але така перспектива збадьорила Шаллан, і дівчина вирішила намалювати ще один етюд, перш ніж пошукати щось на вечерю.

31. Затишшя перед бурею

У димній подобі вивідачу лепсько.

Це сили подоба — як спренів Сплески.

Прибрати її чи прогнати зблеску?

Підступна вона.

Ця подоба страшить нас, плід божих ідей.

Дотик Розстворення до згуби веде.

Вигулькне з мороку — й смерть іде.

Облудна вона.

З «Пісні таємниць» слухачів, строфа 51

Каладін підвів загін змучених, вимотаних бійців до казарми Четвертого мосту, де їх — за його таємним розпорядженням — зустріли схвальними вигуками й привітальними окриками. Вже звечоріло, і знайомий запах рагу був чи не найпринаднішою річчю, яку міг уявити собі командир.

Капітан відступив, пропускаючи сорок бійців, які важко прогупали повз нього. Вони не входили до складу Четвертого мосту, але цього вечора їх уважали за рівню. Отримуючи миски з рагу, новоприбулі підводили похнюплені голови, а на їхніх обличчях з’являлися усмішки. Скеля запитав одного із солдатів, як пройшло патрулювання, і хоча Каладін не розібрав його відповіді, зате регіт, яким вибухнув рогоїд, розчув чітко.

Командир усміхнувся й, привалившись до стіни казарми, схрестив руки на грудях. А відтак несподівано для себе виявив, що вдивляється в небеса. Сонце ще не вповні заховалося за обрій, але в потемнілому небі — довкола Талнового Шраму — почали з’являтися зірки. Просто над горизонтом висіла Сльоза — куди яскравіша від решти — названа так за єдиною сльозою, яку начебто зронила Рея. Деякі зорі рухалися (ще б пак: адже йшлося про спренів зірок), але було в цьому вечорі щось незвичне. Каладін глибоко вдихнув. Повітря здавалося якимось застояним…

— Сер?

Капітан обернувся. Один із мостонавідників, серйозний чоловік із коротким темним волоссям і вольовими рисами обличчя, не долучився до решти коло чану з рагу. Каладін пригадав його ім’я…

— Ти Пітт, чи не так? — запитав командир.

— Так точно, сер, — відповів той. — Сімнадцятий міст.

— Чого тобі?

— Я просто…

Чоловік кинув погляд на принадне багаття, де члени Четвертого мосту сміялися й теревенили з тими, хто повернувся з патрулювання. Неподалік на стіні казарми хтось вивісив кілька комплектів прикметних лат — панцирних шоломів і нагрудників, прикріплених до шкіряних мостонавідницьких жилетів. Досі їх змінило аналогічне спорядження з чудової сталі. Каладінові стало цікаво, хто розвісив там обладунки старого зразка. Він навіть не знав, що хтось із обслуги забрав їх: то були додаткові комплекти, які робив для них Лейтен, припасаючи в проваллях іще перед звільненням.

— Сер, — промовив Пітт, — я лише хочу перепросити…

— За що?

— Ще за часів нашої служби в мостонавідниках… — Пітт схопився за голову. — Буря забирай — звучить, неначе в іншому житті. Тоді я був нездатен ясно мислити… Усе наче в тумані, але я пам’ятаю, що зрадів, коли замість моєї команди на вилазку відправили вашу. Пригадую, я сподівався, що у вас нічого не вийде — адже ви наважувалися ходити з високо піднесеною головою… Я…

— Усе гаразд, Пітте, — заспокоїв його Каладін. — Ти ні в чому не винен. Це все Садеас…

— Мабуть, так, сер. — На Піттовому обличчі проступив відсторонений вираз. — Він добряче поламав нам психіку, еге ж?

— Ще б пак.

— Але виявляється, людей можна перекувати. Хто б міг подумати? — Пітт озирнувся через плече. — То я маю зробити те саме з рештою хлопців із Сімнадцятого мосту, еге ж?

— Так. Щоправда, не без Тефтової допомоги — але сподівання в нас саме такі, — відказав Каладін. — Як гадаєш, упораєшся?

— Мені просто треба буде вдавати вас, сер, — промовив Пітт і, всміхнувшись, відійшов до решти і взяв собі миску рагу.

Ці сорок молодців незабаром будуть готові стати сержантами власних мостонавідних команд. Їхня трансформація відбулася швидше, ніж він сподівався. «Тефте, ти просто диво! — подумав капітан. — У тебе вийшло».

Гаразд, але куди він подівся? Тефт вирушив із ними в патруль, а тепер кудись зник. Каладін озирнувся через плече, але того не було. Може, пішов вибірково перевірити, як справи в решти мостонавідних команд? Зате командир зауважив, що Скеля кишнув на якогось довготелесого чоловіка в подвижницькій мантії.

— Хто то був? — спитав Каладін, коли рогоїд проходив повз нього.

— Той субчик? — перепитав інтендант. — Отирається тут з альбомом. Хоче малювати мостонавідників. Ха! А все тому, що ми — знаменитості.

Каладін насупився: дивна поведінка як для подвижника. А втім, усі подвижники були до певної міри чударні. Відпустивши Скелю до свого рагу, командир відійшов від багаття, насолоджуючись спокоєм.

Тут, у таборі, стояла така тиша — наче все затамувало подих.

— Патрулювання, схоже, спрацювало, — промовив Сиґзіл, підійшовши до Каладіна. — Ці хлопці стали іншими.

— Чудасія та й годі: от що можуть зробити з бійцями кілька днів марширування в спільному строю, — сказав той. — Ти не бачив Тефта?

— Ні, сер, — відповів Сиґзіл. І кивнув у бік вогнища: — Вам би взяти собі порцію рагу. Бо сьогодні часу на теревені в нас обмаль.

— Великобуря… — збагнув Каладін.

Здавалося, що від останньої минуло надто мало днів, але ті не завжди траплялися регулярно — принаймні не з такою постійністю, як він собі уявляв. Щоби спрогнозувати їхнє настання, буревартівники мусили вдаватися до складних математичних обчислень (а його батькові ці підрахунки правили за хобі).

Певне, са́ме наближення великобурі Каладін і зауважив. Він що, почав раптом провіщати погоду за тим, що вечір якийсь надто… не такий?

«Не вигадуй», — сказав собі Каладін. Струснувши із себе втому після довгих поїздки та маршу, він підійшов по рагу. Перекусити треба було швидко: він-бо хотів долучитися до людей, які охоронятимуть Далінара Холіна й короля протягом бурі.

Капітан почав наповнювати миску, а ті, хто був із ним у патрулі, привітали його схвальними вигуками.

***

Трясучись на козлах фургона, Шаллан провела рукою по сидінню поруч себе, де лежала сфера, й, затиснувши її в долоні, підмінила іншою.

Тин здійняла брову.

— Я чула, як вона клацнула.

— Суху твою сіть! А я гадала, що вийшло, — сказала Шаллан.

— Суху твою сіть?

— Це лайка, — пояснила дівчина, зашарівшись. — Я чула її від матросів.

— Шаллан, ти бодай приблизно уявляєш, що це означає?

— Ну… це щось пов’язане з риболовлею… — промовила та. — Мабуть, сіті пересохли? Вони сухі, бо їх давно не закидали… і це погано?

Тин широко всміхнулася.

— Люба, я щосили намагатимуся тебе зіпсувати. Але доти прошу: уникай матроських висловів. Будь ласка.

— Гаразд. — Шаллан знову провела рукою й підмінила сфери. — Цього разу не клацнуло. Ти чула? Чи, точніше, не чула? Я зробила це безшумно!

— Молодчина, — похвалила Тин, дістаючи пучку якоїсь схожої на мох речовини. Жінка стала розтирати її в пальцях, і Шаллан здалося, наче з моху здіймався димок. — Ти робиш успіхи. І ще: гадаю, нам треба придумати, як можна скористатися з твого хисту до малювання.

Дівчина уже приблизно уявляла, як саме той міг стати в пригоді: дезертирів, які просили в неї портрети, знову побільшало.

— А над акцентами працюєш? — запитала Тин.

Від розтирання моху її очі заблищали.

— Аякже, добродійко, — відказала Шаллан із тайленським акцентом.

— Це добре. До перевдягання перейдемо, коли матимемо більше ресурсів. Я перша сміятимуся з виразу твого обличчя, коли тобі доведеться вийти на люди, не покривши захищеної руки.

Шаллан умить притиснула лівицю до грудей.

— Що-що?!

— Я попереджала тебе, що буде нелегко, — сказала Тин, облудно посміхаючись. — На захід від Марата всі жінки ходять із непокритими руками. Якщо ти збиратимешся в ті краї, то муситимеш чинити так само, щоб не впадати в око.

— Це неподобство! — заперечила дівчина, заливаючись несамовитою барвою.

— Шаллан, це всього-на-всього рука, — промовила Тин. — Буря забирай! Які ж ви, воринці, святенники. Лівиця має достоту такий самий вигляд, як і правиця.

— У багатьох жінок груди не більші від чоловічих, — огризнулася та. — Але це не означає, наче вони можуть показатися на людях без сорочки, як чоловіки!

— Насправді на Решійських островах та подекуди в Ірі жінки часто ходять з оголеним бюстом — адже там спекотно. І всім до того байдуже. Мені й самій це до вподоби.

Шаллан затулила обличчя руками — одною покритою, а другою голою — щоб приховати, яке воно спаленіле.

— Ти просто провокуєш мене.

— Так, — погодилася жінка, посміюючись. — І це та дівчина, яка пошила в дурні цілу банду дезертирів і стала на чолі каравану?

— Для цього мені не треба було сновигати голяка!

— Твоє щастя, — відказала Тин. — І ти ще й досі маєш себе за досвідчену та світську особу? Ти ж паленієш просто від згадки про те, щоб оголити захищену руку. Хіба ти не розумієш, як важко тобі буде провернути будь-яку плідну аферу?

Шаллан глибоко зітхнула.

— Гадаю, ти маєш рацію.

— Показати оголену руку — не важче від решти речей, які тобі треба буде робити, ні на шквал, ні на легкий вітерець, — промовила Тин із відстороненим виразом на обличчі. — Я…

— Що-що? — не зрозуміла дівчина.

Тин похитала головою.

— Поговоримо про це пізніше. Там військових таборів іще не видно?

Шаллан звелася навстоячки на сидінні й затулила очі від сонця, що сідало на заході. На півночі виднілася імла. Небо застувала темрява сотень — ні, тисяч — багать. Від побаченого перехопило подих.

— Ми на місці.

— Оголошуй привал на ночівлю, — промовила Тин, не змінюючи розслабленої пози.

— На око туди всього-на-всього кілька годин їзди, — зауважила дівчина. — Ми могли б прискоритися, щоб…

— …прибути туди поночі й усе одно шукати, де отаборитися, — докінчила за неї співрозмовниця. — Повір мені: ліпше прибути вранці, свіжими.

Шаллан опустилася на козли й погукала караванника — юнака, який ішов босоніж поруч фургона. Ну й страхітливі мозолі він, певне, мав! Пішки не ходили тільки старші з-поміж них.

— Спитай у пана Макоба, якої він думки про те, щоб зупинитися тут на ночівлю, — звеліла юнакові Шаллан.

Той кивнув і побіг уздовж валки, обганяючи тихохідних чалів.

— Ти не довіряєш моїй оцінці? — запитала Тин здивованим, але веселим тоном.

— Пан Макоб не любить, коли йому вказують, що робити, — пояснила Шаллан. — Якщо стати тут на ночівлю — розумно, він, певне, сам запропонує такий крок. Здається, керувати в такий спосіб ліпше.

Тин заплющила очі і звернула обличчя до неба. Вона й досі тримала одну руку піднятою, відсторонено розтираючи в пальцях той мох.

— До речі, сьогодні ввечері в мене, мабуть, буде деяка інформація для тебе.

— Про що?

— Про твою батьківщину.

На цих словах жінка частково розплющила одне око. Попри її ліниву позу, з-під повік прозирала цікавість.

— Добре, — тільки й видобула Шаллан.

Вона старалася не говорити зайвого про домівку або про своє тамтешнє життя — як не розповідала своїй супутниці і про плавання та про те, що її корабель затонув. Що менше Тин знала про минуле Шаллан, то нижчала ймовірність, що вона здогадається, ким насправді була її учениця.

«Тин сама винна в поспішності своїх висновків щодо мене, — подумала дівчина. — А до того ж, хіба вона не навчає мене видавати себе за інших? Нíчого мені соромитися перед нею своєї брехні. Ця жінка бреше всім і кожному».

Від такої думки дівчина здригнулася. Тин мала рацію: Шаллан таки була наївна. Вона не могла не почуватися винною, навіть коли брехала неприхованій аферистці!

— Я очікувала від тебе більшого, — зауважила Тин і заплющила око. — Зважаючи на всі обставини.

Ці слова заінтригували Шаллан, і вона мимоволі засовалася на сидінні.

— Які «всі обставини»?

— То ти не знаєш? — відказала жінка. — Так я й гадала.

— Тин, я багато чого не знаю, — роздратовано промовила дівчина. — Не знаю, як виготовляють фургони, не знаю іріалійської мови і вже точно не знаю, як зробити так, щоб ти мене не дратувала. Хоча я намагалася збагнути й одне, й друге, й третє.

Тин усміхнулася, але очей не розплющила.

— Загинув веденський король.

— Ганаванар? Загинув? — Шаллан зроду не бачила не те що короля, а навіть їхнього великого князя. Вона була далека від політики й виявила, що доля монархії її не обходить. — То престол успадкує його син?

— Успадкував би — якби також не загинув. Як і шестеро великих князів Я-Кеведу.

Дівчина охнула.

— Кажуть, це робота Вбивці в білому — шина, який убив алетійського короля шість років тому, — тихенько промовила Тин, так само не розплющуючи очей.

Зробивши над собою зусилля, Шаллан поборола збентеження. Її брати — чи все з ними гаразд?

— Шестеро великих князів? А хто саме?

Ця інформація могла підказати, як поживає їхнє князівство.

— Точно не знаю, — відказала Тин. — Ял Мала та Евінор стовідсотково мертві, а з ними, певне, й Абріал. Одні загинули до нападу, інші в процесі — але напевне мені невідомо. Нині з Веденара складно отримати хоч якусь достовірну інформацію.

— А Валам? Він досі живий? — поцікавилась дівчина.

Валам стояв на чолі її рідного князівства.

— У повідомленнях зазначали, що він веде війну за престол. Сьогодні ввечері мої інформатори телестилеграфують мені. Можливо, я ще матиму для тебе звістку.

Шаллан відкинулася на сидінні. Король загинув? Війна за престол? Прародителю бур! Як їй дізнатися, що з родиною та маєтком? До столиці від них було далеченько, але якщо війна спалахнула по всій країні, то могла докотитися і до їхньої глушини. Сконтактувати з братами було нелегко: її телестиль затонув разом з «Усолодою вітру».

— Я буду вдячна за будь-яку інформацію, — сказала Шаллан. — Абсолютно за будь-яку.

— Гаразд, побачимо. Я покличу тебе, коли отримаю повідомлення.

Шаллан знову відкинулася на сидінні, переварюючи почуте. «Вона підозрювала, що я нічого не знаю, — але сказала мені тільки тепер». Тин їй подобалася, але не можна було забувати, що та заробляла на прожиття, приховуючи інформацію. Що ще приховувала від неї ця жінка?

Попереду юнак-караванник рушив назад уздовж валки й, дійшовши до фургона Шаллан, розвернувся і закрокував поруч козел.

— Макоб сказав, що ваше запитання мудре і що нам, певне, варто отаборитися тут. Підходи до кожного табору надійно охороняють, і навряд чи нас впустять уночі. А до того ж він сумнівається, чи не застигне нас дорогою сьогоднішня буря.

Осторонь широко всміхнулася Тин — так само тримаючи очі заплющеними.

— Значить, привал, — промовила Шаллан.

32. Той, хто ненавидить

Спренів нерідко за зрадників мають:

Наша близькість до їхнього царства дарма не минає.

Звідси й подоби наші, а відтак найспритніші зі спренів

Більшого хочуть від нас — та, їй-право, даремно.

Адже нам до людей далеченько:

Вони — м’ясиво, а ми — юшка ріденька.

З «Пісні спренів» слухачів, строфа 9

Каладінові снилося, наче він — ураган.

Ось він заволодів землею й несеться, проливаючи на неї свій очищувальний гнів. Змиває і крушить усе на своєму шляху, а земля перероджується в його темряві.

Ширяє, сповнений блискавиць — спалахів свого натхнення. Завивання вітру — його голос, а грім — серцебиття. Він притлумлює, приборкує, притьмарює і…

І все це він уже робив.

Усвідомлення цього прийшло до Каладіна, наче вода, що просочилася під дверима. Так. Цей сон йому вже снився.

Зробивши над собою зусилля, він обернувся. Позаду нього простиралося обличчя — велетенське, наче вічність. Рушійна сила урагану, сам Прародитель бур.

— СИНУ ЧЕСТІ-ГОНОРА, — розлігся голос, що нагадував гуркіт грому.

— Це відбувається насправді! — вигукнув у бурю Каладін. Він був самим вітром. Спреном. Але якимось чином здобувся на слово. — Ти справжній!

— ВОНА ТОБІ ДОВІРЯЄ.

— Сил? — гукнув Каладін. — Так, довіряє.

— А НЕ МАЛА Б.

— Це ти заборонив їй приходити до мене? Ти той, хто не пускає до нас спренів?

— ЧЕРЕЗ ТЕБЕ ВОНА ЗАГИНЕ. — У його голосі — такому нутряному, такому могутньому — бринів жаль. Чувся смуток. — ТИ ВБ’ЄШ МОЮ ДИТИНУ І ЗАЛИШИШ ЇЇ ТІЛО ЛИХИМ ЛЮДЯМ.

— Я не зроблю такого! — крикнув Каладін.

— ТИ ВЖЕ ПОЧАВ.

Буря не вщухала. Каладін дивився на світ зверху. На кораблі в захищених гаванях, що гойдалися на шалених валах. На армії, що скупчилися в долинах, готуючись до війни в якомусь горбистому й гористому краї. На широке озеро, яке пересохло перед його прибуттям: вода сховалася в шпарини кам’яного дна.

— Як мені відвернути це? — запитав Каладін. — Як захистити її?

— ТИ ЛЮДИНА. ТИ ЗРАДИШ.

— Ні, я не зраджу!

— ТИ ЗМІНИШСЯ. ГЕТЬ УСІ ЛЮДИ ЗМІНЮЮТЬСЯ.

Рошар був такий величезний! Стільки людей говорило незрозумілими Каладінові мовами! І кожен ховався в кімнатах, печерах, долинах.

— ОХ, — прорік Прародитель бур, — ЗНАЧИТЬ, УСЬОМУ КІНЕЦЬ.

— Що? — крикнув Каладін вітрам. — Що не так? У мене таке відчуття…

— ВІН ГРЯДЕ ПО ТЕБЕ, МАЛЕНЬКИЙ ЗРАДНИКУ. МЕНІ ШКОДА.

Перед Каладіном щось постало. Ще одна буря, з червоними блискавицями, — така величезна, що весь Рошар (цілий світ!) перетворився на ніщо, як порівняти з нею. Її тінь заволокла геть усе.

— МЕНІ ШКОДА, — мовив Прародитель бур. — ВІН ГРЯДЕ.

Каладін прокинувся зі сну. Його серце вилітало з грудей.

Замало не звалився зі стільця. Де він є? Шпиль, королівська конференц-зала. Капітан на мить присів і…

Його залила барва сорому. Задрімав…

Неподалік стояв Адолін, розмовляючи з Ренаріном.

— Не знаю, чи дадуть щось ці перемовини, але я радий, що батько на них погодився. Посланця від паршенді не було так довго, що я майже втратив надію.

— А ти певен, що то була жінка? — запитав його брат. Відколи кілька тижнів тому між ним і його Зброєю остаточно сформувався зв’язок, він більше не мав потреби носити її за собою і здавався спокійнішим. — Сколкозбройна?

— Паршенді досить дивні, — відказав Адолін, стенувши плечима. Він кинув погляд на Каладіна, і його губи скривилися в посмішці. — Спиш на посту, мостонавідничку?

Неподалік затряслася нещільна віконниця. З-під її деревини підтікала дощівка. Навані й Далінар були в сусідній кімнаті.

А короля не було.

— Його Величність! — крикнув охоронець, зриваючись на ноги.

— У вбиральні, мостонавідничку, — сказав Адолін, кивнувши на інші двері. — Можеш спати спокійно. Це ж треба — спати у великобурю. Таке вміння вражає не менше, ніж кількість слини, яку ти пускаєш уві сні.

Тепер був не час для кпинів. Той сон… Пришвидшено дихаючи, Каладін обернувся до балконних дверей.

«Він гряде…»

Капітан відчинив двері, що вели на балкон. Обидва брати Холіни щось гукнули, але Каладін, поставши перед стихією, на них не зважав.

Завивання вітру не вщухли, а дощ періщив по кам’яному балкону з таким звуком, наче ламалися хворостини. Проте блискавиці не били, а шквали — хоч і несамовиті — були й близько не такі сильні, щоб жбурляти валуни або рушити стіни. Апогей великобурі минув.

Темрява. Його тріпало вітром із глибин абсолютної порожнечі. Відчуття було таке, неначе він стоїть над самим небуттям — над Геєною, знаною в прадавніх піснях як Брейз. Обителлю демонів та чудовиськ. Із досі не зачинених дверей на мокрий балкон проливалося світло, і капітан несміло ступив крок назовні. Розшукав там перила — непошкоджену секцію — і стиснув її холодними пальцями. Дощ хльостав його по обличчю, просякав однострій і, просочуючись крізь тканину, добирався до теплої шкіри.

— Ти що, здурів? — спитав із пройми Адолін.

За вітром і розкотами далекого грому Каладін заледве розчув його голос.

***

Коли на фургон пролився дощ, Фрактал тихенько загудів.

Невільники Шаллан збилися в купу й поскімлювали. Вона воліла б угамувати буреклятого спрена, але Фрактал не реагував на жодні вмовляння. Добре хоч великобуря добігала кінця. Бо дівчина хотіла вийти й почитати, що там пишуть Тин про ситуацію на її батьківщині.

Фракталове гудіння залунало майже як шепіт. Шаллан насупилася й нахилилася ближче. Він щось казав?

— Погано… погано… дуже погано…

***

З густої темряви великобурі випурхнула Сил — раптовий спалах світла в чорноті. Вона крутнулася довкола Каладіна й опустилася на залізний поручень перед ним. Її суконька здавалася довшою та з плавнішими лініями, ніж зазвичай. Дощ проходив крізь неї, не спотворюючи її обрисів.

Сил поглянула в небо, а відтак різко озирнулася через плече.

— Каладіне, щось не так.

— Я знаю.

Спрен роззиралася, обертаючись то туди, то сюди. Її маленькі оченята широко розплющилися.

— Він гряде.

— Хто? Буревій?

— Той, хто ненавидить, — прошепотіла вона. — Морок усередині. Каладіне, він стежить. Має трапитися щось погане. Дуже погане.

Після хіба хвилинного вагання Каладін кинувся назад до кімнати і пропхався повз Адоліна на світло.

— Покличте короля. Ми забираємося звідси. Негайно!

— Що?! — зажадав відповіді княжич.

Каладін розчахнув двері до маленької кімнатки, де усамітнилися Далінар та Навані. Великий князь із відстороненим виразом на обличчі сидів на дивані, а жінка тримала його за руку. Охоронець очікував гіршого: Далінар не здавався наляканим чи божевільним — хіба зануреним у думки. І тихенько щось говорив.

Каладін заціпенів. «Під час великобур йому являються видіння».

— Що це ти робиш? І як ти смієш? — сердито запитала Навані.

— Ви можете його розбудити? — спитав Каладін, заходячи до кімнати. — Нам треба забиратися звідси — втікати з палацу.

— Дурниці, — це був голос короля. Елгокар зайшов до покою за спиною Каладіна. — Що ти верзеш?

— Вашій Величності тут небезпечно, — повідомив капітан. — Нам треба евакуювати вас із палацу й переправити до військового табору.

Буря забирай! Чи надійне там місце? А може, вирушити кудись-інде, щоб ніхто не здогадався?

Знадвору лунали розкоти грому, але звуки дощу притихли. Буря добігала кінця.

— Це сміховинно, — мовив Адолін, який стояв позаду короля, і замахав руками. — Це найбезпечніше місце у всьому військовому таборі. А ти хочеш, щоби ми залишили його? Тягнеш Його Величність під бурю?

— Треба розбудити великого князя, — сказав Каладін і потягнувся до Далінара.

Але той перехопив його руку.

— Великий князь не спить, — промовив Далінар, чий погляд саме прояснювався, повертаючись із далеких країв, де той побував. — Що тут коїться?

— Мостонавідничок хоче евакуювати палац, — пояснив Адолін.

— Солдате? — зажадав пояснень Далінар.

— Тут небезпечно, сер.

— Із чого ти взяв?

— Інтуїція, сер.

У кімнаті запала тиша. Знадвору шум дощу стишився до легкого постукування. Настав позбувайло.

— Значить, треба йти, — промовив Далінар, підводячись.

— Що? — не повірив власним вухам король.

— Елгокаре, ти поставив цього хлопця на чолі своєї охорони, — нагадав князь. — І якщо він гадає, наче ми в небезпеці, то нам варто прислу́хатися…

«…а там буде видно», — натякали його слова, але Каладінові було байдуже. Проштовхавшись повз короля з Адоліном, він кинувся назад до головних покоїв, а там — до дверей, що вели в коридор. Серце вилітало з грудей, усі м’язи були напружені. Сил зшаленіло перепурхнула кімнату, видима тільки йому.

Капітан розчахнув вхідні двері. В коридорі за ними стояли на варті шестеро охоронців — переважно мостонавідників, але був і один королівський гвардієць на ім’я Ралінор.

— Ми евакуюємося, — повідомив командир і зробив указівний жест. — Белде, Гоббере — ви в авангарді. Розвідайте шлях із палацу — чорний хід, що веде через кухні. Крикніть, якщо зауважите щось незвичне. Моаше, ви з Ралінором — в ар’єргарді. Стежте за цією кімнатою, доки король та великий князь не зникнуть з очей, а тоді доганяйте. Марте й Ете — хай там що, а ви не відходьте від короля.

Ні про що не розпитуючи, охоронці поквапилися виконати його розпорядження. Коли розвідники побігли вперед, Каладін повернувся до монарха й, схопивши того за руку, потягнув до дверей. Елгокар не пручався, але вираз його обличчя був приголомшений.

Решта світлооких рушили слідом. Брати-мостонавідники Март та Ет прилаштувалися по обидва боки від короля, а Моаш утримував дверну пройму. Він нервово стискав списа, спрямовуючи його то туди, то сюди.

Каладін швидко вів Елгокара з родиною коридором, дотримуючись обраного маршруту. Замість узяти ліворуч і спуститися до парадного виходу, вони прямували праворуч, у палацове нутро — вниз, через кухні та в ніч, яка панувала надворі.

У коридорах було тихо: протягом великобурі всі сиділи по своїх кімнатах.

Далінар приєднався до Каладіна, який ішов попереду групи.

— Солдате, мені було б цікаво почути, чим саме це викликано, — сказав князь. — Щойно ми евакуюємося й будемо в безпеці…

«Моя спрен не знаходить собі місця — ось чим це викликано», — подумки відповів Каладін, дивлячись, як та носиться сюди-туди коридором. І як же він буде пояснювати, що послухався спрена вітру?

Вони заглиблювалися в нутро палацу. Буря забирай — ці безлюдні коридори тривожили. Чимала частина палацу насправді являла собою таку собі розгалужену нору — висічену в скельній породі та з вікнами по боках.

Каладін застиг на місці.

Попереду не горіли світильники, і коридор дедалі темнішав, аж доки вдалині не ставало темно, неначе в копальні.

— Стривайте-но, — промовив Адолін, зупиняючись. — Чого тут так темно? Що сталося зі сферами?

«З них вицідили все Світло».

Геєно вогненна! А що то таке ген попереду, на стіні коридору? Якась велика пляма чорноти. Гарячково розшукавши в кишені сферу, Каладін здійняв її, щоб присвітити. То була пройма! Прорізавши в скелі діру, вхід у коридор проробили прямо знадвору. Всередину повівав холодний вітерець.

А на підлозі просто перед ними Каладінова сфера освітила й ще дещо. На перехресті двох коридорів лежало тіло, одягнене в синій мундир. То був Белд — один із тих, кого капітан вислав у розвідку.

Люди, скупчившись, нажахано дивилися на труп. Моторошна тиша в коридорі та погаслі світильники погамували навіть королівські протести.

— Він тут, — прошепотіла Сил.

З бічного коридору вийшла похмура постать, волочачи довгого, сріблястого Сколкозбройця, що залишав на кам’яній підлозі прорізаний слід. На ній було просторе біле вбрання: тонкі штани та верхня сорочка, яка брижилася від кожного кроку. Лиса голова, бліда шкіра. Шин.

Капітан збагнув, хто перед ним. Про цього чоловіка чув увесь Алеткар. Це був Убивця в білому. Одного разу Каладін бачив його уві сні — такому, як допіру — але тоді не впізнав.

Тіло вбивці струмувало Буресвітлом.

То був Приборкувач сплесків.

— Адоліне, за мною! — вигукнув Далінар. — Ренаріне, захищай короля! Відведи його тим самим шляхом, яким ми прийшли.

І з цими словами Далінар — Чорношип — вихопив списа в одного з Каладінових вояків і кинувся на душогуба.

«Він накладе головою», — подумав охоронець, метнувшись за ним.

— Вирушайте з княжичем Ренаріном! — крикнув він своїм людям. — Виконуйте його накази! Захищайте короля!

Ті — разом із Моашем та Ралінором, які доти наздогнали їх — почали шалений відхід, прикриваючи Навані та короля.

— Батьку! Я можу битися! — гукнув Ренарін, але Моаш схопив його за плече й відтягнув.

— Іди! — гарикнув князь. — Захищай короля!

Останнє, що чув капітан, кидаючись за Далінаром та Адоліном, було Елгокарове скімлення:

— Він прийшов по мою душу. Я завжди знав, що так буде. Прийшов, як колись по мого батька….

Каладін усотав стільки Буресвітла, скільки наважився. Вбивця в білому тихо стояв у коридорі, стікаючи власним зарядом. Як же він став Приборкувачем сплесків? Що за спрен обрав цю людину?

В Адолінових руках матеріалізувалася Зброя.

— Тризуб, — тихенько сказав Далінар, уповільнюючись, коли вони втрьох підступали до вбивці. — Я посередині. Каладіне, тобі знайомий цей стрій?

— Так, сер.

Ішлося про нехитре бойове шикування для малого загону.

— Батьку, дай я сам із ним розберуся, — попросив Адолін. — У нього Сколкозброєць, і мені не до вподоби це світіння…

— Ні, — заперечив старший Холін, — ми нападемо разом. — Він примружив очі, роздивляючись убивцю, який і досі спокійно стояв над тілом бідолашного Белда. — Цього разу, покидьку, я не заснув за столом. Більше ти в мене нікого не відбереш!

Їхня трійця гуртом кинулася на вбивцю. Далінар — по центру тризуба — мав щосили приковувати його увагу до себе, а Каладін з Адоліном — атакувати на флангах. Великий князь учинив мудро, прихопивши довгого — «далекобійного» — списа, хоча при боці в нього висів меч. Їхня стрімка атака мала приголомшувати, беручи числом.

Убивця вичекав, доки вони наблизяться, а потім підстрибнув, залишивши конденсаційний слід із Буресвітла. Далінар, заревівши, провів випад списом.

Але вбивця не приземлився, а натомість опустився на стелю — футів за дванадцять від підлоги коридору.

— То це правда, — зронив Адолін, не вірячи власним очам.

Він вигнувся назад і здійняв Сколкозбройця, щоб, попри незвичний кут, атакувати противника. Але вбивця, прошарудівши тканиною білого одягу, збіг по стіні й, відбивши ворожого Сколкозбройця своїм, ударив княжича рукою в груди.

Адолін підлетів, немовби пожбурений. Його тіло заструмувало Світлом і врізалося в стелю. Він застогнав, перекотившись, але назад на підлогу не впав.

«Прародителю бур!» — подумав Каладін, чий пульс несамовито гупав. Усередині лютував ураган. Намагаючись завдати удару, охоронець виставив свого списа поряд із ратищем Чорношипа.

Вбивця не став ухилятися.

Обидва штихи вп’ялися в плоть: Далінарів — у плече, а Каладінів — у бік. Душогуб крутнувся — так, наче до ран йому було зовсім байдуже — й одним помахом Сколкозбройця перетяв списи навпіл. А потім кинувся вперед і вдарив Далінара по обличчю — поваливши додолу — і змахнув Зброєю, цілячи в Каладіна.

Той заледве встиг уникнути цього випаду й стрімко позадкував, від чого верх його древка, відпавши, загримотів об підлогу, де качався, стогнучи, Далінар. Князь притискав руку до щоки, у яку влучив нападник. Із розсіченої шкіри юшила кров. Від зарядженого Буресвітлом ляпаса Приборкувача сплесків не оговтатися, помотавши головою…

Вбивця стояв посеред коридору — сповнений самовладання та впевнений у собі. У ранах, які прозирали з-під його почервонілого вбрання, клубочилося Буресвітло, зцілюючи плоть.

Каладін задкував, стискаючи списа, який залишився без наконечника. Те, що витворяв цей чоловік… Та хіба ж міг він бути Вітробігуном?

Адже таке неможливо.

— Батьку! — закричав згори Адолін.

Юнак звівся на ноги, але Буресвітло, яке струмувало з нього, майже вичахло. Княжич спробував атакувати шина, але зірвався зі стелі й повалився додолу, гепнувшись на плече. Сколкозброєць, випавши з його руки, перетворився на імлу.

Вбивця переступив через повергненого княжича, який поворухнувся, але встати не зміг.

— Мені шкода, — промовив нападник, і з рота в нього заклубочилося Буресвітло. — Я роблю це не з власної волі.

— Я тобі не дозволю, — проричав Каладін, кидаючись уперед.

Довкола нього кружляла Сил, і той відчував, як його обдає вітерцем. Внутрішня буря, лютуючи, гнала капітана вперед. Він підступав до вбивці із залишком ратища, яким орудував на манір бойової палиці, й відчував, як вітер напрямляє його.

Точні удари. Мить єднання зі зброєю. Каладін забув про тривоги, про поразки, навіть про лють. Тільки він та спис.

Саме так і мало бути на світі.

Вбивця отримав удар у плече, а потім у бік. Ігнорувати їх усі він не міг: зцілюючи рани, Буресвітло вичахло б занадто швидко. Душогуб вилаявся, знову зронивши клуб Світла, й позадкував, а його шинські очі — трішки завеликі, кольору світлих сапфірів — розширилися від невщухного шквалу ударів.

Каладін втягнув залишок Буресвітла. Його було зовсім мало. Заступаючи на варту, він не прихопив нових сфер. Яке дурне нехлюйство.

Вбивця крутнув плечем і заніс Сколкозбройця, готуючись завдати удару. «Ось воно», — подумав Каладін. Він так і відчував, що зараз трапиться. Він увернеться від змаху й тупим кінцем ратища влучить шинові в скроню — від такого могутнього удару нелегко оговтатися навіть за допомогою Буресвітла. Вбивці заб’є памороки, і той розкриється.

«Попався».

Але шин якимось чином увернувся.

Він рухався занадто швидко — швидше, ніж очікував Каладін. Так прудко… як і сам капітан. Каладінів удар влучив у порожнечу, а сам він заледве уник Сколкозбройця.

Подальші дії охоронця були суто інстинктивні. За багато років тренування його м’язи навчилися діяти самі собою. Якби він бився зі звичайним ворогом, автоматичний порух його ратища, покликаний парирувати наступний випад, вийшов би воістину досконалим. Але противник мав Сколкозбройця. Тож Каладінові рефлекси — так старанно сформовані — підвели його.

Срібляста Зброя пройшла крізь залишок його списа, а потім крізь Каладінову праву руку — якраз нижче ліктя. Тілом розлилася хвиля больового шоку — від неймовірної муки Каладін охнув і повалився навколішки.

А далі… нічого. Рука втратила чутливість, посіріла й поблякла, ставши безживною, а долоня, розтиснувшись і розчепіривши пальці, зронила половину древка, яке гупнуло додолу.

Вбивця копняком відшпурнув Каладіна з дороги, і той, ударившись об стіну, застогнав і сповз донизу.

А чоловік у білому вбранні звернув у той бік коридору, куди втік король. Дорогою він знову переступив через княжича.

— Каладіне! — вигукнула Сил, яка прибрала подобу осяйної стрічки.

— Мені не здолати його, — прошепотів той зі сльозами на очах. Сльозами болю. Сльозами зневіри. — Він один із нас. Променистий.

— Ні! — рішуче заперечила Сил. — Ні, він куди страхітливіший. Його не напрямляє жоден спрен. Каладіне, прошу, підводься.

Далінар звівся на ноги в коридорі, заступивши вбивці шлях до короля. Чорношипова щока перетворилась на криваве місиво, але очі були незатьмарені.

— Я не підпущу тебе до небожа! — проревів князь. — Елгокара ти не отримаєш. Ти відібрав у мене брата! І я не віддам тобі єдине, що зосталося від нього!

Вбивця спинився в коридорі, прямо перед ним.

— Великий князю, я прийшов не по нього, — прошепотів душогуб, і з його вуст заклубочилося Буресвітло. — Мені потрібен ти.

Вбивця кинувся вперед і, відбивши Далінарів випад, копнув Чорношипа в ногу.

Той осів на одне коліно й випустив ратище, а коридорами розлігся його приглушений зойк. Отвір у стіні був якраз поруч нього, і звідти задував крижаний вітер.

Каладін заричав і через силу примусив себе підвестися і кинутися вглиб коридору. Одна рука змертвіла, й користі від неї більше не було. Тепер йому довіку не орудувати списом. Але думати про це було ніколи. Він мусив устигнути до Далінара.

Надто повільно.

«В мене не вийде».

Востаннє занісши над головою жахливого Сколкозбройця, вбивця навідліг змахнув ним. Далінар не став ухилятися.

А натомість перехопив Сколкозбройця.

Звів долоні зап’ястями разом, і впіймав меча за мить до удару.

Нападник здивовано хмикнув.

І тієї самої миті на нього налетів Каладін, використовуючи свою масу та силу інерції, щоб притиснути того до стіни. Але її там не було. Обидва влетіли в пройму, яку вбивця прорізав у стіні коридору.

І випали в порожнечу.

33. Тягарі

Хоча кінець кінцем було б не дивно

Зібрати їхні й наші Сплески воєдино.

Здійсненність обіцяного засвідчить майбутнє —

Бо хіба ж ми не знаємо відповідної «кухні»?

Питання не в них, а у нас:

Чи ладні ми знову піти на такий мезальянс?

З «Пісні спренів» слухачів, строфа 10

Каладін падав разом із дощем.

Рукою, яка діяла, він схопився за білий, мов кістка, одяг убивці. Той зронив Сколкозбройця, який відтак перетворився на імлу, і обидва стрімко понеслися до землі за сотню футів під ними.

Буря всередині Каладіна майже вляглася. Світла зоставалося надто мало!

Аж раптом шин засяяв інтенсивніше.

«То в нього є сфери».

Каладін різко вдихнув, і з капшуків на поясі вбивці заструмувало Буресвітло. Коли воно влилося в капітана, душогуб копнув його ногою. Одної руки не вистачило, й охоронець зірвався.

А потім ударився.

Сильно. Без підготовки, не виставивши зігнутих ніг. Гепнувся на холодний, мокрий камінь, і в очах спалахнула блискавка.

За мить зір прояснився, і він виявив, що лежить на кам’янистому пригір’ї височини, яка веде до королівського палацу, де на нього сіється дрібний дощик. Здійнявши погляд, він побачив, як ген угорі крізь отвір у стіні поблимує далеке світло. Каладін був живий.

«Одним питанням менше», — майнуло в гадці, коли він силкувався звестися навколішки на мокрому камені. Буресвітло вже гоїло шкіру, вкриту саднами вздовж правого боку. Плече було зламане: його зцілення давало відчуття пекучого болю, що повільно відступав.

Але передпліччя та кисть правої руки, блідо підсвічені Буресвітлом, що клубочилося над рештою тіла, так само були тьмяно-сірі. Наче згасла свічка в канделябрі, ця частина його організму не сяяла. Каладін її не відчував і навіть пальцями не міг поворушити. Коли він пригорнув правицю до себе, ті безживно обвисли.

Неподалік від нього під дощем стояв на повен зріст Убивця в білому. Він якимось чином примудрився приземлитися на ноги — не розгубившись і втримавши рівновагу. На тлі його досвіду використання своїх диво-здібностей, Каладін мав вигляд зеленого новобранця.

Вбивця обернувся до капітана й раптом завмер, тихенько заговоривши незрозумілою Каладінові мовою. Слова лунали з придихом, а поміж звуків переважали свистячі й шиплячі — зокрема «ш».

«Треба ворушитися, — подумав Каладін, — доки він знову не прикликав Сколкозбройця». На жаль, юнак не зміг притлумити свій жах від утрати руки. Йому більше не битися на списах, не робити операцій. Він утратив обидві опановані особистості.

От тільки… він майже відчував…

— Я Кинув тебе додолу? — спитав шин алетійською, але з акцентом. Його очі потемніли, втративши свою сапфірову блакить. — Але чому ж ти не загинув від падіння? Ні. Я, певне, Підкинув тебе догори. Це щось неможливе.

Вбивця позадкував.

Мить подиву. Мить, якою треба було скористатися. Може… Каладін відчував дію Буресвітла: буря всередині ярилася, напираючи. Він зціпив зуби і якимось дивом вивільнив її.

У передпліччя та п’ясток правиці повернулася барва, і всю кінцівку — пальці, долоню — затопило відчуття холодного болю. З руки знову заструмувало Світло.

— Ні… — видобув убивця. — Ні!

Хай що він зробив зі своєю рукою, а на це пішло чимало Буресвітла, і сяйво його тіла потьмяніло — Каладін заледве світився. Так само стоячи навколішках зі зціпленими зубами, капітан сягнув на пояс по ножа, але відчув, що його хват надто слабкий: полишивши піхви, клинок мало не випав у нього з руки.

Він перехопив ножа в лівицю. Доведеться справлятися нею.

А відтак схопився на ноги й кинувся на супротивника. «Треба завдати йому швидкого удару — і тоді в мене з’явиться шанс».

Убивця відскочив і — затріпотівши в нічному повітрі своїм білим одягом — пролетів добрих десять футів і приземлився з гнучкою грацією. У його руці з’явився Сколкозброєць.

— Хто ти? — вимогливо запитав він у капітана.

— Я такий, як і ти, — відповів той, відчувши напад нудоти, але примусивши себе здаватися дужим. — Вітробігун.

— Не може бути.

Каладін здійняв ножа, і над шкірою звилися кілька струминок залишкового Буресвітла. На капітана сіявся дощик.

Убивця стрімко позадкував. Його очі так розширилися, наче Каладін обернувся на прірводемона.

— Мені казали, що я брешу! Казали, що я помиляюся! — закричав шин. — Сет-син-сина-Валлано… Заблудлий. Мене оголосили Заблудлим!

Каладін ступив до нього так загрозливо, як тільки міг. Залишалося лише сподіватися, що Буресвітла вистачить досить надовго, щоб справляти потрібне враження. Він видихнув, і те заклубочилося перед ним, ледь помітно люмінесціюючи в темряві.

Вбивця позадкував через калюжу.

— Вони повернулися? — зажадав він. — Усі вони повернулися?

— Так, — відказав Каладін і, здавалося, дав правильну відповідь: вона принаймні обіцяла зберегти йому життя.

Бо, ще якусь мить повитріщавшись на нього, вбивця розвернувся й кинувся тікати. Каладін простежив поглядом за його осяйною постаттю, яка спершу бігла, а тоді злетіла в небо й пурхнула стьожкою світла в східному напрямку.

— Буря забирай! — промовив Каладін, а потім видихнув останнє Буресвітло й лантухом повалився додолу.

***

А коли отямився, на кам’яній тверді поруч нього стояла Сил — і то руки в боки.

— Тобі на варту треба, а ти спиш?

Каладін застогнав і звівся в положення сидячи. Він почувався страшенно ослаблим, але був живий. І то добре. Капітан здійняв руку, але тепер Буресвітло вичахло, і в темряві мало що можна було розгледіти.

Пальці слухалися, а п’ясток і передпліччя боліли, але то був найчудовіший біль, що його Каладін будь-коли відчував.

— Я зцілився, — шепнув він і закашлявся. — Я зцілився від рани, яку завдав Сколкозброєць. Чому ти не сказала, що мені це до снаги?

— От дурненький! Бо не знала, чи до снаги це тобі, доки не побачила, що таки до снаги, — промовила Сил таким тоном, наче йшлося про найочевиднішу річ на всьому білому світі. — Там мертві… Нагорі… — додала вже тихіше.

Каладін кивнув. Чи міг він ходити? Підвестися вийшло, тож капітан повільно попрямував, обходячи підніжжя Шпиля, до сходів, розташованих з іншого боку. Спрен стривожено пурхала поряд. Коли Каладін знайшов сходи і почав підніматися, до нього стали потроху повертатися сили. Кілька разів він вимушено зупинявся перевести подих, а також відпороти від мундира рукав, щоб ніхто не помітив наскрізного порізу від Сколкозбройця.

Каладін добувся нагору. Якась частина його єства завмирала від жаху: а раптом він знайде там самі тільки трупи? У коридорах панувала тиша. Ні криків, ні охорони, нічого. Він ішов далі, відчуваючи свою самотність, аж раптом побачив попереду світло.

— Стій, хто йде?! — гукнув тремтливий голос Марта з Четвертого мосту. — Гей ти, в темряві! Назвися!

Каладін рушив уперед, на світло, — занадто змучений, щоб відповісти. На вході до Елгокарових покоїв вартували Моаш і Март, а також іще дехто з Королівської гвардії. Впізнавши командира, вони здивовано скрикнули й завели його в теплі та світлі королівські апартаменти.

Там виявилися й Далінар з Адоліном, які сиділи на кушетках — живі! Ет обробляв їхні рани: Каладін навчив кількох бійців Четвертого мосту азам військово-польової медицини. Ренарін як повалився в крісло ближче до кутка, так і застиг у ньому, а Сколкозброєць біля його ніг валявся, наче мотлох. Король походжав у дальньому кінці кімнати, тихенько розмовляючи з матір’ю.

Коли Каладін увійшов, Далінар, відмахнувшись від Ета, підвівся.

— Десяте ім’я Всемогутнього! То ти живий?!

Капітан кивнув і повалився в одне з королівських плюшевих крісел, байдужий до того, що намочить його або заплямує кров’ю. Із його вуст зірвався тихий стогін — почасти від полегшення, що всі вони живі, а почасти від виснаження.

— Як ти вижив після того падіння? — здивувався Адолін. — Я був майже непритомний, але добре пам’ятаю, що на власні очі бачив, як ти впав.

«Я Приборкувач сплесків, — подумав Каладін, відчувши на собі Далінарів погляд. — І пустив у хід Буресвітло». Він хотів сказати це вголос, але слова чомусь не лунали. Не перед Елгокаром з Адоліном.

«Буря забирай! Ну й боягуз».

— Я міцно тримався за нього, — відповів охоронець. — Сам не знаю. Ми пролетіли в повітрі, а коли вдарилися об землю, я не загинув.

Король кивнув.

— Ти ж сам казав, що він перемістив тебе на стелю, — промовив Елгокар до Адоліна. — Вони, певне, спланерували аж донизу.

— Еге, — відказав той, — мабуть, так і було.

— А коли ви приземлилися, ти вбив його? — запитав король із надією в голосі.

— Ні, — відповів Каладін. — Але він утік. Гадаю, його здивувало, що ми так уміло дали йому відсіч.

— Уміло? — перепитав Адолін. — Ми справляли враження трьох дітлахів, які пішли на прірводемона з лозинами. Прародителю бур! Такого прочухана я ще зроду не отримував.

— Принаймні ми були насторожі, — приголомшено промовив король. — Цей мостонавідник… з нього добрий охоронець. Ти заслужив на похвалу, юначе.

Далінар підвівся й перетнув кімнату. Ет устиг подбати про його обличчя і закласти тампони в роз’юшений ніс. Убивця розсік йому шкіру на лівій вилиці, а щодо носа, то за свою довгу військову кар’єру князеві точно було не звикати до його переломів. Обидві рани були не такими серйозними, як здавалися.

— Звідки ти знав? — запитав той.

Каладін витримав князівський погляд. Із-за батькової спини примружився й Адолін — він опустив очі на Каладінову руку й насупився.

«Він щось бачив», — збагнув капітан. Із княжичем йому й без того вистачало проблем.

— Знадвору в повітрі рухався якийсь вогник, — сказав Каладін. — Я діяв інстинктивно.

Неподалік до кімнати впурхнула Сил, яка виразно глянула на нього й насупилася. Але той не брехав. Він справді бачив у нічній темряві вогник — її.

— Всі ці роки я не йняв віри оповідям очевидців про те, як загинув мій брат, — зізнався Далінар. — Про вбивцю, що ходив по стінах, про людей, які падали вгору, а не донизу… Всемогутній, що над нами! Та хто ж він такий?

— Смерть, — прошепотів Каладін.

Князь кивнув.

— Навіщо він повернувся? — запитала Навані, підійшовши до Далінара. — Адже стільки років минуло!

— По мене, — сказав Елгокар.

Він стояв до них спиною, але капітанові було видно, що в руці той тримає келиха. Король осушив його і враз наповнив знову — із карафи з темно-фіолетовим вином. Наливаючи, Елгокарова рука тремтіла.

Каладін глянув Далінарові у вічі. Великий князь добре чув, що вбивця — той назвався Сетом — прийшов не по короля, а по нього.

Далінар не виправив племінника, тож Каладін і сам нічого не сказав.

— Що ми робитимемо, якщо він повернеться? — спитав Адолін.

— Не знаю, — відказав батько, сідаючи на кушетку поруч сина. — Не знаю…

«Оброби йому рани, — прошепотів усередині Каладіна голос батька-хірурга. — Наклади шов на вилицю. Вправ носа».

Але той мав важливіші обов’язки. Капітан примусив себе підвестися — хоч почувався так, наче носив свинцеві виливанці — й узяв ратище в одного з охоронців, що стояли на дверях.

— Чому в коридорах тихо? — запитав він у Моаша. — Ти не знаєш, де слуги?

— Великий князь, — відказав той, кивнувши на Холіна, — ясновельможний Далінар, послав кількох людей, щоб евакуювали слуг із їхніх приміщень. Мовляв, якщо вбивця повернеться, то може заходитися вбивати всіх без розбору. От він і розсудив: що більше людей залишить палац, то менше буде випадкових жертв.

Каладін кивнув і, взявши сферолампу, вийшов у коридор.

— Залишайся тут. А я маю дещо зробити.

***

Коли «мостонавідничок» вийшов, Адолін невдоволено відкинувся на кушетці. Каладін, звісна річ, нічого не пояснив і не спитав королівського дозволу відлучитися. Складалося враження, наче цей буреклятий суб’єкт вважав себе вищим за світлооких. Ба більше, здавалося, що цей субчик — бодай йому буря! — вважав себе вищим за короля.

«Але ж він стояв на смерть пліч-о-пліч із тобою», — заперечила частина його єства. Скільки людей — хоч світло-, хоч темнооких — так рішуче битимуться проти Сколкозбройного?

Стривожений Адолін витріщався на стелю. Йому, певне, здалося. Через падіння зі стелі його свідомість потьмарилася. Насправді вбивця вочевидь не рубонув охоронця по руці Сколкозбройцем. Адже зрештою кінцівка на вигляд була абсолютно здорова.

Але куди подівся рукав?

«Цей тип упав разом з убивцею, — подумав Адолін. — Він бився і вдав поранення, якого, виявляється, не отримував». Гм, чи не могло це все бути частинами якогось хитрого фокусу?

«Припини, — звелів собі подумки княжич, — бо станеш таким само параноїком, як Елгокар». Адолін кинув погляд на короля, який — побілівши з лиця — бездумно витріщався на порожній винний келих. Він що, справді осушив цілу карафу? Підійшовши до дверей опочивальні, де на нього чекала добавка, Елгокар відчинив їх.

Навані охнула, і король застиг на місці, повернувши голову до стулки дверей. Деревину на її тильній частині подряпав чийсь ніж. Зубчасті лінії складалися в низку ґліфів.

Адолін підвівся. Деякі з них були цифрами, чи не так?

— «Тридцять вісім днів, — прочитав Ренарін. — Кінець усім націям».

***

Каладін стомлено плентався палацовими коридорами, повторюючи маршрут, яким зовсім недавно виводив тих, за кого відповідав. Униз, до кухонь, у коридор, де зяяв прорізаний отвір. Повз місце, де підлогу забризкала Далінарова кров. До перехрестя.

Де лежало тіло Белда. Опустившись навколішки, Каладін перевернув його труп. Очі повигоряли. А над порожніми очницями так само пишалося татуювання — мітка свободи, яку розробив його командир.

Каладін зажмурився. «Я підвів тебе», — подумалось йому. Цей лисуватий чоловік із квадратним обличчям пережив мостонавідницьку службу і вцілів, коли вони рятували Далінарове військо. Він вижив у самій Геєні тільки для того, щоб загинути тут — від руки вбивці з надприродними здібностями.

Капітан застогнав.

— Він наклав головою, захищаючи інших, — пролунав голос Сил.

— Я маю зберігати їхні життя, — відказав Каладін. — Чому я просто не відпустив їх на волю? Нащо привів їх на цю службу, де смертей буде ще більше?

— Хтось повинен битися. Хтось має захищати.

— Годі з них! Вони вже досить крові пролили. Я маю розігнати їх усіх. Далінар може знайти собі інших охоронців.

— Вони зробили вибір, — заперечила Сил. — Ти не можеш вирішувати за них.

Каладін стояв навколішках і силкувався притлумити своє горе.

«Сину, тобі доведеться навчитися, коли слід переживати, а коли — відпускати, — пролунав батьків голос. — Ти наростиш мозолі».

Цього так і не трапилося. Буря забирай! Так і не трапилося… Ось чому він так і не став майстерним хірургом — бо не міг втрачати пацієнтів.

Ну а тепер, коли він убивав? Коли став солдатом? Невже це якось узгоджувалося одне з іншим? Він ненавидів майстерність, із якою вбивав.

Каладін глибоко зітхнув і через силу опанував себе.

— Йому до снаги те, чого мені не зробити, — сказав він зрештою, розплющуючи очі, щоб глянути на Сил, яка стояла в повітрі неподалік. — Я про вбивцю. Це тому, що я прорік не всі Слова?

— Їх є більше, — відказала Сил. — Та я не думаю, що ти до них готовий. Хай там як, а ти, гадаю, вже міг би робити те саме, що й він. Трохи потренувавшись…

— Але як він Приборкує сплески? Ти ж казала, що спрена у вбивці немає.

— Жоден спрен честі не допомагатиме істоті, яка влаштовує таку різанину.

— Люди здатні дивитися на такі речі по-різному, — сказав Каладін, намагаючись не зрадити голосом своїх почуттів, бо перевернув Белда долілиць, щоб не бачити його зморщених, випалених очей. — А що, як той спрен честі гадав, наче вбивця робить добру справу? Адже ти допомагала мені вбивати паршенді.

— Щоб захистити.

— З погляду паршенді, вони захищають своїх, — заперечив на це Каладін. — Для них я загарбник.

Сил сіла, обвивши руками коліна.

— Не знаю. Можливо. Проте інші спрени честі такого не роблять. Я єдина, хто не підкорився. А от його Сколкозброєць…

— А що з ним? — запитав Каладін.

— Він інакший. Зовсім інакший.

— Мені він здався звичайним. Наскільки так можна сказати про Сколкозбройця.

— Ні, він інакший, — повторила Сил. — У мене таке відчуття, наче я маю знати чим саме. Це якось пов’язано з кількістю Світла, яке він споживає…

Каладін підвівся і, здійнявши лампу, пройшов у бічний коридор. Там висіли сапфіри, що робили стіни синіми. Прорізавши Зброєю отвір, убивця проник у коридор і вбив Белда. Але ж капітан вислав у розвідку двох вояків.

Так, іще одне тіло — Гоббера. Цей чоловік був чи не першим у Четвертому мості, кого врятував Каладін. Буря забирай того вбивцю! Командир пригадав, як він — на відміну від решти — не залишив цього чоловіка помирати на плато.

Він опустився навколішки поруч трупа, перевернув його…

…і виявив, що той плаче.

— Я… Мені… прости, — промовив Гоббер, заледве здатний говорити від напливу почуттів. — Прости, Каладіне.

— Гоббере! Ти живий! — зрадів той.

А відтак він зауважив, що холоші Гобберових формених штанів перетято на рівні середини стегон, і з-під тканини прозирають сірі, потемнілі ноги — змертвілі, як допіру Каладінова рука.

— Я його навіть не бачив, — промовив Гоббер. — Він звалив мене, а потім проштрикнув Белда. Я чув звуки битви, і гадав, що всі ви загинули.

— Все гаразд, — заспокоїв його командир. — Усе буде гаразд.

— Я не відчуваю ніг, — сказав підлеглий. — Їх наче немає. Сер, мені більше не бути солдатом. Тепер я ні на що не придатний. Мені…

— Ні, — рішуче заперечив Каладін. — Ти так само належиш до Четвертого мосту. І завжди належатимеш. — Він примусив себе усміхнутися. — Просто треба, щоб Скеля навчив тебе готувати. Як у тебе з рагу?

— Жахливо, сер, — промовив Гоббер. — У мене навіть бульйон підгорить.

— Значить, кашовар із тебе вийде не гірший від решти. Гаразд, заберімо тебе до своїх.

Запустивши під нього руки, Каладін піднатужився і спробував підняти товариша.

Але власне тіло запротестувало, й капітан, мимохіть застогнавши, опустив Гоббера назад.

— Усе гаразд, сер, — промовив солдат.

— Ні, не гаразд, — відказав Каладін, висотуючи зі сферолампи частину заряду.

Він знову піднатужився й, таки піднявши Гоббера, поніс його до своїх.

34. Квіточки та ягідки

Наші боги — уламки душі

Того, хто всюди владарювати спішить

І кожен побачений край крушить знавісніло.

Вони його спрени, його дар, його мито.

Нічна подоба промовляє про битву

З «чемпіоном», чий виклик — хай собі на збиток! —

відхилити несила.

З «Пісні таємниць» слухачів, заключна строфа

«Великий князь Валам міг померти, Ваша Світлосте Тин, — написав телестиль. — Наші інформатори непевні. Він завжди був хворобливий, і тепер подейкують, наче недуга зрештою звела його зі світу. А втім, його військо готується до захоплення Веденара, тож якщо він мертвий, то його син-бастард, найімовірніше, вдає, що це не так».

Телестиль писав далі, але Шаллан відкинулася на спинку стільця. На позір пристрій рухався з власної волі, спарений з аналогічним телестилем, що ним орудував їхній кореспондент у Ташикку. Після бурі вони повноцінно отаборилися, і Шаллан приєдналася до Тин у її розкішному наметі. В повітрі досі пахло дощем, а дно намету трішки підтікало, намочуючи постелений килим, і дівчина пошкодувала, що не взула замість туфельок-пантофлів чоботи — нехай і завеликі.

Якщо великий князь справді помер, що означатиме ця смерть для її рідних? На схилі батькового життя Валам став для нього однією з найбільших проблем, і їхній Дім вліз у борги, вербуючи союзників, щоб здобути князівську ласку чи, може, натомість спробувати скинути його з трону. Війна за престол могла поставити кредиторів Дому Давар у скрутне становище, змусивши тих, бува, прийти до братів, щоб вимагати повернення заборгованого. Або можливо, що за всім цим хаосом вони забудуть про її братів і їхній пересічний Дім. А що з Примарокровними? Під час війни ті вимагатимуть назад свій Душезаклинач іще рішучіше чи навпаки?

Прародителю бур! Вона потребувала більше інформації.

Телестиль рухався, перелічуючи імена претендентів на престол Я-Кеведу.

— Ти знайома з кимось із них особисто? — спитала Тин, яка стояла поруч письмового столу, замислено схрестивши руки на грудях. — Бо в цих подіях можуть критися певні можливості для нас.

— Мій статус був занизьким для таких, як вони, — відповіла Шаллан, скривившись від неприємної правди.

— Навіть коли так, можливо, нам є сенс узяти курс на Я-Кевед, — запропонувала Тин. — Ти знаєш тамтешніх людей і їхню культуру. Це стане в пригоді.

— Але ж там зона бойових дій!

— Дитино, війна означає відчай, а для нас він — наче материнське молоко. Щойно ми доведемо до кінця твою затію на Розколотих рівнинах — і, може, візьмемо до себе одного-двох спільників — нам, певне, варто буде завітати до тебе на батьківщину.

Дівчина негайно відчула докір сумління. З того, що розповідала Тин, ставало зрозуміло, що жінка нерідко полюбляла взяти під крило когось на кшталт Шаллан. Ученицю, якою можна опікуватися. На яку можна справити враження. Шаллан підозрювала, що саме цього Тин і прагнула — принаймні почасти.

«Її життя, мабуть, таке самотнє! — подумала дівчина. — Вона завжди в дорозі, завжди бере все, що може, але ніколи не віддає. Хіба вряди-годи — юній злодійці, якою опікується…»

Стінкою намету проповзла дивна тінь — Фрактал. Шаллан помітила його тільки тому, що знала, чого пильнувати. За бажання, той міг ставати практично невидимим, але, на відміну від деяких спренів, був нездатний щезнути повністю.

Телестиль усе писав, докладніше звітуючи про ситуацію в різних країнах. А після цього вивів дивну фразу:

«Опитуванням інформаторів на Розколотих рівнинах встановлено, що ті, хто Вас цікавить, справді перебувають у розшуку. Більшість із них колись служила у війську великого князя Садеаса, який не пробачає дезертирства».

— Про що йдеться? — спитала Шаллан, підвівшись зі стільчика, щоби перечитати написане зблизька.

— Я вже натякала, що нам треба буде поговорити про це, — промовила Тин, замінюючи аркуша під телестилем. — Я весь час пояснюю тобі, що наш спосіб життя подекуди вимагає жорстокості.

«За голову ватажка, котрого Ви називаєте Васою, обіцяють винагороду в чотири смарагдові броами, — написав телестиль. — А за решту платять по два броами за кожного».

— Винагороду?! — не повірила власним очам Шаллан. — Я ж дала цим людям обіцянку!

— Цить, дурепо! — гримнула на неї Тин. — Ми не самі в цьому таборі! Якщо хтось підслухає нашу розмову, ми небіжчиці! Тобі цього кортить?

— Ми не видамо їх, щоб отримати гроші, — промовила Шаллан уже тихше. — Тин, я дала їм слово.

— Слово? — перепитала жінка, розсміявшись. — Дитино, за кого ти себе маєш? Твоє слово?

Дівчина зашарілася. Телестиль на столі писав далі, хоча наразі їм було не до нього. Йшлося про дільце, яке провернула аферистка.

— Тин, — промовила Шаллан. — Васа і його люди можуть стати в пригоді.

Та похитала головою й підійшла до стінки намету, щоб налити собі келих вина.

— Ти маєш пишатися тим, що зробила. Майже не маючи досвіду, ти тричі запудрила мізки різним групам людей, переконавши їх зробити тебе — голодранку без найменшої влади над ними — своєю очільницею. Блискуча робота! Але річ у тім, що наші казочки — ілюзії, які ми створюємо — не справжні. Ми не можемо дозволити собі вірити в їхню реальність. Це, мабуть, найважчий урок, який тобі треба засвоїти. — Вона звернула до Шаллан обличчя, жорсткий вираз якого втратив будь-які сліди розслабленої грайливості. — Зазвичай управна аферистка гине через те, що починає вірити у власну брехню. Перестає шукати добра від добра, бо хоче, щоб так і тривало, гадаючи, наче зможе втримати ситуацію під контролем. Іще деньок, каже вона собі, ще один день, а потім…

Тин зронила келиха, який ударився об дно намету, і криваво-червоне вино забризкало килим.

«Білий килим… що почервонів…»

— Твій килим, — промовила дівчина, ціпеніючи.

— Гадаєш, я зможу дозволити собі тягнути за собою килим, залишаючи Розколоті рівнини? — тихо запитала Тин, проходячи по розіллятому вину й беручи Шаллан за руку. — Гадаєш, що ми зможемо забрати звідси бодай щось? Це безглуздя. Ти ошукала цих людей, роздула свій авторитет і завтра — коли ми прибудемо до військового табору — правда завдасть тобі удару, наче ляпаса по обличчю.

Гадаєш, ти справді доможешся помилування цих людей? У такого типа, як великий князь Садеас? Не будь дурепою. Навіть якщо в тебе вигорить афера з Далінаром, чи захочеш ти спустити дещицю довіри, яку викличеш, на те, щоб визволити вбивць у його політичного ворога? Як гадаєш, скільки протриває твій обман?

Шаллан знов опустилася на стільчик. Вона рознервувалася — як через Тин, так і сама собою. Її не мало дивувати, що та хоче видати дезертирів: дівчина знала, з ким має справу, й охоче дозволяла цій жінці навчати себе. А Васа зі своїми людьми, щиро кажучи, мабуть, таки заслуговували на покарання.

Але це не означало, що Шаллан їх зрадить: вона сказала їм, що все можна змінити. Вона дала слово.

«Брехня…»

Вміння брехати ще не означає, наче ти маєш дозволити брехні керувати собою. Але як їй захистити Васу, не відштовхуючи Тин? Чи мала вона взагалі таку можливість?

Що зробить ця жінка, коли виявиться, що Шаллан справді заручена з Далінаровим сином?

«Як гадаєш, скільки протриває твій обман…»

— А ось і добрі новини, — промовила Тин із широкою усмішкою.

Струснувши із себе задуму, Шаллан поглянула на те, що вивів телестиль.

«Що ж до Вашої місії в Амидлатні, — прочитала дівчина, — то наші благодійники пишуть, що задоволені. Вони досі хочуть дізнатися, чи отримали Ви інформацію, але я гадаю, для них це другорядно: адже вони обмовилися, що знайшли потрібні дані деінде — це якось пов’язано з досліджуваним містом.

Новин про те, що жертва вижила, не надходило. Тож Ваші побоювання щодо провалу місії начебто безпідставні. Хай що трапилося на кораблі, а це пішло нам на користь. “Усолоду вітру” оголошено затонулою з усіма, хто був на борту. Ясна Холін мертва».

Ясна Холін мертва.

Шаллан охнула, і в неї відвисла щелепа. «Це… не…»

— Видно, ті ідіоти таки впоралися із завданням, — удоволено мовила Тин. — А мені, схоже, зрештою заплатять.

— Твоя місія в Амидлатні полягала у вбивстві Ясни Холін, — прошепотіла Шаллан.

— Чи принаймні у його організації, — розсіяно відповіла жінка. — Я пішла б на діло сама, але не терплю кораблів. У розбурханому морі мені всі нутрощі вивертає…

Дівчина оніміла. Тин була вбивцею, що стояла за нападом на Ясну Холін.

А телестиль писав далі:

«…деякі цікаві новини. Ви запитували інформацію про Дім Давар у Я-Кеведі. Схоже, що перед відплиттям із Харбранта Ясна взяла до себе нову підопічну…»

Шаллан потяглася до телестиля.

Але Тин перехопила її руку. Коли пристрій наостанок вивів іще кілька речень, очі жінки полізли на лоб:

«…дівчину звуть Шаллан. Вона рудоволоса й має бліду шкіру. Про неї мало що відомо. Нашим інформаторам це здавалося неважливим, доки не надійшло спеціального запиту».

Шаллан підвела очі від написаного водночас із Тин і зустрілася з нею поглядом.

— Ах, Геєна забирай! — охнула та.

Шаллан силкувалася звільнити руку, але натомість виявила, що її стягують зі стільця.

Не встигла дівчина опам’ятатися, як Тин повалила її на підлогу обличчям додолу й наступила чоботом їй на спину. Шаллан забило дух, а тіло пронизав гострий біль. Перед очима попливло, і вона захапала повітря.

— Геєна забирай! — повторила жінка. — То ти її підопічна? Де Ясна? Вона вижила?

— Допоможіть! — прохрипіла Шаллан, яка заледве могла говорити, і спробувала підповзти до стінки намету.

Наступивши коліном на спину Шаллан, Тин знову не дала їй чим дихати.

— Я звеліла своїм очистити територію довкола намету, бо непокоїлася, що ти шепнеш слівце дезертирам, яких збираються видати. Прародителю бур! — Вона опустилася на обидва коліна й наблизила голову до вуха дівчини. Та пручалася, й Тин схопила її за плече і щосили зчавила. — Ясна вижила?

— Ні, — прошепотіла підопічна зі сльозами болю на очах.

— На цьому кораблі — як ти, можливо, помітила — є дві чудові каюти, що їх я винайняла для нас, заплативши чималі гроші, — промовив Яснин голос у них за спиною.

Тин вилаялася й, підскочивши, обернулася, шукаючи, хто це сказав. Фрактал, звісна річ. Шаллан навіть не озирнулася на нього, а одразу поповзла до стінки намету. Васа з рештою були десь там. Якщо тільки вона зможе…

Тин упіймала її за ногу й потягнула назад.

«Мені не втекти», — інстинктивно майнуло в гадці. Шаллан затопила паніка, а з нею і спогади про часи, коли вона була цілковито безсилою. Про батьків гнів, який ставав чимраз страшнішим. Про родину, яка розпадалася.

Безсилою.

Не втекти, не втекти, не втекти…

«Битися».

Шаллан висмикнула ногу з хвату жінки й, розвернувшись, кинулася на Тин. Вона більше не буде безсилою! Анізащо!

Тин охнула, коли дівчина атакувала її — люто, шалено, нестямно й нестримно. Але неефективно, бо вона майже не вміла битися і за лічені миті знову захрипіла від болю, коли кулак Тин зацідив їй у живіт.

Шаллан осіла навколішки, з очей покотилися сльози. Вона хапала повітря, але вдихнути ніяк не виходило. Тин стукнула її в скроню, і в очах побіліло.

— Що це було? — зажадала жінка.

Дівчина підвела погляд і закліпала. Перед очима пливло. Вона знову лежала долі. На щоці Тин пишалися криваві борозни від її нігтів. Жінка провела рукою по обличчю, і долоня почервоніла. Лице аферистки спохмурніло, й вона потяглася до столу, де лежав у піхвах її меч.

— Ну й безлад! Буря забирай! — буркнула Тин. — Треба покликати сюди Васу, й повісити все на нього.

Жінка оголила меча.

Шаллан через силу звелася навколішки, а відтак спробувала зіп’ястися на ноги, але ті не слухалися, й намет ходив ходором, наче палуба «Усолоди вітру».

— Фрактале? — прохрипіла вона. — Фрактале?

Знадвору щось долинуло. Крики?

— Шкода, що мені доведеться покласти край цій афері, — холодно промовила Тин. — У певному сенсі, я пишаюся тобою. Ти пошила мене в дурні. З тебе вийшла б неабияка шахрайка.

«Спокійно! — сказала собі Шаллан. — Зберігай спокій!»

Десять ударів серця.

Але хіба їх мало бути десять і для неї?

«Так. Інакше не буває. Час, мені потрібен час!»

У рукаві лежали сфери. Коли Тин підійшла, Шаллан різко вдихнула. Всередині, наче несамовитий ураган, забушувало Буресвітло, й вона здійняла руку, посилаючи Світловий імпульс. Матеріалізувати його в що-небудь дівчина не могла — бо поки не вміла — але в ньому на мить прозирнула її збрижена постать — горда, мов у придворної дами.

Забачивши таку проєкцію світла й кольору, Тин різко спинилася і змахнула перед собою мечем. Світло пішло брижами й розсіялося завитками диму.

— Я, певне, божеволію, — промовила жінка. — Мені вчуваються голоси, ввижаються примари. Гадаю, частина мого єства не хоче цього робити. — Вона підступала, заносячи зброю. — Мені шкода, що цей урок ти засвоюєш на власному прикладі. Дитино, іноді ми мусимо робити те, що нам не до вподоби. І це непросто.

Шаллан заричала, виставляючи перед собою руки. В них заклубочилися завитки імли, матеріалізуючись у блискучого, сріблястого Сколкозбройця, який проштрикнув груди Тин. Жінка не встигла й охнути від подиву, як у її очницях вигоріли очі.

Труп зісковзнув із леза й лантухом повалився додолу.

— Кажеш, непросто? — рикнула Шаллан. — О, так. Але я тобі, здається, вже казала, що давно засвоїла цей урок. Дякую.

І дівчина, похитуючись, через силу звелася на ноги.

Полог намету відкинули, й Шаллан обернулася, спрямувавши Сколкозбройця вістрям до входу. Стискаючи скривавлену зброю, там купою стояли Васа, Ґаз та ще кілька солдатів, переводячи погляд із дівчини на тіло з випаленими очима, що валялося на підлозі, а відтак знову на дівчину.

Шаллан заціпеніла. Їй кортіло відіслати Сколкозбройця, сховати його. Адже той був жахливий.

Але вона цього не зробила, а придушила в собі ці емоції, тамуючи їх глибоко всередині. Тієї миті їй треба було триматися за щось грізне, і меч придавався для такої мети. Навіть якщо Шаллан він був ненависний.

— Де люди Тин? — Невже це був її голос — такий крижаний і беземоційний?

— Прародителю бур! — видобув Васа, заходячи до намету. Він не зводив очей із меча й тримався рукою за серце. — Того вечора ви просили нашої допомоги, хоча могли перебити всіх — і нас, і розбійників. Самотужки…

— Де люди Тин?! — крикнула дівчина.

— Мертві, Ваша Світлосте, — відказав Руд. — Ми чули… чули якийсь голос. Він кликав нас до Вашої Світлості, а вони не пускали. Аж раптом залунали ваші крики, і…

— То був голос Усемогутнього? — пошепки спитав Васа.

— То був мій спрен, — пояснила Шаллан. — Це все, що вам треба знати. Обшукайте намет. Цю жінку найняли, щоб убити мене. — По-своєму, це була правда. — Десь у паперах може бути зазначено, хто її наймачі. Принесете мені всі записи, які знайдете.

Ті ринули всередину, беручись до роботи, а Шаллан опустилася на стільчик коло столу. Телестиль досі був активний і чекав, зависнувши над аркушем. Пристрій більше не мав де писати. Треба було замінити папір.

Дівчина відіслала Сколкозбройця.

— Не розповідайте решті про побачене тут, — звеліла вона Васі і його людям.

Ті вмить пообіцяли мовчати, але Шаллан сумнівалася, що їхньої обіцянки стане надовго. Сколкозбройці були замало не міфом — а тут жінка, що стискає такого меча? Розповзуться чутки. А їй саме цього й треба.

«Ти жива завдяки цій клятій штукенції, — подумала про себе Шаллан. — І то вже не вперше. Тож припини нарікати».

Вона забрала телестиль із планшета, замінила папір, а потім знову встановила кінчик пристрою у верхньому кутку. За мить далекий спільник Тин знову заходився писати:

«Ваші благодійники — ті, за чиїм дорученням ви діяли в Амидлатні, — хочуть зустрітися з Вами, — вивів телестиль. — Схоже, Примарокровні мають для Вас іще якусь роботу. Мені влаштувати Вам зустріч із ними у військових таборах?»

Телестиль застиг на місці, чекаючи відповіді. Що це там допіру писали? Наче ці люди — Примарокровні, благодійники Тин — знайшли потрібну їм інформацію… яка стосується міста.

Урітіру. Ті, хто вбив Ясну й погрожував родині Шаллан, також шукали це місто. Дівчина довгенько вдивлялася в написані на папері слова, а Васа і його люди тим часом стали витягувати зі скрині Тин убрання і простукувати її стінки, шукаючи схованок.

«Мені влаштувати Вам зустріч із ними…»

Шаллан узяла телестиль, перемкнула вмонтований самоцвіт і написала єдине слово:

«Так».

Кінець другої частини

Інтерлюдії

Ешонай Загель • Талн

І-5. Об’їждчик бур

У місті Нарак щільно задраювали вікна, бо близилася ніч і насувалася буря. Щілини під дверима конопатили ганчір’ям, встановлювали на місце підпори й забивали у вікнини великі квадрати дерев’яних брусів.

Ешонай не брала участі у цих приготуваннях, а стояла перед помешканням Т’юда й слухала його рапорт: той щойно повернувся після зустрічі з алеті, де йшлося про організацію перемовин про мир. Вона давно хотіла послати якогось парламентера, але члени П’ятірки все радилися й нарікали, доки Ешонай не закортіло передушити їх усіх до єдиного. Зате зрештою вони таки погодилися відрядити посланця.

— Перемовини відбудуться за сім днів, — сповістив Т’юд. — На нейтральному плато.

— Ти бачив його? — зацікавлено спитала Ешонай. — Чорношипа?

Той похитав головою.

— А іншого? Приборкувача сплесків? — запитала вона.

— Його теж і сліду немає. — Т’юд здавався стривоженим. Він дивився на схід. — А тепер ліпше йди. Подробиці почекають, доки закінчиться буря.

Ешонай кивнула, поклавши руку другові на плече.

— Дякую.

— Щасти тобі, — промовив Т’юд у Ритмі рішучості.

— Щасти всім нам, — відказала командувачка, коли той зачинив двері помешкання, залишивши її саму в темному і на позір порожньому місті.

Ешонай перевірила бурещит у себе за спиною, а відтак вийняла з кишені сферу Венлі з полоненим спреном і налаштувалася на Ритм рішучості.

Час настав. Вона побігла назустріч бурі.

Величний розмір Ритму рішучості давав стійке відчуття значущості й сили, яке дедалі зростало. Ешонай залишила Нарак, дісталася до першої розколини й перескочила на той бік. Такі стрибки були до снаги лише у воєнній подобі. А трударі — прямуючи на дальні плато, де вирощували їжу — використовували мотузяні мости, що їх знімали й ховали перед кожною бурею.

Вона приземлилася, не стишуючи бігу, і звук її кроків лунав у Ритмі рішучості. Вдалині забовваніла буряна стіна, заледве видима в темряві. Знялися зустрічні вітри, які немовби стримували слухачку. В повітрі над її головою танцювали й пурхали спрени вітру — провісники того, що наставало.

Перескочивши ще два провалля, Ешонай сповільнила крок і вибралася, широко ступаючи, на вершину невисокого пагорба. Буряна стіна встигла закрити пів нічного неба й насувалася у страхітливому темпі. У гігантській завісі темряви змішалися уламки та дощ, утворивши такий собі стяг із води, каміння, пилу та повалених рослин. Ешонай відстебнула великий щит, що висів за спиною.

Для слухачів вихід у бурю по-своєму романтичний. Бурі були жахливі, це так — але кожен слухач мав провести під ними певну кількість ночей, сам-один. У піснях співали, наче той, хто прагне нової подоби, перебуває під захистом. Ешонай була непевна, правда це чи вигадка, але пісні не заважали більшості слухачів переховатися від буряної стіни десь у розколині, а тоді вийти зі схованки, щойно буря промине їх.

Сама Ешонай надавала перевагу щиту. Відчуття було таке, наче вона стикається з Об’їждчиком лице-в-лице. Йшлося про душу буревію — про того, кого люди називали Прародителем бур. Але до пантеону слухачів він не входив. Власне, в піснях його таврували як зрадника, називаючи спреном, який став на бік людей, а не її одноплемінців.

Проте Об’їждчика все одно шанували. Адже той убив би кожного неповажливого.

Ешонай розташувала основу щита перед кам’яним виступом, що випинався з поверхні, а потім розвернулася до свого прикриття плечем, пригнула голову й уперлася в землю відставленою ногою. Інша рука стискала самоцвіт зі спреном усередині. Вона воліла б одягнути Збрую, але та чомусь ставала на заваді трансформаційним процесам.

Наближення бурі було й чутно, й відчутно. Земля затряслася, небеса заревли. Холодний шквал обдав її кришивом листя — наче роз’їзд попереду війська, що наступає — а завивання вітру розлягалися бойовим кличем.

Ешонай міцно заплющила очі.

І тут на неї налетіла буря.

Попри її позу та напружені м’язи, об щит щось гупнуло, і той розвернувся. Вітер схопив його і вирвав із пальців слухачки. Ешонай, заледве встоявши, позадкувала й кинулася додолу — плечем до вітру та пригнувши голову.

Над нею гримів грім, а лютий вітер силкувався стягнути її з плато й підкинути в повітря. Ешонай не розплющувала очей: адже в бурю все було чорним, крім спалахів блискавок. У неї не виникло враження, наче вона перебуває під захистом: плече проти вітру, скулена за горбком — а вітрище, здавалося, щосили старався стерти її на порох. Об темне плато неподалік від неї грюкали камені, і від цього двигтіла земля. У вухах розлягалося лише ревіння вітру, час від часу перемежоване розкотами грому, — жахлива, неритмічна пісня.

Вона так і не перемкнулася з Ритму рішучості й відчувала його в собі — нехай і не чуючи.

Дощ сипався, мов наконечники стріл, які впиналися в Ешонай, відскакуючи від панцирів на голові та на тілі. Крижаний холод пробирав до кісток. Вона випнула підборіддя, але не зрушила з місця. Таке бувало з нею вже багато разів — під час трансформацій, а також подекуди несподіваних рейдів проти алеті. Вижити було можливо. І вона обов’язково виживе!

Слухачка зосередилася на ритмі, що лунав у її голові, й чіплялася за камені, коли вітер намагався скинути її з плато. Демід, колишній шлюбувальник Венлі, започаткував рух тих, хто, прагнучи трансформуватися, перечікував початок бурі в будівлях і виходив тільки тоді, коли первинний вибух буремного шалу залишався позаду. Це було ризиковано: адже ніхто не міг сказати напевне, коли саме відбудеться трансформація.

Ешонай такого ніколи не пробувала. Бурі були шалені, небезпечні, але й сповнені відкриттів. У них знайоме ставало величним, грандіозним, жахливим. Вона не рвалася потрапити під бурю, але якщо мусила, то завжди вважала цей досвід захопливим.

Не розплющуючи очей, вона піднесла голову й підставила обличчя під вітри, відчуваючи, як ті шарпають і шмагають її. По шкірі сік дощ. Об’їждчик бур був зрадником, це так — але хіба може зрадити той, хто ніколи не був твоїм другом? Бурі були частиною її народу. Слухачі походили від них.

У голові перемкнулися ритми, які за мить злилися й стали однаковими: хай на який налаштовувалася Ешонай, а лунав той самий — розрізнені, рівномірні удари. Неначе серцебиття. Час настав.

Буря щезла. Вітер, дощ, шум… відступили. Стікаючи водою, слухачка підвелася. М’язи заклякли, шкіра заніміла. Розбризкуючи краплі, вона струснула головою та глянула в небо.

Лик був на місці. Нескінченний, неозорий. Люди поминали Прародителя бур, але зроду-віку не спізнали його так, як слухачі. Широкого, як саме небо, та з очима, повними незліченних зірок. У руці Ешонай яскраво спалахнув самоцвіт.

Сила, енергія. Вона уявляла, як та проходить крізь неї, заряджаючи її життєвою наснагою. Ешонай жбурнула самоцвіт об землю, і той розлетівся на друзки, вивільняючи спрена. Вона добряче попотіла, налаштовуючись на потрібне відчуття — все, як учила Венлі.

— ТИ СПРАВДІ ЦЬОГО ХОЧЕШ?

Цей голос розлігся в ній, немовби розкот грому.

Об’їждчик промовляв до неї! Таке бувало в піснях, але… ніколи… Вона налаштувалася на Ритм удячності, але тепер усі вони, звісно, лунали однаково — гуп, гуп, гуп.

Спрен вирвався на волю й закружляв довкола неї, випромінюючи дивне червоне світло та стріляючи осколками блискавиць. Спрен гніву?

Щось тут не те.

— ГАДАЮ, ЦЕ МАЄ ТРАПИТИСЯ, — сказав Прародитель бур, — БО ДАВНО НАЗРІВАЛО.

— Ні, — промовила Ешонай, позадкувавши від спрена. Її охопила паніка, і всі отримані від Венлі інструкції вилетіли з голови. — Ні!

Ставши стьожкою червонястого світла, спрен ударився в груди слухачки, випустивши назовні червоні вусики-щупальця.

— МЕНІ ЦЬОГО НЕ СПИНИТИ, — сказав Прародитель бур. — Я ДАВ БИ ТОБІ ПРИХИСТОК, МАЛЕНЬКА, ЯКБИ ЦЕ БУЛО В МОЇЙ ВЛАДІ. ВИБАЧ.

Ешонай охнула, її свідомість позбулася ритмів, і слухачка осіла навколішки. Вона відчула, як нею розливається трансформація.

— МЕНІ ШКОДА.

Знову полився дощ, і її тіло почало перетворюватися.

І-6. Загель

Поряд хтось був.

Загель прокинувся, розплющив очі й миттю зрозумів, що до кімнати хтось наближається.

Буря забирай! Стоїть глупа ніч. Якщо це йде канючити черговий світлоокий шмаркач, якому він дав відкоша… Загель забурчав собі під ніс і виліз із койки. «Я застарий для цього — так, застарий».

Він відчинив двері, з-за яких прозирнув нічний тренувальний майданчик у дворику. Повітря було вільгле. А, так: налітала одна із цих бур — Інвестована по саме годі — шукаючи, де пролити свій гнів. Хай йому всячина!

Від дверей, що відчинилися, здивовано відскочив юнак, який саме збирався постукати. Каладін. Мостонавідник, що став охоронцем. Ну, той, довкола якого завжди крутиться спрен (подвижник відчував його присутність).

— У тебе вигляд, наче в самої смерті, — гиркнув до нього Загель. Мундир нічного гостя був скривавлений, з одного боку подертий, а правого рукава взагалі бракувало. — Що сталося?

— Замах на королівське життя, — тихо промовив юнак. — Менш як дві години тому.

— Гай-гай.

— Твоя пропозиція навчити мене битися зі Сколкозбройним досі чинна?

— Ні.

Загель зачинив двері, збираючись повернутися в ліжко.

А хлопчина, звісно, знову відчинив їх. Бурекляті ченці. Вважаючи себе за чужу власність, яка не може нічим володіти, вони розсудили, що замки на дверях були б ні до чого.

— Будь ласка, — протягнув юнак. — Я…

— Хлопче, — урвав його Загель, обертаючись. — У цій кімнаті мешкають двоє.

Забачивши одну-єдину койку, той насупився.

— Перший — буркотливий мечеборець зі слабкістю до дітлахів, які вляпалися по самісінькі вуха. Він з’являється вдень, — промовив Загель. — А другий — страшенно невдоволений усім і вся мечеборець, якому цей світ сидить у печінках. Він з’являється, коли якийсь дурень будить його глупої ночі. Тож раджу тобі звернутися не до другого, а до першого. Втямив?

— Утямив, — відказав хлопчина. — Я повернуся пізніше.

— От і добре, — промовив Загель, опустившись на ліжко. — Тільки не зазеленися від землі.

Юнак зупинився в дверях.

— Не… Що?

«От дурнувата мова, — подумав Загель, залазячи в койку. — Жодних годящих метафор».

— Облиш викаблучуватися і приходь по науку. А то я ненавиджу бити молодших за себе. Бо в мене тоді таке відчуття, наче я задирака якийсь.

Хлопчина хмикнув, але двері зачинив. А Загель натягнув ковдру — у клятих ченців їх було лише по одній — і повернувся на бік. Засинаючи, він сподівався, що в голові промовлятиме голос. Але той, звісна річ, не озвався.

Його було не чути вже багато років.

І-7. Талн

Про вогні, які горіли, але зникали. Про спеку, котру він відчував, коли інші не відчували. Про свої крики, ні для кого не чутні. Про величні муки, які знаменували життя.

— Ваша Величносте, він просто ось так витріщається.

Слова.

— Таке враження, що він нічого не бачить. Інколи щось бурмоче. Інколи кричить. Але постійно просто витріщається.

Дар і слова. Не його. Ніколи не його. Але тепер його.

— Буря забирай! Моторошне видовище, чи не так? Ваша Величносте, мені довелося терпіти це всю дорогу. То слухати, як він верзе маячню на задку фургона, а то відчувати, як він свердлить мені потилицю оцим своїм поглядом.

— А Дотепник? Ти ж бо згадував про нього.

— Ваша Величносте, він вирушив зі мною, але на другий день шляху заявив, що йому треба камінь.

— Е-е… камінь?

— Так, Ваша Величносте. Він зіскочив із фургона, знайшов камінь, а потім… теє… вдарив ним себе по голові, Ваша Величносте. Три чи чотири рази. Підійшов до фургона з дивною посмішкою і сказав… е-е…

— Так-так?

— Ну, він сказав, що йому треба… е-е… щоб я запам’ятав і переказав вам таке: «Мені потрібна об’єктивна система відліку, щоб висновувати про досвід твого товариства. Я б сказав, щось із чотири з половиною удари». Сер, я не зрозумів, що він мав на увазі. Гадаю, насміхався наді мною.

— Ще б пак.

Чому вони не кричать? Яка спека! Про смерть. Про смерть і про мертвих, і мертвих, і те, що вони розмовляють, а не кричать про смерть, крім тієї, яка не прийшла.

— А після цього, Ваша Величносте, Дотепник просто… ну… накивав п’ятами. Втік у пагорби, наче якийсь буреклятий рогоїд.

— Не намагайся зрозуміти Дотепника, Бордіне. Ти лише завдаси собі болю.

— Так, Ваша Ясновельможносте.

— А мені до вподоби цей Дотепник.

— Ми чудово це знаємо, Елгокаре.

— Щиро кажучи, Ваша Величносте, в товаристві божевільного мені було ліпше.

— Звісно, що так. Якби Дотепникове товариство подобалося, він не був би аж таким дотепним, хіба ні?

Вони палали. Стіни палали. Підлога палала. Горіння й нутро не можна де бути, а тоді взагалі. Де?

В дорозі. Вода? Колеса?

Вогонь. Так, вогонь.

— Божевільний, ти чуєш мене?

— Поглянь на нього, Елгокаре. Сумніваюся, що він тебе розуміє.

— Я Таленель’Елін, Вісник війни.

Голос. Він вимовив це. Не подумки. Слова зійшли з вуст, як завжди сходили.

— Що ти сказав? Голосніше, чоловіче.

— Близиться час Повернення, Руйнація вже при дверях. Нам треба готуватися. Після колишньої розрухи ви, певне, багато позабували.

— Елгокаре, я дещо розібрав. Це алетійська — північний говір. Неочікувано, як для того, в кого така темна шкіра.

— Божевільний, скажи: звідки в тебе Сколкозброєць? Більшість із них відстежили на зрізі багатьох поколінь, а їхні походження та історія зафіксовані в хроніках. Але цей — абсолютно невідомий. Від кого ти його отримав?

— Калак навчить вас виплавляти бронзу, якщо ви забули, як це роблять. Ми Душезаклянемо металеві виливанці спеціально для вас. Добре було б познайомити вас зі сталлю, але виплавляти куди легше, ніж кувати, а тут потрібно щось таке, що можна виготовляти оперативно. Ваші кам’яні знаряддя не годяться проти того, що гряде.

— Він сказав щось про бронзу. І про камінь?

— Ведель може підготувати ваших лікарів, а Джезріен… навчить вас вести за собою. Скільки всього зникає між Поверненнями…

— Сколкозброєць! Де ти його взяв?

— Бордіне, як ви відокремили від нього Зброю?

— Ми її не відокремлювали, Ваша Ясновельможносте. Він просто зронив її.

— І та не щезла? То зв’язок іще не сформувався? Цей меч у нього недовго. Коли ви знайшли його, він мав такий самий колір очей?

— Так точно, сер. Темноокий зі Сколкозбройцем. Дивне видовище.

— Я вимуштрую ваших солдатів. Вам потрібен час. Ішар наполягає, що є спосіб запобігти втраті знань після Руйнацій. А ви відкрили дещо несподіване. Ми скористаємося з цього. Приборкувачі сплесків, які стануть охоронниками… Лицарями…

— Ваша Величносте, він уже все це казав. Його маячня просто повторюється — знов і знов. Гадаю, він навіть не розуміє, що верзе. А особливо моторошно те, що, коли він говорить, вираз на його обличчі залишається незмінним.

— Вимова в нього справді алетійська.

— Схоже, що він певний час прожив у пустизні — ось звідки це довге волосся й поламані нігті. Певне, якийсь поселянин загубив божевільного батька.

— Елгокаре, а Зброя?

— Дядьку, невже ти гадаєш, що вона належить йому?

— Прийдешні дні будуть тяжкі, але якщо підготуватися, то людство виживе. Відведіть мене до тих, хто вами править. Решта Вісників от-от долучаться до нас.

— Тепер такі часи, що я ладен сприймати всерйоз що завгодно. Ваша Величносте, чом би не відіслати його до подвижників? Може, в них вийде зцілити його розум?

— А як бути зі Сколкозбройцем?

— Не маю сумніву, що ми знайдемо йому годяще застосування. У мене, власне, саме з’явилася одна думка. Бордіне, ти можеш мені знадобитися.

— Як накажете, Ваша Ясновельможносте.

— Гадаю… гадаю, цього разу… я запізнився…

Скільки вже минуло?

Скільки вже минуло?

Скільки вже минуло?

Скільки вже минуло?

Скільки вже минуло?

Скільки вже минуло?

Скільки вже минуло?

Забагато.

І-8. Подоба сили

Коли Ешонай поверталася, на неї чекали.

На крайці плато одразу за околицею Нарака юрмилося багатотисячне зібрання — трударі, спритники, воїни і навіть кілька шлюбувальників, яких відірвала від насолод перспектива чогось новенького. Нова подоба, подоба сили?

Ешонай широко крокувала до них, дивуючись із власної енергійності. Якщо вона раптом стискала руку в кулак, із тої спалахували крихітні, майже невидимі штрихи червоних блискавок. Її мармурова шкіра — переважно чорна й тільки трішки поцяцькована червоними прожилками — не змінилася, але громіздкі панцирі воєнної подоби зникли. Натомість на руках повипиналися маленькі гребені, від чого шкіра в тих ділянках туго натяглася. Слухачка випробувала новий обладунок об камені і виявила, що той дуже міцний.

У неї знову з’явилися пасма волосся. Скільки ж часу минуло відтоді, як вона їх востаннє носила? А ще дивовижніше було те, що Ешонай почувалася зосередженою. Жодних більше тривог за долю свого народу. Вона знала, що треба робити.

Коли Ешонай досягла протилежного краю провалля, наперед натовпу пропхалася Венлі. Їхні погляди зустрілися над прірвою, й новоприбула побачила на вустах у сестри німе запитання: «Ну що, спрацювало?»

Ешонай перестрибнула на той бік. На відміну від слухачів у воєнній подобі, розгін їй був не потрібен: вона присіла й, відштовхнувшись, злетіла в повітря. Вітер, здавалося, обвивав її. Вона перелетіла через прірву й приземлилася поміж одноплемінців. Її підігнутими для амортизації ногами збігли червоні лінії сили.

Натовп позадкував. Усе було ясно — ясніше нікуди.

— Я повернулася з бур, — промовила вона під Ритм похвали, який також, бувало, використовували, коли йшлося про щире вдоволення. — І принесла із собою майбутнє двох націй. Час наших утрат добігає кінця.

— Ешонай? — звернувся до неї Т’юд, убраний у довгий плащ. — Ешонай, що з твоїми очима?

— А що з ними?

— Вони почервоніли.

— Мої очі — відображення тієї, ким я стала.

— Але ж у піснях…

— Сестро! — гукнула Ешонай у Ритмі рішучості. — Ходи поглянь на плід своїх трудів!

Венлі підійшла, але з незвички боязко.

— Буремна подоба, — прошепотіла вона в Ритмі благоговіння. — Значить, спрацювало? Ти можеш виходити під бурю без остраху?

— Ба більше, — відказала Ешонай. — Вітри скоряються мені. А ще я відчуваю… Венлі, щось збирається. Якась буря.

— Ти відчуваєш її просто зараз? У ритмах?

— Ні, поза ритмами, — відповіла Ешонай. Як же їй пояснити? Як описати смак безротому, а вигляд — сліпонародженому? — Я відчуваю буревій, що закипає просто поза нашим досвідом. Могутню, люту стихію. Великобурю. Варто достатній кількості слухачів прибрати цю подобу гуртом — і ми змусимо її налетіти. Підкоримо бурі нашій волі й проллємо їх на наших ворогів.

Натовпом пробігло мугикання в Ритмі благоговіння. Їм — слухачам — було до снаги відчути цей ритм, почути його. Всі як один у лад, всі в єдиному ритмі. Сама досконалість.

Ешонай узяла руки в боки й гучно заговорила:

— Облиште відчай і співайте в Ритмі торжества! Я зазирнула в глибину очей Об’їждчика бур і бачила його зрадливість. Я знаю, що в нього на думці, і зріла його намір допомогти людям у боротьбі проти нас. Але моя сестра відкрила засіб порятунку! У цій подобі ми зможемо виступити проти них самотужки і змести ворогів із нашої землі, мов листя перед бурею!

Мугикання під Ритм благоговіння погучнішало, а дехто заводив пісню. Ешонай тріумфувала від цих звуків…

…Свідомо не зважаючи на голос глибоко всередині, який волав від жаху.

Частина третя. смертоносні

Шаллан Каладін • Адолін • Навані

35. Примножена напруга одночасної ексфузії

Окрім того, досягнувши порозуміння щодо розподілу кожного зі зв’язків, вони назвали це явище Нагель-узами — з огляду на його вплив на душі тих, кого воно захоплює у свій хват. Усі, згадувані в цьому описі, мали стосунок до зв’язків, що рухають самим Рошаром, — до Десяти сплесків, перелічених почергово — по два на кожен з орденів. У такому світлі стає зрозуміло, що кожен орден неминуче ділив один Сплеск із сусідами.

«Слова Променистого ордену», розділ 8, с. 6

Адолін відкинув Сколкозбройця.

Оволодіння таким Оружжям не зводилося до засвоєння стійок і звикання до його надлишкової легкості. Майстерний Сколкозбройний ліпше опановував зв’язок із ним — учився наказувати зроненому мечу не зникати, тренувався приклика́ти його назад із рук тих, хто міг підібрати впале, і з досвіду дізнавався, що людина та Зброя були, в певному сенсі, єдиним цілим. Такий клинок ставав частиною душі.

Адолін умів повелівати Зброєю аж у такому обсязі. Тобто, зазвичай вона корилася. Але того дня щезла майже одразу — заледве вилетівши з його п’ястка.

Довгий, сріблястий клинок перетворився на білувату імлу, котра, на мить зберігши свою форму — як-от кільце диму, — вибухнула клубом білих звивистих струминок. Адолін роздратовано рикнув і, знову прикликавши Зброю, заходив сюди-туди по плато, очікувально відставивши руку. Десять ударів серця. Інколи вони здавалися вічністю.

Княжич був у Збруї, але без шолома — той поки увінчував ближній валун — і його волосся тріпав уранішній вітерець. Без лат було не обійтися: його ліві плече та бік являли собою суцільний синець, а голова досі поболювала після падіння додолу під час нападу вбивці минулої ночі. Без Збруї він і близько не був би таким моторним уже наступного дня.

А до того ж йому була потрібна її сила. Княжич раз по раз озирався через плече, очікуючи побачити вбивцю. Усю минулу ніч він просидів на підлозі перед батьковою кімнатою — закутий у Збрую, обхопивши руками коліна та жуючи пасмокірку, щоб не заснути.

Одного разу його вже застали без обладунку. Але такого більше не трапиться.

«І що ж ти робитимеш? — подумав він, коли в руці знову з’явився Сколкозброєць. — Ходитимеш у ньому весь час?»

Такі запитання ставила раціональна частина його єства, проте нині він не прагнув мислити раціонально.

Струснувши зі Зброї конденсат, він крутнувся й відкинув її, подумки передавши тій команду не зникати. Але меч, не встигнувши випурхнути з його п’ястка, знову розсипався, перетворюючись на імлу — не пролетівши навіть половину відстані до скельної формації, у яку цілив княжич.

Та що з ним таке? Адолін опанував цю команду багато років тому. Щоправда, кидати Сколкозбройця випадало нечасто: на дуелях цей прийом був заборонений, і княжич ніколи не думав, що матиме в ньому потребу. Але відтоді потрапив у пастку на стелі королівського коридору, і це не дало йому дотягтися до вбивці.

Адолін підійшов до крайки плато, окидаючи поглядом пересічений простір Рівнин. Неподалік збилися в купку троє охоронців, які пильнували його. Сміховинно. Що вдіють троє мостонавідників, якщо Вбивця в білому вирішить повернутися?

«Від Каладіна таки була певна користь, — заперечив собі подумки княжич. — Принаймні більша, ніж від тебе». Той-бо діяв підозріло спритно.

Послухати Ренаріна, то Адолін був несправедливий до капітана мостонавідників, але було в цій людині щось дивне. Йшлося навіть не про манеру триматися — як-от коли той, розмовляючи з тобою, завжди немовби робив тобі послугу — і не про вічну невдоволеність усім на світі. Він був несимпатичний, простацький і грубий, але княжич перебачив чимало несимпатичних людей.

Ні, Каладін був іще й дивний — у незбагненному для Адоліна сенсі.

Що ж, хай там як, а капітанові люди просто виконували свій обов’язок. Зривати на них злість було б неправильно, тож Холін їм усміхнувся.

В Адолінів п’ясток знову вклався Сколкозброєць — залегкий як для меча такого розміру. Стискаючи його, княжич завжди почувався сильним. Повне Сколкоспорядження ще ніколи не залишало його безпорадним — навіть потрапивши в паршендійське оточення й напевне знаючи, що загине, він усе одно відчував якусь міць.

Куди ж поділося це відчуття тепер?

Із розвороту пожбуривши Зброю, Адолін — згадавши, чому вчив його Загель багато років тому — зосередився на точних інструкціях, які прагнув передати мечу: уявив, що саме той має зробити. Сколкозброєць тримався купи, пропелером поблискуючи в повітрі, а потім по руків’я увігнався в камінь скельної формації. Княжич зітхнув, переводячи затамований подих. Нарешті. Він відіслав меча, і той перетворився на імлу, яка річечкою витекла з діри, що зяяла в породі.

— Ходімо, — кинув він до охоронців і, прихопивши з валуна свого шолома, закрокував до ближнього військового табору.

Як і варто було очікувати, саме з цього — східного — боку крайка кратера, що утворювала табірний мур, зазнала найбільше вивітрювання. Табір вихлюпнувся з неї, наче вміст розбитого черепашачого яйця, і з плином років навіть став розповзатися ближніми плато.

З того війстя цивілізації саме з’являлася напрочуд дивна процесія: зібрання подвижників у мантіях наспівно й хором щось декламувало, оточуючи паршменів, які несли довгі жердини, здіймаючи їх, наче списи. Між палиць полискувала шовкова тканина — добрих сорок футів завширшки — яка брижилася під повівами вітерцю, застуючи огляд на щось у центрі ходи.

«Душезаклиначі?» Але вдень вони зазвичай не виходили.

— Зачекайте тут, — звелів Адолін охоронцям, а сам побіг до подвижників.

Троє мостонавідників підкорилися. Якби з ними був Каладін, той неодмінно рушив би слідом. Можливо, така поведінка була результатом його сумнівного статусу. І чому батько поставив цього темноокого поза командною ієрархією? Адолін був обома руками за те, щоб шанувати честь і гідність людини незалежно від кольору її очей, але Всемогутній повелів одним командувати, а іншим — підкорятися наказам. Таким був природний порядок речей.

Паршмени, які несли жердини, провели Адоліна поглядом, а відтак потупили очі додолу. Ближні подвижники пропустили княжича, але помітно зніяковівши. Бачити Душезаклиначів йому дозволялося, проте заходити до них було не прийнято.

Всередині імпровізованої кімнати із шовку молодший Холін побачив Кадаша — одного з першорядних Далінарових подвижників. Як свідчили шрами в нього на голові, цей рослявий чоловік був колишнім солдатом. Він розмовляв із подвижниками у криваво-червоних мантіях.

Душезаклиначі. Це слово позначало як людей, що практикували відповідне мистецтво, так і потрібні для цього пристрої — фабріали. Сам Кадаш до них не належав: замість червоної мантії цей чоловік носив сіру, звичайну, а ще мав поголену голову та прямокутну бороду, яка відтіняла обличчя. Зауваживши Адоліна, той на мить розгубився, а відтак склав йому шанобливий уклін. Як і решту подвижників, Кадаша формально вважали рабом.

«Решта» охоплювала й п’ятьох Душезаклиначів. Кожен стояв, притискаючи до грудей праву руку, на якій, із тильного боку долоні, поблискував фабріал. Одна подвижниця поглянула на Адоліна. Прародителю бур! Той погляд був уже не вповні людський. Від тривалого користування фабріалами очі Душезаклиначів ставали осяйними, наче самі робилися самоцвітами. Загрубіла шкіра жінки була наче з каменю — гладенькою, але з мереживом тріщин. Неначе та перетворилася на живу статую.

Кадаш проштовхався до княжича.

— Найсвітліший, — промовив подвижник, — я не знав, що ви прибудете наглядати.

— Я тут не для цього, — відказав Адолін, зніяковіло позираючи на людей у червоних мантіях. — Мені просто дивно. Хіба ви зазвичай не займаєтеся цим уночі?

— Найсвітліший, це стало для нас завеликою розкішшю, — пояснив Кадаш. — Душезаклинання має неабиякий попит. То будівлі, то їжа, то прибирання сміття… Щоб усюди встигнути, нам доведеться підготувати по кілька подвижників на один фабріал, а відтак працювати позмінно. Ваш батько ухвалив такий план на початку тижня.

Зачувши ці слова, дехто з Душезаклиначів скосився на них. Що вони думали про перспективу дозволити іншим тренуватися на своїх фабріалах? Вирази їхніх майже нелюдських облич були непроникні.

— Зрозуміло, — кинув Адолін.

«Буря забирай! Але й залежні ми від цих штукенцій». Усі тільки й торочили, що про Зброю та Збрую, які, мовляв, давали військам перевагу. Але насправді ця війна тривала саме так, а не інакше, завдяки цим дивним фабріалам і зерну, яке вони створювали.

— Найсвітліший, можна починати? — запитав Кадаш.

Адолін кивнув, і той, пройшовши назад до п’ятірки, віддав кілька коротких наказів. Говорив він швидко, нервово. Незвично було бачити, як Кадаш хвилюється — зазвичай такий спокійний і врівноважений. Душезаклиначі бентежили кожного.

П’ятеро в червоному стали тихенько наспівувати, вторуючи подвижникам зовні. Кожен Душезаклинач ступив крок уперед, здійняв руки в єдиній лінії — і княжич виявив у себе на обличчі піт, остуджуваний вітерцем, що примудрився прослизнути за шовкові «стіни».

Спочатку нічого. А потім — камінь.

Коли з’явилася масивна стіна, Адолінові здалося, наче він мигцем зауважив імлу, яка згущується — як-от за мить до матеріалізації Сколкозбройця. Вітер усотався в неї — ніби всмоктуваний каменем, що поставав до існування — і тканина шалено затріпотіла, лопочучи та брижачись від того повіву. Чому його затягнуло всередину? Хіба не мало натомість війнути від каменю, який розігнав собою повітря?

Новостворена перепона зусібіч прилягла до тканини, і шовкові ширми здійнялися високо в повітря, випинаючись назовні.

— Нам знадобляться довші жердини, — пробурмотів Кадаш сам до себе.

Кам’яний мур мав той самий невибагливо утилітарний вигляд, що й казарми, але був іншої форми. Плаский із того краю, який звернений до таборів, він клином скошувався в протилежний бік, і княжич розпізнав у ньому те, що його батько планував побудувати вже не перший місяць.

— Це вітролам! — промовив Адолін. — Чудова робота, Кадаше.

— Еге, ваш батько начебто вподобав таку пропозицію. Зведемо тут кілька десятків вітроламів, і будівельні майданчики зможуть розкинутися по всьому плато — без остраху перед бурями.

Він дещо перебільшував. Не боятися великобур було зась: адже ті могли жбурляти валуни, а сили їхніх шквалів ставало, щоб зривати з фундаменту цілі будівлі. Але тут, у буреземлях, міцний вітролам став би благословенням Усемогутнього.

Не озвавшись і словом до решти подвижників, Душезаклиначі відійшли. Паршмени, кваплячись, не відставали: ті, що були по один бік бар’єру, оббігли його ззаду зі своїми шовками, відкривши нутро відгородженого ширмами простору, й новий вітролам, таким чином, вислизнув із-під накриття. Дорогою вони проминули Адоліна з Кадашем, залишивши тих стояти на видноті в тіні кам’яної новобудови.

А шовкові паравани, знову здійнявшись, затулили Душезаклиначів від сторонніх очей. Але за мить до того княжич зауважив руку одного з посвячених. Фабріал на ній більше не сяяв: певне, тріснув принаймні один із його самоцвітів.

— Навіть після всіх цих років таке видається мені неймовірним, — зізнався Кадаш, підвівши очі на кам’яний вітролам. — Якби нам знадобився доказ того, що вчинки людей скеровує Всемогутній, то ліпшого годі й шукати.

Довкола нього закружляли кілька золотистих спренів слави.

— Променисті вміли Душезаклинати, чи не так? — промовив Адолін.

— Писано, що вміли, — обережно відказав Кадаш.

У Ренегатстві — такий термін позначав відступництво Променистих, які зрадили людство, — нерідко вбачали провал воринізму. А те, як протягом наступних століть церква прагнула захопити владу, бентежило навіть більше.

— А що ще було до снаги Променистим? — спитав Адолін. — Вони мали дивні здібності, еге ж?

— Найсвітліший, я не надто обізнаний у цій царині, — ухилився від відповіді подвижник. — Мені, певне, варто приділяти більше часу таким студіям — хоч би для того, щоб не забувати: гординя — це зло. Я неодмінно візьмуся за вивчення цього питання, щоб укріпити свою віру й нагадати собі про належне подвижникам місце.

— Кадаше, — сказав княжич, проводжаючи очима процесію, яка віддалялася, полискуючи шовками, — мені потрібна інформація, а не твоє смирення. Бо Вбивця в білому з’явився знову.

Подвижник охнув.

— Той переполох у палаці минулої ночі… То чуткам можна вірити?

— Так.

Приховувати це було безглуздо. Його батько та король повідомили великих князів і думали, як поінформувати широкий загал.

Адолін глянув Кадашеві у вічі.

— Той убивця ходив по стінах, наче земне тяжіння на нього не діяло. А ще пролетів сотню футів і залишився неушкодженим. Він утілював смерть — немовби Спустошувач. Тож запитую знову: що було до снаги Променистим? Їм приписували такі здібності?

— І такі, і не тільки такі, Найсвітліший, — прошепотів подвижник, сполотнівши. — Я розмовляв із кількома солдатами, які вціліли тієї жахливої ночі, коли загинув попередній король, але гадав, що їхні слова про побачене — результат бойової травми…

— Мені треба це знати, — сказав Адолін. — Займися цим. Почитай. І повідомиш, чого можна чекати від тієї істоти. Ми маємо збагнути, як від нього боронитися. Бо він повернеться.

— Так, — видобув Кадаш, вочевидь приголомшений. — Але… Адоліне? Коли вірити твоїм словам… Буря забирай! Це може означати, що Променисті живі.

— Я знаю.

— Бережи нас Усемогутній, — прошепотів Кадаш.

***

Навані Холін військові табори були до вподоби. У звичайних містах панував такий безлад! Крамниці не там, де потрібно, вулиці, що кривуляли, пролягаючи казна-як.

Проте військові — принаймні найліпші з них — цінували порядок та логіку. А їхні табори це підтверджували: акуратні ряди казарм, крамниці не на кожному розі, а тільки на торжищах. З верхівки своєї оглядової вежі їй було видно чимало Далінарового стану. Такого організованого, такого продуманого.

Це й було визначальною ознакою людства: узяти дикий, невпорядкований світ і перетворити його на дещо логічне. Коли все на своїх місцях і ти запросто знаходиш потрібну річ чи людину, зробити можна набагато більше. Такі умови уможливлюють творчість.

Ретельне планування — це воістину волога, яка живить новаторство.

Вона глибоко зітхнула та обернулася назад до інженерного майданчика, який займав чільне місце в східній частині Далінарового табору.

— Так, усім приготуватися! — гукнула вона. — Розпочинаємо випробування!

Його запланували задовго до нападу вбивці, й Навані вирішила не скасовувати цих планів. А чим іще вона могла зайнятися? Сісти й мучитися тривогою?

Внизу закипіла робота. Її спостережний пункт на підвищенні — футів за двадцять п’ять над майданчиком — давав їй змогу бачити все, що там відбувалося. Обіч неї стояла дюжина різних подвижників з ученими — навіть Матаїн і ще кілька буревартівників. Навані й досі не знала, що думати про цю публіку: буревартівники проводили забагато часу, розводячись про нумерологію та читаючи по вітрах, і називали це наукою, щоб обійти воринські заборони на провіщення майбутнього.

Щоправда, час від часу їхня мудрість виявлялася корисною. Тому вона їх і запросила — а також для того, щоб наглядати за ними.

Предметом її уваги та об’єктом тогоденного випробування була велика кругла платформа по центру майданчика. Зроблена з дерева, вона нагадувала верхівку обложної вежі, яку зрізали й поклали на землю. Її окільцьовували зубці мерлонів, а за бійницями розташували манекенів на кшталт тих, по яких солдати тренувалися стріляти з лука. А поряд покладеної на землю платформи височіла дерев’яна ж таки вежа, боки якої було взято в риштування. На тих підмостках метушилися робітники, перевіряючи її готовність до випробування.

— Навані, а вам таки варто ознайомитися з цим, — сказала Рушу, пробігаючи очима звіт.

Подвижниці не личило мати такі тонкі риси й розкішні вії, але молодиця тому й подалася в подвижниці, щоб уникнути нав’язливої уваги чоловіків. Дурний учинок, як висновувати з того, скільки подвижників хотіли працювати саме з нею. На щастя, вона мала ще й блискучий розум. А Навані завжди знаходила застосування талантам таких, як Рушу.

— Я прочитаю пізніше, — тоном м’якого невдоволення відказала вона. — Зараз ми зайняті, Рушу.

— «…змінювався, навіть коли він був у сусідній кімнаті, — пробурмотіла та, перегортаючи сторінку. — …повторюваний і вимірюваний. Поки що лише зі спренами вогню, але… широке поле для застосування в інших галузях…»

— Рушу, — промовила Навані, цього разу трішки жорсткіше. — Випробування…

— Ой, вибачте, Ваша Світлосте. — І жінка сховала згорнуті аркуші до кишені своєї мантії. А потім провела рукою по голеній голові й насупилася. — Навані, вам ніколи не спадало на думку питання, чому Всемогутній дав бороди чоловікам, а не жінкам? І коли так, то чому довге волосся вважають ознакою жіночності, а не мужності? Хіба більше оволосіння не логічніше вважати чоловічою рисою? Адже багато представників сильної статі досить-таки зарослі…

— Зосередься, дитино, — сказала Навані. — Мені треба, щоб ти спостерігала, як проходить випробування. — І, обернувшись до решти, додала: — Це стосується кожного з вас. Якщо ця штука знову рухне додолу, я не хочу витратити ще один тиждень на спроби з’ясувати, що ж пішло не так!

Ті закивали, й Навані виявила, що її охоплює хвилювання, яке нарешті дещо розрядило внутрішню напругу жінки після нападу минулої ночі. Вона ще раз прокрутила в голові план випробування. Небезпечну зону очистили від людей… Із кількох ближніх платформ уважно спостерігали подвижники, тримаючи напоготові пера й папір… Камені зарядили…

Все зробили й тричі перевірили. Навані підступила до краю свого спостережного пункту — міцно тримаючись за перила вільною правицею й захищеною лівицею в рукавичці — й благословила Всемогутнього за те, що повноцінний фабріаловий проєкт так добре відволікає. Конкретно цей вона спершу затіяла, щоб не так непокоїтися за дочку, хоча зрештою зрозуміла: із Ясною все буде гаразд. Щоправда, її корабель тепер оголосили затонулим з усіма, хто був на борту, але гадане нещастя спостигало її доньку вже не вперше. Ясна бавилася з небезпекою, наче дитина з упійманим крєм’ячком — і завжди виходила сухою з води.

А от повернення вбивці… Ох, Прародителю бур! Якщо він забере в неї Далінара, як колись забрав Ґавілара…

— Сигналізуйте їм починати, — промовила вона до подвижників. — Усе вже стільки разів перевірено, що додаткова перевірка нічого не дасть.

Ті кивнули й телестилеграфували робітникам унизу. А Навані невдоволено зауважила, що на інженерний майданчик забрела постать у синій Збруї, із шоломом під пахвою та з кучмою білявого волосся, яке пістрявіло чорними пасмами. Охоронцям було велено не пропускати нікого, але на спадкоємця великого князя такі заборони вочевидь не поширювалися. Що ж, Адолін здогадається триматися осторонь. Принаймні тітка на це сподівалася.

Тож Навані знову обернулася до дерев’яної вежі. Подвижники нагорі активували фабріали й тепер спускалися трапами риштування, попутно відмикаючи защібки. А щойно ті спустилися, робітники сторожко відкотили оснащені коліщатами боковини. Верхівка вежі трималася тільки на них. І тепер мала впасти.

Але натомість зависла на місці, неможливим чином тримаючись у повітрі. В Навані перехопило подих. Верхівку сполучали із землею лише два підйомні блоки з канатами, але опори вони не давали. Квадратна й товста дерев’яна конструкція висіла в повітрі абсолютно нічим не підтримувана.

Подвижники довкола неї збуджено загомоніли. Настав час перейти до справжнього випробування. Навані махнула рукою, й люди внизу закрутили ручки лебідок, опускаючи завислу в повітрі дерев’яну махину. А парапет лучників неподалік здригнувся й, заходивши ходором, став підніматися в повітря, точно відтворюючи у зворотному напрямку переміщення першої.

— Працює! — вигукнула Рушу.

— Не до вподоби мені, як його шарпає, — сказав престарілий інженер Фалілар, почухуючи свою подвижницьку бороду. — Підйом має проходити плавніше.

— Головне, що він не падає, — відказала Навані. — Для мене прийнятний і такий результат.

— Будь на те воля вітрів, я б радше воліла піднятися разом із ним, — сказала Рушу, здіймаючи підзорну трубу. — Бо самоцвітів навіть спалаху не видно. А що, як вони тріскаються?

— Тоді ми про це невдовзі дізнаємось, — відповіла Навані.

Правду кажучи, вона й сама була не від того, щоб опинитися на парапеті, який піднімався. Проте дізнайся Далінар, що вона втнула — і його трафив би шляк. Він був ясочка, але «трішечки» схильний до гіперопіки — як-от у великобурю «трішечки» вітряно.

Парапет, посмикуючись, повз догори. Він поводився так, наче його піднімали, хоча насправді не мав жодної опори. І зрештою досягнув найвищої точки: адже дерев’яний квадрат, який раніше висів у повітрі, тепер лежав, прив’язаний, на землі. А вгорі натомість — трішки похилившись — завис круглий зубчастий парапет.

Завис і не падав.

Східцями оглядової платформи прогупав Адолін у Сколкозбруї, від чого вся споруда загриміла й заходила ходором. Доки той наближався до тітки, решта вчених загомоніли між собою, шалено щось занотовуючи. Довкола них знялися спрени логіки у формі крихітних грозових хмар.

Усе спрацювало. Нарешті.

— Гей, ця платформа що — летить? — спитав Адолін.

— Любий, а ти лише щойно це помітив? — відповіла запитанням Навані.

Княжич почухав потилицю.

— Я… Я відволікся, тітонько. Гм… А це справді дивно.

Він здавався стурбованим.

— Що саме? — зронила Навані.

— Це… Це схоже…

«…На нього». На вбивцю, який — за словами хоч Адоліна, хоч Далінара — примудрявся розпоряджатися спренами гравітації.

Навані глянула на вчених.

— Чому б вам не піти й не попросити, щоб парапет опустили? Тоді ви зможете оглянути самоцвіти й перевірити, чи всі вони цілі…

Ті зрозуміли натяк, і їхня збуджена купка стала спускатися сходами, залишаючи тітку наодинці з племінником, але Рушу — люба Рушу — залишилася.

— Ви знаєте, — сказала вона, — ліпше наглядати звідси на випадок того…

— Я хочу поговорити з небожем! Віч-на-віч…

Маючи справу з ученими, Навані інколи мусила бути трішки неделікатною.

Рушу зрештою почервоніла й, коротко вклонившись, заспішила пріч. Адолін підійшов до перил. Поруч людини в Сколкозбруї складно не почуватися карлицею, і коли той простяг п’ястка, щоб узятися за поручень, жінка, здавалося, вловила, як скрипить деревина від сили його хвату. Юнак завиграшки міг розламати поручень надвоє.

«Треба придумати, як можна мати з цього зиск», — майнуло в гадці. Навані не могла воювати, проте сподівалася стати в пригоді, коли йтиметься про захист родини. Що глибше вона розуміла таємниці технологій та силу спренів, які ув’язнені в самоцвітах, то ближче підходила до віднайдення того, що шукала.

Адолін витріщився на її лівицю. О, то він нарешті помітив, еге ж?

— Тітонько? — запитав княжич із напругою в голосі. — Ти в рукавичці?

— Так набагато зручніше, — відказала вона, піднімаючи захищену руку й ворушачи пальцями. — Ой, тільки не треба так дивитися. Темноокі жінки тільки їх і носять.

— Але ж ти світлоока.

— Я королева-вдова, — відрізала закид Навані. — І нікому немає діла до того, що я в Геєни роблю. Я могла б ходити зовсім гола, а всі тільки хитали б головами й теревенили про мою ексцентричність.

Адолін зітхнув, але вирішив не загострювати на цьому увагу й натомість кивком показав на піднятий парапет.

— Як ти цього досягла?

— За допомогою спарених фабріалів, — відказала Навані. — Весь фокус був у тому, щоб знайти, як подолати структурні недоліки самоцвітів, що легко піддаються примноженій напрузі одночасної ексфузії та механічної деформації. Ми…

Жінка змовкла, вловивши вираз племінникових очей. Адолін був тямущий юнак, коли йшлося про більшість виявів соціальної взаємодії, але від ученого не мав нічогісінько. Тітка всміхнулася й, облишивши технічні терміни, заговорила по-простому:

— Якщо розділити самоцвіт у фабріалі особливим чином, дві його частини можна спарити в такий спосіб, що одна відтворюватиме переміщення другої — як у телестилі.

— А-а, зрозуміло, — кинув Адолін.

— От і гаразд. А ще можна зробити так, щоб половинки рухалися в протилежних напрямках. Ми заповнили днище парапету такими зарядами, а їхні половинки помістили в платформу. Тож варто нам активувати їх усі — щоб вони повторювали переміщення одна одної, але з точністю до навпаки — як можна, опускаючи платформу, піднімати парапет.

— Он як, — видобув Адолін. — А на полі битви таке можна застосувати?

Саме це, звісна річ, і спитав Далінар, коли вона показала йому теоретичні розробки.

— Наразі проблема в недостатній дальності, — пояснила Навані. — Що більша відстань між спареними фабріалами, то слабша взаємодія — а від цього вони легше псуються. Через малу вагу телестилів цього не помітно, але коли працюєш з об’єктами великої маси… Словом, ми, ймовірно, зможемо задіяти їх на Розколотих рівнинах. Викочуєш таку платформу на позицію, вмикаєш і телестилеграфуєш нам. Ми, в тилу, опускаємо спарену — і твоїх лучників підносить на п’ятдесят футів над землею: ідеально для ведення обстрілу.

Адолін, здавалося, нарешті зацікавився:

— Ворог не зможе взяти її приступом або повалити! Прародителю бур! Це забезпечить нам тактичну перевагу!

— Саме так.

— Щось ти сказала це без особливого ентузіазму…

— Ні, любий, — заперечила Навані. — Просто це не найамбітніший із моїх задумів щодо реалізації такої технології — ні на шквал, ні на легкий вітерець.

Той насупив чоло.

— Поки що все це тільки технічні викладки, — промовила тітка, всміхаючись. — Але дай час. Коли ти побачиш, про що помишляють подвижники…

— Подвижники? Не ти? — спитав Адолін.

— Я їхня покровителька, любий, — відказала тітка, поплескавши його по плечі. — В мене немає часу на всілякі діаграми з графіками, навіть якби такі речі були мені до снаги. — Вона поглянула донизу, де зібралися вчені й подвижники, що саме оглядали днище парапету. — Ці люди мене терплять.

— Переконаний, що йдеться про більше.

Можливо, в іншому житті так і було б. Навані не мала сумніву, що дехто з них вбачав у ній колежанку. Але багато хто сприймав її як меценатку, якій усього-на-всього кортить похизуватися новими фабріалами на черговій вечірці. Може, і їхня правда. Хай там як, а хіба може високопоставлена світлоока не мати захоплень?

— Ти, певне, прийшов, щоб супроводити мене на збори?

Великі князі гули про напад убивці й зажадали від Елгокара, щоб той провів із ними зустріч того ж дня.

Адолін кивнув і, пересмикнувшись, озирнувся через плече: він почув якийсь шум і рефлекторно заступив собою Навані, навіть не знаючи, що його спричинило. Але тривога виявилася марною: шуміли робітники, знімаючи боковину з важкого моста на колесах — одного з тих, що були прийняті в Далінаровій армії. Майданчик був призначений для них, а Навані просто використала його як такий собі випробувальний полігон.

Тітка подала йому руку.

— Ти не менший гіперпіклувальник, ніж твій батько.

— Може, й так, — відказав той, беручи її за руку.

Деяким жінкам було б не до смаку, що він у латній рукавиці, але Навані було аж ніяк не звикати.

Обоє почали спускатися широкими сходами.

— Тітонько, — промовив Адолін, — а ти… е-е… вживала певних заходів, щоб заохотити мого батька у його намірах? Я про ваші стосунки…

Для юнака, який проводив пів життя, фліртуючи з усім, що носить сукню, він таки занадто спаленів на цих словах.

— Заохотити? — перепитала Навані. — Хлопчику мій, я діяла куди активніше — мені довелося, фактично, спокусити його. Чого-чого, а впертості твоєму батькові не позичати.

— Не помічав, — сухо кинув княжич. — А ти усвідомлюєш усю тяжкість становища, в якому він опинився? Батько намагається примусити решту великих князів слідувати Кодексу, апелюючи до соціально обумовлених уявлень про честь, а сам кричуще ігнорує дещо дуже схоже?

— Ох ці вже мені занудливі умовності!

— Тебе, здається, не бентежить, тільки якщо заплющують очі на умовності, які здаються занудливими особисто тобі. А от решту всі повинні шанувати…

— Звісно, — відказала Навані, всміхаючись. — А ти лише щойно це зрозумів?

Вираз Адолінового обличчя спохмурнів.

— Не супся, — промовила тітка. — Каузалем ти наразі не зв’язаний, оскільки Ясна вочевидь кудись повіялася. Тож у мене поки немає можливості тебе оженити — принаймні доки вона не об’явиться. А знаючи її, це може бути як завтра, так і на багато місяців пізніше.

— Я не суплюся, — заперечив племінник.

— Звісно, що ні, — відказала Навані, поплескавши його по закутій в обладунок руці. Вони досягли останніх сходинок. — Ходімо до палацу. Бо якщо спізнимося, я не певна, чи зможе твій батько зачекати з початком зборів спеціально для нас.

36. Інша людина

Коли їх згадувало у своїх розмовах простолюддя, Вивільнювачі стверджували, що через жахливу природу їхньої сили про них неправильно судять, а в інших ситуаціях рішуче заявляли, що всілякі перифрастичні назви — а надто «Розпорошувачі», як їх часто титулували в народі — неприйнятні, зокрема через їхню подібність до слова «Спустошувачі». Їх також гнівили пов’язані з цим упередження, хоча багато мовців не вбачали особливої різниці між одним і іншим.

«Слова Променистого ордену», розділ 17, с. 11

Шаллан прокинулася іншою людиною.

Вона поки не знала напевне якою, зате знала, якої Шаллан не стало. Зникла перелякана дитина, яка зносила бурі над зруйнованою родиною. Зникла наївна дівчинка, яка намагалася обікрасти Ясну Холін. Зникла юнка, яку обманули спершу Кабсал, а потому Тин.

Це не означало, наче переляканість і наївність зосталися в минулому — вони нікуди не щезли. Але з’явилася втома. Вона стомилася, що нею попихають, що її вводять в оману й не сприймають серйозно. Під час подорожі з Твлаквом Шаллан удавала, наче здатна керувати й розпоряджатися. Але тепер вона відчула, що потреби вдавати більше немає.

Шаллан опустилася навколішки перед однією зі скринь, що належали Тин. Вона не дозволила дезертирам зламати її — кілька скринь були потрібні, щоб зберігати вбрання — але ключа в наметі так і не знайшли.

— Фрактале, — промовила дівчина. — Ти можеш зазирнути всередину? Протиснутися крізь замкову щілину?

— Ммм… — Спрен переповз на боковину скрині, зменшився до розмірів нігтя на великому пальці й легко проник досередини. Звідти долинув його голос: — Темно.

— От буря! — лайнулася дівчина й, видобувши сферу, піднесла її до замкової щілини. — А так ліпше?

— Бачу закономірність, — сказав той.

— Закономірність? Яку…

Клац.

Шаллан здригнулася, а потім сягнула рукою й відкинула кришку. Всередині вдоволено гудів Фрактал.

— Ти відімкнув її.

— Закономірність, — удоволено сказав спрен.

— Ти здатен переміщувати предмети?

— Трішки підштовхнути сям-там, — відказав той. — По цей бік я дуже слабенький. Ммм…

Скриня була заповнена одягом, а ще там лежали сфери в чорному матер’яному капшуку. Те й те стане у великій пригоді. Перебравши речі, дівчина виявила майстерно гаптовану сукню сучасного крою. Тин, звісно, тримала її для випадків, коли вдавала високопоставлену особу. Шаллан приміряла знахідку: на грудях великувата, але загалом непогано. А потім, користуючись гримом небіжчиці, наклала перед дзеркалом макіяж і прибрала волосся.

Того ранку, вийшовши з намету, вона вперше за хтозна-скільки часу почувалася справжньою світлоокою. От і добре, бо настав довгоочікуваний день, коли Шаллан прибуде на Розколоті рівнини, де — як вона сподівалася — знайде свою долю.

Дівчина вийшла під ранкове світло. Працюючи поряд із паршменами караванників, її люди готувалися зніматися з табору. Тепер бійці Тин були мертві, й озброєну охорону мала тільки Шаллан.

Васа закрокував поруч неї.

— Наказ Вашої Світлості виконано: минулої ночі ми спалили тіла. А ще цього ранку, доки ви готувалися, коло нас спинився ще один роз’їзд. Нам вочевидь хотіли дати зрозуміти, що розбою тут не потерплять. Тож якщо хтось отабориться в цьому місці і знайде в попелі кістки Тин та її солдатів, можуть виникнути запитання. Не знаю, чи збережуть караванники ваш секрет, якщо їх допитають.

— Дякую, — відказала Шаллан. — Нехай хтось із твоїх людей збере кістки в мішок. А я подбаю про них.

Невже вона справді це сказала?

Васа коротко кивнув, наче саме такої відповіді й сподівався.

— Тепер, коли ми так близько від військових таборів, декому з моїх людей ніяково.

— Ти досі гадаєш, що мені не до снаги дотримати даної обіцянки?

Той усміхнувся.

— Ну ні. Мене Ваша Світлість повністю переконала.

— І що?

— Я заспокою їх, — відказав Васа.

— От і чудово.

Вони розійшлися, й Шаллан подалася шукати Макоба. А коли знайшла, немолодий і бородатий негоціант-караванник уклонився їй куди шанобливіше, ніж будь-коли доти. Він уже почув про Сколкозбройця.

— Мені треба, щоб хтось із ваших людей збігав у військові табори й роздобув мені паланкін, — мовила Шаллан. — Послати одного з моїх солдатів наразі не випадає.

Вона не хотіла наражатися на ризик: дезертира могли впізнати й запроторити до в’язниці.

— Звісно, — натягнутим тоном промовив Макоб. — Ціна становитиме…

Шаллан виразно глянула на нього.

— …певну суму, яку я виплачу з власного гаманця на знак моєї вдячності вам за безпечне прибуття.

Він наголосив на слові «безпечне», неначе в цій фразі воно звучало сумнівно.

— А скільки становитиме ціна вашої делікатності?

— Ваша Світлість може нітрохи не сумніватися в моїй делікатності, — відказав чоловік. — Мої вуста не завдадуть вам ні найменшого клопоту.

Схоже на правду.

Макоб заліз у фургон.

— Один із моїх людей побіжить уперед і пришле по вас паланкін. А тепер прощавайте. Сподіваюся, Вашу Світлість не образять мої слова, що не приведи нам Усемогутній зустрітися знову.

— Значить, наші бачення майбутнього не суперечать одне одному.

Той кивнув і хльоснув свого чала. Фургон покотився пріч.

— Я наслуха́в їх минулої ночі, — збуджено прогудів Фрактал зі спини її сукні. — А люди справді мають небуття за щось страшенно цікаве?

— То йшлося про смерть? — запитала Шаллан.

— Вони все перепитували один одного, чи «прийдеш ти по їхні життя»? Як я розумію, небуття — не те, до чого варто прагнути, але вони тільки про нього й теревенили, знов і знов. Страшенно цікаво.

— Гаразд, Фрактале, тримай вуха нашорошеними. Гадаю, сьогодні тобі буде навіть цікавіше.

І Шаллан рушила назад до намету.

— Але ж у мене їх немає, — заперечив спрен. — А, так. Фігура мови? Яка апетитна брехня! Треба запам’ятати цей вислів.

***

Алетійські військові табори виявилися незрівнянно більшими, ніж очікувала Шаллан. Десять компактних міст, і над кожним здіймався дим багатьох тисяч вогнищ. Крізь стінки кратерів, що правили за міські мури, в’їжджали й виїжджали валки караванів. Над кожним табором майоріли сотні штандартів, які вказували на присутність високопоставлених світлооких.

Спускаючись у паланкіні схилом пагорба, дівчина була воістину ошелешена численністю тамтешнього населення. Прародителю бур! Колись місцевий ярмарок на батькових землях здавався їй велелюдним зібранням. Скільки ж ротів доводилося годувати там, унизу? І скільки води вони мали збирати під час кожної великобурі?

Паланкін похитувався. Чали належали Макобові, тож фургон зостався позаду. Якщо він виявиться на місці, коли Шаллан пришле по нього пізніше, можна буде спробувати продати його. А поки вона пересувалася в паланкіні, який несли паршмени під пильним наглядом світлоокого власника (і носіїв, і орендованого транспорту), який простував попереду. Увагу дівчини не оминула іронія того факту, що до військових таборів вона в’їжджала на спинах Спустошувачів.

Позаду нош крокували Васа з вісімнадцятьма її охоронцями та п’ятеро рабів, що несли скрині. Шаллан узула та приодягла їх в отримане від купців убрання, але нові речі не могли приховати кількамісячної неволі. Солдати теж були не набагато кращі: однострої їм прали хіба що великобурі, та й ті не надто ретельно. Час від часу від них долинав такий запашок, що дівчина звеліла їм іти позаду паланкіна.

Залишалося сподіватися, що сама вона пахне приємніше. Допомогли парфуми Тин, хоча алетійська еліта надавала перевагу регулярному прийому ванни й аромату чистого тіла. Такою була мудрість Вісників: «Мийся з настанням великобурі — будь ти хоч ясновельможний, хоч слуга — щоб відлякати гнилокузьок й очистити тіло».

Вона зробила, що могла, за допомогою кількох відер води, але зупинка для належних приготувань була б завеликою розкішшю. Шаллан потребувала захисту великого князя, і то якнайшвидше. Прибувши на місце, вона свіжим поглядом оцінила всю колосальність завдань, які перед нею стояли. Виявити, що шукала на Розколотих рівнинах Ясна. Скориставшись із новонадбаної інформації, переконати алетійських правителів ужити заходів щодо паршменів. З’ясувати, що за люди зустрічалися з Тин, і… що? Перехитрувати їх? Дізнатися, що їм відомо про Урітіру, й, відвернувши їхню увагу від своєї родини, знайти, бува, спосіб сквитатися з ними за Ясну?

Стільки роботи. Їй знадобляться ресурси. І Далінар Холін уособлював її найбільшу надію.

— Але чи прийме він мене? — прошепотіла Шаллан.

— Мммм? — прогудів Фрактал із ближнього сидіння.

— Мені потрібне його покровительство. Якщо джерела Тин знають, що Ясна загинула, то й Далінарові це, певне, теж відомо. Як він зреагує на мій несподіваний приїзд? А що як він забере її книжки, погладить мене по голівці й відправить у Я-Кевед? Дому Холін не цікавий родинний зв’язок із дрібною веденкою на кшталт мене. А я… верзу вголос усе, що на думку спадає, еге ж?

— Мммм, — відказав Фрактал — начебто сонно, хоча дівчина не знала, стомлюються спрени чи ні.

З наближенням їхньої валки до військових таборів тривога Шаллан зростала. Її супутниця-аферистка категорично наполягала, що не треба просити в Далінара протекції, бо тоді дівчина буде йому зобов’язана. Вона убила Тин, але так само цінувала її думку. Чи не було раціонального зерна в її словах про великого князя Холіна?

У віконце паланкіна постукали.

— Ми збираємося наказати паршменам, щоб на хвильку вас опустили, — попередив господарку Васа. — Треба розпитати, де великий князь.

— Гаразд.

Шаллан із нетерпінням чекала. Розпитувати, певне, послали власника паланкіна, бо думка відправити до таборів когось зі своїх, та ще й самого-самісінького, страшила ватажка дезертирів не менше, ніж дівчину. Знадвору зрештою долинула приглушена розмова, зачовгали об камінь чоботи, і Васа повернувся. Шаллан відсунула завісу й підвела на нього погляд.

— Далінар Холін у короля, — промовив дезертир. — І там само всі до єдиного великі князі. — Він обернувся до військових таборів — на позір стривожено. — Вітри щось навівають, Ваша Світлосте. — Васа примружився. — Там забагато патрулів. Усюди солдати. Паланкінник відмовчується, але скидається на те, наче тут недавно щось трапилося. Дещо смертельне.

— Тоді несіть мене до короля, — звеліла Шаллан.

Зачувши її наказ, дезертир звів брову: короля Алеткару вважали чи не наймогутнішою людиною світу.

— Ви часом не збираєтеся його вбити? — тихенько спитав Васа, нахилившись ближче.

— Що?

— Гадаю, тільки це й пояснює, навіщо жінці… ну, ви розумієте. — Він уникав її погляду. — Наближаєтеся, прикликаєте ту штуку — і не встигнуть довкола збагнути, що коїться, як ви вже проштрикнете йому груди.

— Та не вб’ю я вашого короля, — відказала Шаллан, потішаючись.

— Можете вбивати — мені байдуже, — зронив Васа. — Я, певне, навіть зрадів би. Шмаркач у батьковій мантії, ось він хто. Відколи зійшов на престол, для Алеткару настали погані часи. Але якщо ви втнете щось таке, мені та моїм людям доведеться непереливки. Нам буде ой-ой-ой як скрутно.

— Я дотримаю своєї обіцянки.

Васа кивнув. Дівчина відпустила завісу, і та знову затулила вікно паланкіна. Прародителю бур! Дайте жінці Сколкозбройця, і нехай наблизиться… Невже такі спроби бували? Певне, так, хоча Шаллан від цієї думки занудило.

Паланкін повернув на північ. Шлях повз військові табори зайняв багато часу — адже ті були величезні. Зрештою дівчина визирнула назовні й побачила ліворуч споруду, що і вростала в камінь пагорка, і виростала з нього. Палац?

А що, як вона таки переконає ясновельможного Далінара прийняти її і довірити їй продовжувати дослідження Ясни? Ким вона в такому разі стане? Дрібною писаркою Далінарової канцелярії, якою можна попихати, не сприймаючи серйозно? Але так пройшла більшість її життя, й Шаллан раптом відчула категоричну рішучість не допустити, щоб це повторилося. Щоб розслідувати Яснину смерть і досліджувати Урітіру їй потрібні кошти та свобода. А на менше вона не погодиться. Не може погодитися.

«То зроби так, щоб це стало реальністю», — промайнула думка.

Легко сказати. Коли паланкін звернув на «серпантин», що вів до палацу, її новий портфель — із речей Тин — упав і вдарив Шаллан по нозі. Та підняла його й, погортавши малюнки всередині, наткнулася на пожмаканий портрет уявного Блута — не работоргівця, а героя.

— Ммммм… — озвався Фрактал із сусіднього сидіння.

— Цей малюнок прибріхує, — сказала дівчина.

— Так.

— Але водночас і ні. Адже наприкінці той чоловік таким і став — до певної міри.

— Так.

— То де ж брехня, а де правда?

Фрактал тихенько загудів сам до себе, наче вдоволений сокирогончак, що розтягнувся перед каміном. Шаллан провела рукою по зображенню, розгладжуючи його. А потім витягла альбом та олівця й заходилася малювати. В паланкіні, що розгойдувався, це було нелегко, тож результат не став би її найбільшим шедевром. Але пальці художниці літали над ескізом із таким завзяттям, якого та не відчувала вже багато тижнів.

Спочатку грубші лінії, що зафіксують образ у свідомості. Цього разу вона не копіювала Спогад, а шукала чогось невловимого — брехні, котра могла стати правдою, якщо правильно уявити її.

Зсутулившись, художниця шалено шкрябала на папері й незабаром перестала відчувати ходу носіїв. Вона бачила тільки зображуване й відчувала лише те, що проливалося на аркуш. Рішучість Ясни. Впевненість Тин. Неописанне враження правильності, запозичене від брата Геларана — найкращої людини з усіх, кого вона знала.

Все це переливалося на аркуш через олівець. Штрихи та риски ставали тінями, а візерунки — постатями й обличчями. Нашвидкуруч і похапцем накиданий ескіз оживав, зображуючи Шаллан — упевнену молоду даму, що стоїть перед Далінаром Холіном (як вона його уявляла). На ньому була Сколкозбруя, і він — а також князівське оточення — не без трепету вивчали її проникливими очима. А вона трималася впевнено й, здійнявши руку в їхній бік, твердо і владно промовляла до них. Жодного дрожу. Жодного страху…

«Ось якою я була б, якби зростала не в будинку, просякнутому страхом, — подумала дівчина. — Тож сьогодні я стану саме такою».

Це була не брехня, а просто інша правда.

У двері паланкіна постукали. Шаллан навіть не зауважила, коли він зупинився. Кивнувши сама собі, дівчина згорнула ескіз, сунула його в рукав захищеної руки і ступила з нош на холодний камінь. Вона відчула приплив сил і зрозуміла, що мимоволі втягнула трішечки Буресвітла.

Палац виявився і вишуканішим, і буденнішим, ніж сподівалася Шаллан. Ну звісно: адже тут військовий табір, тож королівській ставці годі було зрівнятися з пишнотою монаршої резиденції у Харбранті. Хоча водночас дивувало, що таку будівлю змогли звести вдалині від культурних і матеріальних ресурсів самого Алеткару. З верхівки пагорка стриміла шпилем кам’яна фортеця, витесана з породи, — і то заввишки в кілька поверхів.

— Васо, Ґазе — ви зі мною, — звеліла господарка. — А решті чекати тут. Я дам вам знати, що робити далі.

Ті віддали їй честь, хоча Шаллан була непевна, чи доречно це в її випадку. Дівчина рушила вперед і з веселим подивом виявила, що вибрала собі за супровід чи не найвищого та чи не найнижчого з дезертирів, і ті, розташувавшись обабіч від неї, утворили правильний скіс: Васа, вона та Ґаз. Невже її вибір був продиктований суто естетичними міркуваннями?

Головна брама палацового комплексу виходила на захід, і Шаллан виявила там велику групу охоронців, які стояли перед відчиненими дверима, що вели в глибокий напівкоридор-напівтунель безпосередньо в пагорку. Шістнадцять охоронців на вході? Вона читала, що король Елгокар — параноїк, але це було вже занадто.

— Васо, оголосиш їм, хто я така, — тихенько звеліла дівчина, підходячи до вартових.

— А хто ви?

— Її Світлість Шаллан Давар, підопічна Ясни Холін і каузальна наречена Адоліна Холіна. Але мовчи, доки я не подам тобі знак.

Битий сивиною дезертир кивнув, тримаючи руку на алебарді. Шаллан не поділяла його ніяковості. Ба більше, вона відчувала піднесення. І пройшла повз охоронців, високо підвівши голову, — з таким виглядом, наче до себе додому.

Її пропустили.

Дівчина замало не спіткнулася. Понад дюжину охоронців на вході — й жоден її не спинив? Краєчком ока вона бачила, що дехто здійняв було руку, щоб загородити їй шлях — але зрештою відступив, не кажучи й слова. Васа тихенько хмикнув, заходячи поруч неї до коридору, що тунелем тягнувся за брамою.

Лунка акустика донесла перешіптування вартових на вході, й один із них зрештою таки гукнув дівчині услід:

— …Ваша Світлосте?

Та, зупинившись, обернулася на оклик, запитально здійнявши брову.

— Вибачте, Ваша Світлосте, — гукнув охоронець. — Але ви?..

Шаллан кивнула до Васи.

— Ти що, не впізнаєш Її Світлість Давар? — гаркнув той. — Каузальну наречену ясновельможного Адоліна Холіна?

Охоронці принишкли, й дівчина, обернувшись, рушила далі. Розмова за її спиною поновилася майже миттю — цього разу досить гучна, щоб Шаллан уловила уривок фрази «…та хто ж устежить за його жінками?».

Вони дійшли до перехрестя. Роззирнувшись, Шаллан промовила:

— Гадаю, нам нагору…

— Королям до вподоби бути вище всіх і вся, — погодився Васа. — Ваша Світлосте, бундючний вигляд може послугувати перепусткою до палацу, але до Холіна вам так не потрапити.

— А ви справді його наречена? — нервово поцікавився Ґаз, чухаючи пов’язку на порожній очниці.

— Еге ж — принаймні на момент, коли мій корабель іще не затонув, — промовила Шаллан, крокуючи попереду.

Вона не хвилювалася, чи пропустять її до Холіна. В крайньому разі, той почує про неї.

Вони так само піднімалися нагору, питаючи дорогу в служників, які пробігали коридором групками і злякано підскакували, якщо до них забалакати. Шаллан упізнавала цей страх. То король не менш жахливий господар, ніж колись її батько?

Що вище вони вибиралися, то більше схожою не на фортецю, а на палац ставала будівля. На стінах з’являлися барельєфи, на підлозі — мозаїка, а на вікнах, що дедалі ряснішали, — різьблені віконниці. Доки вони дісталися до королівської конференц-зали майже на самій верхівці, кам’яні стіни облямувала дерев’яна оздоба, барельєфи вкрило сусальне срібло та золото, а у світильниках містилися величенькі сапфіри — більші, ніж у броамах — що променилися яскраво-синім сяйвом. Принаймні Буресвітла дівчині — в разі потреби — не забракне.

Підходи до конференц-зали були вщерть заюрмлені людом — солдатами в одностроях десятка різних зразків.

— Геєна забирай! Це кольори Садеаса, — кинув Ґаз.

— А ще Танадала, Аладара, Рутара… Я ж казав, що в нього зустріч зі всіма великими князями, — додав Васа.

Шаллан легко зорієнтувалася, хто де та хто кому союзник, пригадавши вичитані з Ясниної книжки імена й геральдичні символи всіх десяти великих князів. Садеасові солдати теревенили з людьми ясновельможних Рутара та Аладара. А Далінарові стояли на самоті, і дівчина вловила ворожість між ними та рештою присутніх у коридорі.

Поміж охоронців Далінара світлооких було дуже мало. Дивно. А он той чоловік біля дверей здавався їй чимось знайомим. Рослявий темноокий у синьому сюртуку до колін. Із трішки витким волоссям, що сягає по плечі… Він тихенько розмовляв з іншим солдатом — одним із тих, що вартували біля брами внизу.

— Схоже, цього разу їхня взяла, — півголосом видобув Васа.

Аж раптом чоловік біля дверей обернувся й поглянув Шаллан просто у вічі — а потім на ноги.

«О, ні».

Той темноокий — судячи з мундиру, офіцер — рушив прямо до неї, байдужий до ворожих поглядів чужих солдатів, яких проминав.

— То княжич Адолін заручений із рогоїдкою? — промовив він беземоційним тоном.

Шаллан уже майже забула їхню зустріч за два дні шляху від військових таборів. «Я придушу цю…» Її внутрішній голос урвався, й накотило відчуття гіркоти. Адже зрештою вона таки розібралася з Тин.

— Звісно, що ні, — відповіла Шаллан, здіймаючи підборіддя. — Я була сама й подорожувала пустизною. Розкривати, хто я насправді, було б необачно.

Військовий хмикнув.

— І де ж мої «мешти»?

— Це так ти розмовляєш із високопоставленою світлоокою?

— Це так я розмовляю зі злодійкою, — парирував той. — Ті чоботи мені тільки-но видали.

— Я звелю прислати тобі дюжину нових пар, — пообіцяла Шаллан. — Щойно побесідую з ясновельможним Далінаром.

— І ви гадаєте, що я пропущу вас до нього?

— А ти гадаєш, наче в тебе є вибір?

— Дамочко, я капітан його охорони.

«А бодай тобі буря!» — майнуло в гадці. Це було страшенно не до речі. Зате вона не тремтіла, сперечаючись із ним. Подолала свою полохливість. Нарешті!

— А скажи-но мені, капітане: як тебе звати? — промовила дівчина.

— Каладін.

Дивно. Звучало, наче ім’я світлоокого.

— От і чудово. Тепер я знатиму, на кого поскаржитися великому князеві. Він не зрадіє такому поводженню з нареченою свого сина.

Каладін махнув кільком своїм солдатам, і синьомундирники оточили її, Васу та…

А куди подівся Ґаз?

Дівчина обернулася й побачила, що той задкує вглиб коридору. А капітан, угледівши його, помітно пересмикнувся:

— Кого я бачу?! Ґазе?!

— Е-е… благород… е-е… Каладіне? — заледве видобув одноокий, — то ти… теє… офіцер?.. Пішов на підвищення?..

— Ти знаєш цього чоловіка? — спитала в Каладіна Шаллан.

— Він не раз намагався мене вбити, — відказав капітан без жодних емоцій у голосі. — Це один із наймерзенніших щурів, яких я будь-коли зустрічав.

Просто чудово!

— Ви не Адолінова наречена, — промовив Каладін, зустрівшись із нею поглядом, а тим часом кілька його людей весело злапали Ґаза — задкуючи, той врізався в підмогу, що приспіла з тилу. — Його наречена втопилася. А ви — пройдисвітка, що геть не вміє добирати слушного моменту. Не думаю, що Далінар Холін зрадіє аферистці, яка прагне нажитися на смерті його небоги.

Шаллан зрештою починала нервуватися. Васа зиркнув на неї, вочевидь стривожений тим, що здогад цього самого Каладіна міг бути правильним. Дівчина підібралася й, сягнувши до захищеного капшука, дістала клапоть паперу, який знайшла в нотатках принцеси.

— Її Світлість Навані в тій кімнаті?

Капітан не відповів.

— Прошу показати їй ось це, — промовила Шаллан.

Каладін, повагавшись, узяв папірець і уважно оглянув написане, вочевидь не усвідомлюючи, що тримає його догори ногами. То була одна з телестилеграм, котрими Ясна обмінялася з матір’ю, домовляючись про каузаль. Таких повідомлень мало бути два примірники: один на планшеті наставниці, а другий — Її Світлості Навані.

— Побачимо, — відказав Каладін.

— Поба… — бризнула слиною Шаллан.

Якщо вона не проб’ється до Далінара, тоді… Тоді… Буря забирай цього типа! Той саме обернувся, щоб віддати наказ своїм людям, і дівчина взяла його за лікоть вільною рукою:

— Уся річ насправді в тім, що я тобі збрехала, чи не так? — вимогла вона.

Офіцер озирнувся.

— Я просто виконую свої обов’язки.

— То твої обов’язки — грубіянити й самодурствувати?

— Ні, я грубіян і самодур по життю. Мої обов’язки — не підпускати до Далінара Холіна людців на кшталт вас.

— Ручаюся тобі, що мене він захоче бачити.

— Що ж, вибачте, що я не вірю слову рогоїдської принцеси. Не хочете пожувати панцирів, доки мої підлеглі волоктимуть вас до в’язниці?

«Ну все, з мене досить».

— До в’язниці? Звучить принадно! — огризнулася дівчина. — Там я принаймні опинюся подалі від такого ідіота, як ти!

— Лише ненадовго. Адже я зазирну, щоб допитати вас.

— Що? А ліпшого вибору в мене немає? Як щодо страти?

— Гадаєте, у мене вийде знайти ката, ладного терпіти ваше базікання досить довго, щоб накинути зашморг?

— Ну, якщо вже треба мене вбити, то для цього завжди придасться твій подих.

Капітан спаленів, а кілька ближніх охоронців пирснули сміхом. Він озирнувся на них, і солдати спробували притлумити своє хихотіння.

— Вам можна позаздрити, — парирував Каладін, знову обертаючись до Шаллан. — Мій подих знищує тільки зблизька, а ваше обличчя вбиває всякого чоловіка ген іздалеку.

— Всякого чоловіка? — перепитала Шаллан. — Тоді чому ж не спрацювало на тобі? Гадаю, тому, що чоловік із тебе слабенький.

— Я не так висловився: не всякого чоловіка, а лише самців вашого виду. Але не хвилюйтеся: я подбаю, щоб наших чалів до вас не пускали.

— Он як? Це ти про своїх батьків? Вони що, тут?

Той вирячив очі, і в дівчини склалося враження, що вона вперше по-справжньому дошкулила йому.

— Мої батьки тут ні до чого.

— Так, їх можна зрозуміти. Маючи такого сина, тут їм справді нíчого робити.

— Принаймні моїм предкам стало клепки не спаровуватися з губкою! — гаркнув охоронець — мабуть, натякаючи на руде волосся Шаллан.

— А я принаймні знаю, хто мої батьки! — крикнула у відповідь дівчина.

Вони вп’ялися одне в одного гнівними поглядами. Частина єства Шаллан відчувала вдоволення, що зуміла вивести цього типа із себе, хоча висновуючи з того, як пашіло її обличчя, вона й сама не зберегла душевної рівноваги. Ясна була б розчарована. Адже наставниця стільки разів намагалася навчити її не давати волі язику! Справжня дотепність — прицільна дотепність. А пускати її на самоплив — усе одно що дозволяти стрілам летіти, куди заманеться.

Шаллан уперше усвідомила, що в коридорі стало тихо: численні солдати та слуги витріщалися на них з офіцером.

— Ти ба! — Каладін струснув її руку: заволодівши його увагою, Шаллан так і не розтисла свій хват. — Я переглянув свою думку про вас. Ви — явно високородна світлоока. Тільки вони здатні аж так дратувати.

На цих словах він відійшов від неї до дверей конференц-зали.

Васі, який стояв поруч, помітно полегшало.

— Чи обачно було влаштовувати гучну сварку з начальником князівської охорони? — шепнув він до дівчини.

— Тепер Далінар Холін неодмінно почує про цей інцидент, — відказала та, заспокоюючись. — Тож капітан не зможе не доповісти йому про моє прибуття.

Васа помовчав.

— То це було частиною плану…

— Навряд — я й близько не така розумна. Але хай там як, а має спрацювати, — промовила Шаллан, переводячи погляд на Ґаза, якого Каладінові люди відпустили до них, а самі не менш пильно стежили за всією їхньою трійцею.

— Ґазе, ти боягуз навіть за мірками дезертирів, — півголосом дорікнув йому Васа.

Той мовчки потупився додолу.

— Звідки ти його знаєш? — поцікавилася Шаллан.

— Він був рабом на складі деревини, де я колись працював, — відповів Ґаз. — Це небезпечний чоловік, Ваша Світлосте, побий його буря! Хуліганистий, агресивний. Не знаю, як він за такий короткий час отримав таке високе звання.

Каладін так і не зайшов до зали, але за мить по тому її двері прочинилися. Здавалося, що збори було завершено або принаймні що в них оголосили перерву. Кілька ад’ютантів кинулися досередини — запитати, чи не треба чого великим князям — а охоронці загомоніли. Капітан зиркнув на дівчину, а відтак неохоче поніс до зали її папірець.

Шаллан примусила себе взяти руки в замок — одну затягнуту в рукав, а другу ні — щоб не виказувати своєї знервованості. Зрештою Каладін знову вийшов у коридор із виразом роздратованої покірності на обличчі. Жестом привернувши її увагу, він тицьнув великим пальцем собі за плече, показуючи, що вона може заходити. Його підлеглі пропустили її, але затримали Васу, який вирушив слідом.

Шаллан махнула тому зачекати в коридорі, а сама глибоко зітхнула й, пройшовши крізь вир солдатів та ад’ютантів, вступила до королівської конференц-зали.

37. З якого боку глянути

Тепер, коли кожен із них мав Вісника, що пасував йому за натурою й темпераментом, — обраного покровителем — не було показовішого ордену, ніж Каменестражі, послідовники Таленелат’Еліна, Кам’яножильного, Вісника війни, які вважали за чесноту подавати приклад рішучості, сили й надійності. На жаль, їх менше обходила власна нерозважлива схильність до впертості, навіть перед лицем доведеної помилки.

«Слова Променистого ордену», розділ 13, с. 1

Нарешті перерва! Збори не завершилися (Прародителю бур! складалося таке враження, що їм кінця-краю не буде), але дебати тимчасово затихли. Адолін підвівся — відчуваючи, як протестують ушкоджені бік і стегно — і залишив батька півголосом бесідувати з Навані, а простору залу тим часом заповнив гомін розмов.

І як батько все це витримує? Коли вірити тітчиному фабріаловому годиннику на стіні, минуло аж дві години — дві години, протягом яких великі князі та їхні дружини нарікали на Вбивцю в білому без найменшого консенсусу щодо заходів, яких треба вжити.

Ніхто не хотів поглянути в обличчя правді, що колола очі: зробити не можна було нічогісінько. Тільки пильнувати й тренуватися — як-от сам Адолін — щоб дати відсіч, коли той монстр повернеться.

«І ти гадаєш, наче зможеш перемогти? Того, хто здатен ходити по стінах і примушувати коритися самих спренів природи?»

Це було неприємне запитання. За батьковим наполяганням Адолін неохоче змінив Сколкозбрую на відповідніший одяг. «На цих зборах нам треба вселяти не страх, а впевненість», — пояснив Далінар.

Натомість обладунок надягнув генерал Хал, який ховався в суміжній кімнаті з ударним загоном. Батько, здавалося, вважав малоймовірним, що вбивця нападе під час зборів. Мовляв, якщо той хотів перебити великих князів, то куди легше було забрати їхні життя по одному, під покривом ночі. А рішення напасти на всіх одразу в присутності охорони та десь із дюжини Сколкозбройних було б нерозважливим. Сколків на зборах справді не бракувало: на трьох великих князях була Збруя, а решта привела із собою охоронців зі Зброєю. Абробадар, Якамав, Ресай, Реліс… Адолін рідко бачив стільки Сколкозбройних одразу.

Але чи допоможе бодай щось із цього арсеналу? З усього світу вже не перший тиждень долітали звістки, що королів убивають, обезголовлюючи держави вздовж і впоперек Рошару. Подейкували, наче в Я-Кеведі вбивця винищив кількадесят вояків, що мали напівсколкові щити, здатні прикрити від його ударів, а також трьох Сколкозбройних — зокрема й короля. Ця криза охопила цілий світ, і за нею стояла одна-єдина людина. Якщо це взагалі була людина.

В кутку кімнати княжич роздобув собі чашу солодкого вина, яку з готовністю налив йому слуга в блакитно-золотому. Помаранчевого — власне, просто соку. Адолін осушив її до дна й подався шукати Реліса. Він прагнув діяти, а не сидіти і слухати чужі нарікання.

На щастя, протираючи штани на зборах, княжич устиг дещо придумати.

Реліс, Рутарів син і «зоряний» Сколкозбройний, мав обличчя, що скидалося на лопату — пласке та широке з немовби розчавленим носом. Зелено-жовте, з рюшами, вбрання, що в ньому той хверцював, не виклика́ло навіть побіжного інтересу. Маючи змогу обирати, що носити, він обрав… це?

Зате Реліс був повним Сколкозбройним — одним із небагатьох у таборах. А ще поточним чемпіоном із дуелей, що — вкупі з походженням — робило його особливо цікавим для Адоліна. Реліс стояв, розмовляючи зі своїм кузеном Елітом та трьома Садеасовими помічницями в традиційних воринських хавах. Одна з них, Мелалі, виразно й недобре зиркнула на Холіна. З високим плетивом кіс, зафіксованих шпильками, вона була не менш вродлива, ніж колись. І чим він устиг її розгнівити? Вони не зустрічалися вже цілу вічність.

— Релісе, — мовив Адолін, салютуючи тому порожньою чашею, — я оце хотів тобі сказати, що вважаю дуже сміливою твою недавно висловлену пропозицію особисто дати відсіч убивці. Твоя готовність загинути за престол дарує натхнення.

Реліс насупився. І як можна стати таким пласколицим? Його що, зронили в дитинстві?

— Гадаєш, я зазнав би поразки?

— Аж звісно, що так, — зі смішком відказав Адолін. — Будьмо відверті, Релісе. Ти вже скоро пів року як сидиш на своєму титулі, мов сокирогончак на сіні. І не виграв жодного серйозного поєдинку аж відколи переміг Епінара.

— І це говорить чоловік, який роками відхиляв замало не всі виклики, — втрутилася Мелалі, змірявши Адоліна поглядом. — Дивно, що татко відпустив тебе самого поточити ляси. Йому не страшно, що ти можеш порізатися?

— І я радий тебе бачити, Мелалі, — парирував той. — Як ся має твоя сестра?

— Що далі від тебе, то ліпше.

«А, зрозуміло». Тут він дав маху. Припустився прикрої помилки.

— Релісе, — сказав Адолін, — то ти стверджуєш, що даси відсіч убивці, а сам боїшся поєдинку зі мною?

Той розвів руками, одна з яких тримала мерехтливий кубок із червоним вином.

— Правила є правила, Адоліне! Я прийму твій виклик, щойно за рік-другий ти проб’єшся в лідери чемпіонату. Не можу ж я давати сатисфакцію першому-ліпшому невдасі — а надто коли на кону стоять Сколки!

— Першому-ліпшому невдасі? — перепитав Адолін. — Релісе, та я один із фаворитів.

— Ти? Після цирку з Ераннівом? — заперечив той, усміхаючись.

— Так, Адоліне, — втрутився Еліт, Релісів низькорослий і лисуватий кузен. — Останнім часом ти провів хіба жменьку більш-менш пристойних двобоїв. І то в одному, вважай, змахлював, а в іншому тобі просто поталанило!

Реліс кивнув.

— Якщо я прийму твій виклик в обхід правил, то спущу з ланцюга буряну стіну. Недолугі фехтувальники ходитимуть за мною десятками.

— Ні, не ходитимуть, — парирував Холін. — Адже ти більше не будеш Сколкозбройним. Твій титул відійде мені.

— Ич, які ми самовпевнені, — відказав Реліс зі смішком, обертаючись до Еліта з жінками. — Ви тільки послухайте цього вискочку. То місяцями нехтує рейтингом, а то не має жодного сумніву, що здолає мене.

— Ставлю і Збрую, і Зброю, — запропонував Адолін, — а також братові Збрую та Зброю. А ще трофей, здобутий в Еранніва. П’ять Сколків проти двох твоїх.

Еліт, здригнувшись, обернувся до Реліса. Він мав тільки Збрую, та й та перепала йому від кузена. Його обличчя випромінювало жадібність.

Реліс мовчав. А потім підібгав вуста, ліниво схилив голову набік і глянув Адолінові у вічі.

— Холіне, ти здурів.

— Я роблю цю пропозицію при свідках, — не вгавав той. — Переможеш — і всі Сколки моєї родини твої. Що сильніше? Твій страх чи твоя жадібність?

— Моя гордість, — відказав Реліс. — Двобою не буде.

Адолін скрипнув зубами. Він сподівався, що дуель з Ераннівом спонукає решту недооцінювати його хист і легше погоджуватися на поєдинки. Але обрана тактика не спрацьовувала. Реліс реготнув. Мелалі взяла його під запропоновану руку, і той повів її геть, а решта рушили слідом.

Затримався тільки Еліт.

«Що ж, це ліпше, ніж нічого», — подумав Адолін, на ходу розробляючи план.

— Чого тобі? — спитав він.

Еліт зміряв княжича поглядом. Адолін погано його знав. Подейкували, наче дуелянт із нього посередній, хоча той переважно залишався в тіні кузена.

Але ця пожадливість у нього на лиці! Він так прагнув стати повним Сколкозбройним.

— Еліте? — гукнув Реліс.

— Твоя пропозиція чинна? — спитав коротун, зустрівшись поглядами з Адоліном. — П’ять твоїх проти мого одного?

Яке жахливе парі!

— Чинна, — відказав Адолін.

— Я приймаю її, — промовив Еліт.

Іззаду застогнав Рутарів син. Він схопив кузена за плече й, гарикнувши на нього, відтягнув.

— Ти ж сам сказав мені пробиватися в лідери чемпіонату, — кинув Адолін Релісові. — От я й починаю.

— Не з мого кузена.

— Надто пізно. Ти ж чув, що він сказав. І дами чули. Коли поєдинок, Еліте?

— За сім днів, — відказав той. — У чачел.

Сім днів — довгенько, коли зважити на всі обставини. Він що, хотів мати час потренуватися?

— А як щодо завтра?

Реліс аж визвірився на Холіна — дуже не по-алетійському — й потягнув кузена подалі від нього.

— Не розумію, що за поквап, Адоліне. Хіба ти не маєш подбати про татуся-маразматика? Як це сумно, коли ветеран на старість виживає з розуму! Він іще під себе на людях не ходить?

«Спокійно», — сказав собі Адолін. Реліс намагався спровокувати його: а раптом зопалу Холін образить дією князівського сина? Це дало б змогу апелювати до короля, клопочучись про компенсацію та скасування всіх угод із їхнім Домом — зокрема й домовленості про дуель з Елітом. Але він зайшов надто далеко. Від такої негідної алетійця грубості його супутниці охнули й відсахнулися.

Та Адолін не піддався на цю продиктовану відчаєм провокацію. Княжич отримав, що хотів. Він не знав, як упоратися з убивцею — але тут ішлося про реальний спосіб допомогти. Хай і невисокого польоту мурена, однак Еліт був васалом Рутара, а той дедалі більше робився правою рукою Садеаса. Перемігши його, Адолін іще на крок наблизиться до справжньої мети — поєдинку із самим Садеасом.

Він розвернувся, щоб піти, і застиг, як укопаний. Позаду нього хтось стояв — дебелий чоловік із круглястим обличчям та чорним кучерявим волоссям. Лице червонувате, ніс зовсім червоний, а на щоках помітні жилки капілярів. Плечі солдатські, а вбрання фривольне і, як заздро зауважив Адолін, дуже модне: темні штани, оздоблені зеленим, як ліс, шовком, і короткий відкритий сюртук із цупкою сорочкою до пари. А на шиї пов’язана хустина.

Великий князь Торол Садеас, Сколкозбройний — саме той, про кого думав Адолін і кого він найбільше в світі ненавидів.

— Знову поєдинок, юний Холіне? — спитав Садеас, пригубивши вино. — Ти таки не на жарт зібрався осоромитися на арені. Мені й досі дивно, що твій батько знову дозволив тобі дуелі. А я гадав, наче для нього це питання честі.

Княжич рвонув повз Садеаса, не ризикуючи й словом озватися до цього в’юна в людській подобі, чий вигляд викликав у пам’яті панічний жах, із яким Адолін дивився, як той відступає з поля битви, залишаючи їх із батьком самих і в оточенні.

Того дня загинули Гавар, Перетом, Іламар — справжні солдати та друзі — і ще шість тисяч людей.

Але Садеас схопив його за плече і шепнув:

— Думай, що хочеш, синку, але мій вчинок мав стати таким собі ударом милосердя для мого давнього союзника й твого батька.

— Відпусти. Мене.

— Якщо, старіючи, ти виживатимеш із розуму, моли Всемогутнього, щоб поруч були такі люди, як я, — ладні допомогти тобі вмерти. Ті, кому небайдуже і хто замість насмішок потримає меча, на який ти кинешся.

— Садеасе, коли мої руки доберуться до твоєї горлянки, — прошипів Адолін, — я стискатиму її повільно й поступово. А ще всаджу тобі в живіт кинджал і провертатиму його. Швидкої смерті для такого, як ти, було б мало.

— Тс-с-с, — усміхнувся Садеас. — У цій залі повно людей. А раптом хтось почує, як ти погрожуєш великому князеві?

Як це по-алетійськи. Якщо ти кинув союзника на полі бою і всі про це знають — нічого страшного. Але образити його безпосередньо — це вже ні, так не годиться. В товаристві на тебе коситимуться. П’ясток Налана! Батько мав рацію щодо кожного з них.

Різко крутнувшись, княжич звільнився із Садеасового хвату, а його пальці інстинктивно склалися в кулак, готуючись зацідити по тій усміхненій, самовдоволеній пиці.

Та Адолін цього не зробив, бо на плече раптом лягла чиясь рука, що стримала його.

— Ясновельможний Адоліне, я не думаю, що ви вчинили б мудро, — промовив чийсь неголосний, але суворий голос, що нагадував батьків (хоча тембр був несхожий).

Княжич озирнувся і побачив, що до нього підійшов Амарам.

Рослявий та з лицем, яке немовби витесане з каменю, ясновельможний Мерідас Амарам був одним із дуже небагатьох світлооких, які прийшли на збори, одягнувшись по формі — в мундир. Адолін і сам би радо вбрався в щось модніше, але зрештою таки збагнув символічну важливість військового однострою.

Юнак глибоко зітхнув, опускаючи кулака. Амарам кивнув Садеасові й, розвернувши Адоліна за плече, відвів його від великого князя.

— Ваша Ясновельможносте, не можна піддаватися на його провокації, — тихенько сказав Амарам. — Бо він, якщо зможе, скористається з вашої необачності, обернувши її проти вашого батька.

Вони пройшли залою, повною гамірких служників, які роздавали напої й закуски. Коротка перерва перетворилася на повномасштабну вечірку. Не дивно. Коли стільки впливових світлооких збираються разом, чекай світського рауту й інтриг.

— Амараме, чому ти не підеш від нього? — спитав Адолін.

— Бо він мій сюзерен, а я його ленник.

— Маючи такий ранг, як у тебе, можна обрати собі новий лен. Прародителю бур! Ти тепер Сколкозбройний. Тобі навіть запитань ніхто не ставитиме. Переходь до нашого табору. Долучайся до мого батька.

— Такі дії породили б розкол, — неголосно відказав Амарам. — Залишаючись із Садеасом, я можу допомагати, згладжуючи гострі кути. І він, і ваш батько мені довіряють. Тож моя дружба з ними обома сприяє єдності нашого королівства.

— Садеас тебе зрадить.

— Ні. Ми з великим князем розуміємо один одного.

— Ми теж так гадали. А він заманив нас у пастку.

На Амарамовому обличчі проступив відсторонений вираз. Він навіть ішов як на параді — тримаючи спину прямо й шанобливо киваючи численним зустрічним. Взірцевий світлоокий генерал — блискучий стратег, який не зазнався. Меч у руках свого великого князя. Більшість війни він ретельно муштрував новобранців, відправляючи найкращих сюди, до Садеаса, й паралельно охороняв його вотчину в Алеткарі. Своїми успіхами на Розколотих рівнинах князь наполовину завдячував Амарамові.

— Ваш батько, Адоліне, став занадто негнучким, — промовив генерал. — Як на мене, нічого поганого в цьому немає — але такий чоловік не зможе порозумітися з великим князем Садеасом.

— А ти не такий?

— Ні.

Адолін хмикнув. Амарам був одним із найбездоганніших алетійців, людиною кристальної репутації.

— Сумніваюся.

— Із Садеасом я згоден у тому, що засобам, які ми обираємо, щоб досягти шляхетної мети, простимо бути сумнівними. А з вашим батьком — у тому, якою ця мета має бути: кращий Алеткар без усіх оцих чвар. Вся річ у тім, з якого боку глянути…

Той повів далі, але княжич мимоволі відволікся на інше. Таких балачок він і від батька вдосталь наслухався. Якщо Амарам почне цитувати «Шлях королів», Адолінові нерви, певне, не витримають. Принаймні…

А це хто така?

Розкішне руде волосся — ні єдиного чорного пасма. Струнка фігура, яка так відрізняється від пишнотілості алетійок. Блакитна шовкова сукня — проста, але елегантна. Бліда — на вигляд майже як у шинів — шкіра зі світло-синіми очима до пари. А легкий розсип веснянок під ними надавав їй нальоту екзотики.

Та дівчина не йшла, а пливла залою, і княжич озирнувся їй услід. Яка ж вона несхожа на решту!

— Очі Аш! — засміявся Амарам. — Що, знову за своє?

Адолін відірвав погляд від дівчини.

— Про що ти?

— Про те, як притягує ваші очі кожна зустрічна крихітка. Скажу вам як синові: час обрати одну й постатечніти. Ваша матінка жахнулася б, дізнавшись, що ви досі нежонатий.

— Ясна на десять років старша за мене, але також незаміжня.

Хоч би тітка Навані мала рацію, й та була досі жива.

— У цьому сенсі ваша кузина навряд чи може правити за взірець.

Амарамів тон натякав на більше: як і в кожному іншому.

— Але ти тільки глянь, Амараме, — сказав Адолін, нахиляючись і проводжаючи поглядом незнайомку, яка прямувала до його батька. — Яке волосся! Ти коли-небудь бачив такий насичений відтінок рудого?

— Поручуся, що вона веденка, — відповів Амарам. — Рогоїдської крові. Там цілі родини цим пишаються.

Веденка. Не може бути… Чи може?

— Перепрошую, — промовив Адолін, відходячи від Амарама й делікатно проштовхуючись туди, де новоприбула розмовляла з його батьком і тіткою.

— Боюся, Її Світлість Ясна справді затонула разом із кораблем, — говорила та дівчина. — Співчуваю вашій утраті…

38. Безгомінна буря

І тут, коли Вітробігунам було не до того, трапилася подія, що про неї вже йшлося, а саме відкриття якоїсь нечестивої марноти, хоча Авена й не береться судити, були то витівки адептів Променистих, а чи вона мала стороннє походження.

«Слова Променистого ордену», розділ 38, с. 6

— Співчуваю вашій утраті… — говорила Шаллан. — Я привезла її речі, які змогла врятувати. Вони там, зовні, у моїх людей.

Їй було напрочуд важко вимовляти ці слова без дрожу в голосі. Протягом своєї кількатижневої поїздки вона горювала за Ясною, але від слів про її смерть — і спогадів про ту жахливу ніч — почуття накочували, наче здиблені вали, погрожуючи захлеснути.

Але на допомогу прийшов недавній автопортрет. Сьогодні вона зможе побути такою, як на тому малюнку — не те щоб нечулою, але здатною пережити цю втрату. Дівчина зосередила увагу на теперішній миті й на поточному завданні — а саме на двох людях, що стояли перед нею. На Далінарі й Навані Холінах.

Великий князь був достоту таким, як вона сподівалася — чоловіком із грубуватим лицем і коротким чорним волоссям, що сріблилося на скронях. Його тугий мундир створював враження, наче тільки він у цій залі не з чуток знав про битви. Чи не в бою з паршенді він отримав ті синці на обличчі? А Навані мала вигляд Ясни за двадцять років — іще вродливої, але якось по-материнському (хоча Шаллан ніколи не могла уявити покійну наставницю в такій ролі).

Коли дівчина тільки-но підійшла, Навані всміхалася, але тепер від тієї безжурності не лишилося й сліду. «Вона ще сподівалася, що донька жива, — збагнула Шаллан, коли та осіла в крісло неподалік. — А я зруйнувала цю надію».

— Дякую вам за цю звістку, — сказав ясновельможний Далінар. — Добре… словом, тепер ми знаємо напевне.

Це було жахливо — не лише згадати про ту смерть, а й розчавити інших її тягарем.

— Я маю для вас інформацію, — промовила Шаллан, намагаючись бути тактовною. — Про те, над чим працювала Її Світлість.

— Знову про паршменів? — різко спитала її мати. — Буря забирай, та дівуля схибнулася на них ще тоді, як убила собі в голову, наче це вона винна в батьковій смерті.

Що-що? Такої версії тодішніх подій Шаллан іще не чувала.

— Її дослідження почекають, — сказала Навані, чий погляд метав громи й блискавки. — Я хочу дізнатися, що саме трапилося тоді, коли ти, на твою думку, бачила, як вона гине. Розкажи все, що пам’ятаєш — не оминаючи ні найменших подробиць.

— Може, після зборів… — мовив Далінар, поклавши руку на плече Навані.

Князівський доторк був напрочуд ніжний. Хіба ця жінка не вдова Ґавілара? А цей вираз у його очах — що за ним крилося? Братня любов до сестри чи щось більше?

— Ні, Далінаре, — відказала Навані. — Негайно. Я хочу почути про все просто зараз.

Готуючись розпочинати, Шаллан глибоко зітхнула, притлумила емоції й виявила, що вона навдивовижу спокійна. Збираючись із думками, дівчина зауважила, що з неї не зводить очей якийсь молодий блондин. Це, певне, Адолін. Плітки не збрехали: вродливий юнак. На ньому, як і на батькові, був синій мундир, проте Адолінів здавався… як би тут висловитися? Стильнішим? Їй сподобався контраст між дещо неслухняним волоссям і бездоганністю однострою. Це робило княжича життєвішим і не таким прилизаним.

Шаллан знову обернулася до Навані.

— Я прокинулася серед ночі від криків і запаху диму. Відчинивши двері в коридор, я побачила, що на вході до Ясниної каюти — навпроти моєї — з’юрмилися незнайомі чоловіки. Вони повалили її додолу й… Ваша Світлосте, я бачила, як їй проштрикнули серце. Мені шкода.

Навані напружилася і смикнула головою, неначе отримала ляпаса.

А дівчина повела далі. Вона намагалася викласти все якомога правдивіше, хоча розповісти про речі, до яких вона вдалася — Світлопрядіння, Душезаклинання корабля, — було б вочевидь нерозважливо, принаймні поки що. Натомість Шаллан повідомила заздалегідь підготовану напівправду: наче забарикадувалася в себе в каюті.

— Згори долинали крики моряків, яких по одному страчували, — вела далі дівчина. — І я збагнула, що єдиною надією на їхній порятунок від піратів стала б якась халепа на судні. Тож я схопила смолоскип і підпалила корабель.

— Підпалила? — перепитала нажахана жінка. — Коли моя дочка лежала непритомна?

— Навані… — почав Далінар, стискаючи її плече.

— Ти прирекла її на загибель, — сказала Навані, знищуючи дівчину поглядом. — Адже Ясна, на відміну від решти, не могла врятуватися вплав. Вона…

— Навані, — повторив великий князь уже рішучіше. — Ця дівчинка вчинила мудро. Самотужки впоратися з цілою бандою вона ніяк не могла. А висновуючи з побаченого… Навані, Ясна не була непритомна. На той момент допомогти їй було неможливо.

Жінка глибоко зітхнула, вочевидь силкуючись стримати свої почуття.

— Перепрошую, — промовила вона до Шаллан. — Я не при собі й поводжуся нерозважливо. Дякую… дякую тобі за цю звістку. — Вона підвелася. — Вибачте.

Далінар кивнув, не заважаючи їй піти, зберігши розумну міру пристойності. А Шаллан, зціпивши перед собою руки, ступила крок назад, почуваючись безсилою й напрочуд збентеженою тим, що побачила. Вона ж бо й не сподівалася, наче все пройде гладко. І так воно й сталося.

Дівчина скористалася із цієї заминки, щоб перевірити, як там Фрактал. Спрен — майже невидимий — сидів у неї на спідниці. Навіть якби його помітили, то прийняли б за чудернацьку фактуру подолу — якщо той, звісно, не порушить її наказу застигнути на місці й мовчати.

— Підозрюю, що ваша мандрівка сюди стала справжнім випробуванням, — промовив Далінар, обертаючись до Шаллан. — Адже кораблетрощі ви зазнали в районі Морозних земель?

— Так. На щастя, я зустріла караван і добулася з ним сюди. Дорогою на нього, щоправда, напали розбійники, але нас урятувала вчасна поява солдатів.

— Солдатів? — перепитав здивований Далінар. — Із якого загону? Під чиїм знаменом?

— Цього я не знаю, — відказала дівчина. — Я так зрозуміла, що колись вони служили на Розколотих рівнинах.

— Дезертири?

— Ваша Ясновельможносте, я не розпитувала їх про такі деталі, — пояснила вона. — Я тільки обіцяла їм помилування за минулі злочини — адже своїм шляхетним учинком вони врятували десятки життів. Хоробрість цих людей може підтвердити весь караван, що підібрав мене. Гадаю, вони прагнули спокутувати колишні гріхи й заслужити можливість почати все наново.

— Я подбаю, щоб король їх помилував, — пообіцяв Далінар. — Підготуйте перелік імен. Як на мене, вішати солдатів — це завжди марнотратство.

Шаллан збадьорилася. Одною проблемою менше.

— Ваша Ясновельможносте, нам варто обговорити ще одне делікатне питання, — промовила дівчина.

Обоє обернулися до Адоліна, який отирався неподалік. Юнак усміхнувся.

Яка приємна в нього усмішка!

Коли принцеса вперше пояснила їй про каузаль, цікавість Шаллан була суто абстрактна. Породичатися через одруження з могутнім алетійським Домом? Здобути братам союзників? Отримати офіційний статус і далі співпрацювати з Ясною, рятуючи світ? Такі перспективи здавалися дивовижними.

Однак, забачивши Адолінову усмішку, вона забула й думати про всі ці переваги. Біль від згадки про Ясну ще не зовсім ущух, але, дивлячись на цього юнака, терпіти страждання зробилося куди легше. Шаллан відчула, що шаріє.

«А це може загрожувати небезпекою», — майнуло в гадці.

Адолін підійшов і приєднався до них. Гомін довколишніх розмов давав їм змогу, так би мовити, усамітнитися на людях. Княжич роздобув для неї помаранчевого вина і простягнув їй келиха із запитанням:

— Шаллан Давар?

— Е-е… — Як це ж її? А, правильно. Вона взяла вино. — Так?

— Адолін Холін, — відрекомендувався юнак. — Мені шкода чути, скільки лиха ви натерпілися. Нам треба повідомити короля про долю його сестри. Коли хочете, я можу взяти це на себе й піти замість вас.

— Дякую, — відповіла Шаллан, — але я воліла б зустрітися з ним особисто.

— Так, звісно, — погодився Адолін. — А що ж до нашої… домовленості… Доки ви були Ясниною підопічною, все видавалося куди логічнішим, еге ж?

— Мабуть, так.

— Хоча тепер, коли ви вже тут… то, може, прогуляємося, щоб збагнути, як нам така перспектива?

— Залюбки, — відповіла Шаллан. «От дурепа! Хутко скажи щось дотепне!» — Е-е… У вас гарне волосся.

Частина її єства — та, що засвоїла науку Тин — застогнала.

— Волосся? — перепитав Адолін, провівши рукою по голові.

— Так, — підтвердила Шаллан, силкуючись примусити свої мляві мізки знову запрацювати. — У Я-Кеведі нечасто зустрінеш блондина.

— Дехто вбачає в цьому свідчення нечистокровності мого родоводу.

— Як кумедно. Про мене кажуть те саме, і то також через колір волосся.

Вона всміхнулася йому. Цей хід, здавалося, був правильний, бо Адолін повернув її усмішку. Репліки виходили так собі — Шаллан бувала й кмітливішою — але доки княжич усміхався, її справи стояли терпимо.

Далінар відкашлявся. Шаллан закліпала очима. Вона зовсім забула про присутність великого князя.

— Адоліне, — сказав той, — принеси-но мені вина.

— Батьку? — спитав княжич, обертаючись. — А-а. Гаразд, я зараз.

І він відійшов.

Очі Аш! Який же він красень! Дівчина обернулася до Далінара, який… е-е… не міг похвалитися вродою. Ні, він справляв належне враження, але колись йому зламали носа, та й із рисами обличчя трішки не поталанило. А тут ще й синці…

Щиро кажучи, його вигляд просто лякав.

— Я б залюбки дізнався про вас більше, — тихенько сказав князь. — Що у вас за родинні проблеми й чому ви так прагнете до заручин із моїм сином?

— Моя родина розорена, — зізналася дівчина. Маючи справу з цим чоловіком, відвертість видавалася найліпшою тактикою. — Мій батько мертвий, але нашим кредиторам про це поки невідомо. Я навіть не помишляла про союз із Адоліном, доки не почула таку пропозицію від Ясни. Хоча, якщо мені дозволять, я радо вхоплюся за неї. Поріднившись через шлюб із вашим Домом, я забезпечу своїй родині колосальну підтримку.

Вона й досі не знала, як бути з Душезаклиначем, що належав братам. Але всьому свій час.

Далінар хмикнув. Він не очікував від неї такої відвертості.

— Тож сама ви не маєте чого запропонувати? — запитав її князь.

— Судячи з почутого від наставниці про ваш умонастрій, я не думала, наче фінансові чи політичні дивіденди становитимуть для вас першочерговий інтерес, — відказала Шаллан. — Якби ви прагнули до такого союзу, то оженили б княжича Адоліна ще багато років тому. — Вона поморщилася від власної прямоти. — Не сприйміть мої слова як неповагу, Ваша Ясновельможносте.

— Все гаразд, — заспокоїв її Далінар. — Мені до вподоби відвертість. Однак моє небажання примушувати сина до шлюбу не означає, що я не хочу для нього вдалої партії. А ви безпосажна, походите з дрібного чужинського Дому й не приховуєте, що ваша родина розорена?

— Я не казала, що безпосажна, — заперечила дівчина. — Ваша Ясновельможносте, скільки підопічних прийняла Ясна Холін за останній десяток років?

— Як мені відомо, жодної, — відказав той.

— А знаєте, скільком вона відмовила?

— Можу собі уявити.

— Але мене вона взяла. Хіба не можна розглядати це як такий собі посаг?

Далінар, позволікавши, кивнув.

— Каузалю поки що не скасовуймо, — сказав він. — Адже причина, яка насамперед спонукала мене погодитися, залишається незмінною: я хочу, щоб Адолін став недосяжним для тих, хто маніпулював би ним задля політичного зиску. Якщо ви справите належне враження на мене, Її Світлість Навані і, звісна річ, самого нареченого, то каузаль переросте в повноцінні заручини. А доти пропоную вам посаду молодшої писарки в моїй канцелярії, де ви зможете проявити себе.

Пропозиція була щедра, але зв’язувала дівчині руки й ноги. Платні молодшої писарки мало вистачити на прожиття, але хвалитися буде нічим. А до того ж вона не мала сумніву, що князь за нею пильнуватиме. Його погляд був страхітливо проникливий. Вона й кроку не зможе ступити без того, щоб про це не доповіли Далінарові.

Його благодіяння стане для неї в’язницею.

— Ваша Ясновельможність дуже щедра, — мимоволі мовила Шаллан, — але я, власне, маю…

— Далінаре! — гукнув хтось із присутніх у залі. — Ми ще поновимо сьогоднішнє засідання чи мені розпорядитися, щоб подали повноцінний обід?!

Її співрозмовник обернувся до тілистого, бородатого чоловіка в традиційному одязі — відкритій мантії поверх сорочки вільного крою та військовій спідниці, яку називали такамою. «Це великий князь Себаріал», — зрозуміла Шаллан. У нотатках Ясни презирливо зазначалося, що він нестерпний і недолугий. Принцеса була ліпшої думки навіть про великого князя Садеаса, якому не радила довіряти.

— Авжеж, поновимо, Себаріале, — відказав Далінар.

Залишивши дівчину саму, ясновельможний Холін попрямував до крісел, розставлених по центру приміщення, де зайняв одне з місць за столом. У крісло поруч нього опустився якийсь гордовитий чоловік із різко окресленим носом. «То, певне, король Елгокар». Він виявився молодшим, ніж гадала Шаллан. Чому Себаріал закли́кав Далінара поновити збори — адже поруч був монарх?

Наступні кілька хвилин стали для дівчини випробуванням. Високородні світлоокі обох статей вмощувалися в розкішні крісла, біля кожного з яких стояв столик і чекав напоготові мажордом — на випадок важливих доручень. А кілька паршменів дбали, щоб на кожному зі столиків були вино, горіхи та свіжі й сушені фрукти. Шаллан здригалася щоразу, коли хтось із них проходив повз неї.

Вона подумки перелічила великих князів. Упізнати Садеаса було легко: через прикметні жилки під шкірою — як-от у її батька після пиятики — його обличчя відливало червоним. Решта кивали йому й зачекали, доки той першим займе своє місце. Складалося враження, що Садеаса поважали не менше, ніж Далінара. Його дружина, Йалай, була тонкошия, товстогуба, пишногруда й широкорота. Ясна зазначала, що та не менш прониклива, ніж чоловік.

Із кожного боку від їхнього подружжя сиділо по великому князю. З одного — Аладар, уславлений дуелянт. Коротун, згадуваний у Ясниних нотатках як могутній вельможа, що любить ризикувати й має репутацію азартної людини, небайдужої до заборонених ігор. Здавалося, що він і Садеас на короткій нозі. Хіба вони не ворогують? Шаллан читала, що ті часто сварилися через землі. Хай там як, а глеків вони вочевидь давно не били, бо дивилися на Далінара однаковими очима.

По іншу руку від Садеаса сиділи великий князь Рутар із дружиною. Ясна вважала їх, фактично, звичайними злодіями, але попереджала, що ця парочка — небезпечні опортуністи.

Крісла, здавалося, стояли таким чином, що очі всіх присутніх були звернені до цих двох фракцій. Фракція Елгокара й Далінара по один бік, а фракція Садеаса, Аладара й Рутара — по другий. Нотатки Ясни вочевидь застаріли, бо політичний клімат змінився.

Зібрання затихло. Всім, здавалося, було байдуже, що Шаллан спостерігає за зборами. Адолін зайняв місце позаду батька — між молодшим, ніж він, юнаком в окулярах і порожнім кріслом, де раніше, мабуть, сиділа Навані. Дівчина обережно відійшла до стіни — там юрмилися охоронці, слуги й навіть кілька Сколкозбройних — щоб не потрапити на очі Далінарові, який іще, бува, попросить її залишити залу.

Першою взяла слово Її Світлість Яйла Рутар.

— Ваша Величносте, — промовила вона, подавшись уперед над узятими в замок п’ястками, — боюся, що наша розмова ходить колами, і ми за сьогодні ще нічого не досягли. Найбільше занепокоєння в нас, звісна річ, викликає ваша безпека.

Навпроти зачулося гучне фиркання Себаріала, який жував скибки дині. Решта, здавалося, демонстративно не зважали на цього неприємного бороданя.

— Так, — підтримав ораторку Аладар. — Убивця в білому. Ми маємо щось удіяти. Я не сидітиму в палаці, чекаючи, коли той прийде по мене.

— Він убиває королів і князів по всьому Рошару! — докинув Ройон.

Сутулий у плечах та з лисуватою головою, він нагадував дівчині черепаху. Як це там писала про нього Ясна?

«Він боягуз і завжди обирає найбезпечніше рішення», — згадала Шаллан.

— Алеткар має явити свою монолітність, — промовив Гатам. Вона одразу впізнала його за довгою шиєю та витіюватою манерою говорити. — Недопустимо, щоб нас перебили по одному. Нам не можна погрузнути в міжусобицях.

— Саме тому ви маєте коритися моїм наказам, — відповів король, насупившись на присутніх.

— Ні, — заперечив Рутар, — саме тому Ваша Величність має скасувати ті сміховинні обмеження, які наклала на великих князів! Тепер не час виставляти себе дурнями в очах цілого світу.

— Дослу́хайтеся до Рутара, — сухо сказав Себаріал, відкинувшись у кріслі. — Він майстер виставляти себе дурнем.

Дебати затяглися, й Шаллан ліпше зорієнтувалася в настроях їхніх учасників. Насправді фракцій було три: король і Далінар, Садеас із командою та ті, кого вона назвала миротворцями. Їх очолював Гатам, який — варто було йому заговорити — здавався найприродженішим політиком у тій залі. Ця, третя, фракція прагнула посередничати.

«То от у чім насправді річ, — збагнула дівчина, слухаючи суперечку Рутара з королем та Адоліном Холіном. — Кожен намагається перетягти на свій бік тих великих князів, які зберігають нейтралітет».

Далінар був небагатослівний, і те саме стосувалося Садеаса, якого, здавалося, вдовольняло, що за нього говорять Рутар із дружиною. І перший, і другий дивилися один на одного — Далінар із непроникним обличчям, а Садеас із ледь помітною посмішкою. На позір досить безневинно, доки Шаллан не зауважила, як ті не зводять один з одного майже незмигних очей.

У залі бушувала буря. Безгомінна буря.

Кожен, здавалося, належав до якоїсь із трьох фракцій, крім Себаріала, який усе закочував очі й час від часу кидав зауваження, що межували з непристойними. Його присутність змушувала решту алеті — зарозумілу й бундючну — помітно ніяковіти.

Шаллан потроху докопувалася до прихованого сенсу дебатів. Ішлося про заборони та правила, які впровадив монарх… але складалося враження, що річ була не так у них, як у самодержавній владі. Якою мірою великі князі мають коритися королю, і яку міру автономії їм вільно вимагати? Це було захопливо.

Аж до тієї миті, коли хтось із них зауважив її присутність.

— Заждіть-но, — сказав Вама, який належав до нейтральної фракції. — Що то за дівчина? До чийогось почту входить веденка?

— Вона розмовляла з Далінаром, — промовив Ройон. — Далінаре, ти приховуєш від нас якісь новини, що надійшли з Я-Кеведу?

— Гей, дівчино! — озвалася Йалай Садеас. — Що ти можеш повідомити про війну за престол, яка точиться в тебе на батьківщині? Ти маєш інформацію про вбивцю? Навіщо якомусь паршендійському посіпаці підривати ваш трон?

Очі всіх присутніх звернулися на Шаллан, і та на якусь мить відчула справжню паніку. До неї зверталися, свердлячи поглядами, найвпливовіші люди світу…

А відтак вона згадала автопортрет і стала такою, як на тому малюнку.

— Гай-гай, Ваші Ясновельможності та Світлості, — промовила Шаллан, — я мало чим можу допомогти. Коли трапилася та трагічна подія, на батьківщині мене не було, і я не маю інформації щодо її причин.

— Тоді що ви тут робите? — спитав Гатам — увічливо, але наполегливо.

— Вочевидь любується на весь цей звіринець, — утрутився Себаріал. — Дивитися, як ваша зграя виставляє себе дурнями — найліпша безкоштовна розвага, яку можна знайти в цій замороженій пустизні.

Певне, ігнорувати його репліки було таки мудро.

— Я — підопічна Ясни Холін, — оголосила Шаллан, зустрічаючись поглядом із Гатамом. — І перебуваю тут в особистій справі.

— А-а, — протягнув Аладар. — Чув я плітки про її примарні заручини.

— Так, маєш рацію, — промовив Рутар. Зі своїм темним напомадженим волоссям, грубими руками та круглою бородою він однозначно справляв враження слизького типа. Проте найбільше бентежила його посмішка, яка здавалася аж надто хижою. — Дитино, чом би тобі не зазирнути до мого табору й не побесідувати з писарками? Мені треба знати, що відбувається в Я-Кеведі.

— Я маю кращу пропозицію, — озвався Ройон. — Де ви зупинилися, панночко? Запрошую вас до свого палацу. Я б теж послухав про стан справ у вас на батьківщині.

Але ж… вона щойно сказала, що нічого не знає…

Шаллан пригадала науку наставниці. До Я-Кеведу їм було байдуже. Князі хотіли знати про її заручини, запідозривши, наче за ними криється дещо більше.

Цих двох, які щойно запросили її до себе, Ясна атестувала як найменш спритних політиків. Бо решта — як-от Аладар із Гатамом — вичікували слушного моменту, щоб зробити аналогічну пропозицію наодинці, не виявляючи свого інтересу публічно.

— Твоя турботливість безпідставна, Ройоне, — сказав Далінар. — Вона, звісна річ, зупиниться в моєму військовому таборі, де їй запропоновано посаду писарки.

— Мені, власне, не випало нагоди відповісти на вашу пропозицію, ясновельможний Холіне, — втрутилася Шаллан. — Я залюбки скористалася б із можливості послужити вам, але — гай-гай — устигла обійняти посаду в іншому військовому таборі.

Запала приголомшена тиша.

Дівчина знала, що збиралася сказати далі. Вона йшла ва-банк, чого її наставниця ніколи не схвалила б. Але Шаллан довірилася інтуїції — адже в мистецтві вона зрештою спрацьовувала — й (або пан, або пропав!) промовила:

— Ясновельможний Себаріал першим запропонував мені зупинитися в його таборі і вступити на службу.

Кажучи ці слова, вона не зводила очей з бороданя, якого Ясна щиро зневажала. Той замало не похлинувся вином і, примружившись, поверх чаші глянув на дівчину.

А Шаллан усміхнулася й знизала плечима — як вона сподівалася, обеззброюючи цим жестом. «Будь ласка…»

— Е-е… так, — підтвердив Себаріал, відкинувшись у кріслі. — Вона моя далека родичка. Я не пробачив би собі, якби не запросив її до себе.

— Він був дуже щедрий, — докинула спритниця. — Запропонував мені платню в три повновагові броами на тиждень.

Себаріал витріщив очі.

— Я цього не знав, — промовив Далінар, переводячи погляд із Себаріала на дівчину.

— Вибачте, Ваша Ясновельможносте, — відказала Шаллан. — Я мала б вас повідомити. Мені здалося, що зупинитися в домі свого залицяльника було б не зовсім гоже. Не маю сумніву, що ви зрозумієте.

Той насупився.

— Я не розумію тільки одного: кому охота бути ближче до Себаріала, ніж це необхідно?

— О, звикнувши до дядечка Себаріала, його цілком можна терпіти, — заперечила Шаллан. — Він наче страшенно набридливий шум, до якого зрештою звикаєш.

Більшість присутніх її зауваження, здавалося, вжахнуло, хоча Аладар усміхнувся. Але Себаріал — як вона й сподівалася — гучно зареготав.

— Значить, нічого не вдієш, — невдоволено промовив Рутар. — Але я таки маю надію, що ти принаймні зволиш зазирнути для короткої бесіди.

— Облиш, Рутаре, — відказав Себаріал. — Вона замолода для тебе. Хоча не сумніваюся, що довге спілкування з жінкою тобі й не до снаги.

Той похлинувся від обурення:

— Я ні на що не натякав… старий ти соромітнику… Тьху!

Шаллан зраділа, що увагу присутніх знову привернули нагальніші теми — адже від останнього зауваження вона спаленіла. Себаріал і справді поводився непристойно. Проте він начебто прагнув залишатися осторонь цих політичних баталій, і така «позиція невтручання» видавалася дівчині бажаною, бо давала найбільше свободи. Вона так само працюватиме з Навані й Далінаром над нотатками Ясни, проте не буде їм зобов’язана.

«А хто тобі сказав, що бути зобов’язаною цьому чоловікові ліпше?» — подумала Шаллан, огинаючи залу, щоб підійти до Себаріалового крісла. Старий холостяк, той сидів сам-один, без дружини й без родичів.

— Взяти б тебе за вухо, дівко, та й вишпурнути звідси, — тихенько промовив Себаріал, потягуючи вино й не дивлячись на Шаллан. — Дурний це хід, віддатися в мої руки. Всі знають, що я полюбляю роздмухати пожежу й дивитися, як усе пожирає вогонь.

— Але ви мене не вишпурнули, — заперечила та. — Тож хід не такий уже й дурний. Щоправда, ризикований — але мій ризик окупився.

— Я ще можу тебе вишпурнути. І точно не платитиму три броами. Майже стільки ж коштує моя коханка, а вона мені за них хоч щось дає.

— Заплатите як миленький, бо це стало питанням реноме, — відказала Шаллан. — Але не хвилюйтеся. Я заслуговую цих грошей.

— Ти знаєш дещо про Холіна? — запитав Себаріал, вивчаючи вино.

А, то йому було небайдуже.

— Еге, знаю — не так про Холіна, як про світ загалом, — промовила дівчина. — Довіртеся мені, Себаріале. Ви щойно уклали дуже вигідну угоду.

Доведеться їй придумати, в чому ж тут вигода.

Решта так само сперечалися про Вбивцю в білому, й Шаллан збагнула, що він завдав удару й тут, але напад відбили. А коли Аладар перевів розмову на те, що корона реквізує його самоцвіти — дівчина не зрозуміла, навіщо їх відбирали — Далінар повільно підвівся.

Він рухався, наче валун, який котиться, — невмолимо й невідворотно.

Аладарові заціпило.

— «Дорогою я проминув прикметну купку камінців, чиє положення привернуло мою увагу. Тріщинуватий сланець із навітряного боку твердішої гірської породи зазнав ерозії під дією великобур. Ця купка тоненьких пластинок лежала, наче покладена туди рукою смертного».

Решта дивилися на Далінара як на божевільного. Але дівчині його слова були чимось знайомі. Князь цитував із книжки, котру вона колись читала.

Холін обернувся й рушив до вікон із підвітряного боку приміщення.

— «Але її поклала не людина. Хоч на позір і хистка, на ділі вона виявилася доволі міцною — її утворили підземні пласти, які тепер оголилися. Мені стало цікаво, як можуть камінці триматися таким акуратним стосиком, коли їх обдувають шалені стихії.

Незабаром я з’ясував їхню справжню природу. Виявилося, що сила, прикладена з того боку, притискає їх один до одного й до каменю за ними. Хай як я звідти налягав, а вони не зрушили з місця. Проте коли я витягнув одну з нижніх пластинок — приклавши силу не від, а до себе — вся формація завалилася мініатюрним каменепадом».

Зала мовчки витріщалася на нього, доки зрештою за всіх присутніх не заговорив Себаріал:

— Далінаре, — запитав гладун, — що ти в одинадцятої назви Геєни верзеш?

— Наша тактика не спрацьовує, — промовив Холін, озирнувшись на збори. — Після багатьох років війни ми опинилися там само, звідки починали. Наразі цей монстр не більше нам по зубах, ніж тієї ночі, коли він убив мого брата. Король Я-Кеведу виставив проти нього трьох Сколкозбройних і половину війська, а потім загинув від Зброї, яка проштрикнула йому груди, і залишив свої Сколки на поталу опортуністам.

Якщо спинити вбивцю нам несила, значить, треба усунути причину його нападів. Якщо ми захопимо або знищимо його наймачів, це може анулювати контракт, яким вони зв’язані. Як відомо, його підіслали паршенді.

— Чудово, — сухо кинув Рутар. — Усе, що нам треба зробити, це здобути воєнну перемогу, яка, попри всі наші п’ятирічні старання, ніяк не дається в руки…

— Бо ми не старалися, — відказав Далінар. — Замало старалися. Я маю намір замиритися з паршенді. А якщо вони не пристануть на наші умови, я вирушу на Розколоті рівнини з усім своїм військом та арміями кожного, хто приєднається до мене. Жодних більше ігор і змагань за яхонтосерця. Я знайду табір паршенді, завдам по ньому удару і здобуду перемогу раз і назавжди.

Король за столом тихенько зітхнув і відкинувся в кріслі. «Він саме цього й чекав», — збагнула Шаллан.

— «…вирушу на Розколоті рівнини», — змавпував Холіна Садеас. — Чудова думка. Тобі варто спробувати.

— Далінаре, — промовив Гатам із неприхованою обережністю. — Як на мене, наше становище не змінилося. Розколоті рівнини й досі переважно недосліджені, а ворожий табір може критися буквально де завгодно на багатьох квадратних милях місцевості, надзвичайно важкопрохідної для нашого війська. Ми дійшли згоди, що атакувати табір нерозважливо, доки паршенді самі вирушають на вилазки проти нас.

— У тім-то й проблема, Гатаме, — відказав Далінар, — що їхні вилазки визначають характер цієї кампанії. Так, наше становище не змінилося — змінилася лише наша рішучість. Ця війна триває надто довго, і я покладу їй край — так чи інак.

— Чудова думка, — повторив Садеас. — То ти вирушиш завтра чи зачекаєш до післязавтра?

Далінар кинув на нього презирливий погляд.

— Я просто намагаюся прикинути, коли в нас з’явиться вільний табір, — невинним тоном пояснив Садеас. — Бо в моєму стає тісно, і я б не від того, щоб розжитися ще одним, щойно паршенді переб’ють тебе й твоїх людей. Подумати лишень, що після всіх утрат, яких ти зазнав, потрапивши в оточення, тобі кортить повторити.

Адолін, який сидів позаду батька, спаленів із лиця й схопився на ноги, під якими пузирилися спрени гніву, мов калюжі киплячої крові. Але брат умовив його сісти на місце. За цим явно крилося дещо, невідоме Шаллан.

«Я опинилася у вирі подій, навіть близько не знаючи передісторії, — подумала дівчина. — Буря забирай, мені поталанило, що мене ще не зжерли». Тогоденні досягнення раптом здалися їй не такими вже й гідними гордощів.

— Учора ввечері, перед великобурею, — заговорив Далінар, — до нас приходив посланець від паршенді — перший парламентер за хтозна-скільки часу — зі звісткою, що їхні лідери воліли б розпочати перемовини щодо можливості замирення.

Великі князі були приголомшені. «Замирення?» — не повірила власним вухам Шаллан, чиє серце вискакувало з грудей. Це безумовно полегшило б вилазки на пошуки Урітіру.

— І тієї ж таки ночі вбивця завдав удару, — півголосом повів далі Холін. — Уже вдруге. Минулого ж бо разу той приходив, щойно ми з паршенді підписали мирний договір. А тепер він знову з’явився в день іще одної пропозиції про мир.

— От покидьки, — тихо сказав Аладар. — Це що, якийсь збочений ритуал?

— Можливо, просто збіг, — відповів Далінар. — Цей убивця нападає по всьому Рошару, а паршенді, звісна річ, не пов’язані з усіма його жертвами. Але такий перебіг подій викликає в мене занепокоєння. Я вже ладен підозрювати, наче хтось підставляє паршенді — використовує вбивцю як запоруку того, що Алеткар ніколи не знатиме миру. Хоча, з іншого боку, ті самі заявили, що найняли його для вбивства мого брата…

— Може, це жест відчаю, — припустив Ройон, зсутулившись у кріслі. — Одна фракція прагне миру, а інша робить усе можливе, щоб знищити нас.

— Хай там як, а я маю намір готуватися до найгіршого, — сказав Далінар, глянувши на Садеаса. — І таки вирушу в серце Розколотих рівнин — або щоб раз і назавжди розгромити паршенді, або щоб прийняти їхню капітуляцію та роззброїти — але на підготовку експедиції потрібен час. Я маю вимуштрувати своїх людей для участі в такій довготривалій операції і вислати розвідників на рекогносцирування центральних районів Рівнин. А до того ж мені треба обрати кількох нових Сколкозбройних.

— Нових Сколкозбройних? — перепитав Ройон, зацікавлено здійнявши свою черепашачу голову.

— Незабаром я заволодію додатковими Сколками, — пояснив Далінар.

— Чи не могли б ми дізнатися, де ти візьмеш таку дивовижу? — поцікавився Аладар.

— От іще! Адолін здобуде геть усі ваші, — відказав той.

Дехто з присутніх засміявся, розцінивши це як жарт. Але великий князь Холін, здавалося, не жартував. Він знову опустився в крісло, й решта сприйняли це як ознаку того, що збори завершено. Це ще раз продемонструвало: справжнім лідером був не король, а Далінар.

«Тут змінився весь баланс сил, — збагнула Шаллан. — Як і характер цієї кампанії». Яснині нотатки про алетійський двір, поза сумнівом, застаріли.

— Що ж, тепер ти, гадаю, повернешся зі мною до табору, — сказав до дівчини Себаріал, підводячись. — А отже, ці збори були чимось більшим, ніж зазвичай — не просто часом, згаяним на вислуховування, як пустомолоти обмінюються завуальованими погрозами. Адже цього разу я змарнував іще й гроші…

— Могло бути й гірше, — заспокоїла його та, допомагаючи старому підвестися: адже той, здавалося, тримався на ногах дещо нетвердо.

Але щойно князь устав, як це минулося, і він висмикнув у дівчини свою руку.

— Гірше? Це ж як?

— Я могла виявитися не тільки дорогою, а й нудною.

Той глянув на дівчину й засміявся.

— Гадаю, твоя правда. Що ж, ходімо.

— Одну хвилинку, — сказала Шаллан. — Ідіть уперед, я дожену вас біля екіпажа.

І відійшла, щоб розшукати короля й особисто повідомити йому про загибель сестри. Той сприйняв цю звістку по-монаршому гідно. Певне, Далінар устиг його підготувати.

Покінчивши з цим, вона знайшла королівських писарок і невдовзі вийшла з конференц-зали на пошуки Васи та Ґаза, які нервово очікували в коридорі. Шаллан вручила їм отриманий папір.

— Що це? — спитав Васа, крутячи його в руках.

— Документ про ваше помилування, — пояснила Шаллан. — Із королівською печаткою. Для тебе і твоїх людей. Незабаром ви отримаєте персональні — іменні — помилувальні грамоти, а доти ця писулька захистить вас від арешту.

— Ви справді це зробили? — не повірив власним вухам Васа, роздивляючись написане, хоча добрати в ньому сенсу вочевидь не міг. — Буря забирай! Ви справді дотримали слова?

— Звісно, що так, — відказала Шаллан. — Тільки зважайте: це помилування за минулі злочини, тож передай своїм, щоб поводилися просто зразково. А тепер ходімо. Я домовилася про місце, де ми зможемо зупинитися.

39. Різнобарв’я

Чотири роки тому

Батько влаштовував бенкети, прагнучи вдавати, наче все було гаразд. Він запрошував із ближніх сіл місцевих ясновельможних, щоб годувати їх, поїти вином і хвалитися донькою.

А наступного дня, коли гості розходилися, сідав за стіл і слухав звіти писарок про зубожіння, до якого дожився. Шаллан інколи бачила його одразу після цього: він тримався за голову й невидюче дивився просто перед собою.

Але цього вечора були бенкет і напускання туману.

— Ви, звісно, знайомі з моєю дочкою, — говорив батько, вказуючи на Шаллан, доки гості розсаджувалися. — Перлиною Дому Давар і нашою найбільшою гордістю.

Запрошені — світлоокі, що мешкали за дві долини від них — увічливо кивали, й батькові паршмени обносили їх вином. Раби та п’янкий напій мали свідчити про багатство, якого батько насправді не мав. Шаллан — як велів їй дочірній обов’язок — уже почала допомагати з веденням рахунків і знала правду про сімейний фінансовий стан.

Вечірній холод розганяло потріскування в каміні. Деінде така кімната могла б здатися затишною. Але не тут.

Служники налили їй вина. Жовтого, помірно п’янкого. А батько пив фіолетове, найміцніше. Він возсідав за столом на помості, що тягнувся на всю ширину кімнати — тієї самої, де за півтора року до цього Геларан погрожував його вбити. Шість місяців тому від нього надійшли короткий лист і книжка знаменитої Ясни Холін — для сестри.

Шаллан прочитала батькові ту цидулку ледь не пошепки та з дрожем у голосі. Крім прихованих погроз, там мало що говорилося. Того вечора старий замало не до смерті побив одну з покоївок, Ісан, яка й досі кульгала. Тож слуги більше не пліткували, наче господар убив дружину.

«Ніхто не чинить йому ні найменшого спротиву, — подумала дівчинка, кинувши погляд туди, де сидів її батько. — Всі ми надто налякані».

Решта троє братів Даварів сиділи, тісно скупчившись, за власним столом, уникаючи дивитися на батька або спілкуватися з гостями. На стільницях поблимували кілька невеличких кубків зі сферами, проте загалом у кімнаті було темнувато. Ні камін, ні сфери не могли розігнати тамтешнього мороку. Шаллан гадала, що батькові він був до вподоби.

Запрошений світлоокий — ясновельможний Тавінар — був стрункий, добре вдягнений чоловік у темно-червоному шовковому сюртуку. Вони з дружиною тулилися одне коло одного за столом на помості, а їхня донька-підліток сиділа між ними. Шаллан не розчула, як її звати.

За ходом вечері батько кілька разів намагався зав’язати з ними розмову, але чув лише лаконічні відповіді. Складалося враження, що ніхто не отримував задоволення від цього «бенкету». Гості, здавалося, залюбки відхилили б запрошення, але батько переважав їх за політичним впливом, і мати з ним добрі стосунки було дуже важливо.

Шаллан копирсалася в тарілці, слухаючи, як той вихваляється новим розплідником сокирогончаків. Веде балачки про їхнє багатство. Брехня.

Вона не хотіла перечити батькові. Він незмінно був до неї добрим — хоч колись, хоч тепер. Але хіба не мав хтось бодай щось удіяти?

Геларан, той міг би. Але він їх покинув.

«Усе стає дедалі гірше. Хтось має щось удіяти, поговорити з батьком, змінити його». Йому не можна було так чинити — напиватися й бити смертним боєм темнооких…

Коли минула перша переміна страв, Шаллан дещо зауважила. Балат — якого батько почав називати Наном Балатом, неначе той найстарший із дітей — раз по раз поглядав на гостей. Дивно. Зазвичай він не звертав на них уваги.

Вловивши на собі його погляд, дочка Тавінара всміхнулася, а відтак знову потупила очі в тарілку. Шаллан закліпала повіками. Балат… і ця дівчинка? Навіть подумати дивно.

Їхній батько, здавалося, не помічав. А зрештою підвівся й відсалютував присутнім чашею:

— Сьогодні в нас свято. Добрі сусіди, п’янке вино.

Тавінар із дружиною знехотя здійняли свої чаші. Шаллан лише почала вивчати етикет — це було непросто, бо гувернантки в них не затримувались — але вже знала, що справжньому ясновельможному-воринцеві не личить схвалювати сп’яніння. Воринські канони не забороняли йому напиватися, але говорити про це вголос не годилося. Проте батько погано знався на таких делікатних нюансах.

— Сьогоднішній вечір дуже важливий, — повів далі господар, пригубивши вино. — Я щойно отримав звістку від ясновельможного Ґевелмара, із яким ти, Тавінаре, гадаю, знайомий. У мене надто довго не було дружини, і ясновельможний Ґевелмар посилає мені свою наймолодшу доньку зі шлюбними грамотами. Наприкінці місяця мої подвижники здійснять відправу, і вона стане моєю дружиною.

Шаллан похолола й щільніше обгорнулася шаллю. Згадані подвижники мовчки вечеряли за окремим столом. Усі троє однаково посивіли і служили в них так давно, що ще пам’ятали її дідуся юнаком. Але до Шаллан були ласкаві, і коли все летіло шкереберть, навчання в них приносило дівчинці втіху.

— Чому всі мовчать? — грізно запитав господар, роззираючись. — Я щойно заручився! А у вас такий вигляд, неначе ви купка буреклятих алеті. Ми ведени! Ану зашуміть, ідіоти!

Запрошені ввічливо загрюкали по стільниці — на позір навіть збентеженіші, ніж доти. Балат із двійнятами перезирнулися й легенько постукали по столу.

— Пустота вас усіх забирай… — Господар плюхнувся назад у крісло, а паршмени тим часом підійшли до «дитячого» столика, несучи подарункові коробки. — Сувеніри моїм нащадкам із такої нагоди, — сказав батько, махнувши рукою. — Навіть не знаю, навіщо я завдавав собі клопоту. Тю!

І він осушив свою чашу.

Хлопці отримали кинджали — дуже тонкої роботи й стилізовані під Сколкозбройці — а подарунком для Шаллан стало намисто з товстих срібних пацьорок. Дівчинка прийняла його мовчки: батько не любив, коли на бенкетах вона забагато балакала, хоча завжди садив її поближче до стола на помості.

А ще ніколи не підвищував на неї голосу. Принаймні безпосередньо. Шаллан інколи кортіло, щоб таки нагримав, і тоді, можливо, Юшу трохи заспокоївся б. Бо ця несправедливість…

Двері бенкетної зали відчинилися, й у тьмяному світлі на порозі постав високий чоловік у темному вбранні.

— Це що таке?! — гримнув батько, підвівшись і стукнувши долонями по стільниці. — Хто сміє вриватися до мене на бенкет?

Незнайомець увійшов. Лице новоприбулого було таке довгасте й сухорляве, неначе його затискали в лещатах, а вбраний він був у м’який брунатно-бордовий сюртук із рюшами на манжетах. Прикметно підібгані вуста справляли таке враження, наче той щойно наткнувся на нужник, переповнений після дощу.

Одна з його райдужок було яскраво-синьою, а друга — карою. І світло-, і темноокий водночас. Шаллан похолола.

Хтось із прислуги кинувся до столу на помості і зашепотів щось до господаря дому. Шаллан не розібрала його слів, але хай що той сказав, а вираз батькового обличчя враз посумирнішав. Старий залишився стояти, але щелепа в нього відвисла.

За новоприбулим увійшла жменька слуг у лівреях — того ж таки брунатно-бордового кольору — і чоловік виступив наперед, крокуючи так обережно, наче остерігався втрапити у якісь нечистоти.

— Мене прислав Його Високість великий князь Валам, правитель цих земель. До нього дійшли темні чутки, що витають у тутешніх краях. Чутки про смерть світлоокої жінки, — промовив чоловік і глянув батькові у вічі.

— Мою дружину вбив її коханець, який потім наклав руки й на себе, — заперечив глава родини.

— Дехто розповідає про ці події інакше, ясновельможний Ліне Даваре, — промовив відвідувач. — Такі чутки… тривожать. І викликають у Його Високості невдоволення. Якщо підданець-ясновельможний укоротив віку високопоставленій світлоокій, цього не можна залишити поза увагою.

Батько зреагував не так гнівно, як очікувала Шаллан. Натомість він просто махнув рукою до неї й запрошених:

— Геть! Залиште мене. Гей ти, посланцю, побесідуймо наодинці. Нічого виносити цей бруд на всезагальний огляд.

Тавінари підвелися, щоб піти — на позір аж надто охоче — але їхня донька, залишаючи залу, таки озирнулася на Балата й щось прошептала.

Батько виразно глянув на Шаллан, і дівчинка збагнула, що — зачувши згадку про матір — застигла на місці, сидячи за столом упритул до того, який на помості.

— Дитино, — тихенько промовив батько, — йди побудь із братами.

Шаллан зробила, як велено, пройшовши повз посланця, котрий підступав до стола на помості. Ну й очі… То був Редін, незаконнонароджений син великого князя. Як вірити чуткам, бастард був Валамові за ката і вбивцю.

Оскільки братів із кімнати не відіслали, ті пересіли в крісла коло каміна — досить далеко від батька, щоб той міг не зважати на їхню присутність. Для сестри залишили місце, й Шаллан умостилася поруч них, пом’явши тонкий шовк своєї сукні. Зате, обкутана його пишними складками, вона почувалася так, наче її тут насправді немає, а є тільки ця сукня.

Бастард великого князя підсів до її батька за столом на помості. Нехай хоч він знайде на нього управу. Але що, як цей байстрюк переконається у його винності? Що далі? Дізнання? Вона не хотіла батькового повалення, а тільки прагнула спинити задушливу темряву, яка повільно огортала їх усіх. Здавалося, наче зі смертю матері погасло всяке світло.

Коли мати…

— Шаллан? — звернувся до неї Балат. — Тобі зле?

Сестра стрепенулася.

— Можна, я подивлюся кинджали? Звідти, де я сиділа, вони здалися мені досить гарними.

Вікім, не ворухнувшись, витріщався у вогонь, але Балат кинув їй свого. Шаллан незграбно впіймала кинджал і, витягнувши з піхов клинка, замилувалася тим, як на його металевих вигинах відбивається світло каміна.

А троє хлопців мовчки дивилися, як у полум’ї танцюють спрени вогню: брати більше не розмовляли між собою.

Балат озирнувся через плече в бік стола на помості.

— Хотів би я почути, що там мовиться, — шепнув він. — Може, його таки заберуть. Так йому й треба за все те, що він накоїв.

— Він не вбивав матері, — тихенько мовила Шаллан.

— Он як? — хмикнув Балат. — А що ж тоді сталося?

— Я…

Вона не знала. Їй було несила подумати про той день, про ту мить. Невже батько справді таке скоїв? Попри тепло каміна, дівчинка знову похолола.

Запанувала мовчанка.

Хтось… хтось мав щось удіяти.

— Вони говорять про рослини, — сказала Шаллан.

Балат і Юшу глянули на сестру, а Вікім так само витріщався у вогонь.

— Рослини? — мляво поцікавився найстарший із братів.

— Так. Мені їх трішки чутно.

— Я не чую нічогісінько.

Обкутана складками сукні, Шаллан стенула плечима.

— Я маю гостріший слух, ніж ти. Так, про рослини. Батько нарікає, що дерева в наших садах ніколи не слухають його наказів. «Через хворобу вони поскидали листя, — каже він, — і не хочуть відрощувати нове».

«А ви не пробували бити їх за непослух?» — запитує посланець.

«Я тільки те й роблю, — відповідає батько. — Навіть гілки їм ламаю, а вони все одно не скоряються! В садах неохайно. Нехай би щонайменше прибирали за собою».

«От біда, — відповідає посланець. — Кому ж потрібні дерева без листя? На щастя, я знаю вихід. Колись так само поводилися насадження мого кузена, і той з’ясував: варто лише заспівати їм — і листя зразу ж повилазить знову».

«А, ну звісно! — каже батько. — Я негайно спробую».

«Сподіваюся, це спрацює».

«Ваша допомога мені лестить».

Брати спантеличено повитріщалися на неї.

Зрештою Юшу — найменший із них, який ішов одразу перед сестрою — схилив голову набік:

— Еге, а деревам — ли�стить.

Балат вибухнув сміхом — досить тривалим, щоб батько люто зиркнув на нього.

— Ох, це просто жах, — промовив той, відсміявшись. — Шаллан, це просто жах. Тобі має бути соромно.

Та широко всміхнулася, згорнувшись клубочком між складками сукні. Навіть у «старшого» з двійнят, Вікіма, смикнувся краєчок вуст. Скільки вже вона не бачила його усмішки?

Балат витирав очі.

— На якусь мить я й справді повірив, наче ти чуєш, що вони кажуть. Ах ти ж маленька Спустошувачка! — Він глибоко зітхнув. — Буря забирай! Але й повеселила ти мене.

— Нам варто частіше сміятися, — зауважила дівчинка.

— Тут не до сміху, — кинув Юшу, потягуючи вино.

— Через батька? — запитала Шаллан. — Але ж він один, а нас четверо. Нам би лише трішки оптимізму.

— Оптимізм не змінює реальності, — заперечив Балат. — А все тому, що Геларан нас покинув.

І брат грюкнув кулаком по бильцю крісла.

— Не заздри його подорожам, Тете Балате, — м’яко відказала Шаллан. — На світі стільки місць, де нам, певне, ніколи не побувати. Нехай хоч хтось із нас їх побачить. Лише подумай, скільки розповідей він нам привезе, скільки барв.

Балат окинув поглядом похмуре приміщення з темного каменю, чий морок трішки приглушувало хіба червоно-помаранчеве світло каміна.

— Кажеш, барв? Їх би тут не завадило…

Юшу всміхнувся:

— На переміну батьковому обличчю згодиться будь-який колір.

— Ти несправедливий до його обличчя, — заперечила сестра. — Воно цілком справляється зі своїми обов’язками.

— Це ж якими?

— Нагадувати нам, що запах — не найгірше в батькові. Цілком собі шляхетне Покликання.

— Шаллан! — гримнув на неї Вікім. Він був зовсім не схожий на Юшу — довготелесий, із запалими очима й так коротко стрижений, що його зачіска скидалася на подвижницьку. — Не кажи такого, коли батько може почути.

— Він поглинений розмовою, — заперечила дівчинка. — Але ти маєш рацію. Мені, мабуть, не варто глузувати з нашої родини. Дім Давар — помітний і непіддатливий.

Юшу відсалютував їй чашею. Вікім різко кивнув.

— Хоча те саме, — додала Шаллан, — можна сказати й про бородавку.

Юшу замало не похлинувся вином, а Балат знову гучно зареготав.

— Ану припиніть цей галас! — гримнув на них батько.

— Ми бенкетуємо! — огризнувся Балат. — Ти ж сам хотів, щоб ми поводилися як ведени!

Батько люто зиркнув на нього, а відтак повернувся до розмови з посланцем. Обоє сиділи один коло одного за столом на помості. Батькова поза виражала благання, а бастард великого князя відкинувся в кріслі — вигнувши дугою брову та з непроникним обличчям.

— Буря забирай! Шаллан, коли це ти стала такою дотепною? — промовив Балат.

Дотепною? Вона не почувалася дотепною. Відвертість сказаного раптом спонукала дівчинку втиснутися в крісло. Такі слова якось самі собою зривалися з язика.

— Це просто… я просто вичитала такі фрази в одній книжці.

— Що ж, тобі варто більше читати, маленька, — сказав їй Балат. — Завдяки цьому тут здається світліше.

Батько грюкнув по столу рукою — так, що чаші затряслися, а тарелі загримотіли. Шаллан кинула на нього стривожений погляд. Він тицяв у посланця пальцем і щось говорив йому — надто тихо й далеко, щоб Шаллан розібрала слова, але вираз батькових очей був їй добре знайомий. Вона частенько бачила його за мить до того, як батько здіймав ціпка — або одного разу навіть кочергу — на когось зі слуг.

Посланець граційно підвівся. Його вишуканість здавалася щитом, який парирував бурхливий темперамент співрозмовника.

Шаллан йому заздрила.

— Схоже, ця розмова ні до чого не приведе, — оголосив посланець. Він дивився на господаря дому, але його тон давав зрозуміти, що сказане стосувалося їх усіх. — Що ж, я готовий до такого розвитку подій. Великий князь уповноважив мене дізнатися правду про те, що відбулося в цьому маєтку. Мені це страшенно цікаво, і свідчення всякого родовитого світлоокого будуть дуже до речі.

— Їм потрібні свідчення світлооких. Батько занадто впливовий, щоб його можна було просто взяти й усунути, — півголосом пояснив Юшу братам і сестрі.

— Був один свідок, — гучно сказав посланець, — ладний розповісти нам, що відбулося насправді. Але відтоді він став для нас недосяжним. То чи не виявить такої ж мужності хтось із вас? Чи немає охочих вирушити зі мною, щоб посвідчити перед великим князем про злочини, які скоєно на цих землях?

Він дивився на їхню четвірку. Шаллан втислася в крісло, силкуючись здаватися непомітною. Вікім не відривав очей від полум’я. Юшу начебто збирався підвестися, але потім узявся до чаші з вином — лаючись і паленіючи.

А Балат… Балат схопився за бильця, неначе ладнався встати, але потім зиркнув на батька, чий погляд залишився по-колишньому пильним. Коли гнів у ньому розгорявся до червоного, старий кричав на слуг і жбурлявся всім, що під руку траплялося.

Але по-справжньому небезпечним робився тоді, коли гнів вистигав — як-от нині. Тоді він затихав. І крики змовкали.

Принаймні батькові крики.

— Він уб’є мене, — прошепотів Балат. — Якщо я скажу хоч слово, він уб’є мене.

Від його бравади не зосталося й сліду. Здавалося, він більше не чоловік, а юнак — нажаханий підліток.

— Шаллан, це до снаги тільки тобі, — шепнув їй Вікім. — Батько не наважиться тебе скривдити. А до того ж ти справді бачила, що відбулося.

— Ні, не бачила, — прошепотіла вона.

— Але ж ти була з ними!

— Я не знаю, що тоді трапилося. Не пам’ятаю.

Цього не було. Не було.

У каміні зсунулося поліно. Балат утупився в підлогу і не вставав. Та й ніхто інший теж не підводився. Поміж них, кружляючи, проступив вихорець напівпрозорих квіткових пелюсток — спренів сорому.

— Зрозуміло, — сказав посланець. — Якщо колись у майбутньому хтось із вас… пригадає правду — у Веденарі її охоче вислухають.

— Ти не посієш розбрату в цьому домі, байстрюче, — кинув їхній батько, підводячись. — Ми горою стоїмо одне за одного.

— Певне, крім тих, хто вже не може стояти.

— Геть звідси!

Посланець із відразою глянув на нього і зверхньо посміхнувся, немов промовляючи: «Навіть я, байстрюк, не опустився б так низько, як ти». Відтак він швидко вийшов із кімнати й, зібравши надворі своїх людей, віддав короткий наказ, який свідчив, що посланець — попри пізню годину — бажає рушити далі, бо має справи за межами Даварових володінь.

Щойно той пішов, як батько сперся обома руками на стільницю й важко зітхнув.

— Геть, — сказав він четвірці дітей, опускаючи голову.

Але вони зволікали.

— Геть! — проревів батько.

Сини повилітали з кімнати. Шаллан ледве встигала за братами. Останнє, що вона бачила, це як батько осідає в крісло, схопившись за голову, а отриманий від нього подарунок — намисто тонкої роботи — лежить, забутий, у відкритій коробці на столику одразу перед ним.

40. Палона

Заперечувати, що вони відреагували миттєво й страшенно перелякалися, не випадає, адже йшлося про найперших із-поміж тих, хто мав зректися присяги й відступитися від обітниць. Назви «Ренегатство» у ті дні не використовували, але відтоді вона стала поширеним терміном на позначення цієї події.

«Слова Променистого ордену», розділ 38, с. 6

Залишаючи королівський палац і вирушаючи до свого військового табору, Себаріал узяв Шаллан до себе в екіпаж. Фрактал на складках її спідниці раз по раз починав неголосно вібрувати, й дівчині довелося цитьнути на нього.

Великий князь сидів навпроти супутниці й, відкинувши голову на стінку з м’якою оббивкою, тихенько похропував під гримотіння карети. Дорогу в цьому місці очистили від скелебруньок і розмітили по центру каменем-плитняком, відділивши ліву смугу від правої.

Про дезертирів дівчина подбала, і ті мали наздогнати її пізніше. В Шаллан з’явилися і помешкання, і прибуток. За напруженими зборами — а потім залишившись без Навані — Дім Холін не зажадав від Шаллан повернути Яснині речі. Вона ще мала підійти до королеви-вдови, щоб попросити допомоги з дослідженням, але поки що день, власне, був цілком удалий.

Тепер дівчині треба було тільки врятувати світ.

Себаріал фиркнув і, здригнувшись, прокинувся з короткого сну і зручніше всівся на сидінні, потираючи щоку.

— А ти змінилася.

— Перепрошую?

— Маєш молодший вигляд. Там я гадав, що тобі років двадцять чи, може, двадцять п’ять, а тепер бачу, що ніяк не більше чотирнадцяти.

— Мені сімнадцять, — сухо відказала Шаллан.

— Яка різниця? — Себаріал хмикнув. — Я ладен заприсягтися, що раніше твоя сукня була яскравіша, а риси обличчя — різкіші, вродливіші… Річ, певне, в освітленні.

— Ви завжди маєте звичку ображати зовнішність юних панянок? — спитала вона. — Чи тільки після того, як пускали перед ними слину?

Той широко всміхнувся.

— Ти вочевидь не маєш досвіду придворної. Мені це до вподоби. Але будь обережна: варто образити не тих людей — і відплата може не забаритися.

Крізь вікно карети Шаллан бачила, що вони нарешті під’їздили до військового табору, над яким майоріло знамено Себаріала з ґліфами «себес» і «лайал», стилізованими під золоту небесну мурену на чорному полі.

Солдати на воротах відсалютували їм, і Себаріал звелів одному з них провести людей Шаллан — коли ті з’являться — до князівської резиденції. Екіпаж рушив далі, й господар, відкинувшись на сидінні, придивлявся до дівчини, немовби чогось очікуючи.

Шаллан ніяк не могла зрозуміти чого ж: мабуть, неправильно зчитувала реакції цього чоловіка. Вона зосередила увагу на тому, що за вікном, і незабаром збагнула: від військового табору тут була тільки назва. Вулиці пролягали пряміше, ніж у місті, яке виросло природним чином, але цивільних було видно куди більше, ніж солдатів.

Карета проминала таверни, стихійні базари, крамниці й високі будинки, здатні вмістити аж ніяк не менше дюжини родин. На багатьох вулицях юрмилися люди. Життя тут було не таке розмаїте й насичене, як у Харбранті, проте дерев’яні або кам’яні будівлі зводили міцними та впритул одну до одної, що робило обидві стійкішими.

— В них заокруглені дахи, — зауважила дівчина.

— За словами моїх інженерів, так вони ліпше протидіють вітрам, — гордо сказав Себаріал. — Як і будівлі з округлими кутами та стінами.

— А скільки людей!

— І то майже всі — постійні мешканці. У моєму таборі найбільша армія кравців, ремісників та кухарів. Я заснував уже дванадцять мануфактур — текстильну, взуттєву, гончарну й кілька млинів. А ще на мене працюють склодуви.

Шаллан обернулася до ясновельможного. Ця гордість у його голосі аж ніяк не пасувала до характеристики, яку дала йому Ясна. Хоча, звісно, більшість її нотаток і вражень про великих князів були давніми, бо на Розколоті рівнини принцеса приїздила нечасто.

— Я чула, наче ваша армія чи не найменш успішна у війні проти паршенді, — зауважила дівчина.

Себаріалові очиці заблищали.

— Полюючи на яхонтосерця, решта женуться за швидкими прибутками — але на що усі вони їх витрачатимуть? Мої текстильні мануфактури незабаром виготовлятимуть однострої, які коштуватимуть набагато дешевше, ніж привізні, а мої селяни постачатимуть куди різноманітнішу їжу, ніж та, якою забезпечують Душезаклиначі. Я тут вирощую і лавіс, і телью — уже не кажучи про мої свиноферми.

— А ви лукавець — справжній в’юн, — зронила Шаллан. — Доки решта воювали, ви розбудовували господарство.

— Мені доводилося бути обережним, — зізнався той, нахилившись до дівчини. — Я не хотів, щоб решта одразу помітили, чим я зайнятий.

— Розумно. Але навіщо розповідати мені? — спитала вона.

— Бо долучившись до штату моїх писарок, ти все одно це побачиш. Та й до секретності тепер байдуже. Мануфактури вже запрацювали, і моє військо заледве робить одну вилазку на місяць. За ухиляння від боїв мені доводиться платити штрафи — Далінар-бо вимушений посилати на плато когось іншого — але воно того варте. Хай там як, а розумніші князі вже змикитили, що я затіяв. Але решта гадають, наче я всього-на-всього лінивий недоумок.

— То ви не лінивий недоумок?

— Та годі тобі! Ще й який! — вигукнув той. — Воювати надто важко. А до того ж солдатів убивають, і я змушений виплачувати гроші їхнім сім’ям. Усе це — суцільне безглуздя. — Князь визирнув у вікно. — Я розчовпав що до чого ще три роки тому. Сюди з’їжджалися геть усі, але ніхто не думав, наче ми тут назавжди. Хоча цінність яхонтосердець — запорука того, що Алеткар ніколи звідси не відступить.

І Себаріал усміхнувся.

Карета зрештою зупинилася перед скромним особняком у поміщицькому стилі, який оточували вищі дохідні будинки. Прилеглий до маєтку парк уміщував декоративну сланцекірку, під’їзну доріжку, вимощену плитами, та навіть кілька дерев. Нехай і невеликий, особняк мав вишуканий класичний дизайн, а колони вздовж фасаду додавали йому величності. Що ж до шеренги вищих кам’яних будівель позад нього, то вона правила за ідеальний вітролам.

— Ми, певне, знайдемо для тебе кімнатку, — промовив Себаріал. — Мабуть, у підвалі. Таке враження, що тут довіку бракуватиме місця для всього належного причандалля. Три повні гарнітури меблів для їдальні. От іще! Неначе я коли-небудь прийматиму тут гостей.

— А ви невисокої думки про решту великих князів, чи не так? — зауважила Шаллан.

— Я їх ненавиджу, — сказав Себаріал. — Але намагаюся ненавидіти всіх однаково й, таким чином, не ризикую забути про когось із тих, хто особливо на це заслуговує. Гаразд — хай там як, а ми на місці. Навіть не сподівайся, що я допоможу тобі вийти з карети.

Шаллан не потребувала князівської допомоги — адже до неї поспішив лакей, який подав їй руку, щоб вона спустилася кам’яними східцями для пасажирів карет, прибудованими до під’їзної доріжки. А інший лакей допоміг Себаріалові, який лаявся, але від помічника не відмовився.

На сходах маєтку, взявши руки в боки, стояла невисока жіночка у вишуканій сукні — кучерява й темноволоса. Певне, уродженка північного Алеткару?

— А, — промовив Себаріал, піднімаючись із дівчиною до входу в будинок, — ось хто отруює моє існування. Будь ласка, спробуй не сміятися, допоки ми не розпрощаємося. Бо моє вразливе самолюбство літньої людини більше не може зносити глузів.

Шаллан кинула на нього спантеличений погляд.

А жінка на сходах заговорила:

— Турі, прошу, тільки не кажи, що ти її викрав!

«Ні, вона взагалі не алетійка, — подумала дівчина, прислухаючись. — У неї гердазійський акцент». На уродженку Гердазу вказували й нігті — кристалічні, наче скельна порода. Жінка була темноока, але розкішна сукня доводила, що вона не служниця.

Ну звісно. Коханка.

— Вона сама за мною ув’язалася, Палоно, — відповів Себаріал, піднімаючись сходами. — А я не зміг їй відрадити. Доведеться підготувати для неї кімнату абощо.

— І хто вона?

— Якась іноземка, — відказав великий князь. — Коли вона заявила, що хоче зі мною, старий Далінар здавався роздратованим, тож я не став заперечувати. — Себаріал позволікав. — Як тебе звати? — запитав він, обернувшись до Шаллан.

— Шаллан Давар, — сказала та, вклоняючись Палоні.

Темноока чи ні, а вона вочевидь була господинею в цьому будинку.

Гердазійка здійняла брову:

— А вона ввічлива, і це означає, що в нас їй, мабуть, не сподобається. Я, щиро кажучи, повірити не можу, що ти привів додому першу-ліпшу дівчину, тільки щоб дошкулити одному з великих князів!

— От іще! Такого підкаблучника, як ти з мене зробила, не знайти в усьому Алеткарі…

— Тут не Алеткар!

— …а ми з тобою — буря забирай! — ще навіть не побралися!

— Я не піду за тебе — навіть не проси, — сказала Палона й, схрестивши руки на грудях, окинула Шаллан оцінювальним поглядом. — Вона замолода для такого, як ти.

Себаріал широко всміхнувся.

— Я вже випробував цю тактику — на Рутарі. Вийшло чудово: він так плювався, аж можна було подумати, наче грянула буря.

Палона всміхнулася й махнула йому заходити.

— В кабінеті на тебе чекає пряне вино.

Князь неквапом рушив до дверей.

— А попоїсти?

— Ти вигнав кухаря. Забув?

— А, так. Але ти могла б скапарити сяку-таку страву.

— Могла б — як і ти.

— Теж мені жінка в домі! Жодної від тебе користі. Ти тільки й робиш, що тринькаєш мої гроші. Нагадай мені: чому я це терплю?

— Бо ти мене кохаєш.

— Не може бути, — заперечив Себаріал, спиняючись перед парадними дверима. — Я завеликий буркотун і скнара, щоб кохати. Гаразд, дай цій дівчині раду.

І князь зайшов досередини.

Палона поманила Шаллан ближче.

— Дитино, як усе було насправді?

— Він анітрохи не збрехав, — сказала дівчина, відчуваючи, як її заливає барва. — Хіба що трішки недоговорив. Я прибула сюди, щоб готуватися до шлюбу з Адоліном Холіном. Але подумала, що проживання в домі нареченого може накласти на мене завеликі обмеження. Тож почала шукати інших варіантів…

— Он як. То, виходить, Турі…

— Не називай мене так! — гукнули зсередини.

— …цей ідіот… зробив політично розважливий крок.

— Ну, я просто не залишила йому особливого вибору, — зізналася дівчина. — А ще публічно заявила, наче він обіцяв мені дуже щедру платню.

— Занадто щедру! — гукнули з будинку.

— Він що… стоїть там і підслуховує? — спитала Шаллан.

— Він майстер підкрадатися непомітно, — відказала Палона. — Гаразд, ходімо заселятися. Та не забудь сказати мені, яку саме платню тобі начебто обіцяли. А я подбаю, щоб так і було.

Кілька лакеїв вивантажили з карети скрині дівчини. Її солдати ще не прибули. Залишалося сподіватися, що в халепу вони не втрапили. Шаллан рушила за Палоною до будинку. Всередині той виявився не менш класичним, ніж зовні: багато мармуру й кришталю, визолочені статуї та широкі, просторі сходи, які вели на другий поверх, утворюючи балкон, звідки відкривався огляд на вестибюль. Підслуховував великий князь чи ні, але його було ніде не видно.

Господиня провела дівчину до покоїв у східному крилі особняка — суціль білих, багато вмебльованих, із кам’яними стінами та підлогами, чию жорсткість пом’якшували шовкові драпірування й товсті килими. Шаллан навряд чи заслуговувала на такий розкішний декор.

«Я, мабуть, неправильно сприймаю ситуацію, — подумала вона, доки Палона перевіряла, чи є в шафі рушники та білизна. — Адже я заручена з княжичем».

А все ж така пишнота нагадала їй про батька — про мережива, прикраси й шовки, якими той осипа́в її, спонукаючи доньку забути про… інші часи…

Шаллан закліпала очима, обертаючись до Палони, яка саме щось говорила.

— Прошу? — перепитала дівчина.

— Кажу, служниця — камеристка — в тебе є?

— Немає, — відказала Шаллан. — Але я маю п’ять рабів і вісімнадцять солдатів.

— І що, вони допомагатимуть тобі перевдягатися?

Дівчина спаленіла.

— Я про те, що їх би десь оселити, якщо це можливо.

— Можливо, — безтурботно відказала Палона. — Я, мабуть, навіть зможу знайти їм якесь продуктивне заняття. Платитимуть їм, гадаю, з твого заробітку — як і служниці, котрою я тебе забезпечу. Їжу в нас подають о другім дзвоні, опівдні та о десятім. Якщо закортить перекусити в інший час, звертайся на кухню. Не зважай, якщо тебе там вилають — хоча не знаю, чи вмовлю я кухаря повернутися й цього разу. У нас встановлено бурецистерну, тож зазвичай є проточна вода. Якщо захочеш прийняти ванну, то зваж, що хлопцям треба з годину, щоб нагріти її.

— Проточна вода? — зраділо перепитала Шаллан.

До Харбранта вона такого навіть не бачила.

— Я ж кажу: бурецистерна, — повторила Палона, тицьнувши пальцем угору. — Великобурі її щоразу наповнюють, а форма ємності відфільтровує крєм. Але назавтра після стихії не користуйся водогоном раніше другої половини дня, бо вода буде коричнева. А тобі, дивлюся, кортить спробувати.

— Вибачте, — промовила Шаллан. — У Я-Кеведі ми не мали таких зручностей.

— Ласкаво прошу до цивілізації. Дубця й пов’язку на стегна можеш залишити у придверника. Піду пошукаю тобі служницю.

І жіночка рушила до виходу.

— Палоно? — окликнула її Шаллан.

— Чого тобі, дитино?

— Дякую.

Жінка всміхнулася.

— Вітри свідки, що ти не перша приблуда, яку він приводить додому. Зрештою дехто з нас навіть залишається.

І Палона пішла.

Шаллан присіла на біле плюшеве ліжко і втонула в ньому майже по шию. Із чого його зробили? З повітря та мрій? Відчуття було просто розкішне.

Стукіт у двері вітальні — її особистої! — сповістив, що прибули лакеї зі скринями. А ще за мить вони зачинили за собою двері. Вперше за хтозна-скільки часу Шаллан не треба було боротися за виживання або непокоїтися, чи не прийде по її душу хтось із попутників.

І вона заснула.

41. Шрами

Цей надзвичайно підлий вчинок виходив за межі безсоромності, яку доти приписували орденам; на той час точилися особливо запеклі бої, й багато хто пояснював таку поведінку вродженим віроломством. Після того, як вони пішли, на них напало тисяч зо дві, винищивши багатьох із їхніх лав; а втім, ішлося лише про дев’ять із десяти, оскільки один заявив, що не складе Зброї і не дезертирує, але натомість удався до неабияких хитрощів, і то за рахунок решти дев’яти.

«Слова Променистого ордену», розділ 38, с. 20

Каладін сперся на стінку провалля, а позад нього шикувався Сімнадцятий міст.

Капітан згадав свій страх перед цими проваллями, коли вперше спускався сюди. Тоді він боявся, щоб сильні дощі не спричинили зливових паводків, доки мостонавідники будуть зайняті мародерством. Його трішки дивувало, що Ґаз не знайшов способу «випадково» відрядити Четвертий міст у провалля в один із тих днів, коли обіцяли великобурю.

Покарання пішло Каладіновим людям на користь, і вони зробили ці прірви своїми. Він здригнувся від усвідомлення, що, спустившись сюди, почувався більшою мірою вдома, ніж якби повернувся до Гартстоуна й батьків. Це були його провалля.

— Сер, хлопці готові, — доповів Тефт, підступивши до командира.

— Де ти пропадав минулої ночі? — спитав Каладін, дивлячись із розколини на чисте небо вгорі.

— Я був не на службі, сер, — відказав той. — Ходив подивитися, чи не знайду чого цікавого на торжищі. Мені що, звітуватися про кожен свій крок?

— То ти ходив на торжище під час великобурі? — уточнив командир.

— На подих-другий я, мабуть, забув, що треба пильнувати за часом… — промовив Тефт, відводячи погляд.

Каладін хотів дотиснути підлеглого, але той мав право на особисте життя. «Вони більше не мостонавідники, щоб мимоволі проводити весь час один з одним, і знову починають жити по-людськи».

Це заслуговувало заохочення, але й тривожило. Бо як же Каладінові подбати, щоб вони були в безпеці, якщо він не знатиме, де вони?

Капітан обернувся до Сімнадцятого мосту. Ну й різномасте зборисько! Одні були рабами, яких закупили для мостонавідних команд. Інші — злочинцями, хоча в Садеасовому війську в мостонавідники могли запроторити за майже будь-яке правопорушення: невиплату боргів, образу офіцера, бійку.

— Ви, — звернувся до них Каладін, — Сімнадцятий міст, яким командує сержант Пітт. Ви не солдати. Нехай на вас і мундири, але вони вам поки що не пасують. Ви ряджені. Втім, ми це змінимо.

Мостонавідники переминалися й перезиралися. Тефт працював із ними й рештою команд уже не перший тиждень, але вони поки не сприймали себе як солдатів. І доки це триватиме, їхні ратища стримітимуть під казна-якими кутами, а списники, коли до них звертаються, знічев’я роззиратимуться й човгатимуть ногами в строю.

— Ці прірви мої, — промовив Каладін. — І я дозволяю вам тренуватися тут. Сержанте Пітт!

— Так, сер! — відгукнувся той, стаючи струнко.

— Тобі випало робити людей із купки буряних наносів, але я бачив і гірших.

— Мені важко в таке повірити, сер!

— Можеш не сумніватися, — промовив капітан, окидаючи поглядом шеренгу перед собою. — Я був у Четвертому мості. Лейтенанте Тефт, вони ваші. Нехай попітніють.

— Слухаю, сер, — озвався Тефт і заходився вигукувати накази.

А Каладін, прихопивши списа, рушив проваллями далі. Привести у форму всі двадцять команд вийде нескоро, але Тефт принаймні успішно вимуштрував сержантів. Пошліть Вісники, щоб те саме спрацювало й на рядових.

Хотів би він пояснити — бодай самому собі — чому його так непокоїть підготовка цих людей. У Каладіна було таке відчуття, наче він стрімко до чогось прямує. Але до чого саме — не знає. Той напис на стіні… От буря забирай! Через ті ґліфи він увесь на нервах. Тридцять сім днів.

Він пройшов повз Сил, яка вмостилася на вайї рюшоцвіта, що виріс зі стінки. З його наближенням той утягнув гудину й закрився, але спрен, не помітивши, так само сиділа в повітрі.

— Каладіне, до чого ти прагнеш? — запитала вона.

— Вберегти своїх людей живими, — негайно відказав капітан.

— Ні, — заперечила Сил, — до цього ти прагнув.

— Ти хочеш сказати, наче мені байдуже до їхньої безпеки?

Та сковзнула йому на плече, неначе її здув туди різкий порив вітру, й сиділа, мов пані, закинувши ніжку на ніжку, а її спідниця брижилася в такт із його кроками.

— У Четвертому мості ти присвятив їхньому порятунку всього себе, — промовила Сил. — Ну й от — вони врятовані. Ти не можеш метатися, захищаючи їх усіх, наче… е-е… наче…

— Самець-курл, висиджуючи яйця?

— Саме так! — Вона помовчала. — А що таке «курл»?

— Ракоподібне, — пояснив Каладін, — завбільшки десь таке, як невеличкий сокорогончак, а на вигляд наче покруч краба й черепахи.

— Ого-о-о-о… — протягнула Сил. — Хотіла б я на нього поглянути!

— Вони тут не водяться.

Каладін, крокуючи, дивився перед собою, але спрен усе тицяла його в шию, доки той не глянув на неї — а тоді перебільшено закотила очі й промовила:

— Отже, ти не заперечуєш, що твої люди — у відносній безпеці. А це означає, що моє запитання насправді залишилося без відповіді. То до чого ти прагнеш?

Той проминув порослі мохом купи деревини й кісток. На одній із них змішалися спрени гниття та життя — крихітні осяйні порошинки червоного та зеленого, що вилися довкола гудиння, яке — абсурд та й годі — проросло із завалів смерті.

— Я прагну завдати цьому вбивці поразки, — відказав Каладін і сам здивувався, яким жагучим було це бажання.

— Чому?

— Бо моя робота — захищати Далінара.

Сил похитала головою:

— Річ не в тім.

— Що? Гадаєш, ти навчилася аж так майстерно зчитувати наміри людей?

— Не всіх людей. Тільки твої.

Каладін фиркнув і ретельно обійшов по краю якусь темну калюжу. Проходи́ти решту дня в мокрих чоботах було йому ні до чого: хоч і нові, а воду вони пропускали легше, ніж мали б.

— Можливо, я прагну завдати цьому вбивці поразки, бо це все через нього, — сказав капітан. — Якби він не вбив Ґавілара, Тіена не призвали б до війська, а я не вирушив би за ним. Мій брат не загинув би.

— А ти не думаєш, наче Рошон знайшов би інший спосіб поквитатися з твоїм батьком?

Йшлося про градоправителя його рідного містечка — там, в Алеткарі. Здати Тіена в рекрути було з боку Рошона дріб’язковою помстою — способом відплатити Каладіновому батькові-хірургу за те, що медицина виявилася безсилою врятувати сина ясновельможного.

— Він, певне, придумав би щось інше, — визнав Каладін. — Але цей убивця все одно заслуговує смерті.

Решту своїх він почув іще здалеку: їхні голоси, відлунюючи, розлягалися порожнистим дном урвища.

— Я намагаюся пояснити, що ніхто, схоже, не ставить правильних запитань, — долинув голос Сиґзіла з величавим азішським акцентом. — Ми називаємо паршенді дикунами, і кожен твердить, що до зустрічі з алетійською експедицією вони ніколи не стикалися з людьми. Якщо це правда, то якою бурею занесло до них вбивцю-шина? Та ще й не менше ніж Приборкувача сплесків?

Каладін виступив на світло сфер, розкладених сям-там на дні провалля. Відколи він востаннє тут був, його встигли очистити від наносів. Сиґзіл, Скеля й Лопен сиділи на валунах, чекаючи командира.

— Ти хочеш сказати, що насправді Вбивця в білому ніколи не працював на паршенді? — спитав Каладін. — Чи що вони брехали, заявляючи про свою ізольованість?

— Я нічого не хочу сказати, — промовив Сиґзіл, обертаючись до капітана. — Мій наставник учив мене ставити запитання — от я їх і ставлю. У цій історії не сходяться кінці з кінцями. Шини — надзвичайні ксенофоби. Вони рідко полишають свої землі, і ніхто ніколи не бачив, щоб шини ставали найманцями. А тут один із них вештається Рошаром, вбиваючи королів? Сколкозбройцем? Він і тепер працює на паршенді? Якщо так, то чому вони стільки чекали, перш ніж знову нацькувати його на алеті?

— А хіба є різниця, хто його найняв? — спитав Каладін, утягуючи Буресвітло.

— Звісно, що є, — відказав Сиґзіл.

— Чому?

— Бо це запитання, — промовив той таким тоном, неначе образився. — А до того ж з’ясування його справжніх наймачів може дати нам підказку щодо їхньої мети, і ця інформація, бува, допоможе нам завдати йому поразки.

Каладін усміхнувся і спробував збігти вгору стінкою урвища.

Але повалився додолу й, розпластавшись на спині, зітхнув.

Над ним схилилося обличчя Скелі.

— Видовище кумедне, — сказав рогоїд. — Але ти певен, що це взагалі здійсненно?

— Убивця ходив по стелі, — відповів командир.

— А може, він просто робив те саме, що й ми, коли скріплювали предмети за допомогою Буресвітла? — скептично промовив азіш. — Він міг бризнути ним на стелю, а потім підстрибнути й пристати до неї.

— Ні, — заперечив Каладін, випускаючи з вуст Буресвітло. — Він підстрибнув і приземлився на стелю. А потім збіг по стіні й певним чином перемістив нагору княжича Адоліна, який повалився не туди, куди велить земне тяжіння. — Юнак дивився, як Світло, здіймаючись, випаровується. — А зрештою убивця, на додачу до всього… полетів геть.

— Ха! — озвався Лопен зі свого валуна. — Так я і знав. Коли ми в цьому розберемося, король вся Гердазу скаже до мене: «Лопене, ти сяєш, і це вражає. А тут іще й уміння літати. За це я даю тобі дозвіл одружитися з моєю дочкою».

— У короля Гердазу немає дочки, — мовив Сиґзіл.

— Немає? То мені весь час брехали!

— Ти не знаєш складу вашої монаршої родини? — запитав Каладін, підводячись у положення сидячи.

— Ґон, востаннє я був у Гердазі ще немовлям. Тепер в Алеткарі та Я-Кеведі гердазійців не менше, ніж на історичній батьківщині. Креши, викрешувачу, лети, іскро! Я фактично алетієць. Просто не такий високий і буркотливий.

Скеля подав командирові руку й допоміг йому встати. Сил уже давненько сиділа на стінці провалля.

— Ти знаєш, як це працює? — запитав її Каладін.

Спрен похитала головою.

— Але вбивця таки Вітробігун, — промовив той.

— А я тобі знаю? Хтось на кшталт тебе? Можливо… — відказала Сил, знизавши плечима.

Сиґзіл простежив за поглядом капітана.

— Як би я хотів побачити, яке воно, — пробурмотів азіш. — Це було б… Ой, леле! — І відскочив, тицяючи пальцем. — На вигляд воно як маленька людина!

Каладін запитально глянув на Сил.

— Мені він до вподоби, — пояснила та. — Але, Сиґзіле: я «вона», а не «воно» — красно дякую.

— Спрени поділяються за статями й родами? — запитав здивований азіш.

— Звісно, — відказала Сил. — Хоча технічно це, певне, якось пов’язано з людським сприйняттям. Уособлення природних стихій чи ще якась така абракадабра.

— А тобі не прикро, що ти можеш виявитися плодом людського сприйняття? — запитав Каладін.

— А ти — плід своїх батьків. Кого обходить, хто як народився? Я здатна мислити. Це вже непогано.

Пустотливо всміхнувшись, вона спурхнула осяйною стрічкою до Сиґзіла, який сидів на валуні із приголомшеним обличчям. Спинившись просто перед азішем, Сил знову прибрала дівочу подобу й, нахилившись, надала своєму личкові достоту такого самого вигляду, як у нього.

— Ой, леле! — знову скрикнув той, сахаючись, а спрен, захихотівши, повернула собі звичні риси.

Сиґзіл глянув у бік Каладіна.

— Вона розмовляє… Розмовляє, наче справжня людина. — Він схопився рукою за голову. — Коли вірити переказам, таке може бути до снаги Охоронниці ночі… Словом, могутнім, величезним спренам.

— Він назвав мене величезною? — спитала Сил, схиливши голівку набік. — Навіть не знаю, що думати…

— Сиґзіле, — мовив Каладін, — а Вітробігуни могли літати?

Азіш обережно опустився на валун, так само витріщаючись на Сил.

— Я не фахівець із фольклору, — відповів той. — Моя справа — розповідати про різні краї, щоб робити світ меншим, допомагаючи людям порозумітися одне з одним. Мені доводилося чути легенди, в яких мовиться про людей, що танцювали на хмарах — але коли йдеться про такі давні перекази, хто може сказати, де вигадка, а де правда?

— Нам треба в цьому розібратися, — сказав командир. — Убивця точно повернеться.

— То застрибуй назад на стінку, — запропонував рогоїд. — А я спробую не надто сміятися.

Він сів на валун і підняв із землі невеличкого краба, якого уважно оглянув, а потім укинув до рота й заходився жувати.

— Фу! — скривився Сиґзіл.

— Смакота! — промовив Скеля з напханим ротом. — Але посолений і здобрений олією він був би ще ліпший.

Каладін поглянув на стінку, а відтак, заплющивши очі, знову втягнув Буресвітла й відчув, як те б’ється об стінки артерій і вен, намагаючись вирватися. Штовхає його вперед — стрибати, рухатися, діяти.

— То ми виходимо з того, що королівські перила попсував не хто інший, як Убивця в білому? — промовив, звертаючись до решти, Сиґзіл.

— Тю! — видобув Скеля. — Навіщо йому це робити? Він міг убити короля куди простіше.

— Еге, — підтвердив Лопен. — Може, диверсія на балконі — це робота когось із великих князів?

Каладін розплющив очі й поглянув на свою руку — розпрямлену в лікті та притиснуту долонею до гладкої стінки провалля. Зі шкіри здіймалося Буресвітло — його струминки звивалися в повітря, немовби паруючи.

Скеля кивнув.

— Усі князі бажають смерті короля, хоча й не зізнаються. Один із них і послав диверсанта.

— Але як він потрапив на балкон? — поцікавився Сиґзіл. — Щоб підпиляти перила, неминуче потрібен час — адже вони металеві. Якщо тільки… Каладіне, а розріз був дуже гладенький?

Каладін примружився, спостерігаючи, як здіймається Буресвітло. То була первозданна, концентрована міць. Хоча ні, не те слово: не «міць», а сила — як-от Сплески, що керують усесвітом. Це вони змушують вогонь горіти, камені — падати, а світло — сіяти. Ці струминки були такою собі елементарною формою Сплесків.

Він міг скористатися з неї. Скористатися, щоб…

— Келе? — Сиґзілове запитання долинуло, мовби здалеку — наче сторонній шум. — Чи дуже гладенький був розріз на перилах? Його не міг залишити Сколкозброєць?

Голос азіша розтанув. На якусь мить Каладінові здалося, наче він бачить тіні небувалого світу, тіні іншого простору — з далеким небом і сонцем, огорнутим таким собі «коридором» із хмар.

«Це воно».

І він зробив стінку «низом».

Його єдиною опорою зненацька стала рука, й Каладін, крякнувши, долілиць повалився на стінку. Вестибулярний апарат блискавично підлаштувався — от тільки перспектива була чудернацька. Юнак звівся на ноги і виявив, що стоїть на вертикальній поверхні.

Він відійшов на кілька кроків, задкуючи вгору стінкою урвища, яка стала для нього дном, а справжній «низ», де стояли троє мостонавідників, здавався йому прямовисним…

«Так і заплутатися недовго», — проскочило в голові.

— Ух ти! — збуджено гукнув Лопен, зриваючись на ноги. — Еге, а це справді буде весело. Харизматику, ану збіжи нагору!

Каладін повагався, а відтак розвернувся й побіг. Він був неначе в печері, чиїм дном і склепінням стали стінки провалля, які — що ближче до неба — повільно стискалися.

Відчуваючи в собі шал Буресвітла, юнак широко всміхнувся. Сил, сміючись, летіла поруч нього. Що ближче до вершини, то вужчим ставало урвище. Каладін уповільнив біг, а відтак зупинився.

Сил майнула поперед нього й випурхнула з розколини, наче вистрибнувши з війстя печери.

— Гайда сюди! — гукнула спрен — осяйна стрічка — обернувшись до Каладіна. — На плато! На сонячне світло!

— Там розвідники, що видивляються хризалід, — заперечив юнак.

— Усе одно виходь. Годі ховатися, Каладіне. Будь собою.

Внизу тріумфально скрикнули Лопен і Скеля. Каладін задивився в блакитне небо.

— Я маю знати, — шепнув він.

— Знати?

— Ти запитувала, чому я захищаю Далінара. Сил, мені треба знати, чи справді він такий, як здається. Я маю з’ясувати, чи бодай один із них відповідає своїй репутації, і тоді я дізнаюся…

— Дізнаєшся? — запитала вона, прибравши подобу дівчини, яка стояла перед ним на стінці провалля — в імлистій сукні й майже така ж рослява, як її співрозмовник. — Дізнаєшся що?

— Чи не померла честь… чи не загинув гонор… — прошепотів Каладін.

— Небіжчики продовжують себе в живих, — промовила Сил. — І в мені.

Каладін насупився.

— Далінар Холін — хороша людина, — промовила спрен.

— Він водить дружбу з Амарамом. І всередині може виявитися достоту як той.

— Ти сам у це не віриш.

— Сил, я маю знати, — заперечив Каладін, підступивши до неї. Він спробував узяти її за руку, як-от людину — але спрен була занадто нематеріальна, і його п’ясток пройшов крізь неї. — Я не можу просто вірити — мені треба знати. Ти питала, до чого я прагну. Що ж, ось воно: я прагну дізнатися, чи можна довіряти Далінарові. І якщо можна…

Він кивнув у бік денного світла за прірвою.

— І якщо можна, я розповім йому про те, на що здатен. Повірю, що принаймні хтось зі світлооких не спробує позбавити мене всього, що я маю. Як Рошон. Як Амарам. Як Садеас.

— То вся річ у цьому? — запитала Сил.

— Я попереджав тебе, що зламаний.

— Ні. Ти зібрав себе докупи й вигартував наново. З людьми таке буває.

— З іншими так, — відказав Каладін, здіймаючи руку, щоб помацати шрами на лобі. Чому Буресвітло жодного разу не зцілило їх? — Але щодо себе я поки не певен. Однак Далінара Холіна захищатиму всіма засобами. Я дізнаюся, хто він — який він насправді. І тоді, можливо… ми станемо його Променистим лицарством.

— А як бути з Амарамом?

Біль. Тіен.

— Я вб’ю його.

— Каладіне, — промовила Сил, зчепивши руки перед собою, — не дозволяй, щоб це зруйнувало тебе.

— Не зруйнує, — запевнив юнак. Буресвітло в ньому вичахало, тож сюртук і волосся почали обвисати додолу — назад. — Амарам про це вже подбав.

Земне тяжіння вповні повернуло собі втрачені права, й Каладін горілиць повалився донизу — від Сил. Він усотав новий заряд і, знову відчувши в жилах вогонь, крутнувся в повітрі й приземлився на ноги вихором Світла й енергії.

Доки він випростувався, троє підлеглих мить-другу мовчали.

Але зрештою Скеля промовив:

— Ха! А ти дуже швидко спустився донизу. Хоча впасти долілиць було б веселіше. Тож замість овації маєш стримані оплески.

І рогоїд зааплодував — і справді не надто бурхливо. Зате Лопен привітав його тріумфальними вигуками, а Сиґзіл, широко всміхнувшись, кивнув.

Каладін фиркнув і потягнувся до бурдюка.

— Сиґзіле, королівські перила підрізали таки Сколкозбройцем. — Він випив води. — І ні — це зробив не Вбивця в білому. Той замах на Елгокарове життя був надто вже грубий.

Азіш ствердно кивнув.

— Ба більше, — повів далі капітан, — того вечора перила мали підрізати вже після великобурі. Бо інакше вітрюган деформував би їх. Тож наш диверсант — якийсь Сколкозбройний — пробрався на балкон, коли стихія вщухла.

Лопен упіймав бурдюк, який кинув йому командир, і похитав головою.

— Ґон, невже ми маємо повірити, що хтось із табірних Сколкозбройних прокрався через палац і вибрався на балкон непомітно для всіх?

— А не міг він зробити так само, як ти? — спитав Скеля, вказуючи на стінку провалля. — Піднятися нагору?

— Сумніваюся, — відказав Каладін.

— А може, по мотузці? — припустив Сиґзіл.

Решта поглянули на нього.

— Якби я хотів, щоб мій Сколкозбройний проник на балкон, то підкупив би одного зі слуг, щоб той спустив для нього мотузку. — Азіш знизав плечима. — Її туди неважко пронести — скажімо, намотавши на тіло під одягом. Диверсант — можливо, зі спільниками — піднімається по мотузці, підрізає перила, розкришує будівельний розчин і злазить. А потім спільник зрізає мотузку й повертається досередини.

Каладін, позволікавши, кивнув.

— Тож варто з’ясувати, хто виходив після бурі на балкон — і ми знайдемо спільника, — озвався Скеля. — Все дуже просто. Ха! А ти, Сиґзіле, може, й не висотнохворий. Так, так. Хіба трішечки.

Капітан відчув занепокоєння. У проміжку між бурею й замало не падінням короля туди виходив Моаш.

— Я наведу довідки, — промовив Сиґзіл і підвівся.

— Відставити, — негайно заборонив Каладін. — Я сам це зроблю. Нікому ні слова. Побачимо, що мені вдасться з’ясувати.

— Гаразд, — промовив азіш і кивнув на стінку провалля. — Ну що, повторити не хочеш?

— Знову випробування? — зітхнув командир.

— Часу вдосталь, — відказав Сиґзіл. — А до того ж Скеля хоче побачити, чи не гепнешся ти долілиць.

— Ха!

— Гаразд, — погодився Каладін. — Але мені доведеться осушити деякі зі сфер, що правлять нам за світильники. — Він глянув туди, де ті лежали купками на підозріло чистому дні урвища. — До речі, нащо ви розчистили наноси?

— Розчистили? — перепитав азіш.

— Атож, — підтвердив Каладін. — Не треба було тривожити рештки полеглих, навіть якщо вони стали просто скелетами… Адже це…

І змовк, коли Сиґзіл узяв сферу й, піднісши її ближче до стінки провалля, підсвітив те, чого сам він не зауважив — глибокі борозни, зідраний мох і пошкодження на скельній породі.

Прірводемон. Тут пройшов один із гігантських великопанцирників, згрібаючи своєю тушею геть усе, що траплялося на шляху.

— Не думав, що вони підходять так близько до таборів, — сказав Каладін. — Може, про всяк випадок, не варто поки тренувати хлопців тут?

Решта похитали головами — хто ствердно, хто заперечно.

— Його вже немає, — сказав Скеля. — Бо інакше нас би вочевидь давно зжерли. Тож до роботи.

Каладін кивнув і заходився вправлятися, але ті борозни все не йшли йому з думки.

***

За кілька годин по тому стомлену групу колишніх мостонавідників привели назад до казарм. Хоч і змучені на вигляд, бійці Сімнадцятого мосту повернулися з проваль на позір бадьоріші, ніж вирушали туди. А виявивши біля своєї казарми одного зі Скелиних кухарчуків, який готував їм великий казан рагу, вони пожвавішали навіть більше.

Доки Каладін із Тефтом повернулися до власної казарми, стало темно. Там кашоварив інший кухарчук, а сам Скеля — повернувшись трішки раніше за командира — куштував і критично оцінював його кулінарні досягнення. Позаду рогоїда порався Шен, складаючи миски у стоси.

Але щось було не таким, як завжди.

Каладін спинився, не доходячи до світла, яке відкидало багаття, а Тефт застиг позаду нього зі словами:

— Щось тут не так.

— Еге, — погодився капітан.

Він окинув поглядом мостонавідників, які скупчилися по один бік від вогнища — хто сидячи, хто стоячи купками. Їхній сміх був роблений, а пози — напружені. Коли муштруєш вояків, вони починають ставати в бойові стійки щоразу, коли їм некомфортно. Другий бік вогнища був джерелом якоїсь загрози.

Каладін ступив у пляму світла й виявив, що там — звісивши руки вздовж тулуба й похнюпивши голову — сидить якийсь чоловік в ошатному однострої. Ренарін Холін. Дивно було бачити, як він, утупившись у землю, злегенька похитується взад-уперед.

Капітан заспокоївся.

— Ваша Ясновельможносте, — промовив він, підступивши до княжича, — вам чимось допомогти?

Ренарін схопився на ноги й віддав йому честь.

— Сер, я хотів би служити під вашим началом.

Той подумки застогнав.

— Ваша Ясновельможносте, побалакаймо осторонь.

Він узяв княжича за сухорляву руку й відвів від багаття туди, де решта не могли їх почути.

— Сер, — тихенько почав Ренарін, — я хочу…

— Не називайте мене «сер», — прошепотів Каладін. — Ви світлоокий. Буря забирай! Ви — син наймогутнішого чоловіка на сході Рошару.

— Я хочу служити в Четвертому мості, — оголосив Ренарін.

Капітан потер чоло. За час свого рабства — вирішуючи куди складніші проблеми — він устиг забути про головний біль, якого завдає спілкування з високородними світлоокими. Колись він був схильний гадати, наче чув найхимерніші із їхніх сміховинних забаганок. Але скидалося на те, що він помилявся.

— Ви не можете служити в Четвертому мості. Ми — охоронці вашої родини. А ви що робитимете? Охоронятимете самого себе?

— Я не завдам вам клопоту, сер. Я щосили працюватиму над собою.

— Не маю сумніву, Ренаріне. Давайте так: навіщо вам служба в Четвертому мості?

— Мої батько з братом — воїни, — тихенько сказав княжич, спохмурнівши з лиця. — Вони солдати, а я — якщо ви не зауважили — ні.

— Так, у вас щось…

— …зі здоровя’м, — докінчив за нього Ренарін. — Тілесна недуга, хвороба крові.

— Хвороб крові є багато, — зауважив капітан. — Яку саме ви маєте на увазі?

— У мене епілепсія, — промовив Ренарін. — Це означає…

— Так, я знаю, що це означає. Ідіопатична чи симптоматична?

Княжич стояв у темряві, немов заціпенівши.

— Е-е…

— Її спричинило якесь ушкодження мозку, — спитав Каладін, — чи вона раптом з’явилася ні з того ні з сього?

— Вона в мене з дитинства.

— Напади тяжкі?

— Не надто, — швидко відказав Ренарін. — Не такі серйозні, як про них подейкують. Усі гадають, що я падаю додолу і пускаю піну. Хоча насправді в мене просто смикається рука, або я на кілька митей заходжуся в неконтрольованих корчах.

— А свідомості не втрачаєте?

— Ні.

— Схоже на міоклонію, — зауважив Каладін. — Вам давали пожувати гірколист?

— Я… Так. Хоч не знаю, чи він допомагає. Але проблема не лише в судомах. Коли це відбувається, я часто відчуваю сильну слабкість. А надто з одного боку тіла.

— Гм, гадаю, це узгоджується з нападами, — сказав капітан. — А у вас ніколи не бувало стійкого розслаблення м’язів — як-от нездатності всміхатися якоюсь половиною обличчя?

— Ні. Звідки ви знаєте про такі речі? Адже ви солдат?

— Я дещо тямлю в польовій медицині.

— Хіба військові медики лікують епілептиків?

Каладін кашлянув у кулак.

— Що ж, мені ясно, чому вас не пускають у бій. Я бачив тих, у кого поранення виклика́ло аналогічні симптоми, і лікарі їх завжди комісували. Бути непридатним для військової служби не соромно. Ваша Ясновельможносте, не всім бути воїнами.

— Так, звісно, — з гіркотою погодився княжич. — Усі так кажуть — а самі знов і знов вирушають на битву. Подвижники твердять, що неважливих Покликань немає, але чого вони навчають, коли йдеться про прийдешнє життя? Що там точиться велика війна за повернення Ідилічних покоїв, і що найліпших земних воїнів уславлять на небесах.

— Якщо на тому світі справді точиться велика війна, — відказав Каладін, — то я сподіваюся потрапити до Геєни. Принаймні там я, мабуть, зможу бодай трішечки відіспатися. Проте солдатом вам у кожному разі не бути.

— Але я хочу ним стати.

— Ваша Ясновельможносте…

— Я ж не прошу вас доручити мені щось важливе, — не вгавав Ренарін. — Я прийшов сюди, а не в один із решти батальйонів, бо ваші люди переважно зайняті патрулюванням. Особлива небезпека патрулям не загрожує, а мої напади нікому не зашкодять. Але я принаймні побачу й відчую, як воно бути солдатом.

— Мені…

Але той не вгавав. Каладін іще ніколи не чув стільки слів від цього зазвичай тихого юнака.

— Я коритимуся вашим наказам, — запевняв Ренарін. — Ставтеся до мене як до звичайного новобранця. Тут я не княжич і не світлоокий, а пересічний солдат. Прошу вас. Я хочу долучитися до військової служби. Коли Адолін був підлітком, батько відправив його відслужити два місяці списником.

— Справді? — спитав Каладін, щиро дивуючись.

— Батько казав, що кожен офіцер має побути на місці підлеглих, — відповів Ренарін. — Тепер у мене є Сколки. Я воюватиму, хоча ніколи не відчував на собі, як воно бути справжнім солдатом. Гадаю, ближчого знайомства зі службою мені не звести. Будь ласка.

Схрестивши руки на грудях, капітан окинув Ренаріна поглядом. Той здавався знервованим. Дуже знервованим. Руки княжича стислися в кулаки, але коробочки, що її він вертів у пальцях, коли нервувався, було десь не видно. Юнак часто дихав, проте випнув підборіддя й не потуплював очей.

Прихід до Каладіна з таким проханням не знати чому жахав Ренаріна. Але він усе одно не відступив. Хіба можна хотіти від рекрута більшого?

«Невже я справді розмірковую над цим проханням?» Воно здавалося сміховинним. А втім, одним із Каладінових завдань було обороняти Ренаріна. Якщо в капітана вийде сформувати в того надійні навички самозахисту, це може неабияк допомогти юнакові пережити замахи на своє життя.

— Мені, певне, варто звернути вашу увагу на те, — додав княжич, — до чого легше вам буде охороняти мене, якщо я тренуватимуся з вашими людьми. У вас не густо з ресурсами, сер, і зменшення на одну особу переліку тих, хто перебуває під вашим захистом, не може не здатися вам принадним. Я відлучатимуся лише на ті дні, коли вправлятимуся зі Сколками під керівництвом майстра-мечеборця Загеля.

Каладін зітхнув.

— Ви справді хочете побути солдатом?

— Так точно, сер!

— Марш збирати й мити брудні миски з-під рагу! — скомандував капітан, роблячи вказівний жест. — А потім допоможеш Скелі вишкребти казан і прибрати кухарське начиння.

— Слухаю, сер! — озвався Ренарін з ентузіазмом, що його Каладін не чував від жодного новобранця, якому випадав наряд на кухню.

Ощасливлений юнак бігом побіг збирати миски.

Каладін схрестив руки на грудях і привалився до стінки казарми. Його люди не знали, як триматися з Ренаріном, і, не доївши рагу, здавали напівспорожнений посуд, щоб зробити тому приємне. Коли княжич був занадто близько, балачки стихали. А втім, колись мостонавідники нервувалися й поряд Шена, якого зрештою прийняли за свого. Та чи зможуть вони зробити те саме для світлоокого?

Моаш відмовився здавати свою миску Ренарінові й вимив її сам, як і було заведено. А закінчивши, підійшов до Каладіна:

— Ти справді візьмеш його до нас?

— Побалакаю завтра з великим князем, — відказав командир. — Послухаю, що думає про це його батько.

— Мені таке не до вподоби. Четвертий міст, наші вечірні бесіди… Ти ж розумієш, що ці речі мають бути вбезпечені від їхнього брата?

— Еге, — відповів Каладін. — Але він непоганий хлопчина. Гадаю, якщо хтось зі світлооких і може вписатися в наш колектив, то це він.

Моаш обернувся, здійнявши на командира брову.

— Ти, видно, не згоден? — запитав той.

— Келе, він поводиться ненормально. Не так розмовляє, не так поглядає на людей. Він дивний. Хоча байдуже — він світлоокий, і цього має бути досить. Ми не можемо довіряти ясновельможному.

— А нам і не треба, — відказав капітан. — Ми просто наглядатимемо за ним і, мабуть, спробуємо навчити його захищатися.

Моаш, фиркнувши, кивнув, бо, здавалося, вважав це переконливими підставами, щоб дозволити Ренарінові залишитися.

«Ми тут удвох, — подумав Каладін. — Решта надто далеко, щоб почути нашу розмову. Треба спитати…»

Але як добрати слова? «Моаше, ти часом не замішаний у змові проти короля?»

— Ти ще не думав, як нам бути? — спитав той. — Я про Амарама.

— Це мій клопіт.

— Ти з Четвертого мосту, — промовив Моаш, беручи командира за руку. — І твій клопіт — наш клопіт. Адже це він перетворив тебе на раба.

— Якби тільки це, — люто прошепотів Каладін, не зважаючи на Сил, яка жестами намагалася його втихомирити. — Моаше, він убив моїх друзів. Просто перед моїми очима. Він душогуб.

— Значить, треба щось удіяти.

— Треба, — погодився Каладін. — Але що? Гадаєш, мені варто звернутися до вищих властей?

Моаш засміявся.

— А що вони вдіють? Каладіне, ти маєш викликати його на дуель. Розібратися з ним по-чоловічому — один на один. А доки ти цього не зробиш, тебе не полишатиме глибинне, нутряне відчуття якоїсь неправильності.

— Таке враження, наче ти знаєш, про що говориш.

— Еге, — всміхнувся той кутиком вуст. — У моєму минулому є власні Спустошувачі. Можливо, тому я й розумію тебе, а ти, своєю чергою, розумієш мене.

— Тоді що…

— Я не хочу про це говорити, — урвав його лейтенант.

— Ти ж сам тільки-но сказав, що ми обидва з Четвертого мосту, і твої клопоти — це наші клопоти.

«Моаше, що заподіяв Елгокар твоїй родині?»

— Гадаю, твоя правда, — сказав той, відвертаючись, — але… Не сьогодні. Цього вечора я хочу просто відпочити.

— Моаше, ти йдеш? — гукнув Тефт, який стояв неподалік від багаття.

— Зараз! — озвався лейтенант. — А ти, Лопене? Готовий?

Гердазієць, широко всміхаючись, підвівся від вогнища й потягнувся.

— Я — Ексклюзивний Лопен, а це означає, що я повсякчас готовий до чого завгодно. І ти досі мав би про це знати.

Дрегі хмикнув і ледь не впритул пожбурив у Лопена шматком тушкованої довгобульби, який розквасився об гердазійцеве обличчя.

Але той навіть не думав замовкати:

— Як бачите, це нітрохи не застало мене зненацька. Зважте на самовладання, із яким я демонструю ось цей однозначно грубий жест.

Тефт хихикнув, ідучи разом із Пійтом і Сиґзілом туди, де чекав однорукий. Моаш рушив до них, а відтак, затримавшись, запитав:

— Каладіне, ти з нами?

— А куди ви? — поцікавився командир.

— Гуляти, — відказав Моаш, знизавши плечима. — Зазирнемо в кілька генделиків, пограємо в кільця, вип’ємо чого-небудь.

Гуляти. В Садеасовій армії мостонавідники рідко ходили гуляти — принаймні не в дружній компанії. Спочатку вони були надто затуркані, щоб цікавитися будь-чим, крім випивки, яка давала змогу забутися. А пізніше брак коштів і упереджене ставлення з боку широкого загалу солдатів привчили їх триматися осторонь.

Але тепер усе змінилося, й Каладін мимоволі забелькотів:

— Я… мабуть, ліпше залишуся… е-е… мені треба показатися біля вогнищ решти команд…

— Гайда з нами, Келе, — наполягав лейтенант. — Від постійної роботи й чали дохнуть.

— Іншим разом.

— Гаразд.

І Моаш побіг до решти.

Сил облишила танцювати зі спреном вогню й, перепурхнувши від багаття до Каладіна, зависла в повітрі, спостерігаючи, як гурт мостонавідників розчиняється в сутінках.

— Чому ти не пішов із ними? — запитала вона.

— Сил, я більше не зможу жити тим життям, — відказав Каладін. — Я не знав би, куди себе подіти.

— Але ж…

Каладін відійшов і взяв собі миску рагу.

42. Просто химера

Що ж до Іші’Еліна, то він із самого початку відіграв найважливішу роль, миттю збагнувши потенційну небезпеку дарування Сплесків людям і примусово надавши цьому процесу системності: неймовірно могутній, він повідомив, що знищить усіх і кожного, хто відмовиться зв’язати себе правилами та законами.

«Слова Променистого ордену», розділ 2, с. 4

Шаллан прокинулася від звуків гудіння. Вона розплющила очі й виявила, що лежить, згорнувшись клубочком, на розкішному ліжку в Себаріаловому особняку. Дівчина заснула одягненою.

Гудів, причаївшись на теплій ковдрі, Фрактал — мереживне гаптування та й годі. Вікно було завішене — хоча Шаллан не пригадувала, щоб опускала ролети — але за ним було темно. День її прибуття на Рівнини перетворився на вечір.

— Сюди хтось заходив? — запитала вона у Фрактала, підводячись у положення сидячи й відкидаючи з очей руді пасма, що розтріпалися.

— Ммм. Хтосі заходили. Але вони вже пішли.

Шаллан піднялася й побрела у вітальню. Очі Аш! На килим такої первозданної білизни́ просто шкода було ступати. А що, як вона наслідить і зіпсує його?

Фракталові «хтосі» залишили на столі попоїсти. Зненацька відчувши сильний голод, дівчина опустилася на диванчик і, піднявши по́кришку таці, виявила там пласку перепічку із солодкою начинкою по центру — такий собі відкритий пиріг — і кілька соусів.

— Нагадай мені вранці подякувати Палоні, — сказала вона. — Ця жінка богиня.

— Ммм. Ні. Гадаю, це… е-е… перебільшення?

— А ти хапаєш усе на льоту, — зауважила дівчина до Фрактала, який став тривимірним плетивом ліній — клубком, що завис у повітрі над диванним сидінням, поруч Шаллан.

— Ні, — заперечив той, — я тугодум. Ти надаєш перевагу одній їжі перед іншою. Чому?

— Через смак, — пояснила Шаллан.

— Я мав би знати це слово, — відказав спрен, — але не зовсім розумію, що воно означає.

Буря забирай! Як же пояснити йому, що таке смак?

— Це наче колір… що його ти бачиш ротом. — Вона скривилася. — Ні, ця фігура мови жахлива. Вибач. На голодний шлунок у мене туго з винахідливістю.

— Ти сказала «на — тобто візьми? — голодний шлунок», — промовив Фрактал. — Але я розумію, що насправді ти мала на увазі не це — справжній сенс сказаного випливає з контексту. Твоя фраза по-своєму брехлива.

— Ні, не брехлива, — заперечила Шаллан. — Адже всі розуміють, що вона означає.

— Ммм. Така брехня — чи не найліпша.

— Фрактале, — промовила дівчина, відламуючи шматочок перепічки, — інколи тебе збагнути не легше, ніж бавландця, який намагається цитувати давньоворинську поезію.

Біля таці лежала цидулка, яка сповіщала, що Васа із солдатами вже прибули і їх розквартирували в одному з прилеглих дохідних будинків. А рабів Шаллан поки що долучили до маєткової челяді.

Жуючи перепічку — от смакота! — дівчина підійшла до скринь із наміром розпакувати речі. Але щойно відкрила першу з них, як перед нею заблимав червоний вогник — телестиль Тин.

Шаллан витріщила очі. Це мав бути той, хто передавав загиблій аферистці інформацію. Дівчина гадала, що йшлося про жінку, хоча не факт, що з розташованого в Ташикку інформаційного центру телестилеграфували обов’язково воринці. Тож кореспондент міг виявитися й чоловіком.

Як мало вона знала! Їй варто бути дуже обережною… Буря забирай! Її можуть убити, навіть якщо вона буде сама обережність. Але Шаллан стомилася від того, що нею весь час попихають.

Ці люди знали щось про Урітіру, й небезпечно це було чи ні, а вони становили для неї найперспективнішу зачіпку. Вона дістала телестиль, підготувала планшет, закріпила на ньому папір і розмістила пристрій на аркуші. Але коли крутнула диск із самоцвітом, сигналізуючи, що готова, телестиль — замість одразу почати писати — непорушно завис над папером. Людина, яка намагалася зв’язатися з нею, кудись відійшла. Не дивно — адже пристрій міг проблимати в скрині вже багато годин. Доведеться зачекати, доки до спареного телестиля повернуться.

— От халепа, — зронила Шаллан, а потім усміхнулася сама до себе.

Вона що, справді нарікає на потребу зачекати кілька хвилин перед сеансом миттєвого зв’язку з кореспондентом на іншому кінці світу?

«Треба знайти спосіб зв’язатися з братами», — подумала дівчина. Без телестиля це буде страшенно повільно. Гм, а чи не вийде поспілкуватися з ними через один із тих інформаційних центрів у Ташикку — може, за посередництва іншої операціоністки (чи операціоніста)?

Телестиль і планшет залишилися біля таці з їжею, а Шаллан знову вмостилася на диванчик і заходилася переглядати стосик попередніх телестилеграм, якими обмінялися Тин і її далека кореспондентка. Їх було небагато: Тин-бо, певне, час від часу знищувала такі повідомлення. А ті, що залишилися, стосувалися Ясни, Дому Давар і Примарокровних.

Дівчина зауважила одну дивну річ. Тин згадувала про це угрупування не так, як може згадувати злодійка про наймачів, які зробили одноразове замовлення. Йшлося про «здобуття прихильності» Примарокровних і «завоювання їхньої довіри».

— Закономірність, — озвався Фрактал.

— Що? — перепитала Шаллан, підводячи погляд на спрена.

— Закономірність, — повторив той. — У словах. Ммм.

— На цьому аркуші? — уточнила дівчина, підносячи той перед очі.

— Не тільки, — відказав Фрактал. — Бачиш перші слова?

Шаллан насупила чоло, вдивляючись у написане. Першою сеанс зв’язку щоразу починала далека кореспондентка, присилаючи стандартне запитання про здоров’я або справи Тин, яка незмінно давала на нього таку само банальну відповідь.

— Не розумію, — промовила Шаллан.

— Букви згруповано в квінтет, — пояснив Фрактал, — у п’ятірку. Ммм. Кожен сеанс зв’язку відтворює ту саму закономірність: перші три слова починаються з довільної трійки літер квінтету, а відповідь Тин містить решту два символи.

Шаллан не зрозуміла, що мав на увазі Криптик, але уважно придивилася до телестилеграм. Той повторив свої пояснення, і дівчина начебто втямила, проте закономірність була складна.

— Це пароль, — зрозуміла Шаллан.

А що — розумно: треба ж пересвідчитися, що на іншому кінці телестилеграфу потрібна тобі людина. Дівчина спаленіла, збагнувши, що замало не змарнувала нагоди вийти на Примарокровних. Якби Фрактал не зауважив цієї закономірності або телестиль одразу почав писати, вона виказала б себе.

Їй не впоратися. Вона не зможе проникнути в угрупування, яке виявилося досить спритним і могутнім, щоб звести зі світу саму Ясну Холін. Їй не впоратися.

Але вона не мала вибору.

Шаллан дістала альбом і заходилася малювати, давши пальцям рухатися на власний розсуд. Їй треба було стати старшою, але не набагато. І темноокою. Бо незнайома світлоока, яка розгулює табором, привертатиме до себе увагу. Темноокій простіше залишитися непоміченою. Хоча потрібним людям можна й натякнути, що вся річ в очних краплях.

Темне волосся. Довге, як її справжнє, але не руде. Зріст такий самий, фігура також, проте обличчя має дуже відрізнятися. Стомлений вираз. Риси, як у Тин. На підборідді довгий шрам. Лице кутастіше. Не гарненьке, але й не потворне. Радше… відкрите.

Художниця втягнула з лампи поруч себе Буресвітло, і ця енергія спонукала її малювати швидше. Річ була не в хвилюванні, а в потребі просуватися вперед.

Розгонистим штрихом Шаллан закінчила малюнок і виявила, що з аркуша на неї пильно дивиться обличчя — майже як живе. Вона видихнула Світло й відчула, як те огортає, оповиває її. Зір на мить затуманився, і дівчина бачила тільки сяйво Буресвітла, яке ставало дедалі приглушенішим.

А відтак воно зникло. Шаллан не відчувала різниці. Вона помацала обличчя — на дотик таке саме. Це що ж…

Пасмо волосся, яке звисало з її плеча, було чорне. Шаллан витріщилася на нього, а відтак підвелася — водночас нетерпляче та боязко. Вона перетнула вітальню й, зайшовши до ванної, підступила до дзеркала. На неї глянуло чуже обличчя з темними очима та смаглявою шкірою. Лице з малюнка, яке набуло барви й життя.

— Спрацювало… — шепнула вона. Це тобі не потертості на сукні маскувати й не старшу вдавати, як бувало раніше — цього разу трансформація була цілковита. — Що можна з цим зробити?

— Все, що ми уявимо, — озвався з ближньої стіни Фрактал. — Або все, що ти уявиш. Я не майстер у тому, чого немає. Але мені це до вподоби. До вподоби… його… смак.

На цих словах він здався дуже задоволеним собою.

Але щось було не так. Шаллан насупила чоло й, піднісши малюнок ближче, збагнула, що залишила збоку носа незакінчене місце. Світлопрядіння не покрило його весь, і одне з крил зяяло такою собі розпливчастою прогалиною. Та була маленька, й комусь іншому, певне, здалася би просто дивним шрамом. Але мисткині вона різала око, ображаючи її художнє чуття.

Шаллан попробувала пальцем решту носа. Вона зробила його трішки більшим за власний і змогла сягнути крізь намальований, щоб торкнутися справжнього — зображення було нематеріальне. Власне, якщо швидко провести пальцем через кінчик фальшивого носа, той пухнастився Буресвітлом, наче димок під подувом вітру.

Дівчина забрала пальця, і зображення знову стало на місце, але ґандж над ніздрею так і не зник. Неохайний вийшов малюнок.

— На скільки його вистачить? — спитала Шаллан.

— Він живиться Світлом, — відказав Фрактал.

Вона дістала із захищеного капшука свої сфери — всі до єдиної тьмяні: Шаллан, ймовірно, зужила їх, розмовляючи з великими князями. Тож дівчина взяла з бра на стіні заряджену, замінивши її тьмяною такої самої вартості, й затисла ту в кулаку.

А відтак повернулася до вітальні. Їй, звісно, знадобиться інше вбрання. Бо темноока не…

Телестиль писав.

Шаллан кинулася до дивана. В неї перехопило подих, бо на аркуші з’являлися слова: «Гадаю, моя сьогоднішня інформація стане в пригоді». Простенька перша фраза, яка, однак, відповідала схемі кодування.

— Ммм, — видобув Фрактал.

Перші два слова її відповіді мали починатися з потрібних літер.

«Рівно те саме я читала й минулого разу», — написала Шаллан, сподіваючись, що такий відгук на пароль буде прийнятний.

«Не хвилюйтеся, — надійшло повідомлення. — Вам сподобається. От тільки з часом може бути туго. Вони хочуть зустрітися».

«Добре», — відписалася Шаллан, заспокоюючись і благословляючи час, коли Тин примушувала її вправлятися у виготовленні підробок.

Цей фах дещо нагадував малювання, і вона швидко опанувала його, зате нині тодішні поради давали їй змогу імітувати неохайний почерк шахрайки із неабиякою майстерністю.

«Тин, вони хочуть зустрітися сьогодні ввечері», — написав телестиль.

Сьогодні ввечері? А котра година? Годинник на стіні показував о пів на другий нічний дзвін. Щойно стемніло, і зійшов лише перший місяць. Вона взяла телестиль і зібралася було написати «Я не впевнена, що готова», але зупинилася. Тин би так не сказала.

«Я не готова», — надіслала вона натомість.

«Вони наполягали, — прийшла відповідь. — Звідси й моя спроба зв’язатися з Вами раніше. Сьогодні вочевидь прибула підопічна Ясни. Що трапилося?»

«Нехай це тебе не обходить», — відписалася Шаллан у тон давнішим повідомленням Тин.

Співрозмовник на тому кінці був служник, а не рівня.

«Так, звісно, — вивів телестиль. — Але вони хочуть зустрітися сьогодні ввечері. Ваша відмова може означати розірвання стосунків».

Прародителю бур! Сьогодні ввечері? Шаллан провела рукою по волоссю, не зводячи очей зі сторінки. Чи впорається вона, якщо зустріч відбудеться вже сьогодні?

І чи справді зміниться бодай щось, коли зачекати?

Під шалене калатання серця вона написала:

«Я гадала, ніби Яснина підопічна у мене в руках, але та дівуля загнала мене на слизьке. Я почуваюся зле. Але пришлю замість себе помічницю».

«Тин, знову? — вивів телестиль. — Після того, що трапилося із Сай? Так чи інак, а я сумніваюся, що їм сподобається перспектива зустрітися з помічницею».

«У них немає вибору», — відповіла Шаллан.

Їй, певне, було б до снаги Випрясти собі зі Світла зовнішність, як у Тин, але дівчина була не певна, чи готова вона до такого. Навіть удавати когось вигаданого досить складно — а тут ще й конкретну особу? Її неминуче викрили б.

«Я дізнаюся», — надійшло повідомлення.

Шаллан чекала. В далекому Ташикку її зв’язкови́й мав саме налаштовувати інший телестиль, щоб виступити посередником між нею та Примарокровними. Ну а вона тим часом перевірила сферу, яку принесла з ванної кімнати.

Світла в ній трохи поменшало. Щоб забезпечувати Світлопрядіння, їй доведеться носити при собі запас заряджених сфер.

Телестиль знову заходився писати:

«Вони згодні. Від вас можна швидко прибути до військового табору Себаріала?»

«Гадаю, так, — відповіла Шаллан. — А чому саме туди?»

«Він один із небагатьох, де брами відчинені цілу ніч, — пояснив зв’язковий. — Вони зустрінуться з Вашою помічницею в одному з дохідних будинків. Я накреслю Вам мапу. Нехай вона буде на місці, коли Салас-місяць стане в зеніті. Щасти Вам».

Далі надійшов рисунок, який показував, де саме мала відбутися зустріч. Коли Салас стане в зеніті? У неї двадцять п’ять хвилин, а вона зовсім не знає табору! Шаллан схопилася на ноги, а відтак застигла. Вона не могла прийти туди у вбранні світлоокої. Дівчина кинулася до скрині Тин і стала гарячково ритися в одязі.

За кілька митей по тому вона стояла перед дзеркалом, убрана в широкі коричневі штани, білу сорочку на ґудзиках і тоненьку рукавичку на захищеній руці, у якій почувалася, наче гола. Штани — ще пів біди: у неї на батьківщині темноокі жінки надягали їх, працюючи на плантації, хоча світлоокої в такому одязі вона ніколи не бачила. А от рукавичка…

Шаллан затремтіла, зауваживши, що її фальшиве обличчя залила барва сорому. Ніс також ворушився, коли дівчина морщила власний. Це було добре, хоча вона й сподівалася, що зможе приховати збентеження.

Шаллан надягла один із білих сюртуків, які належали Тин. Цупка одежина сягнула їй аж до халяв, і дівчина підперезалася на талії міцним вепрмантиновим ременем, щоб спереду сюртук був переважно закритий — як-от носила колись сама аферистка. А наостанок замінила сфери в капшуку на заряджені — зі світильників у кімнаті — й поклала той до кишені.

А от ґандж на носі не переставав її непокоїти. «Треба затінити обличчя», — спало на думку, й Шаллан, знову кинувшись до скрині, розшукала Блутів білий капелюх — той, що з підігнутими вгору боковими крисами. Залишалося сподіватися, що їй він пасуватиме більше, ніж колишньому власникові.

Вона надягла його й, підійшовши до дзеркала, зосталася задоволена тим, як той затінив їй лице. Вигляд у капелюсі вона мала дещо дурнуватий, проте в неї було відчуття, що не кращий і весь її стрій: рукавичка? штани? Сюртук надавав імпозантності Тин, указуючи на досвід, стильність і смак, проте Шаллан, надягнувши його, була наче ряджена. Крізь облуду прозирала перелякана дівчинка із я-кеведської глушини.

«Влада — це ілюзія сприйняття, — згадала вона Яснині слова. — Дмухни — і розвіється. Просто химера! Я здатна створити для них цю ілюзію — тож зможеш і ти».

Шаллан випросталася, поправила капелюха й, зайшовши до спальні, розпихала по кишенях деякі речі — зокрема й мапу маршруту — а відтак підійшла до вікна і відчинила його. На щастя, її кімнати були на першому поверсі.

— Що ж, гайда, — шепнула вона до Фрактала.

І вийшла у ніч.

43. Примарокровні

Таким чином, заворушення в Реввській топархії стихли, коли переслідування незгодних у суспільстві припинилося, й Налан’Елін зрештою поклав собі прийняти Неболамів, які назвали його своїм покровителем іще тоді, коли він попервах категорично відкидав їхні претензії і на догоду власним інтересам відмовлявся миритися з тим, що вважав гонитвою за марнославством та виявом непокори; він пристав на таке покровительство останнім із Вісників.

«Слова Променистого ордену», розділ 5, с. 17

Попри пізню годину, в таборі кипіла робота. Шаллан не здивувалася: за час перебування в Харбранті вона засвоїла, що не всі сприймають прихід ночі як підставу припиняти працю. На тутешніх вулицях було майже так само людно, як і тоді, коли вона вперше сюди прибула.

І майже ніхто не звертав на неї уваги.

Дівчина вперше відчула себе непомітною. Бо навіть у Харбранті на неї позиркували — зауважували, розглядали. Одні подумували пограбувати її, інші — скористатися з її безпорадності. Молода світлоока без належного супроводу впадала в око й, бува, становила собою вдалу нагоду. Але темноволоса й кароока вона з тим самим успіхом могла б стати невидимою. От і чудово!

Шаллан усміхнулася, ховаючи руки до кишень сюртука: рукавичка на захищеній лівиці так само бентежила дівчину, хоча ніхто на це навіть не глянув.

Вона дійшла до перехрестя. З одного боку поблимував смолоскипами й олійними ліхтарями військовий табір — базар — досить жвавий, щоб відбивати охоту користуватися сферосвітильниками. Шаллан рушила в тому напрямку: на вулицях, де більше перехожих, їй буде безпечніше. Її пальці намацали в кишені пожмаканий папірець, і вона — спинившись зачекати, доки якась гамірна компанія розступиться перед нею — витягла мапу маршруту.

На позір розібратися в тому рисунку було легко: аби тільки зорієнтуватися, де вона є. Трішки почекавши, дівчина зрештою збагнула, що компанія попереду не дасть їй дорогу: Шаллан очікувала, що її сприйматимуть як світлооку. Тож вона обійшла тих людей, хитаючи головою з власної дурості.

Те саме було й далі: їй доводилося протискатися між тілами, а інші перехожі штовхали її. Базаром неначе текли, розминаючись, дві ріки люду. З кожного боку тяглися ятки, а посередині розносили їжу торгівці з лотка. Подекуди між будинками, які стояли через вулицю — на відстані всього кроків із десяти — навіть понатягували матер’яні навіси.

Словом, нуртівна, галаслива, безладна тиснява — яка припала дівчині до вподоби. Шаллан відчула, що їй кортить зупинитися і намалювати людей, яких вона проминає. Кожного з них — і тих, хто торгувався, і тих, хто просто йшов із другом і жував перекуску — по вінця сповнювала життєвість. І чому в Харбранті вона не виходила в місто частіше?

Дівчина затрималася, щоб із широкою усмішкою повитріщатися на вертепний театр і ляльковода. А пройшовши далі, побачила гердазійця, що пускав у повітря омахи полум’я за допомогою іскровикрешувача і якоїсь маслянистої рідини. От би на хвильку спинитися й накидати портрет цього штукаря…

Але ні. Вона тут у справах. Частина її єства вочевидь не хотіла прямувати на зустріч і підсвідомо намагалася відвернути увагу на інше. Шаллан чимраз чіткіше усвідомлювала цей захисний механізм. Вона залучала й потребувала його, але не могла дозволити, щоб цей психологічний захист керував її життям.

Проте коло візка торгівки глазурованими фруктами вона таки зупинилася. Жінка наштрикувала плоди — на вигляд соковиті й червоні — на шпичку, а потім умочала кожен шматок у розтоплений цукор. Шаллан вийняла з кишені сферу й простягла її торгівці.

Та застигла, вирячивши очі. Довкола стали збиратися люди. У чім річ? Адже це просто смарагдова марка — не броам же.

Дівчина глянула на ґліфи цінників. Порція наїдку коштувала світлоскалку. Шаллан нечасто розмірковувала про відносну вартість сфер, але якщо покопирсатися в пам’яті…

На її марку можна було купити двісті п’ятдесят порцій глазурованих фруктів. Навіть за нинішньої скрути для її родини то були не гроші. Але це з погляду домовласників і поміщиків, а не вуличних торгівців і темнооких трудівників.

— Е-е… громадяночко, — промовила жінка, — в мене, мабуть… теє… не буде здачі.

«Громадянами» титулували багатих темнооких першого та другого нанів.

Шаллан зашарілася. Скільки ще разів вона виявлятиметься аж такою наївною?

— Це за порцію смаколиків і допомогу. Я нетутешня, й мені треба розпитати дорогу.

— Недешево вам обійшлося заблукати, панночко, — зауважила жінка, чиї спритні пальці все одно схопили сферу й заховали її до кишені.

— Мені треба на вулицю Нар.

— А-а. Буря забирай! То ви, панночко, не в той бік прямуєте. Вам треба повернутися, а потім узяти праворуч. Ця вулиця кварталів за… е-е… певне, шість. Її легко знайти: великий князь повелів, щоб усі будинки стояли кварталами — як у справжньому місті. Орієнтуйтеся на генделики й потрапите, куди треба. Але вулиця Нар, даруйте на слові, не місце для такої панни, як ви…

Навіть темноокою Шаллан справляла враження людини, яка нездатна подбати про себе.

— Дякую, — промовила вона, беручи собі порцію смакоти, й поквапилася перейти на інший бік вулиці, щоб долучитися до людського потоку, який рухався в протилежному напрямку.

— Фрактале? — шепнула Шаллан.

— Ммм, — озвався спрен із зовнішнього боку сюртука, десь ближче до колін.

— Повзи за мною і пильнуй, чи ніхто не ув’яжеться слідом, — сказала Шаллан. — Як гадаєш, упораєшся?

— Якщо хтось ув’яжеться, він утворить закономірність, — відказав Фрактал.

Він зіскочив додолу, на мить промайнувши в повітрі — між сюртуком і землею — темною масою звивистих ліній. А відтак розчинився, наче крапля води, яка падає в озеро.

Шаллан заспішила разом із потоком, стискаючи захищеною рукою капшука зі сферами, який лежав у кишені сурдута, а вільною тримаючи смаколик на паличці. Вона дуже добре пам’ятала, як у Харбранті Ясна навмисне «засвітила», скільки в неї грошей, і приманила злодіїв, наче буряна дощівка — ліани.

Беручи, як веліли, праворуч, дівчина звернула з базару на куди менш заюрмлену вулицю, і відчуття свободи змінила тривога. Чи не намагалася торгівка заманити її в пастку, зробивши легкою здобиччю для грабіжників? Пригнувши голову, Шаллан квапливо простувала вулицею. Вона не зможе Душезаклясти їх, щоб захиститися — як-от Ясна в Харбранті. Буря забирай! Їй навіть багаття не вдалося розпалити. Сумнівно, щоб у неї вийшло перетворювати живі організми.

Щоправда, вона вміла Прясти Світло — але щоб по два образи водночас? І взагалі: як там її маскування? Від нього сфери мали вичахати. Дівчина замало не витягла їх, щоб поглянути, скільки заряду вона зужила, але спохопилася. Дурепа та й годі! Боїшся, що тебе пограбують, а тому вирішила показати всім пригорщу грошей?

За два квартали вона зупинилася. Перехожі тут таки траплялися — жменька чоловіків у робочому одязі, які на ніч поверталися по домівках. Але будівлі були геть не такі гарні, як ті, що зосталися позаду.

— Ніхто не ув’язався, — промовив Фрактал у неї з-під ніг.

Шаллан підскочила замало не вище дахів і, притиснувши до грудей праву руку, важко задихала. Вона справді сподівається проникнути в угрупування вбивць? А сама частенько сахається від власного спрена?

«Тин казала, що ніщо так не навчить, як особистий досвід, — подумала дівчина. — Я просто маю хоч якось протриматися перші кілька разів, сподіваючись, що звикну до цього раніше, ніж накладу головою».

— Ходімо, — мовила Шаллан. — Ми запізнюємось.

І рушила вперед, вгризаючись у плід на паличці. Той справді був смачний, але через нервовість уповні насолодитися наїдком не вийшло.

Вулиця з генделиками виявилася не за шість, а за п’ять кварталів від повороту. На її папірці — дедалі пожмаканішому — місце зустрічі було позначене як дохідний будинок навпроти таверни, чиї вікна світяться синім.

Шаллан відшпурнула шпичку з-під фруктового смаколика й підступила до потрібного будинку. Той не міг бути старим — іще п’ять-шість років тому на місці нинішніх таборів не було нічогісінько — але здавався ветхим. Камені повикришувалися, віконниці подекуди покосилися. Аж дивно, що великобурі його поки не здули.

Добре усвідомлюючи, що ступає в лігво білошипника, чиїм обідом може стати, Шаллан підійшла й постукала. Двері прочинив темноокий завбільшки з валун і з бородою, підголеною на рогоїдський манір. У його волоссі й справді прозирала рудизна.

Чоловік зміряв її поглядом, під яким дівчині так і кортіло ніяково переминатися з ноги на ногу, але зрештою розчинив двері ширше й поманив її товстими пальцями досередини. У світлі єдиної тьмяної сферолампи — бра, яке, схоже, містило всього-на-всього скалку — від уваги Шаллан не сховалася велика сокира, приставлена до стіни поруч нього.

Вона глибоко вдихнула й зайшла до будинку.

Пахло пліснявою. Десь далі було чути капання води — буряної дощівки, яка безпомильно пробиралася з даху, що протікав, чимраз нижче — аж до першого поверху. Придверник мовчки повів її коридором. Підлога була дерев’яна. Шаллан ступала по ній, і в неї виникало таке відчуття, неначе вона зараз провалиться. Деревина немовби стогнала від кожного її кроку. З добрим каменем такого навіть близько не бувало.

Здоровань кивнув на отвір у стіні, і Шаллан придивилася до темряви за ним. Там були східці. Донизу.

«Буря забирай! Що я кою?»

Перемагала свою полохливість — ось що вона коїла. Дівчина зиркнула на звіроподібного викидайла і, здійнявши брову, удавано спокійним голосом зауважила:

— А ви не поскупилися на декор. І довго довелося шукати на Розколотих рівнинах барліг із такими моторошними сходами?

Той несподівано всміхнувся — але менш застрашливим від цього не став.

— А вони часом піді мною не заваляться? — запитала Шаллан.

— Ніц їм не буде, — відказав викидайло напрочуд високим голосом. — Піді мнов ся не завалили, хоча я сьогодні двічі снідав. — Він поляскав себе по череву. — Ходь. На тебе чекають.

Шаллан вийняла сферу, щоб підсвітити собі, й рушила сходами. Стіни були висічені в камені. Хто завдав собі клопоту спорудити підвал під напівзогнилим дохідним будинком? Відповіддю стали кілька довгих патьоків крєму, зауважених на стіні. Вони трішки скидалися на віск, який, розтанувши, збіга́в по свічці, й затверділи, перетворившись на камінь, іще хтозна-коли.

«Як сюди прийшли алеті, порожнина тут уже була», — здогадалася дівчина. Розбиваючи військовий табір, Себаріал звів цей будинок над уже наявним підвалом. Кратери нинішніх таборів колись були заселені. Інше пояснення було неможливе. Але хто їх заселяв? Прадавні натанці?

Сходи привели в невеличке порожнє приміщення. Як дивно, що в такому ветхому будинку є підвал. Зазвичай їх можна було побачити лише в багатих домівках — адже щоб уникнути підтоплення, вони потребували колосальних заходів безпеки. Шаллан спантеличено схрестила руки на грудях — аж раптом підлога в кутку відчинилася, заливши приміщення світлом. У дівчини перехопило подих, і вона позадкувала. В підлозі була замаскована ляда.

Підвал у підвалі! Підступивши до краю отвору, Шаллан побачила драбину, що спускалася до червоного килима, та світло, яке мало не засліплювало після напівтемряви, котра стояла довкола. Після великобур тут мав бути справжній потоп.

Шаллан залізла на драбину й почала спускатися, радіючи, що надягла штани. Ляда вгорі зачинилася: вона, схоже, була оснащена якимось блоком.

Зіскочивши з нижнього щабля на килим, дівчина обернулася й побачила перед собою навдивовижу розкішну кімнату. По центру тягнувся довгий обідній стіл, на якому поблискували скляні кубки зі вправленими по боках самоцвітами: їхнє сяйво заливало залу світлом. Уздовж стін висіли зручні полиці, уставлені книжками й прикрасами — нерідко в невеличких скляних ящичках. Це що, якісь трофеї?

З-поміж пів дюжини чи близько того присутніх у залі увагу Шаллан найбільше привернув один чоловік. Із прямою спиною, чорним як смола волоссям і вбраний у біле, той стояв перед каміном, у якому потріскувало багаття. Він здавався їй кимось знайомим — якимось чоловіком із її дитинства. Загадковим посланцем з усміхненими очима, який так багато знав. «Наприкінці епохи двоє сліпців очікували, розмірковуючи про красу…»

Той обернувся, і Шаллан побачила світло-фіолетові очі та пошрамоване старими ранами обличчя. Один поріз збіга́в по щоці, деформуючи верхню губу. Попри вишуканий вигляд — кубок вина в лівій руці та неймовірно розкішне, елегантне вбрання — його обличчя й руки свідчили про інше. Про баталії, вбивства та чвари.

Перед нею був не той посланець із минулого. Чоловік здійняв праву руку, у якій тримав таку собі довгу очеретину, й, приклавши її до губів, виставив, наче зброю, націлену прямо в Шаллан.

Дівчина застигла на місці, нездатна поворухнутися і прикипівши очима до зброї. Але зрештою озирнулася через плече. На стіні висіла мішень — гобелен із витканими на ньому тваринами. Шаллан зойкнула й відскочила осторонь за секунду до того, як чоловік, дмухнувши, вистрілив із духової трубки. За лічені дюйми від дівчини в повітрі пролетів маленький дротик, який зрештою вп’явся в одну з фігурок на гобелені.

Шаллан схопилася лівицею за серце і глибоко зітхнула. «Спокійно, — подумала вона. — Спокійно».

— Тин зле? — спитав стрілець, опустивши очеретину.

Від його тихого голосу Шаллан здригнулася, але розпізнати акцент не змогла.

— Так, — відказала дівчина, здобувшись на слово.

Поставивши кубок на камінну полицю, чоловік дістав із кишені сорочки ще один дротик й акуратно вклав його в очеретину.

— Вона начебто не з тих, хто дозволяє таким дрібницям ставати на заваді важливій зустрічі?

І він, зарядивши трубку, підвів погляд на Шаллан. Його фіолетові очі скидалися на скляні, а пошрамоване обличчя було позбавлене виразу. Зала, здавалося, затамувала подих.

Він збагнув, що вона бреше. Шаллан кинуло в холодний піт.

— Маєте рацію, — відповіла дівчина. — Тин здорова. Але все пройшло не так, як вона обіцяла. Ясна Холін мертва, але вбивці діяли невміло. Тож вона поки що визнала за ліпше надіслати замість себе посередницю.

Чоловік примружив очі, але зрештою здійняв духову трубку й різко дмухнув. Шаллан підскочила, але дротик пролетів повз неї, поціливши в гобелен на стіні.

— Тин виявила боягузливість, — промовив він. — А ти прийшла сюди з доброї волі, знаючи, що я можу просто вбити тебе за чужі помилки?

— Кожна жінка має з чогось починати, Ваша Ясновельможносте, — відповіла Шаллан зі зрадницьким дрожем у голосі. — Я не виберуся нагору, коли раз-другий не ризикну. Якщо ви мене не вб’єте, я отримаю змогу зустрітися з тими, з ким Тин мене ніколи не познайомила б.

— Сміливо, — сказав на це чоловік.

Він махнув двома пальцями, й один із тих, що сиділи коло каміна — довготелесий світлоокий із такими здоровенними зубами, що в його родовід цілком міг затесатися якийсь пацюк — зірвався з місця й кинув щось на довгий стіл перед Шаллан.

Гаман зі сферами. Всередині мали лежати броами — адже темно-коричневий капшук яскраво сяяв.

— Скажи мені, де вона, — і ці гроші твої, — промовив чоловік зі шрамами, заряджаючи ще один дротик. — Ти амбіційна. Мені це до вподоби. Якщо скажеш, де Тин, я не лише заплачу тобі, а й спробую знайти для тебе місце в нашій організації.

— Вибачте, Ваша Ясновельможносте, — сказала Шаллан, — але ви знаєте, що я вам її не запродам. — Той, звісно, бачив, що вона налякана: піт змочував підкладку капелюха і збігав по скронях. Та що там: із землі поруч дівчини повилазили страхокузьки — хоча їх, мабуть, приховував від нього стіл. — Якби я була ладна зрадити конфідентку за гроші, то якою стала б моя ціна у ваших очах? Ви зрозуміли б, що за досить велику винагороду я зраджу і вас.

— Честь заграла? — запитав чоловік, чиє обличчя так само нічого не виражало, а пальці стискали нового дротика. — У злодійки?

— Вибачте ще раз, Ваша Ясновельможносте, — відказала Шаллан, — але я не звичайна злодійка.

— А що, як я тебе катуватиму? Запевняю, що в такий спосіб я зміг би отримати потрібну мені інформацію.

— Не маю сумніву, що змогли б, Ваша Ясновельможносте, — мовила дівчина. — Але невже ви справді гадаєте, наче Тин прислала б мене, якби я знала, де вона зараз? То навіщо ж мене катувати?

— Ну, — відповів чоловік, опускаючи очі, щоб зарядити дротика в трубку, — по-перше, це весело…

«Дихай, — сказала собі Шаллан. — Повільно. Як завжди». Але це давалося важко.

— Не думаю, що ви вчинили б так, Ваша Ясновельможносте.

Той різко скинув трубку й дмухнув. Дротик глухо гупнув, уп’явшись у стіну.

— І чого ж це?

— Бо ви не справляєте враження людини, яка змарнує те, що може стати в пригоді.

На цих словах вона кивнула на трофеї в скляних ящичках.

— Ти сподіваєшся стати мені в пригоді?

Шаллан підвела голову, витримуючи його погляд.

— Так, сподіваюся.

Чоловік не відводив очей. Полум’я в каміні потріскувало.

— От і добре, — промовив зрештою він, обертаючись до каміна та знову беручи свого кубка.

В одній руці він так само тримав тростину, а другою — стоячи до дівчини спиною — підніс кубок до рота й відпив.

Шаллан почувалася, немов маріонетка з відтятими ниточками. Вона полегшено зітхнула, ноги підкосилися, й дівчина опустилася на один зі стільців коло столу. Тремтливими пальцями вона витягла носовичка і, зсунувши капелюха на потилицю, витерла лоба та скроні.

А коли зібралася сховати хустинку, збагнула, що поруч неї хтось сів. Шаллан навіть не зауважила, як він підійшов, тож його присутність її налякала. То виявився смаглявий коротун у міцно прив’язаній до обличчя начебто масці з панцира. Власне, скидалося на те… що вона почала приростати до шкіри.

Розташування червоно-жовтогарячих часточок панцира утворювало немовби мозаїку, окреслюючи грізні, гнівно вигнуті брови. З-під маски незмигно дивилися двійко темних очей, а підборіддя й апатичних вуст вона не затуляла. Цей чоловік… ні, жінка… Шаллан збивала з пантелику непокрита лівиця — але зрештою вона зауважила форму тулуба й натяк на бюст.

Однак якимось дивом дівчина спромоглася не спаленіти. На жінці був простий темно-коричневий одяг, підперезаний у талії вигадливим поясом, утиканим шматочками того-таки панцира. Четверо інших присутніх, убраних на традиційніший для алеті манір, тихенько теревенили коло каміна. Високий чоловік, який її допитував, не озивався.

— Е-е… Ваша Ясновельможносте? — промовила Шаллан, поглянувши в його бік.

— Я розмірковую, — відказав чоловік. — Я ж бо збирався вбити тебе й вислідити Тин. Можеш переказати їй, що, прийшовши сюди, вона зосталася б живою-здоровою — я не гніваюся на неї за те, що потрібна мені інформація загинула разом із Ясною. З-поміж мисливців за головами я найняв ту, хто, як на моє враження, обіцяв найліпше впоратися із завданням, — і розумів усі ризики. Тин мала за будь-яку ціну звести принцесу зі світу — і Холін таки мертва. Похвалити її за таку роботу я не похвалив — але залишився задоволений.

Але не прийти й не пояснити всього особисто — від такої боягузливості мене верне з душі. Ховається тільки здобич. — Він пригубив вино. — А от ти не з боязких. Вона прислала тебе, знаючи, що таку, як ти, я не вб’ю. Тин завжди була хитра.

Чудово. І що це означало для Шаллан? Дівчина несміло підвелася зі стільця: їй кортіло опинитися подалі від незмигних очей тієї дивної жіночки. Але натомість вона поки скористалася з нагоди докладніше роздивитися залу. Куди дівався дим від багаття? Вони що, прорізали димар аж звідси?

Вздовж правої стіни трофеїв було більше — зокрема й кілька величезних яхонтосердець. Разом узяті, вони, певне, вартували більше, ніж маєток її батька. На щастя, ті самоцвіти були незаряджені, бо їхнє сяйво — навіть неограненими — могло б осліпити. Були там і панцирі, які Шаллан туманно впізнавала. Той бивень начебто належав білошипнику. А он та очниця за будовою страхітливо нагадувала сантидову.

Деякі дивовижі спантеличували. Флакончик білого піску. Кілька товстих шпильок для волосся. Золотисте пасмо. Гілка дерева з написом, що його дівчина не змогла прочитати. Срібний ніж. Чудернацька квітка, яку зберігали в незрозумілому розчині. Пояснювальних табличок на цих сувенірах не було. Он той шматок блідо-рожевого кристала скидався на якийсь самоцвіт — але чому він був такий ламкий? Уже в ящичку від нього відкришилися шматки, наче трофей заледве не зруйнували тим, що просто поставили на полицю.

Дівчина несміло пройшла вглиб кімнати. Дим у каміні, здіймаючись, обвивався довкола якоїсь штуковини, підвішеної над вогнем. Самоцвіту?.. Ні, фабріала. Він намотував його, немовби шпулька — нитку. Шаллан ніколи не бачила нічого схожого.

— Ти знаєш такого собі Амарама? — запитав чоловік зі шрамом.

— Ні, Ваша Ясновельможносте.

— До мене звертаються «мрейз», — промовив той-таки чоловік у білому одязі. — Можеш називати мене саме так. А як звати тебе?

— Вейл[3], — відказала Шаллан, скориставшись ім’ям, що його колись вигадала для забави.

— От і познайомилися. Амарам — Сколкозбройний при дворі великого князя Садеаса. А ще — моя нинішня здобич.

Від таких слів дівчину продер мороз.

— Мрейзе, а чого ви хочете від мене?

Вона старалася вимовити цей титул правильно, але не змогла — воринці таких не вживали.

— Він володіє маєтком неподалік від палацу Садеаса, де приховує таємниці, — відказав мрейз. — І я хочу знати які. Перекажи своїй господарці все розвідати й повернутися до мене з цією інформацією наступного тижня, в чачел. Вона знає, що я шукаю. Якщо Тин упорається, моє невдоволення вщухне.

Проникнути в маєток Сколкозбройного? Буря забирай! Шаллан навіть гадки не мала, як цього домогтися. Треба вибратися звідси живою, назавжди облишити цю подобу і вважати, що їй іще пощастило.

Мрейз відставив порожнього кубка, і дівчина зауважила, що його права рука пошрамована, а пальці скрючені, неначе були зламані й погано вправлені. Аж раптом на середньому зблиснув золотий перстень-печатка з тим самим символом, який намалювала Ясна. Тим самим, який був на підвісці їхнього дворецького, Луеша. Тим самим, який витатуював у себе на тілі Кабсал.

Відступати було нíкуди. Шаллан зробить усе, що доведеться, аби тільки дізнатися, що відомо цим людям. Про її родину, про Ясну і про кінець світу.

— Ваше завдання буде виконано, — запевнила мрейза Шаллан.

— Ти не спитаєш про оплату? — здивувався той, виймаючи з кишені дротика. — Твоя господарка завжди запитувала.

— Ваша Ясновельможносте, в найкращих винарнях торгуватися не годиться, — відповіла на це дівчина. — Скільки заплатите, стільки й буде.

Мрейз на неї навіть не глянув, але вперше, відколи Шаллан увійшла, на його обличчі з’явилася усмішка.

— Амарама не чіпайте, — попередив він. — Його життя мені не належить. Ніхто не має насторожитися або щось запідозрити. Нехай Тин усе розвідає й повертається — не більше.

Мрейз обернувся і дмухнув дротиком у стіну. Шаллан мигцем поглянула на решту чотирьох присутніх, які сиділи коло каміна, і, швидко закліпавши очима, залишила собі Спогад про кожного з них. А відтак — відчувши, що її тут більше не затримують — пішла до драбини.

Мрейз востаннє здійняв духову трубку, і Шаллан відчула спиною його погляд. Угорі відчинилася ляда, й дівчина побралася драбиною, так само відчуваючи, як її проводжають очима.

Наступний дротик пролетів просто під нею — між щаблів — і вп’явся в стіну. Важко дихаючи, Шаллан вибралася з потаємної кімнати і знову опинилася в запиленому верхньому підвалі, а ляда, зачинившись, залишила її в темряві.

Самовладання остаточно здало, і дівчина кинулася сходами нагору й вискочила з будинку. І лише надворі, засапано дихаючи, зупинилася. Людей на вулиці не поменшало, а побільшало: генделики збирали цілу юрбу. Шаллан заквапилася у зворотну путь.

Дівчина тільки тепер зрозуміла, що, прийшовши на зустріч із Примарокровними, не мала чіткого плану. Що вона збиралася зробити? Вивідати в них інформацію? Таке потребувало їхньої довіри, а мрейз справляв враження типа, який не довіряє нікому. Як з’ясувати, що йому відомо про Урітіру? Як дати відбій його людям, щоб ті відчепились від її братів? Як їй…

— Ув’язалися, — промовив Фрактал.

Шаллан різко спинилася.

— Що?

— За тобою ув’язалися, — повторив спрен приємним голоском, наче й гадки не мав, як важко далося дівчині все тільки-но пережите. — Ти просила пильнувати — от я й пильную.

Ну звісно — мрейз послав за нею «хвоста». Знов облившись холодним потом, Шаллан примусила себе рушити далі, не озирнувшись через плече.

— Скільки їх? — поцікавилася вона у Фрактала, який сидів на боці її сюртука.

— Один, — відповів спрен. — Людина в масці. Хоча тепер на ній чорний плащ. Може, підійдемо побалакати з нею? Адже ви тепер друзі, так?

— Ні, я б не сказала.

— Ммм… — видобув Фрактал, який начебто силкувався збагнути природу людських стосунків. Щасти йому з цим.

Як бути? Дівчина сумнівалася, що зможе відірватися від «хвоста». Та жінка, певне, мала досвід у цій справі, а Шаллан… скажімо так: вона систематично вправлялася читати книжки й малювати етюди.

«Світлопрядіння, — майнуло в гадці. — Чи не можна щось удіяти, скориставшись із нього?» Як доводило темне волосся, що звисало з плечей, її камуфляж був усе ще на місці. Чи не вдасться їй накласти пове́рх нинішнього інший образ?

Вона втягнула Світла, і це спонукало її прискорити крок. Попереду вуличка, повертаючи, пролягала між двох скупчень дохідних будинків. Не зважаючи на спогади про схожий провулок у Харбранті, Шаллан швидко пірнула туди й негайно видихнула Буресвітло, намагаючись надати йому форми — мабуть, якогось здорованя, щоб приховати сюртук і…

Але те просто заклубочилося перед нею, не давши жодного результату. Шаллан запанікувала, проте змусила себе пройти провулком далі.

Не спрацювало. Але чому? Адже в її покоях усе вийшло!

На думку спадала одна-єдина різниця — малюнок. Тоді вона зобразила детальний портрет. А цього разу — ні.

Дівчина сягнула до кишені й дістала звідти папірець із рисунком маршруту. На звороті він був чистий. Вивудивши з іншої кишені олівця, якого машинально прихопила із собою, Шаллан спробувала малювати на ходу. Це виявилось неможливо: Салас майже зайшов, і було надто темно. До того ж, ідучи й не маючи чого підкласти під папір, детального зображення було не створити. А якщо малювати, зупинившись, то чи не збудить це підозри? Буря забирай, вона так нервувалася, що заледве втримувала олівця!

Їй треба було десь заховатися й, присівши, накидати повноцінний ескіз. Може, в якійсь із дверних ніш на кшталт тих, які вона щойно проминула в провулку?

Шаллан узялася малювати стіну.

Це було можливо навіть на ходу. Вона звернула на бічну вуличку, де її обдало світлом із відчинених дверей таверни. Не зважаючи на гамір, сміх і викрики — які подекуди, здавалося, були адресовані їй — дівчина намалювала на своєму папірці просту кам’яну стіну.

Вона й гадки не мала, спрацює це чи ні, але спробувати було можна. Шаллан звернула в інший провулок, де мало не перечепилася об п’яного — доки той давав хропака, його встигли роззути, — а відтак кинулася бігти й незабаром пірнула в нішу, яка була всього кілька футів завдовжки. Видихнувши решту Буресвітла, вона уявила, як намальована стіна застує дверну пройму.

Все почорніло.

У провулку й так було темно, але тепер не стало видно нічогісінько — ні примарного світла місяця, ні сяйва смолоскипів із таверни в кінці провулка. Невже спрацювало? Шаллан притиснулася до дверей позаду себе і зняла капелюха, щоб той, бува, не випирав з-під ілюзорної стіни. Знадвору долинуло ледь чутне шаркання черевиків об камінь і ще такий звук, неначе хтось тернувся одягом об протилежну стіну. А відтак усе стихло.

Шаллан, заціпенівши, залишалася на місці, але хоч як вона напружувала слух, а чути було тільки власне серцебиття. Зрештою дівчина шепнула:

— Фрактале, ти тут?

— Так, — озвався спрен.

— Піди поглянь, чи поблизу немає тої жінки.

Криптик беззвучно виповз і так само повернувся.

— Вона пішла.

Шаллан зітхнула, переводячи затамований подих, і, зібравшись із духом, ступила крізь стіну. В очах спалахнуло сяйво, неначе від Буресвітла — і дівчина опинилася зовні, в провулку. А імітація позаду неї завихрилася, мов потривожений дим, і швидко набула первинної форми.

«Стіна», власне, вийшла непогана. За ближчого огляду ставало помітно, що шви — стики між каменями — збігалися зі справжніми неідеально, але вночі цього було не розгледіти. Проте всього за кілька митей ілюзія пішла тріщинами й, перетворившись на завитки Буресвітла, розсіялася — для її підтримання не залишилося заряду.

— Твій камуфляж зник, — зауважив Фрактал.

Її волосся знову поруділо. Дівчина охнула й негайно сховала в кишеню захищену руку. Це темноока аферистка — вихованка Тин — могла розгулювати напівгола, однак самій Шаллан таке було й не до снаги, й не до лиця.

Дурість, звісно, — і вона це знала — але зарадити своїм почуттям не могла. Трішки повагавшись, Шаллан скинула сюртук. Без нього і без капелюха, з рудим волоссям і невпізнанним обличчям вона стала геть іншою людиною. Але вийшла з провулка через інший кінець — протилежний тому, куди начебто пішла та жінка в масці.

Дівчина зволікала, силкуючись зорієнтуватися. Куди до особняка? Шаллан спробувала відтворити подумки маршрут, яким прийшла, але не могла збагнути, де вона є, тож дістала пожмаканий папірець і нашвидкуруч накреслила пройдений шлях.

— Можу показати дорогу назад, — промовив Фрактал.

— Розберуся й сама, — відповіла Шаллан, піднісши свою «мапу» до очей і кивнувши.

— Ммм. Це ж закономірність. Бачиш її?

— Так.

— А чому ж не бачила в тих телестилеграмах буквенної?

Як йому пояснити?

— Там ішлося про слова, — промовила Шаллан. — А військовий табір можна намалювати.

Зобразивши зворотний шлях, вона одразу зрозуміла, куди йти.

— А-а… — видобув Фрактал.

В особняк вони повернулися без пригод, але Шаллан була не певна, чи начисто відірвалася від «хвоста» і чи не бачив хтось із Себаріалових челядників, як дівчина перетинає парк і залазить у дім крізь вікно. В цьому й була проблема потаємних вилазок. Якщо все начебто йшло добре, ти ніколи не знала: це тому, що тобі нічого не загрожує, а чи хтось тебе таки помітив, але ніяк не реагує. Поки що.

Опустивши ролети і зсунувши штори, Шаллан повалилася на плюшеве ліжко, важко дихаючи і хапаючи дрижаки.

«Це була найсміховинніша річ з усіх, що я втнула», — подумала дівчина.

Але впіймала себе на тому, що її переповнюють азарт і збудження від пережитої пригоди. Буря забирай! Їй сподобалося. Ця напруга, цей холодний піт! А як вона заговорила зуби тому, хто збирався її вбити! Навіть погоня наприкінці! Та що з нею? Коли вона збиралася обікрасти Ясну, аналогічний досвід виклика́в у неї огиду кожною своєю деталлю.

«Я більше не та дівчинка, — подумала Шаллан, усміхаючись і дивлячись у стелю. — Уже багато тижнів не та».

Вона знайде спосіб розвідати про цього ясновельможного, Амарама, здобуде довіру мрейза і з’ясує, що йому відомо. «Мені так само потрібен союз із Холінами, — подумала дівчина, — шлях до якого лежить через княжича Адоліна». Доведеться вигадати спосіб якомога швидше перетнутися з ним знову — але так, щоб не видатися йому в потребі.

Княжич був чи не найприємнішим із завдань, які перед нею стояли. Так само всміхаючись, вона підскочила з ліжка й пішла подивитися, чи не зосталося чого їстівного на таці, яку їй залишили.

44. Одна з форм справедливості

Що ж до Виковувачів уз, то їх налічувалося всього троє — для них це була звична цифра — й вони не надто прагнули збільшити власну чисельність, адже за часів Мадаси в престольному Урітіру постійно перебував лише один представник цього ордену. Спрен у них був, зрозуміло, винятковий, тож переконувати їх розростися до масштабів решти орденів видавалося чимось крамольним.

«Слова Променистого ордену», розділ 16, с. 14

Каладін ніколи не почувався таким неприємно помітним, як на тренувальному майданчику для світлооких, де решта вояків були високородні.

Далінар звелів, щоб удень його бійці носили мундири — і ті підкорилися. Тож у своєму синьому однострої Каладін не мав би впадати в око — але вирізнявся. На решті форма була розкішніша — чудові кітелі з яскравими ґудзиками по боках, та ще й зі вправленими в них самоцвітами. Дехто натомість прикрашав мундири шитвом. У моду також входили барвисті шийні хустини.

Щойно Каладін і його люди зайшли у внутрішній дворик, світлоокі зміряли їх поглядами. Хай яку шану виявляли мостонавідникам звичайні солдати — і хай як навіть ці офіцери поважали великого князя та його рішення — а їхні пози випромінювали ворожість.

«Тобі тут не раді, — так і промовляли погляди присутніх. — Кожен має знати своє місце. А ти займаєш чуже. Чал у бенкетній залі та й годі».

— Дозвольте відлучитися на тренування, сер? — звернувся до капітана Ренарін, убраний у форму Четвертого мосту.

Каладін кивнув. Без княжича решті охоронців стало спокійніше. Капітан показав місця трьох спостережних постів, і троє мостонавідників побігли ставати на чати. А Моаш, Тефт і Йак зосталися з ним.

Командир підвів їх до Загеля, який стояв у глибині висипаного піском дворика. Решта подвижників були зайняті — носили воду, рушники чи тренувальну зброю світлооким дуелянтам, але Загель накреслив на піску коло й кидав у нього кольорові камінці.

— Я приймаю твою пропозицію, — промовив Каладін, підступивши до мечеборця. — І привів повчитися ще трьох своїх людей.

— Я не пропонував навчати чотирьох, — заперечив Загель.

— Знаю.

Подвижник хмикнув.

— Пробіжіть підтюпцем сорок кіл довкола цієї будівлі, а тоді повертайтеся. Але в темпі, щоб ця гра не встигла мені набриднути.

Каладін зробив різкий жест, і вся їхня четвірка рвонула з місця.

— Заждіть, — гукнув Загель.

Скрипнувши піском під чобітьми, капітан зупинився.

— Я просто перевіряв вашу готовність коритися, — промовив майстер-мечеборець, кинувши камінець у накреслене коло й задоволено хмикнувши. А зрештою обернувся до них: — Загартовувати вас, гадаю, не треба. Гай-гай, хлопче, — я ще ніколи не бачив, щоб у когось аж так розпашілися вуха.

— У мене… розпашілися вуха?.. — не зрозумів Каладін.

— А поглинь цю мову Геєна! Я маю на увазі, що ти рвешся самоствердитися — показати, на що здатен у бою. Це означає, що ти лихий на весь світ.

— Невже нам можна за це дорікнути? — втрутився Моаш.

— Гадаю, не можна. Але, хлопці: якщо я вас тренуватиму, ваші розпашілі вуха не повинні мені заважати. Ви маєте слухати й робити, що сказано.

— Згода, майстре Загелю, — відповів Каладін.

— Не називайте мене майстром, — сказав той і тицьнув великим пальцем собі за плече — у бік Ренаріна, якому кілька подвижників допомагали надягти Сколкозбрую. — Це для нього я майстер. А для вас, хлопці, — просто зацікавлена сторона, яка прагне допомогти вам зберегти життя моїх друзів. Чекайте тут — я скоро повернуся.

І мечеборець рушив до Ренаріна. Йак підняв один із кольорових камінців, які кидав Загель, але той, не обертаючись, промовив:

— І не чіпайте моїх камінців!

Мостонавідник аж підскочив, і камінчик полетів на місце.

Відкинувшись на одну з колон, що підпирали звис даху, Каладін дивився, як Загель інструктує княжича. Сил спурхнула донизу й заходилася вивчати камінці, намагаючись збагнути, що в них особливого. На її личку проступала цікавість.

Невдовзі по тому повз них пройшли Ренарін із наставником: той вочевидь хотів, щоб княжич поснідав. Каладін усміхнувся, дивлячись, як подвижники квапливо несуть стола, куверта й важкого стільця, здатного витримати вагу Сколкозбруї. Вони навіть скатертину знайшли. Залишивши приголомшеного Ренаріна сидіти в громіздкому обладунку й, піднявши забрало, дивитися на повноцінний сніданок і незграбно втримувану виделку, Загель рушив назад.

— Ти вчиш його тонкому поводженню з новонабутою силою? — спитав Каладін, коли подвижник проходив повз нього.

— Сколкозбруя — могутня штука, — промовив Загель, не обертаючись до капітана. — Оволодіти нею — це не лише проламувати стіни й зістрибувати з дахів.

— То коли ми…

— Чекайте, — кинув той і пішов.

Каладін зиркнув на Тефта.

— Мені він до вподоби, — зронив лейтенант, знизавши плечима.

Йак захихотів.

— Це тому, що він майже такий само буркотун, як і ти.

— Я не буркотун, — огризнувся Тефт. — У мене просто низький поріг чутливості, коли йдеться про дурість.

Зрештою мечеборець підтюпцем побіг назад до них. Мостонавідники, що чекали на нього, враз пожвавішали, а їхні очі розширилися: той ніс Сколкозбройця.

Цього вони й сподівалися: Каладін-бо казав, що їм, бува, дадуть потримати його в руках з навчальною метою. Мостонавідники пожирали Сколкозбройця очима, наче розкішну жінку, що скидає ліву рукавичку.

Підбігши до хлопців, Загель увігнав меча в пісок перед ними й, відпустивши руків’я, махнув їм:

— Гаразд. Беріть пробуйте.

Ті повитріщали очі.

— Подих Келека! — видобув зрештою Тефт. — Невже ти серйозно?

Сил відвернулася від камінців і теж уважно глянула на Зброю.

— На ранок після того, як ваш капітан — поглинь його Геєна! — розбудив мене глупої ночі, я пішов до ясновельможного Далінара та короля і попросив дозволу навчити вас фехтувальних стійок. Носити мечі вам ні до чого, але щоб дати відсіч Сколкозбройному вбивці, ви маєте знати стійки та захисні прийоми від них.

Загель поклав руку на ефес й опустив на нього очі.

— Ясновельможний Далінар дозволив вам потренуватися з одним із королівських Сколкозбройців. Мудрий чоловік.

Він прибрав п’ястка і зробив спонукальний жест. Тефт потягнувся до руків’я, але Моаш ухопився за Зброю першим. Смикнув — засильно, — вирвав її з піску й, заточившись, позадкував. Тефт відскочив.

— Гей, обережніше! — гаркнув той. — Не дурій, бо ще відріжеш собі бурекляту руку.

— Я не дурію, — сказав Моаш, виставивши Зброю вістрям уперед. Біля голови мостонавідника з’явився одинокий спрен слави. — Ця штука важча, ніж я гадав.

— Справді? — спитав Йак. — А всі говорять, що вони легенькі!

— Так кажуть ті, хто звичний до простого меча, — пояснив Загель. — Якби ви все життя вправлялися з обіручним клинком, а потім узяли на позір такий самий, але з удвічі-втричі більшим об’ємом криці, то очікували б, що він буде не легший, а важчий.

Моаш хмикнув, обережно змахуючи Зброєю.

— Коли послухати, що оповідають легенди, то він має бути взагалі невагомий. Я думав, він легесенький, як повів вітерцю. — Він несміло увігнав меча в пісок. — І входить, ріжучи, з більшим опором, ніж я сподівався.

— Гадаю, вся річ у завищених очікуваннях, — видобув Тефт, чухмарячи бороду й махаючи Йакові стати наступним.

Тілистий мостонавідник, смикнувши, вивільнив Сколкозбройця з піску обережніше, ніж товариш.

— Прародителю бур! Ну й дивно тримати в руках таку річ, — кинув він.

— Це всього лише знаряддя, — втрутився Загель. — Так, дорогоцінне — але просто знаряддя. Не забувайте цього.

— Це більше ніж просто знаряддя, — не погодився Йак. — Вибач, але так воно і є. Я б іще, може, змовчав, якби йшлося про звичайний меч, але це… це витвір мистецтва.

Загель роздратовано похитав головою.

— Що таке? — спитав у нього Каладін, а Йак тим часом неохоче передав Зброю Тефтові.

— Низьконародженим заборонено орудувати мечем, — промовив Загель. — Скільки живу, стільки дивуюся: яка дурість! Ніяка це не святиня. Мечі ліпше придаються в одних ситуаціях, але гірше в інших.

— Ти ж подвижник, — зауважив капітан. — Хіба ти не маєш культивувати воринські мистецтва і традиції?

— Якщо ти не помітив, подвижник із мене ще той, — кинув Загель. — Просто мені випало бути неабияким мечеборцем. — Він кивнув на Зброю. — Ну ж бо, твоя черга…

Сил промовисто поглянула на Каладіна.

— Якщо це не вимога, то я пас, — відказав той.

— Що, зовсім не цікаво відчути себе Сколкозбройним?

— Ці штуки повбивали забагато моїх друзів. Тож якщо тобі байдуже, я радше його не торкатимусь.

— Як хочеш, — відказав на це подвижник. — Пропозиція ясновельможного Далінара зводилася до того, щоб ви призвичаїлися до Сколкозбройців. Позбулися трепету перед ними. Адже в половині випадків від них гинуть, бо витріщаються на те, від чого треба ухилятися.

— Еге ж, — тихо підтвердив капітан. — Я бачив, як це буває. Ти ліпше замахнися ним на мене — я ж маю звикати до випадів Сколкозбройця.

— Так, звісно. Тільки захисне покриття принесу.

— Не треба, Загелю, — зупинив його Каладін. — Я маю боятися.

Той якусь хвильку повдивлявся в капітана, а потім, кивнувши, підійшов до Моаша, щоб узяти в нього меча — той саме заходився махати ним уже по другому колу.

Сил пурхнула повз майстра-мечеборця й, обігнувши голови людей, які її не бачили, опустилася Каладінові на плече.

— Дякую, — зронила вона.

Загель повернувся й став у стійку світлооких. Капітан розпізнав у ній одну з дуельних, але не знав, яку саме. Подвижник підступив і змахнув Зброєю.

Паніка.

Каладін не зміг її притлумити. Він миттю побачив смерть Даллета, якому Сколкозброєць пройшов крізь голову. Побачив, як підозріло срібляста поверхня клинка віддзеркалила обличчя з випаленими очима.

Лезо пройшло за кілька дюймів від нього. Загель ступив кров уперед і знову плавно заніс Сколкозбройця. Цього разу він би дістав — тож атакованому довелося позадкувати.

Буря забирай! А ці чудовиська справжні красені!

Майстер зробив наступний випад — і Каладін мусив відскочити осторонь, щоб увернутися. «Загелю, це ти вже перестарався», — подумалось йому. Він знову ухилився від удару, а відтак краєчком ока зауважив якусь тінь. Капітан обернувся й зіткнувся лице-в-лице з Адоліном Холіном.

Їхні очі зустрілися. Каладін чекав на саркастичне зауваження. Адолін перевів погляд на Загеля зі Сколкозбройцем — а потім знову на капітана. Зрештою княжич ледь помітно кивнув і, обернувшись, рушив до Ренаріна.

Пояснення було просте: Убивця в білому взяв гору над обома. І готуватися до бою з ним було нітрохи не смішно.

«Це ще не означає, наче він перестав бути зіпсутим вітрогоном», — подумав Каладін, обертаючись назад до Загеля, який махнув рукою іншому подвижникові і саме віддавав йому Зброю.

— Я маю йти до княжича Ренаріна, — мовив Загель. — Він не може цілий день сидіти сам, доки я тренуватиму таких дурнів, як ви. Івіс тим часом покаже вам кілька спарингових рухів, і нехай кожен із вас — як щойно Каладін — постане перед Сколкозбройцем. Звикайте до такої картини, й ви не заціпенієте, коли все відбуватиметься насправжки.

Капітан і його люди закивали. Лише коли майстер відбіг, Каладін зауважив, що Івіс — то жінка. Попри подвижництво, на ній була рукавичка, а отже мішкувате вбрання й поголена голова, які камуфлювали очевидніші ознаки, не вповні приховували її стать.

Жінка з мечем. Дивне видовище. Хоча, звісна річ, не дивніше, ніж темноокі зі Сколкозбройцем.

Івіс роздала їм палиці, чиї баланс і вага пристойно імітували параметри справжньої Зброї — себто тією мірою, якою дитячий малюнок крейдою «пристойно імітує» людину. А відтак провела з ними кілька звичайних вправ і показала десять Сколкостійок.

Каладін прагнув убивати світлооких, відколи вперше торкнувся списа, і з плином років — до тавра на лобі — навчився робите це досить добре. Але впольовані на полі битви ясновельможні були не бозна-які фехтувальники. Більшість тих, хто справді вмів орудувати мечем, подалася на Розколоті рівнини. Тож стійки були для нього в новинку.

Але він потроху помічав і розумів. Знаючи стійки, можна було передбачити наступний «хід» суперника. І то скористатися цим міг не конче мечеборець (Каладін-бо так само вважав, що клинок — занадто груба зброя)…

А десь за годину капітан відклав тренувальну палицю й підійшов до бочки з водою. Йому та його людям напитися не підносили ні подвижники, ні паршмени. Нічого — він не якийсь там розпещений багатій. Каладін сперся на бочку і, зачерпнувши собі ківш води, відчув глибоко у м’язах приємну знемогу — свідчення того, що він не просто гаяв час.

Він окинув поглядом тренувальний майданчик, шукаючи Адоліна та Ренаріна. Охороняти їх була не його черга: першого пильнували Март і Ет, а другого — троє бійців, яких капітан розставив на пости раніше. Але не перевірити, як там княжичі, він не міг. Бо якщо тут щось трапиться…

На тренувальному майданчику була дівчина. Не подвижниця, а справжня світлоока — та, рудоволоса. Вона щойно забрела у дворик і тепер роззиралася довкола.

Юнак не тримав на неї зла за ту історію з чобітьми — просто типовий приклад, який показував: для світлооких люди на кшталт Каладіна — іграшки. Бавишся, береш у них, що тобі треба, і нітрохи не переймаєшся, коли ці «ігри» залишають їх у куди гіршому становищі.

Таким був Рошон. Таким був Садеас. Така сама й ця дівчина. Вона не зла — їй просто байдуже.

«Певне, до пари князеняті», — майнуло в гадці. Йак із Тефтом також підбігли напитися, але Моаш, зосередившись на фехтувальних стійках, не полишав тренування.

— Непогана, — кинув Йак, простеживши за капітановим поглядом.

— Непогана в чому? — спитав Каладін, намагаючись збагнути, що ж робила та дівчина.

— Непогана на вигляд, — відказав той, сміючись. — Буря забирай, капітане! Ти інколи справляєш таке враження, наче думаєш лише про одне — хто має заступати на пост наступним.

Поблизу енергійно кивнула Сил.

— Вона світлоока, — заперечив Каладін.

— То й що? — спитав Йак, поплескавши його по плечі. — Хіба світлоока не може бути приваблива?

— Ні.

Коротко і ясно.

— Дивний ти, командире, — зронив Йак.

Зрештою Івіс крикнула їм із Тефтом, щоб не байдикували, а поверталися до роботи — але Каладіна не погукала. Складалося таке враження, що чимало подвижників боялися капітана.

Йак побіг назад, а Тефт на мить затримався й кивком указав на Шаллан.

— Гадаєш, нам варто остерігатися її? Іноземка, про яку нам дуже мало що відомо, — і раптом заявляється сюди, щоб стати Адоліновою нареченою. Ліпшої підісланої вбивці годі й шукати.

— Геєно вогненна! — видобув Каладін. — А я про це й не подумав… Молодчина, Тефте.

Лейтенант скромно стенув плечима й повернувся на тренування.

Каладін гадав, що ця дівчина — опортуністка, але що, як насправді вона — підіслана вбивця? Прихопивши тренувального «меча», капітан побрів до неї, проминувши Ренаріна, який затреновував ті самі стійки, що й мостонавідники.

Дорогою до Каладіна, брязкаючи Збруєю, долучився старший із княжичів.

— Що вона тут робить? — запитав охоронець.

— Певне, прийшла подивитися на мої тренувальні двобої, — відказав Адолін. — Мені зазвичай доводиться вишпурювати їх копняками.

— Їх… це кого?

— Ну, ти ж розумієш — дівчат, які хочуть повитріщатися на мої поєдинки. Я б не проти, та якщо їх не ганяти, вони щоразу запруджуватимуть усенький майданчик. І проводити двобої стане просто нíде.

Каладін звів на нього брову.

— Що? — запитав Адолін. — Мостонавідничку, а подивитися твої поєдинки жінки хіба не приходять? Наполовину беззубі темноокі панночки, які бояться приймати ванну?..

Відвівши очі від княжича, капітан підібгав вуста. «Наступного разу, — подумав він, — я не боронитиму його від убивці».

Якусь мить похихотівши, Холін різко урвав сміх і повів далі:

— А втім, зважаючи на наші стосунки, вона, певне, має поважнішу причину бути тут, ніж решта. Але її все одно доведеться спровадити. Не можна подавати поганого прикладу.

— Ви справді дозволите, щоб це відбулося? — спитав Каладін. — Я про заручини з незнайомкою?

Адолін знизав закутими в лати плечима.

— У мене завжди буває так, що спершу все йде просто чудово, а потім… розвалюється. Я так і не зміг збагнути, в чому даю маху. От і подумав: може, якщо підійти до справи офіційніше…

Княжич раптом насупився — неначе згадавши, з ким розмовляє — і швидше погупав далі, залишаючи Каладіна позаду. Він підійшов до Шаллан, але та — мугикаючи під ніс — пройшла просто повз нього, не вдостоївши поглядом. Уже здійнявши руку та розтуливши рота, щоб заговорити, Адолін обернувся їй услід і побачив: дівчина прямує вглиб дворика, не зводячи очей із Налл — подвижниці, яка завідує тренувальним майданчиком, — і складає тій шанобливий уклін.

Холін спохмурнів і, кинувшись навздогін своїй нареченій (ну, майже), проминув Каладіна, який глумливо посміхнувся.

— Прийшла повитріщатися на вас — ну-ну… І вочевидь геть утратила голову, — кинув мостонавідник.

— Стули пельку, — гаркнув Адолін.

Капітан неквапом рушив за княжичем і коли дійшов до Шаллан та подвижниці, в жінок уже зав’язалася бесіда.

— …візуальна картотека цього спорядження, сестро Налл, не витримує жодної критики, — говорила рудоволоса, простягаючи тій якусь начебто папку в шкіряній палітурці. — Нам потрібні нові замальовки. Більшість часу я працюватиму писаркою в ясновельможного Себаріала, але протягом свого перебування на Розколотих рівнинах хотіла б реалізувати й кілька власних проєктів. Тож — із вашого благословення — я воліла б перейти до справи.

— У вас дивовижний хист, — промовила Налл, гортаючи сторінки. — Ваше Покликання — мистецтво?

— Природнича історія, сестро Налл, але в цій галузі моїх досліджень замальовки теж дуже важливі.

— Ще б пак: саме так і має бути. — Подвижниця перегорнула останню сторінку. — Благословляю вас, дитино. Скажіть, до якої конгрегації ви належите?

— Е-е… із цим питанням у мене деякі труднощі, — промовила дівчина, беручи назад свій етюдник. — О, Адоліне! А я вас і не помітила. Овва — але й велетень же ви у цьому обладунку!

— Ви дозволяєте їй залишитися? — спитав княжич у Налл.

— Ця панна хоче доповнити королівський реєстр Зброї та Збруї новими малюнками, — пояснила подвижниця. — Як на мене, це мудро. Наразі монарша картотека Сколків містить багато грубих ескізів, але мало докладних зображень.

— І ви захочете, щоб я вам позував? — спитав Адолін, обертаючись до Шаллан.

— Власне, замальовки вашої Збруї досить докладні, — відказала художниця, — завдяки вашій матері. Тож я спочатку зосереджуся на королівських Зброї та Збруї — їх-бо ще ніхто не завдав собі клопоту замалювати детально.

— Тільки не плутайтесь у фехтувальників під ногами, дитино, — промовила Налл.

Тут її хтось погукав, і подвижниця відійшла.

— Послухайте, — сказав Адолін, обертаючись до Шаллан. — Я бачу, куди ви пнетеся…

— Пнися не пнися, а мої п’ять футів шість дюймів[4] так і зостануться при мені, — відказала дівчина. — І вищою я, підозрюю, довіку не стану. Гай-гай…

— П’ять футів… — буркнув Адолін, насупившись.

— Так, — підтвердила вона, окидаючи поглядом тренувальний майданчик. — Я гадала, що висока, а відтак приїхала сюди. Ви, алетійці, — справжні довгані, еге ж? Гадаю, кожен із вас на добрих два дюйми вищий, ніж пересічний веден.

— Ідеться не про це… — набурмосився княжич. — Визнайте: ви тут, щоб подивитися на мій спаринг. А замальовки — просто привід.

— Гм. А дехто зависокої думки про себе. Гадаю, це все через королівську кров — достоту як і любов до дивних головних уборів та обезголовлювання. А-а, наш доблесний капітан охорони. Посильний от-от доправить ваші чоботи в казарму.

Каладін здригнувся, усвідомивши, що рудоволоса звертається до нього.

— Справді?

— Я лише звеліла замінити підошви, — сказала Шаллан. — Адже вони були страшенно незручні.

— А мені було до вподоби, як щільно вони обхоплюють ногу!

— Значить, у вас не ноги, а каменюки.

Вона кинула погляд на його ступні та здійняла брову.

— Стривайте-но, — втрутився Адолін, насупившись іще більше. — Ви носили чоботи мостонавідничка? Яким же це чином?

— Дуже незграбним і на три пари шкарпеток, — відказала Шаллан і легенько поплескала княжича по закутому в обладунок плечі. — Адоліне, якщо ви справді хочете свій портрет, то не треба вдавати ревнощі — я вас залюбки намалюю. І, до речі, я так само хочу на обіцяну прогулянку. Ох, який екземпляр! Перепрошую.

І дівчина пішла туди, де Ренарін отримував від Загеля удари по Збруї — подвижник, певне, привчав молодшого княжича до цього відчуття. Її зелена сукня та руде волосся яскравими мазками виділялися на тлі піщаного майданчика. Каладін пильно дивився їй услід, розмірковуючи, якою мірою їй можна довіряти. Мабуть, навеликою.

— Нестерпна жінка, — проричав Адолін і зиркнув на капітана. — І годі хтиво коситися на її ар’єргард, мостонавідничку.

— По-перше, не хтиво. А по-друге — вам що за біда? Ви ж тільки-но сказали, що вона нестерпна…

— Еге ж, — промовив той, обертаючись на Шаллан із широкою усмішкою. — Вона мене, вважай, відшила — хіба ні?

— Гадаю, так.

— От я й кажу: нестерпна, — підсумував Адолін, хоча, здавалося, мав на увазі зовсім інше.

Його усмішка поширшала, і він рушив за дівчиною, крокуючи з усією граційністю, яку — попри позірну громіздкість — давала Збруя.

Каладін похитав головою. Ох уже ці світлоокі зі своїми іграми. І як він дожився до того, що мусить проводити стільки часу в їхньому товаристві? Капітан повернувся до бочки й набрав собі ще ківш води. А невдовзі шурхіт тренувального меча об пісок сповістив, що до нього долучається Моаш.

Каладін подав йому ковша, і лейтенант удячно кивнув. А Тефт і Йак по черзі ухилялися від Сколкозбройця.

— Вона тебе відпустила? — спитав командир, кивнувши на наставницю.

Моаш знизав плечима, жадібно хлебчучи воду.

— Я не спасував.

Капітан схвально кивнув.

— Але й корисною штукою ми тут займаємося — і до того ж важливою, — сказав Моаш. — Після наших тренувань у прірвах я гадав, що вчитися мені більше нічому. А тепер побачив ціну тому, що вмію.

Каладін, кивнувши, схрестив руки на грудях. Адолін показував Ренарінові кілька дуельних стійок, Загель схвально хитав головою, а Шаллан примостилася їх малювати. Чи не було все це приводом підібратися ближче, щоб, дочекавшись слушної миті, штрикнути «нареченого» ножем у живіт?

Він, певне, мислить, наче параноїк — але така в нього служба. Тож начальник охорони наглядав за старшим княжичем, який розвернувся і почав тренувальний двобій із Загелем, наочно демонструючи братові, як використовують кожну з показаних стійок.

Фехтував княжич управно — цього в Адоліна не забереш. Як, до речі, і в його спаринг-партнера.

— Це все король, — промовив Моаш. — Мою родину стратили за королівським наказом.

Каладінові знадобилася якась мить, щоб збагнути, про що він говорить. Тим, кого Моаш прагнув убити, із ким він прагнув сквитатися, був король?

Капітана аж підкинуло — немовби від удару. Він ошелешено обернувся до підлеглого.

— Ми з Четвертого мосту, — повів далі Моаш — дивлячись убік, але незрозуміло на що саме. Він знову випив води. — І тримаємося разом. Ти маєш знати… чому я такий. Єдиною родиною, яку я мав, були дідусь-бабуся — батьки померли, коли я був іще малий. Мене виростили Ана й Да. А король… убив їх.

— Як це сталося? — тихенько спитав Каладін, перевіривши, чи немає поблизу подвижників, які можуть підслухати.

— Мене не було вдома, — промовив Моаш, — я працював караванником у тутешній пустизні. Ана й Да належали до другого нану — для темнооких це неабихто, еге ж? Вони мали власну крамницю й були срібних справ майстри. Я не пішов їхніми стопами — любив подорожувати. Мені не сиділося не місці.

Ну й от: один холінарський світлоокий мав дві-три точки, де торгували виробами зі срібла — зокрема й навпроти майстерні дідуся та бабусі, — і йому була не до душі конкуренція. Це було за рік чи близько того до смерті попереднього короля, Ґавілара. Той відбув на Розколоті рівнини, а правити королівством залишив Елгокара, який — так уже склалося — водив дружбу зі світлооким, що конкурував із моєю родиною.

Тож принц зробив другові послугу: за Елгокаровим наказом Ану й Да схопили за якимось надуманим звинуваченням. Як громадяни другого нану мої дідусь і бабуся мали право вимагати суду перед колегією магістратів. Гадаю, Елкогара здивувало, що зовсім наплювати на закон не вийде. Пославшись на брак часу, він кинув Ану й Да до в’язниці — чекати, доки можна буде розпочати слухання. — Моаш знову зачерпнув із бочки ківш води. — Там вони за кілька місяців і померли, чекаючи, доки Елгокар дасть хід їхнім паперам.

— Це не те саме, що й убивство.

Моаш глянув Каладінові у вічі.

— Ти гадаєш, що кинути сімдесятип’ятирічне подружжя в палацову темницю — це не смертний вирок для нього?

— Гадаю… що ж, гадаю, ти маєш рацію.

Моаш рвучко кивнув і жбурнув ковша в бочку.

— Елгокар знав, що вони там помруть і слухання перед колегією магістратів, яке виявить його корумпованість, так і не розпочнеться. Той покидьок звів їх зі світу — вбив, щоб усе було шито-крито. Коли наш караван повернувся додому, я застав порожній будинок, а сусіди розказали, що моя родина вже два місяці на тому світі.

— І тепер ти намагаєшся вбити короля Елгокара, — тихенько сказав Каладін, відчуваючи, як на цих словах його продирає мороз.

Почути їх ніхто не міг — усі були надто далеко, а типові для тренувальних майданчиків дзенькіт зброї та крики заглушали їхню розмову. Але ця фраза, здавалося, так і повисла в повітрі — гучна, ніби поклик сурми.

Моаш заціпенів, але очей не відводив.

— Того вечора ти обставив усе так, наче балконні перила підрíзали Сколкозбройцем? — спитав Каладін.

Лейтенант міцно схопив його за лікоть і озирнувся.

— Не варто говорити про це тут.

— Прародителю бур! Моаше, нас же найняли захищати цього чоловіка! — прошипів капітан, лише щойно осягнувши всю глибину тодішнього інциденту.

— Наше завдання, — заперечив той, — уберегти живим великого князя. Проти цього я не заперечую: для світлоокого він начебто непогана людина. Буря забирай, та якби на троні був Далінар, це пішло б королівству на користь! Тільки не кажи, що не згоден.

— Але вбивство короля…

— Не тут, — просичав Моаш крізь зціплені зуби.

— Я не можу просто зам’яти цей інцидент. П’ясток Налана! Мені доведеться повідомити…

— І ти це зробиш? — спитав Моаш. — Викажеш члена Четвертого мосту?

Командир і підлеглий уп’ялися один в одного очима.

— От Геєна! Ні, я не викажу. — Каладін відвів погляд. — Принаймні коли ти пообіцяєш, що такого більше не трапиться. Таїти злість на короля — це пів біди, але ж не можна просто взяти й… ну, ти зрозумів…

— А як іще я можу з ним сквитатися? — тихенько зажадав Моаш, який досі наблизився до капітана впритул. — Якого правосуддя сподіватися людині на кшталт мене, коли йдеться про короля? Скажи мені, Каладіне?

«Тільки не це».

— Я поки що облишу свої спроби, — промовив зрештою лейтенант, — якщо ти погодишся де з ким зустрітися.

— З ким? — запитав Каладін, знову переводячи погляд на Моаша.

— План замаху був не мій. До змови причетні й інші. Все, що я мав зробити, — це скинути їм мотузку. І я хочу, щоб ти вислухав їх…

— Моаше…

— …послухав, що вони тобі скажуть, — повторив лейтенант, міцніше стискаючи його лікоть. — Келе, просто послухав і все. Якщо ти не погодишся з тим, що почуєш, — я відступлюся. Прошу тебе…

— Обіцяєш не намагатися зашкодити королю, доки не відбудеться зустріч?

— Присягаюся пам’яттю дідуся та бабусі.

Каладін зітхнув, але кивнув:

— Гаразд.

Моаш помітно заспокоївся. Він теж кивнув, підняв свій тренувальний «меч» і кинувся назад — іще трохи повправлятися зі Зброєю. А Каладін зітхнув і — обертаючись, щоб узяти і свого «клинка» — лице-в-лице зіткнувся із Сил, яка зависла в повітрі позаду нього. Її крихітні оченята розширилися, а кулачки впиралися в боки.

— Що це ти щойно зробив? — зажадала пояснень спрен. — Бо я розчула тільки останню частину.

— Моаш таки причетний, — шепнув Каладін. — Сил, я маю розмотати весь цей клубок. Якщо короля намагаються вбити, моє завдання — розслідувати, хто саме.

— А-а. — Спрен спохмурніла. — Я щось відчула — щось іще. — Вона похитала головою. — Каладіне, це небезпечно. Треба йти до Далінара.

— Я обіцяв Моашеві, — заперечив той і, присівши, скинув чоботи та шкарпетки. — Та й не можу піти до великого князя, доки не дізнаюся більше.

Каладін узяв свого начебто «Сколкозбройця» і ступив на тренувальний майданчик. Сил осяйною стрічкою полетіла за ним. Пісок холодив босі ноги. Капітан хотів відчувати його.

Він став у Вітростійку і відпрацював кілька ударів, які показала їм Івіс. Кілька світлооких, що стояли неподалік, заштурхали один одного ліктями, кивками вказуючи на Каладіна. Якийсь із них тихенько щось промовив, і решта засміялися — хоча дехто так само супився. Бачити темноокого з бодай тренувальною Зброєю не видавалося їм чимось смішним.

«Я тут по праву, — думав капітан, махаючи мечем і не зважаючи на них. — Я переміг Сколкозбройного. Моє місце на цьому майданчику».

Чому простолюддя не заохочували до таких тренувань? Темнооких минулого, які здобули Сколкозбройця, прославляли в піснях і легендах. Евода Віховстановлювача, Ланаціна, Ранінора Польовика — їх шанували. Але коли йшлося про темнооких сучасників… їм, скажімо так, веліли пам’ятати своє місце. І не зариватися.

Але в чому була мета воринської церкви? Або подвижників, Покликань і мистецтв? У вдосконаленні, поліпшенні. То чому ж людям на кшталт нього не годилося мріяти про величне? Кінці з кінцями не сходилися. Суспільні й релігійні норми кардинально суперечили одні одним.

В Ідилічних покоях уславлять солдатів. Але без хліборобів тим нічого буде їсти — тож обробляти ріллю також має бути почесно.

Вдосконалюйся у своєму життєвому Покликанні. Але знай міру, бо опинишся за ґратами.

Не помишляй про помсту королю, який звелів убити твоїх дідуся та бабусю. Але мстися паршенді за вбивство того, кого ти навіть ніколи не бачив.

Каладін припинив розмахувати «мечем» — він спітнів, але вдоволення не відчував. Хоч бій, хоч тренування мали відбуватися інакше — тільки він і зброя, злиті воєдино, а не всі ці проблеми, що рояться в голові.

— Сил, — сказав він, пробуючи не рубати, а колоти, — ти спрен честі. Чи означає це, що ти можеш сказати, який учинок — правильний?

— Ще б пак, — відказала та.

Сил зависла неподалік у дівочій подобі, спустивши ніжки з невидимого карнизу. На тренуваннях вона часто пурхала довкола Каладіна стрічкою — але не тепер.

— Те, що Моаш намагався вбити короля, — неправильно?

— Звісно.

— Чому?

— Бо вбивати не можна.

— А як же паршенді, яких я вбивав?

— Про це ми вже говорили. Ти не мав вибору.

— А що, коли один із них був Приборкувач сплесків? — спитав Каладін. — Із власним спреном честі?

— Паршенді не можуть ставати Приборк…

— А ти уяви, наче можуть, — перебив Каладін і, забурчавши, спробував провести ще один випад. Але робив щось не так. — Гадаю, все, до чого прагнуть нинішні паршенді, — це вціліти. Буря забирай! Тих, хто причетний до Ґавіларової загибелі, може давно не бути серед живих — зрештою, їхніх старійшин стратили ще в Алеткарі. От і поясни мені: коли простий паршендієць стинається зі мною, захищаючи своїх, — то що скаже на це його спрен честі? Що він чинить правильно?

— Я… — Сил похнюпилась. Вона ненавиділа такі запитання. — Ет, байдуже. Ти сказав, що більше не вбиватимеш паршенді.

— А як бути з Амарамом? Його можна вбити?

— Хіба це справедливість? — запитала Сил.

— Одна з форм справедливості.

— Тут є різниця.

— Яка? — зажадав пояснення Каладін, проводячи випад.

Буря забирай! Чому ця дурнувата «Зброя» не слухається?

— Така, що ці думки тебе змінюють, — тихенько промовила Сил. — Викривлюють твою суть. Каладіне, ти захисник, а не вбивця.

— Захищаючи, доводиться вбивати, — огризнувся той. — Буря забирай! Ти стаєш не меншою занудою, ніж мій батько.

Він перепробував іще кілька стійок, доки Івіс зрештою не підійшла й не внесла корективи. Наставниця засміялася з його роздратування, коли Каладін знову взяв «меча» не так, як треба.

— Ви сподівалися опанувати все за один день?

А чого ж — сподівався. Завдяки довгим і наполегливим тренуванням він майстерно орудував списом. От і подумав, що, може, все клац — і стане на місця.

Не вийшло. Але капітан не припиняв — відпрацьовував випади, підкидав ногами холодний пісок і крутився між світлооких, які проводили спаринги, тренуючи власні прийоми. Зрештою повз нього пробрів Загель.

— Так тримати, — кинув подвижник, навіть не глянувши на його успіхи.

— А я гадав, ти тренуватимеш мене особисто, — гукнув Каладін йому вслід.

— Забагато роботи, — гукнув у відповідь мечеборець, виймаючи з якогось начебто клунка, що лежав біля одної з колон, фляжку з невідомою рідиною.

Інший подвижник висипав там купку власних кольорових камінців, і Загель набурмосився.

Каладін підбіг до нього.

— Я бачив, як Далінар Холін — голіруч і без Збруї — перехопив у повітрі Сколкозбройця, затиснувши між долонями.

Загель фиркнув.

— То старий Далінар провів «останній хлопок»? Молодчина.

— А мене навчиш?

— Це дурний прийом, — кинув Загель, — який інколи спрацьовує тільки тому, що більшість Сколкозбройних зрештою припиняє вкладати в удар таку саму силу, як і орудуючи звичайним мечем. Але зазвичай не спрацьовує — і тоді ти покійник. Зосередься ліпше на тому, що справді стане в пригоді.

Каладін кивнув.

— І ти так легко відчепишся? — здивувався подвижник.

— Твої аргументи переконливі, — відказав капітан. — Міцна солдатська логіка. Звучить розважливо.

— Гм. Може, з тебе зрештою ще й будуть люди. — Загель відпив із фляжки. — А тепер повертайся на тренування.

45. Середпразник

Три з половиною роки тому

Шаллан потицяла пальцем у клітку, й барвиста істота всередині посунулася на жердинці, запитально схиливши голову.

Дивнішого створіння дівчинка ще ніколи не бачила. Воно ходило на двох, мов людина, але мало кігтисті лапи. Не вище ніж два кулаки, якщо покласти їх один на одного, воно, проте, так повертало голову, коли дивилося на Шаллан, що помилитися було неможливо: йшлося про вияв розумності.

Панцир у нього був зовсім крихітний — на носі та роті — але найбільше дивувала його шерсть. Яскраво-зелена, вона вкривала все тіло й прилягала рівнесенько, немовби зачесана. Доки Шаллан дивилася, створіння повернулося й почало чистити шерстяний покрив. Велике пасмо здибилося, і стало видно: шерстинки ростуть із центрального стовбурця.

— І як юній панночці моє курча? — гордо спитав продавець.

Гендляр стояв, зчепивши руки за спиною й випнувши чимале черево, мовби ніс корабля. Позаду них у ярмарковій товкотнечі текли юрби. Стільки люду! Пів тисячі, коли не більше, осіб зібралися в одному місці!

— Курча? — перепитала Шаллан, несміло тицяючи пальчиком у клітку. — Я куштувала курятину.

— Це інша порода! — відказав купець-тайлен і засміявся. — М’ясні курчата дурні — а це розумне. Майже як людина! Навіть говорити може. От послухайте. Зефсиннічий! Ану скажи, як тебе звати!

— Зефсиннічий, — промовила істота.

Шаллан відскочила. Голос звіри́ни спотворив це слово — але не те щоб до невпізнаваності.

— Спустошувач! — прошипіла вона, притиснувши до грудей захищену руку. — Тварина, яка розмовляє! Ти звернеш на нас погляди Розстворених.

Продавець зареготав.

— Юна панночко, ці істоти живуть по всьому Шиновару. Якби їхня здатність розмовляти притягувала Розстворених, увесь той край був би проклятий!

— Шаллан!

Розмовляючи з іншим купцем, її батько стояв з охоронцями на протилежному боці проходу, і дівчинка поквапилася до нього, озирнувшись через плече на дивне створіння. Хай яке воно протиприродне, а їй було шкода, що істоту, яка вміє говорити, тримають у клітці.

Середпразниковий ярмарок був головною подією року. Він припадав на Міжбурем’я — антипод Ридання — коли стихії не налітали, і притягував люд з усіх довколишніх сіл. Багато зустрічних прибули із земель її батька, зокрема й дрібномаєтні світлоокі, чиї родини століттями владарювали над тими самими селами.

На ярмарок, звісно, з’їжджалися й темноокі, включно з купцями — громадянами першого або другого нанів. Ясновельможний Давар нечасто про це говорив, але його донька знала: він уважав їхні багатство й статус неподобством. Усемогутній обрав правителями світлооких, а не цих гендлярів.

— Ходімо, — сказав їй батько.

Шаллан рушила за ним та охоронцями крізь людний ярмарок, який розкинувся на батькових землях, десь за пів дня їзди від маєтку, в досить затишній улоговині, чиї ближні схили поросли джелла-деревом. З його міцного гілля виростали веретеноподібні листки — довгі рожеві, жовті й помаранчеві стирчаки — від чого дерева ніби вибухали барвами. В одній із батькових книжок Шаллан читала, що вони втягували крєм, який робив їхню деревину твердою, наче камінь.

У самій улоговині більшість дерев позрізали, а ті, що зосталися, правили за підпорки для тентів — у десятки ярдів завширшки — прив’язаних аж ген угорі. Вони проминули купця, який кляв спрена вітру — той метався його яткою, склеюючи предмети. Шаллан усміхнулася, витягуючи з-під пахви портфеля, але тепер був не час для етюдів: її батько рвався в бік дуельної арени, де — якщо цей рік стане повторенням минулого — вони й проведуть більшість часу.

— Шаллан, — гукнув батько, і дівчинка поквапилася йому навздогін.

У свої чотирнадцять вона була страхітливо довготелеса й незграбна, а ще мала занадто хлоп’ячу фігуру. Почавши перетворюватися на дівчину, Шаллан дізналася, що має соромитися рудого волосся і веснянок на шкірі: то були свідчення її нечистокровності. У веденів таке траплялося на кожному кроці, але тільки тому, що в минулому до їхніх родоводів підмішалися рогоїди з Піків.

Дехто пишався, що рудий — але не її батько, тож Шаллан і собі не вбачила в цьому підстави для гордощів.

— Ти вже наближаєшся до того віку, коли поводитися треба так, як личить панні, — промовив старий. Темноокі, розступаючись, звільняли для них купу місця і вклонялися батькові, коли той проходив повз них. Замикали їхню процесію двоє подвижників, які замислено тримали руки за спиною. — Ти маєш припинити витріщатися на все, що на очі трапляється. Тобі скоро заміж.

— Так, батьку, — відказала Шаллан.

— Бо інакше мені, мабуть, доведеться залишати тебе вдома, — бурчав той. — Ти тільки й робиш, що гасаєш сюди-туди, поводячись, наче дитина. Тобі щонайменше потрібна нова гувернантка.

Останню він сам і сполохав. Та була поліглотка, і Шаллан дуже добре переймала від неї азішську — але наставниця залишила маєток одразу після чергового батькового… нападу. Назавтра мачуха ходила із синцями на обличчі, а Її Світлість Гаше, гувернантка, спакувала речі і втекла, не кажучи й слова.

Киваючи на батькові напучення, Шаллан потайки сподівалася вшитися і розшукати братів. Того дня вона мала справи. Вони з батьком підійшли до «арени для поєдинків» — ця гучна назва позначала відгороджений канатами майданчик, куди паршмени навалили стільки піску, що його стало б на невеличкий пляжик. Для світлооких встановили столики під навісами, де можна було сісти й пообідати за розмовою.

Її мачуха, Маліз, була молода жінка, менш ніж на десять років старша за саму Шаллан. Невисока та з дрібними рисами обличчя, вона сиділа в ложі, тримаючи спину прямо, а її чорне волосся освітлювали кілька білявих пасм. Батько вмостився поруч неї — він належав до четвертого дану, і рівних йому за рангом на ярмарку було всього троє. Дуелянтами мали стати худорідніші світлоокі з прилеглих земель. Багато з них були безземельні, і такі поєдинки давали їм змогу хоч якось заявити про себе.

Шаллан зайняла відведене для неї місце, а слуга подав їй склянку охолодженої води. Але не встигла вона зробити бодай ковточок, як до ложі хтось підійшов.

Ясновельможний Ревілар міг бути красенем, але замолоду втратив на дуелі носа, і його замінив дерев’яний протез, пофарбований чорним, — цей дивний сурогат водночас маскував дефект і привертав до нього увагу. Зі сріблом у волоссі та в добротному вбранні сучасного фасону, ясновельможний мав стривожений вигляд — наче в людини, яка, виходячи з дому, забула загасити камін. Його землі межували з батьковими, і обидва (та ще восьмеро таких, як вони) були васалами тамтешнього великого князя.

Ревілар підійшов одразу з двома мажордомами, чия ексклюзивна чорно-біла форма вирізняла їх з-поміж звичайних слуг. Батько заздрісно зиркнув на них: він намагався найняти таких і собі, але вони щоразу відмовлялися, посилаючись на його «репутацію».

— Ясновельможний Даваре, — промовив новоприбулий і, не чекаючи дозволу, піднявся східцями в ложу.

Вони з батьком мали однаковий ранг, але ж усі знали, в чому звинувачують Давара — і що великий князь схильний вірити таким звинуваченням.

— Ревіларе, — кинув батько, не обертаючись.

— Я, з твого дозволу, сяду.

І той опустився на сидіння поряд із Даваровим — його мав би займати спадкоємець, Геларан, якби був тут. Двоє Ревіларових мажордомів зайняли місця позаду нього і якимось чином примудрялися безмовно виражати батькові свій осуд.

— Твій син сьогодні битиметься? — запитав Давар.

— О, так.

— Сподіваюся, що всі частини його тіла позостануться при ньому. Не хотілося б, щоб він перетворив твій досвід на традицію.

— Ну що ти, Ліне, — мовив Ревілар. — Хіба годиться розмовляти так із діловим партнером?

— Діловим партнером? Хіба в нас є справи, щодо яких я не в курсі?

Один із мажордомів виявився жінкою, яка поклала на столик, що стояв перед батьком, стосик паперів. Мачуха несміло взяла їх і стала читати вголос. Ішлося про умови контракту: Давар за невеликі гроші збував Ревіларові бавовну отвородеревника та шам-сирець, а той мав перепродати їх на вільному ринку.

Батько спинив читання на останній чверті документа.

— Чи ти здурів? По світлоскалці за мішок? Той шам вартує вдесятеро більше! Враховуючи патрулювання доріг і виплати селянам, які збирають сирець, така оборудка стане для мене збитковою.

— О, не все так погано, — заперечив Ревілар. — Гадаю, цей договір виявиться для тебе прийнятним.

— Ти збожеволів.

— Я потрапив у фавор.

Батько насупився, почервонівши з лиця. Шаллан іще пригадувала часи, коли бачила його в гніві хіба дуже зрідка. Але вони давно-давно минули.

— У фавор? — перепитав Давар. — Що за…

— Ти, мабуть, не знаєш, що недавно я приймав у своєму маєтку самого великого князя, — сказав Ревілар. — Йому, схоже, до вподоби те, що я роблю для текстильної промисловості цього князівства. Вкупі з дуельним молодецтвом мого сина, це привернуло увагу до нашого Дому. Князь запросив мене бувати у Веденарі що один тиждень із десяти, починаючи з наступного місяця.

Батько часом не хапав зірок із неба, але політичне чуття таки мав. Чи так принаймні вирішила Шаллан, яка щиро хотіла бути про нього якнайкращої думки. Хай там як, а він одразу збагнув, на що йому натякають.

— Ах ти ж пацюк, — прошепотів Давар.

— Ліне, в тебе дуже мало варіантів, — сказав Ревілар, нахиляючись ближче. — Твій Дім у занепаді, а репутація в руїнах. Тобі потрібні союзники. А мені — відповідати в очах великого князя своєму реноме фінансового генія. Ми можемо допомогти один одному.

Батько схилив голову. На арені оголосили учасників першого — малозначущого — поєдинку.

— На кожному кроці самі лише гострі кути, — шепнув батько. — Мене повільно заганяють у пастку.

Ревілар знову підсунув папери ближче до мачухи.

— Чом би вам не прочитати їх повторно? Підозрюю, що за першим разом ваш чоловік неуважно слухав. — Він зиркнув на Шаллан і докинув: — А дитина конче має бути тут?

Дівчинка мовчки встала й пішла. Їй-бо тільки цього було й треба — хоча, залишивши батька напризволяще, вона почувалася ніяково. Той нечасто розмовляв із нею — вже не кажучи «радився» — але поруч доньки здавався сильнішим.

Старий був такий приголомшений, що навіть не послав із нею охоронця. Тримаючи портфеля під пахвою, Шаллан вислизнула з ложі і пройшла повз їхніх слуг, котрі готували батькові обід.

Свобода.

Для Шаллан вона була не менш цінна, ніж смарагдовий броам, і не менш рідкісна, ніж ларкін. Дівчинка заквапилася геть, допоки батько не збагнув, що не розпорядився виділити їй супровід. Один з охоронців, які стояли по периметру, — Їкс — усе одно підступив до неї, але потім озирнувся на ложу й попрямував у той бік — певне, спитати, чи йти йому з донькою господаря.

Тож доки він не повернувся, найліпше для неї — загубитися в натовпі. Шаллан рушила в бік ярмарку з його продавцями й екзотичними дивовижами. Там мали бути вікторини й оповіді Співця світу про далекі краї. Крізь стримані аплодисменти світлооких глядачів поєдинку, що лунали позаду, їй було чути барабани темноокого простолюддя, а також спів і веселощі.

Але діло насамперед. Над її будинком грозовою хмарою нависала пітьма, проте Шаллан приведе туди сонце. Обов’язково!

Для цього вона мала тимчасово повернутися до арени. Дівчинка обійшла ложі ззаду, пробираючись поміж паршменів, які били їй чолом, і темнооких, які — залежно від рангу — кланялися або кивали. І зрештою натрапила на ту, чий затінок ділили між собою одразу кілька родин дрібномаєтних світлооких.

Ейліта, дочка ясновельможного Тавінара, сиділа скраю ложі, на осонні — бо затінок туди не діставав — і, трішки схиливши голову набік, зі знудженим обличчям та примхливою посмішкою витріщалася на поєдинок. Її довге волосся було чисто чорне.

Шаллан підступила до краю ложі й пошепки погукала її. Та обернулася й, насупившись, піднесла пальця до губів — тс-с, мовляв. Ейліта покосилася на батьків, а відтак нахилилася:

— Шаллан!

— Я ж казала тобі чекати на мене, — шепнула у відповідь та. — Ти подумала над моєю запискою?

Ейліта сягнула в кишеню сукні, дістала вузеньку смужку паперу й, пустотливо всміхнувшись, кивнула.

Шаллан узяла в неї цидулку.

— Ти зможеш ушитися звідси?

— Мені доведеться взяти із собою служницю, але загалом я можу йти, куди захочу.

Це ж як?

Шаллан швиденько відскочила. Формально дівчинка переважала Ейлітиних батьків за рангом, але у світлооких вік відігравав кумедну роль. Інколи дитину вищого дану, яка зверталася до нижчих за себе дорослих, і близько не сприймали як велике цабе. А до того ж Тавінари були в них того дня, коли заявився бастард, і не любили ні старшого, ні молодших Даварів.

Шаллан позадкувала від лож і, знову завернувши на торжище, знервовано зупинилася. Середпразниковий ярмарок — застрашливий колаж яток і люду. За довгими столами неподалік випивав і робив ставки на двобої гурт «десятників» — світлооких найнижчого рангу, які були мало не рівня темнооким і мусили заробляти на прожиття власною працею, і то навіть не як негоціанти чи цехмістри. Словом… звичайних людей. Геларан казав, що в містах їх багато — не менше, ніж темнооких. Для Шаллан це було дуже дивно.

Дивно і водночас захопливо. Їй кортіло знайти непомітний закапелок і спостерігати звідти за всім — з альбомом наготові й розбурханою уявою. Але вона примусила себе обійти ярмарок стороною. Адже ятка, про яку згадували брати, мала стояти десь скраю, еге ж?

Темноокі ярмарчани далеко розступалися перед нею, і дівчинці стало страшно. Батько попереджував, що юна світлоока може правити бидлу з низів за мішень. Тут, привселюдно, її, звісна річ, ніхто не образить, але вона все одно притискала портфель до грудей і тремтіла, крокуючи.

І як-то воно — бути хороброю, мов Геларан? Або як була її мати.

Її мати…

— Ваша Світлосте?

Шаллан здригнулася. Скільки вона простовбичила тут, на дорозі? Сонце не стояло на місці. Дівчинка сполохано обернулася й побачила позаду себе охоронця — Їкса. Черевань, який рідко причісувався, він, проте, був справжній силач: Шаллан одного разу бачила, як той стягнув з дороги воза, коли в чала луснув посторонок. Їкс служив у її батька охоронцем, відколи вона себе пам’ятала.

— А-а… — видобула дівчинка, силкуючись приховати знервованість, — ти прийшов мене супроводжувати?

— Я, власне, планував привести вас назад…

— Це мій батько таке наказав?

Їкс тримав за щокою жуйку — корінь ямми, яку дехто називав лай-травою.

— Він був зайнятий.

— То ти будеш мене супроводжувати?

На цих словах її пробрав нервовий дрож.

— Певне, так.

Шаллан полегшено зітхнула й розвернулася на кам’яній доріжці, яку розчистили від скелебруньок та сланцекірки. Вона поткнулася в один бік, тоді в інший…

— Е-е… Нам треба розшукати ігровий павільйон.

Їкс витріщив на неї очі.

— Паннам там не місце — а надто такого віку, як Ваша Світлість.

— Що ж, гадаю, ти можеш піти й доповісти моєму батькові.

Тут дівчинка зачовгала ногами, переминаючись.

— А ви тим часом спробуєте розшукати павільйон самотужки, еге ж? — спитав Їкс. — І, якщо знайдете, поткнетеся туди сама?

Шаллан, зашарівшись, знизала плечима. Саме так вона й планувала вчинити.

— І це означатиме, що я залишив вас блукати в такому місці беззахисною? — Охоронець тихо застогнав. — Ваша Світлосте, навіщо ви його провокуєте? Так він лише розлютиться.

— Гадаю… гадаю, він розлютиться беззастережно до того, що робить його донька чи хтось інший, — відказала Шаллан. — Сонце світитиме, великобурі налітатимуть, а батько сваритиметься — так влаштоване життя. — Вона закусила губу. — То що, йдемо в ігровий павільйон? Обіцяю, що це ненадовго.

— Нам сюди, — промовив охоронець і повів її, куди треба — не надто швидко крокуючи й раз по раз грізно зиркаючи на зустрічних темнооких ярмарчан.

Їкс був світлоокий, але всього лише восьмого дану.

«Павільйон» виявився надто шикарною назвою для латаного-перелатаного шатра, нап’ятого на краю ярмаркових рядів. Шаллан і сама досить швидко знайшла б його. Цупка ряднина, що звисала по боках на кілька футів, робила його внутрішність напрочуд темною.

Усередині юрмилися чоловіки. А в тих кількох жінок, яких помітила Шаллан, рукавички на захищеній руці були з відрізаними пальцями. Яке неподобство! Дівчинка мимоволі зашарілася й, зупинившись на вході, дивилася на темні, рухливі фігури в шатрі. Звідти долинали грубі чоловічі голоси — будь-які уявлення про воринську пристойність залишалися знадвору, під сонцем. Там і справді не місце такій, як вона. Ба більше, не вірилося, що там місце будь-кому.

— А що, як я зайду замість вас? — запропонував Їкс. — Ви ж, певне, хочете зробити ставку?..

Але Шаллан пропхалася вперед — тамуючи страх і відразу, рушила в темряву. Бо якби вона цього не зробила, це означало б, що ніхто з них не опирається й нічого не зміниться.

Їкс тримався поруч неї, розштовхуючи людську товкотнечу. Всередині було нічим дихати: повітря просякло потом і лайкою. На Шаллан озиралися. Поклони чи хоч би кивки були неквапливі — якщо взагалі були. Їй чітко натякали: зайшовши сюди, вона порушила соціальні умовності, тож і присутні не зобов’язані коритися їм, виявляючи до неї пошану.

— Ви шукаєте щось конкретне? — запитав охоронець. — Карти? Вікторини?

— Бої сокирогончаків.

Той застогнав.

— Усе скінчиться тим, що вас штрикнуть ножем, а мене засмажать на рожні. Це божевілля…

Зауваживши гурт уболівальників, які підбадьорливо щось вигукували, Шаллан обернулася. Звучало багатообіцяльно. Дівчинка не зважала на дрож у руках, який дедалі сильнішав, а також спробувала абстрагуватися від групки п’яних, що сиділи колом долі, витріщаючись на нібито блювотиння.

Вболівальники галасували, сидячи на грубих лавах, довкола яких юрмилися ще й інші глядачі. У просвіті між тілами промайнули два малі сокирогончаки. Спренів було не видно: в такій товкотнечі вони рідко з’являлися, хоча емоції вочевидь сягли апогею.

На одному ряду лав було вільно. Там, розстібнувши сюртука, сидів Балат, спираючись схрещеними руками на жердину перед собою. Скуйовджене волосся та зсутулена поза надавали йому апатичного вигляду, але очі… його очі палали. Він невідривно дивився на смертовбивство бідолашних тварин із тією напругою, з якою жінка читає захопливий роман.

Шаллан підступила до нього, а Їкс залишився дещо позаду: побачивши Балата, охоронець заспокоївся.

— Балате? — несміло погукала сестра. — Балате!

Той глянув на неї — і замало не звалився з лави. А відтак схопився на ноги.

— Що в бурі за… Шаллан! Ану геть звідси! Що ти тут робиш?

І брат потягнувся до неї.

Дівчинка мимоволі зіщулилася: той розмовляв із нею, наче батько. Коли Балат схопив її плече, вона простягла йому записку від Ейліти. Надушений лавандовий папір, здавалося, сяяв.

Брат зволікав. Обіч них один бійцівський сокирогончак глибоко вгризся в лапу другого. На землю бризнула темно-фіолетова кров.

— Що це? — запитав Балат. — Тут диґліф Тавінарів.

— Це від Ейліти.

— Ейліти? Дочки?.. Як… чому…

Шаллан зламала печатку й, розгорнувши листа, прочитала його Балатові.

— Якщо ти не проти, вона хоче прогулятися з тобою біля Ярмаркового струмка. Пише, що чекатиме на тебе зі служницею.

Балат провів рукою по скуйовджених кучерях.

— Ейліта? Вона тут? А втім, звісно, що тут — як і всі. Ти розмовляла з нею? Але… навіщо…

— Я зауважила, як ти на неї дивився, — відказала Шаллан. — Тих кілька разів, коли ви були поряд.

— І ти поговорила з нею? Не спитавши мого дозволу? — грізно промовив Балат. — Сказала їй, наче мене б зацікавило… — він узяв записку, — …щось на кшталт цього?

Сестра обхопила себе руками за плечі й кивнула.

Балат перевів погляд на сокирогончаків, що гризлися на арені. Він робив ставки не заради грошей — як-от Юшу — а щоб підтримати своє реноме.

Брат знову провів рукою по волоссю, а відтак повторно глянув на записку. Хай що він інколи робив, Балат не був жорстокою людиною. Шаллан розуміла дивність такої думки, але пам’ятала й про чуйність, яку той виявляв, про силу, яка таїлася в ньому. Цей хворобливий потяг до смерті з’явився в нього тільки тоді, коли вони зосталися без матері. Він міг отямитися, міг перебороти його. Міг.

— Я маю… — Балат глянув із шатра надвір. — Я маю йти! Вона ж чекатиме на мене. Не можна змушувати Ейліту чекати.

І він застібнув сюртука.

Шаллан енергійно кивнула і пішла з ним до виходу. Їкс вирушив за ними, хоча дехто гукав його залишитися. Видно, в павільйоні охоронця добре знали.

Брат вийшов на сонячне світло — і вмить зробився зовсім іншою людиною.

— Балате, я щось не помітила з тобою Юшу… — зауважила сестра.

— Він не прийшов у павільйон.

— Що? Я гадала…

— Я не знаю, куди він повіявся. Не встигли ми прибути, як Юшу зустрів якихось людей. — Балат глянув на далекий струмок, що збігав із височини і тік каналом, огинаючи ярмарок. — Що мені їй сказати?

— А я звідки знаю?

— Ну, ти також жінка…

— Мені чотирнадцять!

І вона в кожному разі не знатиме залицянь. Чоловіка їй вибере батько. Єдина донька була для нього завеликою цінністю, щоб змарнувати її на щось легковажне — як-от самостійно зроблений вибір.

— Гадаю… Гадаю, я просто поспілкуюся з нею, — промовив Балат і побіг, не кажучи більше ні слова.

Шаллан провела його поглядом, а відтак присіла на камінь, обвила себе руками й здригнулася. Те місце… те шатро… було просто жахливе.

Дівчинка довгенько так просиділа, соромлячись своєї слабкості, але й пишаючись тим, що зробила. То був не бозна-який, але вчинок: вона вдіяла бодай щось.

Зрештою Шаллан підвелася й кивнула Їксові відвести її до родинної ложі. Батькова зустріч мала досі закінчитися.

Але на місці виявилося, що одну зустріч устигла змінити інша: тримаючи в руці чашу з охолодженою водою, поруч батька сидів незнайомець — рослявий, стрункий, блакитноокий із непроглядно чорним волоссям без найменшого натяку на пістрявість і в одязі такого самого кольору. Коли Шаллан ступила в ложу, той повів на неї оком.

Здригнувшись, чоловік зронив чашу на стіл, але спритно підхопив її, не давши тій перевернутися, і знову, роззявивши рота, витріщився на дівчинку.

Так протривало всього мить, а потім здивування змінив вираз натренованої байдужості.

— Незграбний ідіот! — гримнув Давар.

Незнайомець відвернувся від Шаллан і тихенько забалакав до батька. Мачуха стояла осторонь, із кухарями, й дівчинка сковзнула до неї.

— Хто це?

— Вважай, ніхто, — відповіла Маліз. — Каже, що його прислав зі звісткою твій брат, а сам такого низького дану, що не має навіть родовідної грамоти.

— Мій брат? Геларан?

Маліз кивнула.

Шаллан знову обернулася до незнайомця і вловила, як той спритним рухом дістав щось із кишені сюртука і потягнувся до напоїв. Нею пробігла хвиля жаху. Вона скинула руку. Отрута…

Новоприбулий нишком висипав уміст капшучка у власний напій, а відтак підніс його до губів і виковтав. Що то було?

Шаллан опустила руку. За мить по тому незнайомець підвівся і, не вклонившись батькові, рушив до виходу. Він усміхнувся дівчинці, спустився сходами й залишив ложу.

Геларан прислав звістку. Що в ній? Шаллан боязко підступила до столу.

— Батьку?

Той не відривав очей від дуелі по центру арени. Наслідуючи класичні ідеали, там зійшлися двоє мечеборців без щитів. Подейкували, наче їхні удари навідліг імітували поєдинок на Сколкозбройцях.

— Нан Геларан прислав звістку? — поцікавилася Шаллан.

— Не згадуй його імені, — промовив батько.

— Я…

— Не говори мені про нього! — гримнув той, звертаючи до неї грозове обличчя. — Сьогодні я офіційно оголошую, що його позбавлено спадку. Віднині Тет Балат законно стає Наном Балатом, Вікім — Тетом, а Юшу — Ашею. У мене тільки троє синів.

Коли він був такий, Шаллан знала, що насідати на нього не варто. Але як їй довідатися, що переказав посланець? Вона осіла в крісло, знову приголомшена.

— Твої брати уникають мене, — промовив батько, спостерігаючи за поєдинком. — Жоден не хоче пообідати зі мною, як велить пристойність.

Дівчинка склала руки на колінах.

— Юшу, певне, десь пиячить, — повів далі той. — Балат повіявся один Прародитель бур зна куди. А Вікім не бажає вийти з карети. — Батько осушив вино у своїй чаші. — Не поговориш із ним? Бо сьогодні видався важкий день. І якщо я піду по нього сам… то не знаю, що з ним зроблю.

Шаллан підвелася і поклала руку батькові на плече. Той зсутулився, подавшись уперед. Одна його рука тримала порожню винну карафу, а друга, здійнявшись, поплескала доньку по плечику. Батькові очі невидюче дивилися вдалину. Він намагався. Всі вони намагалися.

Шаллан розшукала їхній екіпаж, який стояв ближче до західного схилу ярмаркової улоговини, поряд інших карет. Джелла-дерева там вимахали високі, і їхні затверділі стовбури забарвив світло-коричневий крєм. З кожної гілки тисячею омахів полум’я стирчали колючки, але в міру її наближення крайні повтягувались.

Вона здивовано побачила, як між тіней крадеться норка: Шаллан гадала, наче тут їх уже всіх переловили. Кучери сиділи колом неподалік і перекидалися в карти. Дехто з них мусив зостатися, щоб наглянути за каретами, але дівчинка чула, як Рен говорив про певну черговість — щоб усі отримали нагоду поярмаркувати. Власне, зараз його десь не було, але решта кучерів кивнули, коли та проходила повз них.

Вікім сидів у кареті. Блідий, тендітний підліток, він був усього на п’ятнадцять місяців старший за сестру. Двійнята були схожі між собою, але чужі їх майже ніколи не плутали. Юшу здавався старшим, а Вікім через свою худорбу справляв враження хворобливого.

Шаллан залізла в екіпаж і сіла навпроти брата, поклавши портфель на сидіння коло себе.

— Тебе батько прислав чи ти тут із черговою місією милосердя? — запитав у неї Вікім.

— А може, і те, і те?

Вікім відвернувся і визирнув у вікно — не на ярмарок, а на дерева.

— Шаллан, тобі нічого не залагодити. Юшу знищить себе — це лише питання часу. Балат крок за кроком перетворюється на батька. Маліз що другу ніч плаче. Старий рано чи пізно вб’є її — як матір.

— А ти? — спитала Шаллан.

Не треба було їй такого казати, але вона збагнула це тільки тоді, коли слова вже зірвалися з вуст.

— Я? Мене доти не стане — мені нічого цього не бачити.

Шаллан обхопила плечі руками й підібгала ноги під себе, втягнувши їх на сидіння. Її Світлість Гаше вишпетила б її за таку неналежну для панночки позу.

Що їй було робити? Що сказати? «Він має рацію, — промайнула думка. — Мені цього не залагодити. Геларан зміг би. А я не можу».

Всі вони повільно розповзалися по швах.

— То з чим ти прийшла? — запитав Вікім. — От суто з цікавості: як ти збиралася мене «рятувати»? Дівчина, гадаю, була для Балата.

Сестричка кивнула.

— Це було очевидно, — мовив брат. — Бо чого б це ти листувалася з нею? А Юшу? Що для нього?

— Розклад сьогоднішніх поєдинків, — прошепотіла Шаллан. — Адже він так хоче стати дуелянтом. Якщо показати йому перелік двобоїв, він, бува, захоче прийти подивитися.

— Ти його спершу знайди, — фиркнув Вікім. — Ну а для мене? Ти ж бо маєш знати: ні гарненькі личка, ні мечі зі мною не спрацюють…

Почуваючись дурепою, Шаллан покопирсалася в портфелі й витягнула кілька аркушів паперу.

— Малюнки?

— Математичні задачі.

Вікім, узявши їх, зібгав чоло й машинально почухав щоку, пробігаючи очима написане.

— Я не подвижник і не скнітиму в келії, вимушено проводячи свої дні за переконуванням людей дослу́хатися до Всемогутнього — який сам підозріло мовчить.

— Але це не означає, що ти не можеш навчатися, — відказала дівчинка. — Тут виписки з батькових книжок — алгоритми, за якими прогнозують настання великобур. Я перевела їх у ґліфи, щоб тобі легше було прочитати. Подумала, що ти міг би спробувати розрахувати, коли чекати наступної…

Брат перебрав папери.

— І ти скопіювала їх усі, навіть рисунки, записавши ґліфами? Буря забирай! Шаллан, скільки ж це зайняло?

Сестра знизала плечима. На це пішло багато тижнів, але часу вона мала вдосталь: щоб просиджувати дні в садах, вечори — у своїй кімнаті та ще вряди-годи відвідувати подвижників і слухати мирні повчання про Всемогутнього. Шаллан була рада знайти, чим зайнятися.

— Дурня́ це все, — промовив Вікім, опускаючи аркуші. — Чого ти сподіваєшся досягти? Повірити не можу, що ти змарнувала на це стільки часу.

Шаллан похнюпила голову й, кліпаючи очима, з яких злітали сльозинки, вилізла з екіпажа. Вона почувалася жахливо — не лише через Вікімові слова, а й через власні зрадницькі емоції. Їй було несила втримати їх у собі.

Дівчинка заквапилася геть від карет, сподіваючись, що кучери не помітять, як вона витирає очі захищеною рукою. Шаллан присіла на камінь, силкуючись заспокоїтися, але в неї не вийшло, і вона дала волю сльозам. Повз неї пробігли кілька паршменів зі шворами хазяйських сокирогончаків, і та відвернулася. Ярмаркові гуляння мали включати ще й низку ловитв.

— «Сокирогончак», — долинув іззаду чийсь голос.

Шаллан підскочила і, притиснувши лівицю до грудей, обернулася.

Вбраний у чорне, він сидів на гілці дерева. Коли дівчинка його побачила, той ворухнувся, й напівлисточки-напівколючки довкола нього, ховаючись, відступили червоно-жовтогарячою хвилею. Це був той самий посланець, який допіру розмовляв із батьком.

— Цікаво, чи не вважає бодай хтось із вас цю назву дивною… Що таке «сокира» — зрозуміло. Але що таке «гончак»?

— А чому це так важливо? — спитала Шаллан.

— Бо це слово, — відказав посланець. — Звичайне слово, яке містить у собі цілий світ — неначе брунька, яка має розпуститися. — Він уважно глянув на дівчинку. — Я не очікував, що знайду тебе тут.

— Я… — Інстинкт самозбереження підказував їй триматися осторонь від цього дивного чоловіка. Але він приніс звістку від Геларана, якою батько нізащо не поділиться з нею. — А де ви очікували мене знайти? На арені для поєдинків?

Чоловік крутнувся на гілці й зіскочив додолу.

Шаллан позадкувала.

— Даремно ти так, — сказав чоловік, опускаючись на валун. — Мене не варто боятися. Коли йдеться про те, щоб кривдити людей, я страх який недолугий. Це все моє виховання.

— Ви маєте звістку від Геларана?

Посланець кивнув.

— Він дуже завзятий молодик.

— А де він?

— Зайнятий тим, що вважає дуже важливим. Я дорікнув би йому за це, бо, як на мене, немає нічого страшнішого, ніж коли хтось намагається зробити те, у важливості чого не вагається. Тимчасом як у світі дуже мало що йшло не так — принаймні за великим рахунком — через те, що хтось вирішував поводитися легковажно.

— Але з ним усе добре? — спитала дівчинка.

— Непогано. Він просив переказати твоєму батькові, що має тут очі і пильнує.

Не дивно, що в старого зіпсувався настрій.

— А де він? — спитала Шаллан, боязко підступаючи до незнайомця. — Це він просив вас поговорити зі мною?

— На жаль, ні, маленька, — відповів той, і вираз його обличчя пом’якшав. — Він передав лише коротке повідомлення для твого батька, та й те тільки тому, що я мав проїздити цими краями і сказав про це Геларанові.

— Он воно що… А я гадала, це він вас прислав. Себто, що ви прибули до нас спеціально.

— Виявляється, що так і є. Скажи, маленька: спрени промовляють до тебе?

Безживно гасне, вичахаючи, світло.

Покручені символи не для людських очей.

Сейф із материною душею.

— Я… — видобула дівчинка. — Ні. Чого б це якомусь спренові до мене промовляти?

— То голосів не чути? — спитав чоловік, нахиляючись ближче. — А сфери поруч тебе не тьмяніють?

— Вибачте, — промовила Шаллан, — але я маю повертатися до батька. Бо він шукатиме, куди я поділася.

— Батько повільно руйнує вашу родину, — сказав посланець. — У цьому твій брат мав рацію. А щодо всього решти — помилявся.

— Наприклад?

— Поглянь-но.

Чоловік кивнув у бік карет позаду себе. З того місця, де стояла дівчинка, їй було видно вікно батькового екіпажа. Вона примружилася, придивляючись, що робиться всередині.

Вікім схилився над математичними задачами, які вона залишила, і, вийнявши з її забутого портфеля олівця, робив нотатки.

Усміхнений.

Тепло. Тепло, яке відчула Шаллан — насичене сяйво — було наче радість, що її вона колись знала. Давно. До того, як усе пішло шкереберть. До того, що сталося з матір’ю.

Посланець зашепотів:

— Наприкінці епохи двоє сліпців очікували, розмірковуючи про красу… Вони сиділи на вершині найвищого стрімчака, з якого відкривався весь світ, і нічого не бачили.

— Га? — Шаллан перевела погляд на нього.

— «Чи можна позбавити людину краси?» — спитав перший другого.

«Мене її позбавили, — відказав той, — бо я її не пам’ятаю». Він осліп дитиною, унаслідок нещасного випадку. «Я щоночі молю Бога повернути мені зір і дати змогу віднайти красу».

«То краса — це те, що конче треба бачити?» — запитав перший.

«Звісно. Така її природа. Як можна цінувати витвір мистецтва, якщо ти його не бачиш?»

«Я здатен чути музику», — заперечив перший.

«Гаразд, деякі різновиди краси можна почути — але вповні її не спізнати. Сліпому відкрито лише маленьку частину краси».

«А скульптура? — заперечив перший. — Хіба я не відчуваю її спадів, вигинів і дотику різця, який створив надзвичайне диво зі звичайного каменю?»

«Пізнати красу скульптури ти, гадаю, можеш», — погодився другий.

«А як щодо кулінарних шедеврів? Хіба талановитий кухар, який створює наїдки, що усолодять наш смак, — не митець?»

«Гадаю, чари високої кухні ти можеш спізнати», — відказав йому другий.

«А як щодо жіночої краси? — запитав перший. — Хіба я не можу спізнати її в ніжності пестощів, ласкавості голосу, гостроті розуму, коли жінка читає мені філософський трактат? Хіба не можу я спізнати цієї краси? Хіба не можу я, нехай і невидющим, спізнати більшість видів краси?»

«Гаразд, — промовив другий. — Але що, коли тебе позбавлять вух, а з ними й слуху? Що, як тобі вирвуть язика й зашиють рота? Якщо ти позбудешся нюху? Якщо твоя шкіра аж так обгорить, що відчуття дотику зникне? Що, як тобі залишать тільки біль? Тоді ти не зможеш пізнавати прекрасне. Тож позбавити людину краси таки можна».

Посланець замовк і глянув на Шаллан, схиливши голову набік.

— Що таке? — не зрозуміла дівчинка.

— А яка твоя думка? Чи можна позбавити людину краси? Якщо вона втрачає дотик, смак, нюх, слух і зір… коли все, що в неї залишається, — це біль? Чи позбувається така людина краси?

— Я… — До чого тут це? — А біль що не день, то однаковий?

— Припустімо, що ні, — відказав посланець.

— Тоді для такої людини найпрекраснішими будуть часи, коли біль ущухатиме. А навіщо ви розповіли мені цю історію?

Посланець усміхнувся.

— Шаллан, бути людиною означає жадати краси. Не впадай у відчай і не припиняй полювання, якщо на твоєму шляху ростуть терни. Скажи, яку найпрекраснішу річ ти можеш собі уявити?

— Батько, мабуть, ламає собі голову, куди я поділася…

— Ну скажи — зроби мені таку ласку, — наполягав посланець. — А я скажу тобі, де твій брат.

— Тоді дуже гарну картину. Це й буде найпрекрасніша річ.

— Брешеш, — сказав на це чоловік. — А мені треба правда. Ну ж бо, дитино. Що для тебе краса?

— Я… — Що ж це таке? — Мати досі жива… — мимоволі промовила дівчинка, глянувши посланцеві у вічі.

— Так-так?

— І всі ми в садах, — повела далі Шаллан. — Мати розмовляє з батьком, той сміється. Сміється та обіймає її. Там і всі мої брати, разом із Гелараном. Він нікуди не поїхав. А материні знайомі… Дредер… у нас не з’являлися. Мати мене любить, навчає філософії і показує, як малювати.

— Добре, — сказав посланець. — Але ти здатна на більше. Змалюй ці сади. Опиши свої відчуття…

— Стоїть весна, — випалила Шаллан, уже дратуючись, — і мохоліани розцвіли насичено-червоним. Вони розливають солодкий запах, а повітря вільгле після ранкової великобурі. Мати шепоче, але в її голосі лунає музика. Та й батьків сміх не розлягається луною, а злинає ввись, і ми наче купаємося в ньому.

Геларан навчає Юшу битися на мечах, і вони тренуються неподалік. Коли Юшу влучає найстаршому братові по нозі, це звеселяє Вікіма. Той, за бажанням матері, готується стати подвижником. А я малюю їх усіх, і вугільний олівець шкряботить об папір. Повітря прохолодне, але мені тепло. Поруч мене парує чашка сидру, й у роті солодко від ковтка, який я щойно зробила. Це прекрасно, бо так могло бути. Мало бути. Я…

Шаллан закліпала очима, змахуючи сльозинки. Все це так і постало перед нею. Прародителю бур, так і постало! Вона чула материн голос, бачила, як Юшу, програвши дуель, віддає Балатові сфери — але платить, сміючись: до втрати йому байдуже. Вона відчула на шкірі повітря, унюхала запахи, послухала пісні співунців у кущах. Ця картина стала майже реальністю.

Перед Шаллан здіймалися струминки Світла. Посланець вийняв жменю сфер і тримав їх на долоні, піднісши до дівчинки і вдивляючись їй у вічі. Між ними клубочилося парою Буресвітло. Шаллан підняла вгору п’ястка, і образ ідеального життя огорнув її, наче плед.

«Ні».

Вона відступила. Й імлисте сяйво розтануло.

— Зрозуміло, — промовив посланець. — Ти поки не розумієш природи обманів. Колись давно і я мав таку саму проблему. Сколки дуже суворі. Щоб модифікувати правду, доведеться тобі, дитино, спершу узріти її. Як-от порушник закону має спочатку дізнатися його норми.

У глибинах її єства заворушилися тіні минулого й на коротку мить зринули на поверхню — до світла.

— А ви не могли б мені допомогти?

— Ні. Не зараз. Ти, по-перше, не готова — а я зайнятий. Іншим разом. Сил тобі, маленька. Викорчовуй ці терни, прокладаючи дорогу до світла. Те, з чим ти борешся, — почасти надприродне.

Чоловік підвівся і склав їй уклін.

— А де мій брат? — запитала дівчинка.

— Він в Алеткарі.

В Алеткарі?

— Що йому там робити?

— Усе просто: саме там він почувається потрібним. Якщо я побачу його знову, то перекажу, яка ти стала.

І посланець подався геть — легкими кроками та плавною, майже як танцювальні па, ходою.

Шаллан дивилася йому вслід, і тіні всередині неї знову влягалися, осідаючи в глибину підсвідомості. Вона збагнула, що навіть не запитала посланця, як його звати.

46. Патріоти

Коли Симол дізнався про прибуття Вістретанцівників, його — як нерідко буває в таких ситуаціях — охопили приховане заціпеніння та жах; вони були не найвимогливішим з орденів, проте за грацією їхніх гнучких рухів ховалася смертоносність, яка доти зажила гучної слави, а до того ж ішлося про найречистіших і найвитонченіших представників Променистого лицарства.

«Слова Променистого ордену», розділ 20, с. 12

Каладін дійшов до краю мостонавідницької шеренги. Бійці стояли під темним небом у стійці струнко — спис на плечі, погляд перед собою. Трансформація була дивовижна.

Капітан кивнув.

— Я вражений, — сказав він Піттові, сержантові Сімнадцятого мосту. — Мені рідко траплялося бачити такий зразковий взвод списників.

Командирам звично так прибріхувати. Каладін нічого не сказав про те, як дехто в строю переминався з ноги на ногу або, маршируючи, недолуго збивався з кроку. Вони старалися. Він відчував це в серйозних виразах їхніх облич, а також у тому, як мостонавідники почали пишатися своїми мундирами і своїм формуванням. Вони готові патрулювати — принаймні поблизу таборів. Капітан подумки зробив собі замітку: сказати Тефтові, щоб брав їх у патруль по черзі з іншими двома командами, які були готові нести службу.

Каладін пишався ними і відверто сказав їм про це. Пора була не рання, огляд затягнувся, і капітан відпустив їх вечеряти. Запах підказував, що тим приготували зовсім не рагу по-рогоїдськи. Сімнадцятий міст сприймав гостро приправлені боби як щовечірню демонстрацію своєї групової ідентичності. «Особливе меню як вияв самобутності. Цікаво», — подумав капітан, закинувши на плече списа, й рушив у темряву. Він мав проінспектувати ще три мостонавідні команди.

Наступний, Вісімнадцятий, міст був одним із проблемних. Тамтешній сержант — нехай і беручкий — не мав справжньої командирської жилки. Чи радше так: її не мав ніхто з мостонавідників, але цей виявився зовсім слабаком — був схильний не наказувати, а вмовляти і не вмів згуртувати довкола себе.

Щоправда, винуватити у всьому лише Вета не випадало — йому дісталося ще й особливо різномасте зборисько. Коли Каладін застав їх за вечерею, бійці Вісімнадцятого мосту сиділи окремими групками. Ні сміху, ні товариського духу. Вже не всяк сам собою, як за часів мостонавідницької служби — але й не колективом, а розбившись на осібні зграйки.

Сержант Вет скомандував їм шикуватись, і вони ліниво підвелися, не завдавши собі клопоту стати в шеренгу або відсалютувати. Каладін бачив правду по їхніх очах. Що він міг їм зробити? Звісно, нічого аж такого страшного, як повернення в справжні мостонавідники. То навіщо старатися?

Капітан сказав їм кілька слів про мотивацію та єдність. «Цей набрід потребує ще одного курсу тренувань у проваллях, — подумалось йому. — А коли й це не допоможе… що ж, доведеться розкидати їх по інших загонах, де справи йдуть ліпше».

Зрештою командир похитав головою і пішов. Складалося враження, що у Вісімнадцятому мості не прагнуть стати солдатами. То чому ж вони не залишили табори, а пристали на Далінарову пропозицію?

«Бо не хочуть більше робити вибір, — збагнув капітан. — Обирати буває складно».

Знайоме відчуття — до бурі знайоме. Каладін пам’ятав, як сидів, невидюче витріщаючись у стіну, й не мав сили навіть підвестися і накласти на себе руки.

Він здригнувся — адже залюбки забув би про ті дні.

Дорогою до Дев’ятнадцятого мосту повз нього на повітряному потоці пропливла Сил — хмарка імли, яка згустилася в осяйну стрічку й, закружлявши довкола нього, зрештою опустилася Каладінові на плече.

— Всі вже вечеряють, — повідомила спрен.

— Це добре, — відказав капітан.

— Каладіне, я це не доповідаючи, а нарікаючи, — зауважила Сил.

— Нарікаючи?

Він зупинився в темряві біля казарми Дев’ятнадцятого мосту, де справи йшли добре й мостонавідники гуртом вечеряли довкола багаття.

— Бо ти й досі працюєш, — пояснила Сил.

— Я маю підготувати цих людей. — Він повернув до неї голову. — Ти ж розумієш: щось гряде. Цей зворотний відлік на стінах… Ти більше не бачила отих червоних спренів?

— Бачила, — зізналася та. — Чи так мені принаймні здається. Краєчком ока. Вони спостерігають за мною. Показуються дуже рідко, але вони тут.

— Щось насувається, — промовив Каладін. — Коли вірити зворотному відліку, це припаде якраз на Ридання. Хай що тоді станеться, я маю підготувати мостонавідників до зустрічі з ним.

— Ну, впавши замертво від утоми, ти їм точно не допоможеш! — Сил позволікала й докинула: — Адже з людьми таке буває, еге ж? Я чула, як Тефт говорив, що з ним от-от так і станеться.

— Тефт любить перебільшувати, — відказав Каладін. — Це ознака доброго сержанта.

Спрен насупилася.

— То він так… пожартував?

— Еге.

— А-а. — Сил зазирнула йому у вічі. — Все одно відпочинь. Прошу тебе, Каладіне.

Капітан поглянув у бік казарми Четвертого мосту. Вона була далеченько — ген у глибині проходу — але він, здавалося, так і чув, як у темряві розлягається регіт Скелі.

І командир, зітхнувши, зрештою визнав, що виснажений. Два останні взводи можна проінспектувати й завтра. Він стиснув ратище й, розвернувшись, рушив назад. Настання темряви означало, що години за дві його люди помалу вкладатимуться. Каладіна привітав знайомий аромат рогоїдового рагу, але на роздачі був Гоббер (він сидів на височенькому обрубку колоди, який вирізали для нього бійці, накривши ковдрою свої безживно-сірі ноги). А Скеля, схрестивши руки на грудях, із гордим виглядом стояв неподалік.

Поряд був і Ренарін, який збирав і мив миски тих, хто закінчив вечеряти. Княжич у мостонавідницькому односторої робив це щовечора, покірно ставши навколішки коло ночов. Цей хлопчина був молодець — ані сліду норову та зіпсутості його старшого братця. Хоч Ренарін і нав’язався в їхній колектив, але вечорами часто сідав скраєчку і, як то кажуть, не ліз наперед. Який дивний юнак!

Проходячи повз «безногого», командир поплескав його по плечі, а коли їхні з Гоббером очі зустрілися, кивнув і здійняв кулака: «Не здавайся!» Каладін потягнувся по миску рагу і раптом застиг.

На колоді неподалік сиділо аж троє міцно збитих гердазійців із м’язистими ручиськами. На кожному був мундир Четвертого мосту, але капітан упізнавав лише одного — Пуніо.

Каладін розшукав очима Лопена. Той сидів неподалік і витріщався на власну руку, яку навіщось стиснув у кулак і виставив перед собою. Командир давно облишив спроби зрозуміти цього типа.

— Їх уже троє? — зажадав пояснень Каладін.

— Кузени… — відповів Лопен, підвівши очі.

— У тебе їх щось забагато, — зронив капітан.

— Родичів забагато не буває! Роде, Г’юїо, привітайтеся!

— Четвертий міст, — промовили обоє, здіймаючи миски.

Похитавши головою, Каладін узяв своє рагу і відійшов від казана в напівтемряву під казармою. Зазирнувши в комору, він побачив там Шена, який складав мішки із зерном телью. Присвічувала паршменові одна-єдина діамантова скалка.

— Шене? — окликнув його командир.

Але той не припиняв працювати.

— Шикуйсь! Струнко! — гаркнув Каладін.

Шен застиг, а потім, випроставшись, став у стійку струнко.

— Вільно, солдате, — тихенько скомандував капітан, підступаючи до паршмена. — Я говорив сьогодні з Далінаром Холіном і попросив у нього дозволу видати тобі зброю. Князь запитав, чи довіряю я тобі. Моя відповідь була щирою. — Каладін простягнув паршменові списа. — Так, довіряю.

Шен переводив погляд із ратища на командира, і в його темних очах прозирав сумнів.

— У Четвертого мосту немає рабів, — сказав Каладін. — Вибач, що я, злякавшись, не зробив цього одразу. — Він наполегливо тицяв паршменові списа, і той зрештою взяв його. — Лейтен, Натам і ще кілька наших ладні навчати тебе зранку, під час власних тренувань, щоб тобі не довелося вправлятися разом із жовторотиками.

Здавалося, що Шен тримає списа мало не благоговійно. Капітан розвернувся, збираючись вийти з комори.

— Сер, — звернувся до нього паршмен.

Каладін зупинився.

— Ви хороша людина, — мовив Шен у звичній для себе повільній манері.

— Шене, мене все життя оцінюють за кольором моїх очей, і я не вчиню так само з тобою через колір твоєї шкіри.

— Сер, я…

Паршмен здавався чимось стривоженим.

— Каладіне! — долинув ізнадвору Моашів голос.

— Ти щось хотів? — спитав у Шена командир.

— Пізніше, — відказав той. — Іншим разом.

Каладін кивнув і вийшов поглянути, що там сталося.

Моаш шукав капітана коло казана.

— Каладіне! — гукнув той, угледівши командира. — Гайда з нами гуляти. Цього разу ти не відкрутишся — навіть Скеля йде з нами.

— Ха! Рагу в надійних руках, — сказав рогоїд, — то чом би й не піти? Добре побути там, де не смердять недомірки-мостонавідники…

— Но-но! — озвався Дрегі.

— А, так. І «домірки» також.

— Ходімо, — сказав Моаш, махаючи Каладінові. — Ти обіцяв.

Аж ніяк. Він хотів лише посидіти біля багаття, поїсти рагу й подивитися на спренів вогню. Але погляди всіх присутніх — навіть тих, хто не збирався цього вечора з Моашем — були звернені на командира.

— Я… — видобув Каладін. — Гаразд. Ходімо.

Відповіддю стали оплески й тріумфальні вигуки. От бурекляті дурні! Радіють, що командир піде пиячити? Він похапцем висьорбав кілька ложок рагу, віддав миску Гобберові і неохоче підійшов до Моаша, Лопена, Пійта й Сиґзіла.

— А знаєш, — тихенько буркнув Каладін до Сил, — якби йшлося про один із моїх колишніх загонів, то я б запідозрив, що мене спроваджують із табору, збираючись за час моєї відсутності щось провернути…

— Не думаю, що вся річ у цьому, — відказала, насупившись, спрен.

— Так, — погодився Каладін. — Вони просто хочуть побачити в мені звичайну людину.

Саме тому командир і мусив піти. Він і так занадто відірвався від колективу і не хотів, щоб його сприймали як такого собі світлоокого.

— Ха! — видобув Скеля, підбігаючи до них. — Ці типи стверджують, що можуть перепити рогоїда. Висотнохворі низовинці. Таке неможливо.

— Ви збираєтеся влаштувати змагання? — спитав Каладін, внутрішньо застогнавши.

У що його втягують?

— Нікому з нас не заступати на варту аж до опівдня, — промовив Сиґзіл, знизавши плечима.

Вночі Холінів охоронятимуть Тефт і Лейтенова команда.

— Сьогодні я здобуду перемогу, — оголосив Лопен, по-менторському здіймаючи пальця. — Адже сказано: «ніколи не закладайся, що переп’єш однорукого гердазійця!»

— І де ж це таке сказано? — поцікавився Моаш.

— А як не сказано, то буде сказано! — наполягав Лопен.

— Лопене, ти важиш десь стільки ж, як напівмертвий від голоду сокирогончак, — скептично заперечив Моаш.

— От іще — зате я мотивований перемогти.

Вони звернули в провулок, який вів на торжище. Військовий табір був спланований таким чином, що квартали казарм оточували великим колом будинки для світлооких ближче до центру. Прямуючи в бік торжища — до маркітантів, чиї ятки облямовували табір по периметру — вони проминали чимало казарм звичайних солдатів, які були зайняті тим, що в Садеасовій армії було вдивовижу: гострили списи і змащували нагрудники, чекаючи сигналу вечеряти.

Хоча відпочивати того дня збиралися не лише Каладінові люди. Інші солдатські компанії вже повечеряли і, сміючись, простували на торжище. Вони повільно оговтувалися від розгрому, який скалічив Далінарове військо.

Торжище світилося життям: у більшості будівель горіли олійні ліхтарі або смолоскипи. Каладіна це не дивувало: за пересічною армією — навіть на марші — завжди ув’язувалася тьма маркітантів. Тож і тут купці порозкладали свої товари, а оповісники торгували новинами про події у світі, які буцімто надходили їм телестилеграфом. Щось про війну у Я-Кеведі? Про нового імператора Азіру? Каладін мав лише приблизне уявлення про ці далекі краї.

Сиґзіл підбіг до оповісника й, заплативши сферу, на всі вуха слухав новини, а Скеля й Лопен тим часом сперечалися, до якої таверни піти цього вечора. Каладін придивлявся до плину життя. Повз них проходили солдати, які несли нічну варту. Від одного торгівця прянощами до іншого переміщувався гурт темнооких жінок-щебетух. Світлоока кур’єрка вивішувала на дошці для оголошень розрахункові дати великобур, а її чоловік, позіхаючи, нудьгував поблизу: він, схоже, вимушено склав їй компанію. Близилося Ридання — пора безперервних дощів, коли великобурі не налітали. Єдиним просвітком був Світлодень, який припадав точнісінько на середину тієї сльоти. Цей рік був пере́ступний у тисячоденному дворічному циклі, й нинішнє Ридання обіцяло бути спокійне.

— Годі сперечатися, — сказав Моаш до Скелі, Лопена та Пійта. — Йдемо в «Норовливий чал».

— Йой! Але ж там немає рогоїдського світлого! — бідкався Скеля.

— Бо воно роз’їдає зуби, — відказав Моаш. — Так чи інак, сьогодні моя черга обирати.

Пійт енергійно кивнув: він теж хотів піти саме туди.

Сиґзіл закінчив слухати новини й повернувся, але дорогою вочевидь іще кудись зазирнув, бо ніс незрозумілого паперового згортка, в якому щось парувало.

— Тільки не це, — застогнав Каладін.

— Але ж смачно, — сказав, виправдовуючись, Сиґзіл і відкусив шматок шауми.

— Ти навіть не знаєш, із чого її готують!

— Звісно, що знаю, — заперечив Сиґзіл, але якось невпевнено. — Гей, Лопене? Що сюди кладуть?

— Флангрію, — гордо відказав Лопен, а Скеля побіг до торгівця, щоб і собі купити порцію такої смакоти.

— А що це? — спитав Каладін.

— М’ясо.

— Яке м’ясо?

— М’ясисте.

— Душезакляте, — сказав капітан, дивлячись на Сиґзіла.

— Мостонавідником ти їв Душезакляту їжу щовечора, — заперечив той і, знизавши плечима, відкусив іще шматок шауми.

— Бо не мав вибору. Поглянь, він смажить хліб!

— Флангрію також смажать, — пояснив Лопен. — Додають мелений лавіс, вимішують і роблять кульки, які смажать, запихають у підсмажену ж таки перепічку й поливають підливою.

Він прицмокнув губами та облизався.

— Вона дешевша, ніж вода, — кинув Пійт, а Скеля тим часом повернувся до гурту.

— Певне, тому, що Душезакляте в ній навіть зерно, — сказав Каладін. — На смак усе це буде, наче пліснява. Скеле, ти мене розчарував.

Рогоїд збентежився, але скуштував. Його шаума захрустіла.

— Там панцирі? — приголомшено спитав командир.

— Глибоко просмажені крєм’ячкові клішні, — відказав Скеля із широкою усмішкою.

Каладін зітхнув. Зрештою вони знову рушили крізь юрбу й кінець кінцем дісталися до дерев’яної будівлі, зведеної з підвітряного боку більшої кам’яної споруди. Усе тут, звісна річ, було сплановане так, щоб на Першопочаток виходили якомога менше дверей, а вулиці тяглися зі сходу на захід, не застуючи шляху вітрам.

З «Норовливого чала» лилося тепле помаранчеве світло відкритого полум’я. Сферами не освітлювали жодну таверну. Навіть попри замки на лампах, їхнє коштовне сяйво могло здатися підпилим клієнтам занадто спокусливим. Мостонавідники проштовхалися досередини, де їх зустрів низький гул теревенів, криків і співу.

— Тут немає вільних місць, — промовив Каладін, перекриваючи шум.

Навіть попри зменшення чисельності людей у Далінаровому таборі, таверна була напхана напхом.

— Для нас знайдуть, — відказав Скеля, широко усміхаючись. — Ми маємо секретну зброю.

І рогоїд указав на овальне обличчя сумирного Пійта, який прокладав собі шлях через залу, прямуючи до шинквасу. Там натирала склянки гарненька темноока шинкарочка, яка, забачивши мостонавідника, зраділо всміхнулася.

— Ти ще не думав, де розмістити одружених бійців Четвертого мосту? — звернувся до Каладіна Сиґзіл.

Одружених? Висновуючи з виразу обличчя Пійта, який сперся на шинквас, теревенячи із шинкаркою, здавалося, що таке припущення недалеке від істини. Каладінові воно навіть на думку не спадало — а мало б. Адже він знав, що Скеля одружений: рогоїд уже посилав родині листи, але Піки були так далеко, що відповідей поки не надходило. Жонатим свого часу був і Тефт, але його дружина — як і більшість родичів — була мертва.

Сíм’ї могли мати й інші. Мостонавідниками вони мало говорили про своє минуле, але Каладін уряди-годи вловлював натяки. Вони потроху повертатимуться до нормального життя, й родини стануть його частиною — а надто тут, у постійному військовому таборі.

— Буря забирай! — ляснув себе по лобі капітан. — Доведеться просити для нас більше місце.

— У багатьох казармах є вигородки для сімейних, — зауважив Сиґзіл. — А деякі одружені солдати винаймають квартири на торжищі. Тож і наші можуть вибрати те або те.

— Це розколе Четвертий міст! — сказав Скеля. — Ми не можемо такого дозволити.

Що ж, зазвичай з одружених ліпші солдати. Доведеться капітанові знайти спосіб, щоб це спрацювало. Наразі в Далінаровому таборі багато казарм стояли порожні. То, може, попросити собі додаткових?

Каладін кивнув у бік жіночки за шинквасом.

— Вона тут, як я розумію, не господарка?

— Ні, Пійтова пасія — її звати Ка — лише продавчиня, — відповів рогоїд.

— Треба буде дізнатися, чи письменна вона, — зронив Каладін, даючи дорогу підпилому клієнтові, який проштовхувався до виходу. — Буря забирай! А непогано було б завести когось для писарської роботи.

У звичайних частинах капітани були світлоокі, а обов’язки батальйонних секретарок і писарок виконували їхні дружини чи сестри.

Пійт махнув товаришам підходити, й Ка провела їх до столика осторонь. Каладін сів спиною до стіни — досить близько від вікна, щоб, за бажання, визирнути надвір, але й не вимальовуватися на склі силуетом. Капітан поспівчував стільцю, на який опустився Скеля: з усього їхнього загону тільки рогоїд був на кілька дюймів вищий за командира, а ще майже вдвічі ширший.

— Рогоїдське світле є? — з надією запитав Скеля, глянувши на Ка.

— Від нього в нас плавляться кухлі, — відказала та. — Є ель.

— Ель, — зітхнув Скеля. — Це напій для дам, а не для дужих рогоїдів. Добре хоч не вино…

Каладін неуважливо звелів принести собі будь-чого. Насправді в цьому закладі було незатишно — гамірно, огидно, димно й смердюче. А ще тут вирувало життя: сміх, хвастощі та крики, дзенькіт кухлів. Це було… те, заради чого дехто жив, — вечірні посиденьки у таверні з друзями після цілого дня важкої праці.

Не так і погано.

— Гамірно сьогодні, — зауважив Сиґзіл.

— Тут завжди гамірно, — відказав Скеля. — Хоча сьогодні, мабуть, трішки гамірніше, ніж зазвичай.

— Сьогодні наші спільно з Бетабовим військом здобули перемогу на плато, — пояснив Пійт.

От і добре. Далінара там не було, але на вилазку вирушав Адолін разом із трьома бійцями Четвертого мосту. Проте вступати в битву їм не довелося — а будь-яке висування на плато, що не загрожувало небезпекою Каладіновим людям, проходило непогано.

— Добре, що тут людно, — сказав Скеля. — Від цього в таверні тепліше. Бо надворі справжня холоднеча.

— Холоднеча? — здивувався Моаш. — Ти ж із буреклятих Рогоїдських піків.

— То й що? — спитав Скеля, насупившись.

— А те, що в горах завжди холодніше, ніж тут.

Рогоїд аж похлинувся. От кумедія: від суміші обурення й невіри власним вухам на його світлій шкірі проступила барва.

— Вам, висотнохворим, важко думати! Холодніше? На Піках рогоїдів тепло — неймовірно тепло!

— Он як? — недовірливо спитав Каладін.

Це міг бути один зі Скелиних жартів, які інколи не мали сенсу ні для кого, крім самого рогоїда.

— Це правда, — підтвердив Сиґзіл. — На Піках є гарячі джерела, які прогрівають їх.

— Ніякі не «джерела», — заперечив Скеля, сварячись на лейтенанта пальцем. — Так їх називають низовинці. А для рогоїдів ці води життя — «океани».

— Океани? — перепитав насуплений Пійт.

— Еге, тільки дуже маленькі. По одному на кожен пік, — сказав Скеля.

— Вершина кожної гори утворює такий собі кратер, заповнений озером із теплою водою, — пояснив Сиґзіл. — Завдяки цьому теплу там, попри висоту, формується острівець придатної для проживання землі. Але варто відійти надто далеко від одного з рогоїдських поселень, як ви опинитеся в зоні вічної мерзлоти — між крижаних полів, залишених великобурями.

— Ти неправильно розповідаєш цей переказ, — обурився Скеля.

— Це не переказ — це факти.

— Факти — також перекази, — не погодився здоровань. — От послухай: колись давно мій народ, ункалакі, — «рогоїди» по-вашому — жив не на піках, а внизу, де загусте повітря й важко думати. Але там нас ненавиділи.

— І хто ж це міг ненавидіти рогоїдів? — здивувався Пійт.

— Усі, — відказав Скеля, а Ка саме принесла напої. Це був ще один вияв особливого ставлення: решта здебільшого мали йти до шинквасу й забирати замовлене там. Рогоїд усміхнувся шинкарці і схопив свого великого кухля. — Так, це перше коло. Ну то що, Лопене, — кажеш, переп’єш мене?

— Атож, манча, — відказав гердазієць, здіймаючи власного кухля — не такого великого, як у Скелі.

Здоровенний рогоїд приклався до елю, і на губах у нього зосталася піна.

— Зжити нас зі світу прагнули всі, — сказав він, гупнувши кулаком по стільниці. — Нас боялися, бо, коли вірити переказам, ми надто вправно билися. А тому на ункалакі полювали, заледве не знищивши.

— Якщо ви такі вправні бійці, — втрутився Моаш, тицяючи в Скелю пальцем, — то як же сталося так, що вас заледве не знищили?

— Нас мало, — гордо стукнув себе в груди рогоїд, — а вас багато. Тут, у низовинах, ви повсюди. Куди не ступиш чоботом — скрізь ваші ноги. Тож нас, ункалакі, заледве не знищили. Але наш тана’каї — це як король, навіть вище — пішов просити допомоги в богів.

— У богів? — перепитав Каладін. — Ти маєш на увазі «в спренів».

І глянув на Сил, яка, влаштувавшись на крокві вгорі, дивилася, як вертикальною підпіркою повзуть кілька комашок.

— Так, але вони — боги, — відказав Скеля, простеживши за поглядом командира. — Однак деякі боги сильніші за інших, і тана’каї розшукав наймогутніших. Спочатку він пішов до богів дерев. «Ви можете сховати нас?» — запитав тана’каї. Але боги дерев не могли. «На нас самих полюють, — відказали вони. — Якщо ви заховаєтеся тут, вас знайдуть і пустять на дрова достоту як нас».

— Пустять рогоїдів на дрова… — беземоційним тоном повторив Сиґзіл.

— Цить! — осадив його Скеля. — Відтак тана’каї пішов до богів води. «Дозвольте нам оселитися у ваших глибинах, — попросив він у них. — Даруйте нам здатність дихати, як риби, й ми служитимемо вам під океанами». Але во́ди, на жаль, не змогли йому допомогти. «В наше серце закидають гачки й виловлюють ними тих, кого ми захищаємо. Якщо ви оселитеся тут, то станете їжею». Тож у нас не вийшло перебратися на дно.

У відчаї тана’каї вдався до крайнього засобу — пішов до наймогутніших богів, гірських. «Мій народ гине, — став благати він. — Прошу, дозвольте оселитися на ваших схилах і поклонятися вам, щоб ваші сніги та криги дали нам прихисток».

Гірські боги довго думали, а потім сказали: «Наші схили безживні, й ви не зможете на них оселитися — вони не для людей, а для духів. Але якщо ви знайдете спосіб перетворити їх на оселище не тільки для духів, а й для людей — ми дамо вам прихисток». Тож тана’каї повернувся до богів води та й сказав: «Дайте нам своєї вологи, щоб ми, оселившись у горах, мали що пити». І ті пообіцяли, що дадуть. Тана’каї пішов до богів дерев і сказав: «Дайте нам своїх плодів, щоб ми, оселившись у горах, мали що їсти». І ті пообіцяли, що дадуть. А тана’каї повернувся в гори та й сказав: «Дайте нам вогню з ваших надр, щоб ми змогли оселитися на ваших вершинах».

Гірським богам це догодило, бо вони побачили, що ункалакі наполегливі й не стануть для них тягарем, а самотужки вирішуватимуть власні проблеми. Вони ввібрали свої піки, сформувавши посудини для вологи життя. Боги води утворили там океани. Боги дерев дотримали своєї обіцянки, дарувавши життєдайні трави й плоди. А тепло з гірських надр забезпечило нас оселищем.

Скеля відкинувся на стільці, добряче приклався до кухля й, широко всміхаючись, гупнув ним по столу.

— То богам догодило, що рогоїди самотужки вирішили власні проблеми… пішовши до інших богів і попрохавши в тих допомоги? — зауважив Моаш, притримуючи долонями свою кварту.

— Цить! — сказав Скеля. — Це гарний і правдивий переказ.

— Але ж ти сам назвав ті озера вологою — водами, — промовив Сиґзіл. — От я й кажу: то звичайні гарячі джерела.

— Це не те саме, — відказав рогоїд.

Він здійняв руку й махнув нею до Ка, а потім, дуже приязно всміхнувшись, благально потрусив порожнім кухлем.

— Як то?

— Я назвав їх не просто вологою, — промовив Скеля, — а вологою життя. Вона пов’язана з богами. Якщо ункалакі там купаються, то бачать обитель богів.

Зачувши це, Каладін нахилився ближче. Його думки літали деінде: як би навести лад із дисципліною у Вісімнадцятому мості? Але рогоїдові слова його вразили.

— Обитель богів?

— Так, — підтвердив Скеля, — місце, де вони живуть. У водах життя видно обитель. Якщо поталанить, там можна спілкуватися з богами.

— То ось чому ти бачиш спренів? — мовив Каладін. — Бо купався в тих водах і з тобою щось сталося?

— Це вже інша історія, — відказав рогоїд і широко всміхнувся шинкарці, яка саме принесла йому новий кухоль елю. — Ти не жінка, а диво. Якщо будеш у нас на Піках, я прийму тебе до своєї родини.

— Просто заплати за те, що вип’єш, Скеле, — закотила очі Ка й відійшла.

Вона заходилася збирати порожні кухлі з іншого столу. Пійт кинувся допомагати й здивував її тим, що зібрав кілька кухлів ще й із сусіднього.

— Ти бачиш спренів, бо в тих водах з тобою щось трапилося, — наполягав Каладін.

— Це вже інша історія, — повторив рогоїд, промовисто глянувши на командира. — І до того ж заплутана. Я більше не хочу про це говорити.

— Хотів би я там побувати, — промовив Лопен, — щоб і самому пірнути в ті води.

— Ха! Для чужинця це смерть, — сказав Скеля. — Я не дозволив би тобі скупатися в тих водах. Навіть якщо ти мене сьогодні переп’єш.

І він звів брову на кухоль гердазійця.

— Купання в смарагдових озерах — смерть для чужинців, — зронив Сиґзіл, — бо ви страчуєте прийшлих, які їх торкаються.

— Ні, неправда. Слухай перекази. І не будь таким занудою.

— То всього лише гарячі джерела, — буркнув азіш, але взявся до кухля.

Скеля закотив очі.

— Зверху — вода, а під нею — дещо інше. Волога життя. Обитель богів. Це правда. Я на власні очі бачив бога.

— Такого, як Сил? — спитав Каладін. — Чи, може, річкового спрена?

Ті були рідкісні, але інколи начебто могли розмовляти на елементарному рівні — як-от спрени вітру.

— Ні, — заперечив рогоїд і, нахилившись ближче, додав, немовби по-змовницькому: — Я бачив луну’анакі.

— Та що ти кажеш? — пустив шпильку Моаш. — Ну й дива!

— Луну’анакі, — повів далі Скеля, — це бог мандрів і пустощів, дуже могутній. Він виплив із глибин гірського океану, з обителі богів.

— А який він на вигляд? — спитав, вирячивши очі, Лопен.

— Як людина, — відказав рогоїд. — Мабуть, як алетієць, але не такий смаглявий. З дуже кутастим обличчям — певне, вродливим. І з білим волоссям.

Сиґзіл рвучко підвів на нього погляд.

— З білим волоссям?

— Так, — підтвердив той. — Не сивим, як у старого, а саме білим — адже луну’анакі молодий. Він розмовляв зі мною на березі. Ха! Глузував із моєї бороди. Питав, який — за рогоїдським календарем — тепер рік. Моє ім’я здалося йому кумедним. Дуже могутній бог.

— Ти злякався? — запитав Лопен.

— Звісно, ні. Кожен знає, що луну’анакі не може зашкодити людям — інші боги йому забороняють.

Рогоїд вихилив решту другої порції і, здійнявши порожнього кухля, широко всміхнувся і знову помахав ним Ка, коли та проходила повз.

Лопен квапливо осушив першу кварту. А стривожений на вигляд Сиґзіл випив лише половину замовленого й невидюче дивився на залишок — хоча коли Моаш спитав азіша, в чім річ, той послався на втому.

Каладін зрештою скуштував, що ж принесли для нього. Лавісовий ель, солодкуватий і пінистий. Він нагадав йому про дім, хоча пити спиртне юнак почав уже в армії.

Застільна розмова перейшла на вилазки проти паршенді. Садеас вочевидь не підкорявся розпорядженням вирушати на плато спільними силами. За деякий час до цього він зробив самостійну вилазку, здобув яхонтосерце раніше, ніж інші бодай добулися на плато, а відтак викинув трофей, наче непотріб. А всього кілька днів тому вони з Рутаром виступили на Рівнини разом — от тільки черга була не їхня. Здобути яхонтосерце їм буцімто не вдалося, але ні для кого не було таємницею, що вони захопили й приховали трофей.

Про ці неприховані ляпаси Далінарові гули у всіх військових таборах. А Садеас іще й сипнув до гарячого приском, демонстративно обурившись, що його слідчих не пустили до Холінового стану, де ті, мовляв, мали провести дізнання щодо «важливих фактів», пов’язаних із безпекою короля. Для Садеаса це були просто ігри.

«Хтось має покінчити з ним, — подумав Каладін, потягуючи ель і споліскуючи рота прохолодною рідиною. — Садеас не кращий за Амарама — він не раз намагався нас убити. Хіба я не маю причини, ба навіть морального права, сквитатися?»

Капітан навчався робити те саме, що й убивця — збіга́ти по стінах і, може, добуватися до гіпотетично недосяжних вікон. Якось уночі він — осяйний і лютий — міг би навідатися до Садеаса в табір…

І принести в цей світ справедливість.

Каладін нутром відчував помилковість такої логіки, але вхопити її раціонально не міг. Він випив іще трішки елю й роззирнувся в залі, знову зауваживши, якими безтурботними здавалися всі присутні. Таким було їхнє життя. Робота, а потім забава. І їм цього вистачало.

Але не йому. Він прагнув чогось більшого. Каладін дістав осяйну сферу — всього-на-всього діамантову світлоскалку — і заходився знічев’я катати її по стільниці.

Після десь годинної розмови, у якій командир брав участь хіба спорадично, Моаш легенько штурхнув його в бік і шепнув:

— Ну що, готовий?

— До чого? — насупився Каладін.

— До того самого. Зустріч відбудеться в задній кімнаті. Я бачив, як вони недавно зайшли. На тебе чекають.

— Хто… — Капітан змовк, здогадавшись, що затіяв лейтенант. Каладін обіцяв Моашеві зустрітися з його друзями, які здійснили замах на короля. По шкірі продер мороз, а в повітрі раптом повіяло холодом. — То ось чому ти потягнув мене сьогодні за собою?

— Еге, — відказав Моаш. — Я гадав, ти й сам усе збагнув. Ходімо.

Каладін зазирнув у недопитий кухоль жовто-коричневої рідини, а зрештою осушив його і підвівся. Він мав знати, що то за люди. Цього вимагав його обов’язок.

Моаш перепросив у товариства, сказавши, наче помітив давнього друга й хоче познайомити його з Каладіном. Скеля — на позір нітрішечки не п’яний — засміявся й махнув, щоб ті йшли, куди хочуть. Він допивав… шостого кухля? Чи сьомого? Лопен був напідпитку вже після третього. А Сиґзіл заледве закінчив другого й начебто не мав охоти продовжувати.

«От і по змаганнях», — подумав командир, рушаючи за Моашем. У таверні й досі було людно, але не так напхом напхано, як раніше. В кінці зали ховався коридор, який вів до окремих кабінетів — там обідали багаті купці, які не хотіли наражатися на грубощі загальної зали. Біля дверей одного з них стояв бронзовошкірий чоловік — мабуть, нечистокровний азіш або, може, дуже смаглявий алетієць. Попри довжелезні ножаки на поясі, Моаша він пропустив, не кажучи й слова.

— Каладіне, — пролунав голосок Сил. Але звідки? Спрен вочевидь щезла, заховавшись навіть від його очей. Хіба вона чинила так раніше? — Будь обережний.

Той увійшов разом із Моашем до кабінету, де за столом пили вино троє чоловіків і жінка. Позаду них стояв іще один охоронець. Закутаний у плащ і з мечем на поясі, він схилив голову, неначе не звертаючи ні на кого уваги.

Двоє з тих, хто сидів за столом, включно з жінкою, були світлоокі. Замах не обійшовся без Сколкозбройця, тож саме цього й варто було чекати, проте Каладіна все одно пересмикнуло.

Світлоокий негайно підвівся. Він, певне, був трішки старший за Адоліна й мав смоляне волосся алетійця, яке носив напомадженим. На ньому були відкритий жакет, на позір дорога чорна сорочка, розшита білими ліанами, які звивалися між ґудзиків, і шийна хустина.

— То це і є славетний Каладін! — вигукнув чоловік, проходячи наперед і простягаючи капітанові руку. — Буря забирай, але й приємно познайомитися з вами! Осоромити Садеаса, врятувавши самого Чорношипа! Це знаменито, чоловіче. Знаменито!

— Хто ви? — спитав Каладін.

— Патріот, — відказав світлоокий. — Звіть мене Ґрейвз.

— Це ви той Сколкозбройний?

— Діло насамперед, еге ж? — промовив Ґрейвз, махнувши Каладінові сідати за стіл.

Що ж до Моаша, то він сів без запрошення, кивнувши іншому чоловікові за столом — із глибоко посадженими темними очима й коротким волоссям. «Найманець», — здогадався Каладін, зауваживши важке шкіряне спорядження й бойову сокиру коло стільця. Ґрейвз повторив запрошення, але Каладін зволікав, вивчаючи панну, яка церемонно возсідала за столом і потягувала вино, тримаючи чашу обома руками. Її лівицю покривав застібнутий на ґудзики рукав. Світлоока була гарненька, з підібганими червоними вустами й високою зачіскою, втиканою металевими прикрасами.

— Я впізнав вас, — сказав капітан. — Ви одна з Далінарових писарок.

Та уважно глянула на нього, силкуючись здаватися спокійною.

— Данлан справді входить до почту великого князя, — погодився Ґрейвз. — Прошу, сідайте, Каладіне. Вина?

Капітан сів, але випити відмовився.

— Ви намагаєтеся вбити короля.

— А він прямолінійний, еге ж? — звернувся світлоокий до Моаша.

— А ще людина дії, — відказав той. — Саме цим він нам і до вподоби.

Ґрейвз обернувся до Каладіна.

— Як я вже казав, ми патріоти. Патріоти Алеткару — того, який міг би постати.

— Патріоти, які хочуть убити главу королівства?

Ґрейвз нахилився ближче, поклавши на стіл зчеплені в замок руки. Грайливості в його манері поменшало, і це було добре — адже той усе одно перегравав.

— Гаразд, перейдімо одразу до суті. Як ви, поза сумнівом, зауважили, Елгокар — неймовірно поганий правитель.

— Не мені судити про короля.

— Та годі вам, — промовив Ґрейвз. — Ви хочете сказати, що не бачите, як він поводиться? Примхливий, істеричний параноїк з інфантильними забаганками замість лідерських якостей. Він розводить чвари заміть того, щоб радитися, й пускає королівство за вітром.

— Ви маєте хоч найменше уявлення про політику, яку він проводив, доки Далінар не став його контролювати? — поцікавилася Данлан. — Останні три роки я провела в Холінарі, допомагаючи королівським канцеляристкам розгрібати тамтешні паперові завали. Був час, коли він підписував майже будь-що, якщо його належно умаслювали.

— Він некомпетентний, — сказав темноокий найманець. Каладін не знав його імені. — Через нього гинуть хороші люди, а покидьку Садеасові зійшла з рук державна зрада.

— Тож ви намагаєтеся його вбити? — зажадав відповіді капітан.

Ґрейвз глянув йому у вічі.

— Так.

— Якщо король знищує власну країну, — промовив найманець, — хіба не мають підданці права — та що там: не зобов’язані — скинути такого правителя?

— Що сталося б, якби його усунули? — докинув Моаш. — Постав собі це запитання, Каладіне.

— На трон, певне, зійшов би Далінар, — відказав капітан.

У Холінарі в нинішнього короля був малолітній син — іще зовсім дитя. Навіть якби Далінар проголосив себе регентом при законному спадкоємцеві, правив би від його імені не хто інший як він.

— З Далінаром Холіном на чолі королівство зажило б куди ліпше, — зауважив Ґрейвз.

— Фактична влада й так у нього, — заперечив Каладін.

— Ні, — втрутилася Данлан, — Далінар утримується від рішучих дій. Він знає, що мав би посісти престол, але з любові до покійного брата не наважується так учинити. А решта великих князів тлумачать таку поведінку як слабкість.

— Нам потрібен Чорношип, — сказав Ґрейвз, гупнувши кулаком по столу. — Бо інакше королівство не встоїть. Елгокарова смерть підштовхне Далінара до дії й поверне нам ту людину, яка двадцять років тому об’єднала князівства.

— Навіть якщо того Чорношипа вже не повернути, — додав найманець, — гірше, ніж тепер, точно не стане.

— А тому так, — промовив Ґрейвз до Каладіна. — Ми зловмисники, вбивці — принаймні майбутні. Ми не затіваємо державного перевороту і не хочемо вбивати невинних стражів — ми просто хочемо усунути короля. Тихцем — бажано внаслідок «нещасного випадку».

Данлан скривилася й ковтнула вина.

— На жаль, досі наші спроби були не надто успішні.

— Саме тому я й захотів зустрітися з вами, — пояснив капітанові Ґрейвз.

— Ви сподіваєтеся, що я вам допомагатиму?! — спитав Каладін.

Світлоокий здійняв долоні.

— Подумайте над нашими словами — більшого я не прошу. Поміркуйте над королівськими діями, придивіться до них. І спитайте себе: «Скільки ще протягне королівство на чолі з таким нікчемою?»

— На престол має зійти Чорношип, — тихенько сказала Данлан, — і це зрештою станеться. А ми хочемо полегшити йому сходження задля його ж таки блага. Позбавити його від непростого рішення.

— Я міг би вас видати, — промовив Каладін, дивлячись Ґрейвзові у вічі. Осторонь нього незнайомець у плащі — який слухав, спершись на стіну, — зачовгав і випростався. — Запросити мене сюди було ризиковано.

— Моаш каже, що ви маєте підготовку хірурга, — відказав Ґрейвз, нітрохи не стривожившись.

— Так.

— І що ж ви робите, коли гангренозна кінцівка загрожує всьому організму — чекаєте в надії на поліпшення чи дієте?

Капітан мовчав.

— Наразі королівською охороною керуєте ви, Каладіне, — повів далі Ґрейвз. — Нам знадобиться лазівка, щоб завдати удару, не зашкодивши вартовим. Ми не хотіли обагряти рук королівською кров’ю і прагнули обставити його смерть як нещасний випадок, але тепер я усвідомив, що так чинять боягузи. І зроблю це власноруч. Усе, що мені треба, — це лазівка, і страждання Алеткару завершаться.

— Так буде ліпше й для самого короля, — промовила Данлан. — На троні він конає повільною смертю — наче людина, яка топиться далеко від суходолу. А так раз — і все.

Каладін підвівся. Моаш, вагаючись, також устав.

Ґрейвз глянув на капітана.

— Я подумаю, — пообіцяв той.

— От і добре, — відказав світлоокий. — Відповідь можете дати через Моаша. Станьте хірургом, який так потрібен королівству.

— Ходімо, — сказав лейтенантові командир, — бо решта зацікавляться, куди ми зникли.

Каладін вийшов, а Моаш нашвидку попрощався й рушив за ним. Капітан, відверто кажучи, очікував, що хтось із присутніх спробує затримати його. Невже цих людей не хвилювало, що він утілить у життя свою погрозу й викаже їх?

Але його випустили з кабінету в гамірку й гримотливу загальну залу.

«Буря забирай! — подумав Каладін. — Хотів би я, щоб їхні аргументи були не такі переконливі».

— Як ти з ними познайомився? — спитав він у Моаша, який саме наздогнав командира.

— Рілл — той хлопець за столом — був найманцем у караванах, де я працював, доки мене зрештою не запроторили в мостонавідники. А коли нас звільнили від Садеаса, він розшукав мене… — Доки вони не повернулися за свій столик, Моаш узяв його за руку й зупинив. — Келе, вони мають рацію. Ти й сам це знаєш — я по очах бачу.

— Вони зрадники, — відказав капітан. — І я не хочу мати з ними нічогісінько спільного.

— Ти ж сказав, що подумаєш!

— Сказав — щоб нас звідти випустили, — тихенько відповів Каладін. — Моаше, ми маємо зобов’язання.

— Більші, ніж наш обов’язок перед країною?

— На країну тобі наплювати, — осадив його Каладін. — Ти хочеш лише помститися за особисту кривду.

— Гаразд, нехай так. Але чи зауважив ти одну річ? Ґрейвз ставиться до всіх людей однаково — незалежно від кольору їхніх очей. Йому байдуже, що ми темноокі. Він одружився з такою, як ми.

— Справді?

Каладін чував, що інколи багаті темноокі шлюбувалися з низьконародженими світлоокими — але щоб зі Сколкозбройним високого дану?

— Атож, — підтвердив Моаш. — В одного з його синів узагалі гетерохромія. Ґрейвзові до бурі, що про нього думають. Він просто чинить правильно. А в цьому випадку правильно… — Лейтенант озирнувся. Тепер довкола були люди. — …Так, як він сказав. Хтось має це зробити.

— Я не хочу більше про це чути, — сказав Каладін і, висмикнувши руку, повернувся за столик. — І щоб ніяких більше зустрічей із ними!

Командир опустився на своє місце, а роздратований Моаш прослизнув на своє. Каладін спробував знову зав’язати розмову з Лопеном і Скелею, але не зміг.

Скрізь довкола нього горлали або сміялися.

«Станьте хірургом, який так потрібен королівству…»

Буря забирай, що за розгардіяш!

47. Жіночі хитрощі

А втім, розгром не деморалізував ордени — адже Прядильники світла надали їм духовну підтримку — і ті славетні творива спокусили їх на ще один приступ.

«Слова Променистого ордену», розділ 21, с. 10

— Нічого не розумію, — сказала Шаллан. — Фрактале, ці мапи спантеличують.

Спрен завис неподалік у тривимірній подобі, повній переплетених ліній і кутів. Замалювати їх було складно, бо щоразу як дівчина придивлялася до одного з фрагментів, там виявлялося стільки деталей, що точне зображення ставало нездійсненним.

— Ммм? — запитально прогудів Фрактал.

Шаллан злізла з постелі й кинула книжку на пофарбований білим письмовий стіл. Опустившись навколішки перед скринею Ясни, вона покопирсалася в ній і витягла мапу Рошару — старовинну й не бозна-яку точну: Алеткар було зображено завеликим, а виділення торгових шляхів спотворило контури світу. Та мапа вочевидь передувала сучасним методам топозйомки і картографії, зате була цінна тим, що позначала Срібні королівства, які начебто існували за часів Променистих лицарів.

— Урітіру, — мовила Шаллан, показуючи на блискуче місто, розміщене на мапі в центрі всього сущого — не в Алеткарі (або Алетелі, як його тоді називали), а серед гір неподалік тих країв, які могли бути нинішнім Я-Кеведом. Але в Ясниних примітках зазначалося, що на інших тогочасних мапах його позначали деінде. — Як вони могли не знати, де їхня столиця — центр лицарських орденів? Чому кожна мапа суперечить іншим?

— Мммммм… — видобув замислений Фрактал. — Певне, багато хто про неї тільки чув, але ніколи там не бував.

— Навіть картографи? — засумнівалася Шаллан. — І королі, які замовили ці мапи? Дехто з них обов’язково мав там побувати. То якого ж рожна їм так складно вказати, де саме вона розміщена?

— Може, вони хотіли зберегти координати в таємниці?

Дівчина приліпила мапу до стіни воском зернівки із принцесиних запасів і, схрестивши руки, відійшла на крок-другий. Вона була ще в негліже та з непокритою лівицею.

— В такому разі, вони постаралися на славу, — відказала Шаллан.

Вона вийняла ще кілька тогочасних мап — створених в інших королівствах — зауваживши, що кожна показувала власну країну куди більшою, ніж та мала бути. Дівчина прикріпила до стіни і їх.

— На кожній Урітіру позначене в іншому місці, — сказала вона. — Прикметно, що воно неподалік від земель відповідного королівства, але поза ними.

— Кожна інакшою мовою, — зауважив Фрактал. — Ммм… Бачу закономірності.

І спрен спробував озвучувати написи.

Шаллан усміхнулася. Ясна розповідала, що деякі з них здогадно зроблені мертвою зорепісенною мовою. Вчені багато років билися над…

— «Король Бегардан»… тут я не розумію… певне, «повелів», — почав Фрактал. — «Мапу»? Так, імовірно «мапу». Тож попереднє слово, мабуть, «накреслити»… «накреслити»… знову щось незрозуміле…

— Ти читаєш?

— Бо тут закономірність.

— Ти читаєш зорепіснемовою?

— Не надто добре.

— Ти читаєш зорепіснемовою! — вигукнула Шаллан.

Вона кинулася до мапи, біля якої зависнув Фрактал, і провела пальцями по напису внизу.

— Кажеш, «Бегардан»? А може, «Баджерден»?.. Сам Ногадон…

— Баджерден? Ногадон? Людям треба аж стільки імен?

— Одне — почесне, — пояснила Шаллан. — Його справжнє ім’я здавалося не досить симетричним. Власне, воно, гадаю, було зовсім несиметричне, тож багато століть тому подвижники дали йому нове.

— Але ж… нове також несиметричне.

— Звук «г» — чи придих після голосної в кінці слова — може замінювати будь-яку літеру, — на автоматі пояснила Шаллан. — Урівноважуючи слово, ми пишемо симетричну букву, але додаємо діакритичний знак, який показує, що для полегшення вимови та звучить як «г».

— Але… Як можна вдати, наче слово симетричне, коли насправді це не так?!

Шаллан не зважала на спренове лепетання, вдивляючись натомість у прадавні письмена здогадно зорепіснемови. «Якщо ми таки знайдемо Яснине місто, — подумала дівчина, — і якщо там є записи, то вони, мабуть, цією мовою».

— Ану погляньмо, що ти можеш перекласти.

— Я не читаю зорепіснемовою, — роздратовано промовив Фрактал. — Я просто розшифрував окремі слова. А ім’я зміг перекласти тільки тому, що знаю, як звучать назви позначених міст.

— Але ж вони записані не зорепіснемовою!

— Їхні графічні системи споріднені, — сказав спрен. — Це ж очевидно.

— Аж так очевидно, що ніхто з учених жодного разу цього не помітив.

— Вам погано даються закономірності, — самовдоволено парирував Криптик. — Ваше схоластичне мислення просякнуте брехнею, яку ви самі собі розповідаєте. Це захопливо, але закономірностей не виявить.

«Схоластичне мислення…» Шаллан обійшла ліжко й витягнула зі стосу книжок працю Алі-дочки-Гасвет із Шиновару. Читати шинських учених було чи не найцікавіше — адже їхнє бачення решти Рошару бувало таке незашорене, таке нешаблонне.

Вона знайшла потрібний пасаж. Ясна посилалася на нього в нотатках, тож дівчина замовила повний текст. Себаріалова платня — яку вона таки отримувала — була дуже до речі. На її прохання Васа та Ґаз провели останні кілька днів, обходячи книгарні в пошуках «Слів Променистого ордену» — першоджерела, яке принцеса вручила їй перед смертю. Результату поки не було, але один книготорговець заявив, що, можливо, замовить примірник із Холінара.

— «Урітіру сполучало всі країни, — прочитала Шаллан, — й подекуди через нього лежав наш єдиний шлях у зовнішній світ, де не шанують святість каміння». — Дівчина підвела очі на Фрактала. — Як по-твоєму, що означають ці слова?

— Те й означають, — відказав спрен, який так само зависав біля мап. — Що Урітіру мало добре сполучення. Певне, дорожнє.

— А я завжди розуміла цю фразу метафорично — як обмін прагненнями, помислами й науковими ідеями.

— А-а, брехня…

— А що, коли ти маєш рацію і це не фігура мови? — Шаллан підвелася й, підійшовши до мап, торкнулася міста по центру. — Сполучення… але не дорожнє. На деяких мапах доріг до Урітіру взагалі не позначено. Його щоразу розташовують у горах або принаймні в горбистій місцевості…

— Ммм.

— Як іще дістатися до міста, коли не дорогою? — замислилася Шаллан. — Ногадон прийшов туди пішки — чи так він принаймні стверджував. Проте інші джерела не згадують про наземну подорож в Урітіру.

Щоправда, свідчень тих, хто побував там, дуже мало. Це місто було легендою, і більшість учених вважали його за міфічне.

Вона потребувала більше інформації. Дівчина кинулася до скрині наставниці й розшукала один із її записників.

— Ясна стверджувала, що Урітіру стояло не тут, — сказала Шаллан. — Але що, коли шлях до нього — на Розколотих рівнинах? Щоправда, непростий: адже там мешкали Приборкувачі сплесків. То було місто прадавніх див на кшталт Сколкозбройців.

— Ммм… — тихенько видобув Фрактал. — Сколкозбройці — не диво…

Шаллан знайшла те, що шукала. Цитату, яка видалася їй цікавою — не так сама собою, як приміткою Ясни: «Ще одна легенда, цього разу запозичена з книги Калінам “Серед темнооких”. Див. с. 102. Їхній фольклор аж кишить оповідями про миттєві переміщення в просторі та Присяжні брами».

Миттєві переміщення. Присяжні брами.

— Ось навіщо вона прямувала сюди, — прошепотіла Шаллан. — Ясна гадала, що знайде хід на Рівнинах. Але ж тут голі буреземлі — лише камінь, крєм і великопанцирники. — Вона підвела очі на Фрактала. — Нам справді треба вибратися на Розколоті рівнини.

Акомпанементом цієї заяви стало зловісне биття годинника. «Зловісне» тому, що година була набагато пізніша, ніж сподівалася дівчина. Буря забирай! Опівдні в неї зустріч з Адоліном. Якщо вона не хоче запізнитися, то має пів години на збори.

Шаллан скрикнула й метнулася до ванної, де повернула кран, щоб набрати води. «Гусак» сплюнув брудну відстояну воду, куди осів крєм — і за мить дівчина вже затикала ванну корком, бо ту змінив чистий і теплий потік. Вона підставила під нього руку й знову подивувалася — тепла проточна вода. Від Себаріала Шаллан почула, що недавно в особняк приходили фабріаліри й пообіцяли встановити фабріал, який мав забезпечити постійне підігрівання вмісту цистерни — як у Харбранті.

— Я таки дозволю собі звикнути до цього блага цивілізації, — зронила дівчина, вислизаючи з нічної сорочки.

Коли вона залізла у ванну, Фрактал перемістився по стіні над нею. Шаллан вирішила не соромитися спрена. Так, голос той мав чоловічий, але насправді чоловіком не був. А до того ж спренів вистачало всюди — зокрема, певне, й у ванні, а також у стінах. Вона ж сама побачила, що все має душу, чи спрена, чи що там іще. Хіба їй не байдуже, що стіни на неї дивляться? Байдужісінько. То чого перейматися через Фрактала?

Але Шаллан таки мусила повторювати ці аргументи щоразу, коли той бачив, як вона роздягається. Утім, користі від цього було би більше, якби Криптик не був такий до бурі цікавий щодо всього на світі.

— Анатомічні відмінності між статями геть невеличкі, проте докорінні, — півголосом промугикав Фрактал. — А ви їх акцентуєте. Довге волосся. Рум’янець на щоках. Учора ввечері я підглядав у ванній за Себаріалом і…

— Прошу, скажи, що це неправда, — промовила Шаллан, заливаючись барвою, і взяла з посудини біля ванни трішки пастоподібного мила.

— Але ж… я щойно сказав тобі, що це правда… Так чи інак, а мене не помітили. Якби ти була послужливіша, мені не довелося б цього робити.

— Оголену натуру я для тебе не малюватиму!

Вона необачно зауважила, що в такий спосіб вправлялися багато великих художників. Іще вдома дівчина насилу вмовила кількох служниць позувати їй ню, пообіцявши, що знищить етюди — й дотримала слова. Але оголених чоловіків не малювала ніколи. Буря забирай! Вона б не знала куди дітися від сорому!

Шаллан не дозволила собі поніжитися у ванні і за чверть години — хвилина в хвилину — стояла одягнена, розчісуючи перед дзеркалом іще вогке волосся.

Ну як їй було повертатися в Я-Кевед до тихого життя в глушині? Відповідь напрошувалася сама собою. Шаллан, певне, туди не повернеться. Колись така думка вжахнула б її, але тепер збадьорила — хоча вона поклала собі забрати братів на Розколоті рівнини. Тут їм буде куди безпечніше, ніж у батьковому маєтку, а втрачати від такого переїзду було майже нічого. Або й без «майже». Дівчина починала гадати, що таке рішення було б набагато ліпше за будь-яке інше й дозволило б їм до пори до часу відкараскатися від проблеми з неповерненим фабріалом.

Вона ходила на один із телестилеграфів, які мали зв’язок із Ташикком — такий був у кожному таборі — і заплатила за листа, який мали доправити її братам із Валата разом із телестилем. На жаль, прибути все це мало за багато тижнів — якщо посилки взагалі доходили. Купець, із яким вона розговорилася на телестилеграфі, попередив, що час тепер воєнний і переміщуватися Я-Кеведом непросто. Щоб підстрахуватися, Шаллан надіслала ще одного листа через Нортґріп — той лежав якнайдалі від театру бойових дій — і сподівалася, що хоч один із двох таки дійде.

А щойно вона знову матиме зв’язок із братами, як переконає їх зробити одне-єдине: узявши гроші, які надіслала Ясна, й полишивши напризволяще родовий маєток, тікати на Розколоті рівнини. Допомогти їм більшим Шаллан поки не могла.

Вона метнулася кімнатою й, натягуючи пантофлю, прострибала на одній нозі повз мапи. «З вами я розберуся пізніше».

Настав час причаровувати нареченого. Але як? У прочитаних романах це здавалося простим — пускай очима бісики і вчасно червоній. Що ж, барви їй було не позичати — а от зі вчасністю могли бути проблеми. Шаллан застебнула рукав, покривши захищену руку, й, озирнувшись у дверях, побачила, що альбом та олівець лежали на столі.

Вона більше нізащо не хотіла виходити з дому без них, тож запхала обидві речі в портфель і вилетіла з кімнати. Прямуючи біломармуровим будинком до виходу, вона проминула Палону й Себаріала, які розташувалися в кімнаті з величезними скляними вікнами з підвітряного боку, що виходили в сад. Палона, роздягнувшись до пояса, лежала долілиць — їй робили масаж — а Себаріал, напівлежачи, ласував солодощами. В кутку стояла за кафедрою молода жінка, яка читала парі поезію.

Дівчина ніяк не могла розкусити цих двох. Себаріал — проникливий маніпулятор чи лежень і ненажера? А може, і те, і те? Що ж до Палони, то вона однозначно любила багатство та розкіш, але ніскілечки не здавалася зверхньою. Останні три дні Шаллан вивчала Себаріалові книги домашніх видатків і виявила там повний безлад. У деяких царинах князь справляв враження неабиякого розумника — то як же можна було так запустити власні гросбухи?

Шаллан була не надто сильна в математиці — як порівняти з її хистом до малювання — але інколи полюбляла трохи порахувати й вирішила дати бухгалтерським записам лад.

Знадвору біля виходу чекали Ґаз і Васа, які провели її до князівського екіпажа, що стояв наготові, а один із її невільників, Ен, виконував обов’язки ліврейного лакея. За словами раба, йому було не звикати до такої роботи, і коли дівчина підійшла до карети, той усміхнувся їй. Шаллан зраділа побаченому, бо не пригадувала, щоб дорогою бодай хтось із п’ятірки невільників усміхався — навіть коли вона випустила їх із клітки.

— До тебе добре ставляться, Ене? — запитала господарка, коли той відчинив для неї дверцята карети.

— Так, пані.

— А якби ображали, ти поскаржився б мені?

— Е-е… так, пані.

— А як щодо тебе, Васо? — спитала дівчина, озираючись. — Ти задоволений умовами?

Той фиркнув.

— Це, певне, означає «безумовно»?

Ґаз хихикнув. Цей коротун уловлював каламбури.

— Ви дотримали обіцянки, — промовив Васа. — На це мені заперечити нічого. Мої люди вдоволені.

— А ти?

— А я нуджуся. Щодня ми тільки й робимо, що сидимо, отримуємо гроші і пропиваємо їх.

— Більшість чоловіків вважали б, що це не робота, а мрія.

Шаллан усміхнулася Енові й залізла в карету.

Васа зачинив за нею дверцята, а відтак зазирнув у вікно.

— Більшість чоловіків — ідіоти.

— Аж ніяк, — заперечила Шаллан, усміхнувшись. — За законом великих чисел, лише половина.

Той хмикнув. Дівчина вчилася розуміти його нечленороздільні шуми, бо інакше спілкуватися з Васою було неможливо. Цього разу він мав на увазі приблизно таке: «Зроблю вигляд, наче я не розумію цього жарту, бо інакше зіпсую свою репутацію цілковитого й нестерпного хмиря».

— Я так розумію, — сказав Васа, — що нам доведеться їхати на зап’ятках.

— Дякую, що запропонував, — відповіла Шаллан й опустила шторку на вікні.

Знадвору знову залунало Ґазове хихотіння. Обоє солдатів скочили на зап’ятки, а Ен заліз на козли до кучера. Вийшов справжнісінький виїзд з усіма належними атрибутами — і навіть на кінній тязі. Дівчина спершу соромилася попросити карету — але Палона лише посміялася.

— Та бери той драндулет, коли хочеш! У мене є власний, а Турі, залишившись без карети, тільки зрадіє — він любить, коли з’являється привід зайвий раз не виїжджати між люди.

Шаллан зашторила й друге вікно, а коли кучер узяв із місця, дістала альбом. На першій же чистій сторінці чекав Фрактал.

— З’ясуймо, що нам до снаги, — прошепотіла дівчина.

— Чудова думка! — озвався Криптик.

Діставши капшука зі сферами, вона втягнула трохи Буресвітла, а потім видихнула перед себе його клуб і спробувала надати йому форми.

Не вийшло.

Відтак вона спробувала тримати в голові певний образ — власний, але трішки модифікований: із чорним волоссям замість рудого. Дівчина видихнула Буресвітло, і цього разу те закрутилося довкола неї і на мить повисло, але потім знов-таки щезло.

— Дурня якась, — тихенько буркнула Шаллан, випускаючи з вуст Буресвітло, й нашвидкуруч накидала себе темноволосою. — Яка різниця, малюю я спершу чи ні? Мої олівці навіть не кольорові.

— Її не мало би бути, — погодився спрен, — але для тебе вона чомусь є.

Шаллан закінчила ескіз. Малюнок був зовсім простенький: риси обличчя та все, крім волосся, лише намічено невиразними лініями. Проте Буресвітло зрештою закріпило цей образ, і її волосся, потемнівши, стало чорним.

Художниця зітхнула, і її вуста зронили трішки Світла.

— А тепер як мені змусити цю ілюзію зникнути?

— Не підживлюй її.

— Яким чином?

— А мені звідки знати? — запитав Фрактал. — Це ж ти в нас майстриня з підживлення.

Шаллан зібрала всі свої сфери — деякі встигли потьмяніти — й поклала ті на сидіння навпроти, де їх було не дістати. Але такої відстані виявилося не досить, бо коли заряд усередині вичах, вона — несподівано для самої себе — інстинктивно вдихнула, й Буресвітло всоталося в неї через увесь простір карети.

— І справді майстриня, — кисло сказала Шаллан. — Адже я практикуюся зовсім недовго…

— Зовсім недовго? — здивувався Фрактал. — Але ж ми вперше…

Проте дівчина пускала те, що він казав, повз вуха, аж доки спрен не закінчив.

— Мені дуже потрібно знайти інший примірник «Слів Променистого ордену», — мовила вона, починаючи наступний малюнок. — Може, там написано, як розсіювати ілюзії.

Шаллан поволі працювала над новим малюнком — портретом Себаріала за вечерею, про якого залишила Спогад напередодні, одразу після повернення з розвідки в Амарамовому маєтку. Дівчина хотіла створити повноцінний екземпляр для своєї колекції, а тому ретельно проробляла деталі. На щастя, дорога була рівна, без великих вибоїн. Не ідеальні умови для творчості, але останніми днями вона — за дослідженням, роботою в Себаріала, проникненням в угрупування Примарокровних та зустрічами з Адоліном Холіном — мала дедалі менше вільного часу. Раніше його було куди більше. І дівчина не могла позбутися думки, що значну його частину вона змарнувала.

Шаллан віддалася роботі. Знайомий шурхіт олівця об папір концентрував у собі процес творення. Краса була зовні — всюди довкола. Але творити мистецтво означало не фіксувати, а пропускати її крізь себе.

Коли вона закінчила й визирнула у вікно, то побачила, що вони під’їжджали до Шпиля. Художниця піднесла зображення перед очі, придивилася до того, що вийшло, і кивнула. Задовільний малюнок.

А відтак спробувала залучити Буресвітло, щоб створити ілюзію. Вона видихнула його цілу хмару, і те негайно прибрало подобу Себаріала, який сидить в екіпажі навпроти неї — в такій самій позі, як на портреті, й орудуючи ножем та виделкою, котрі Шаллан не зобразила.

Художниця всміхнулася. Деталізація була ідеальна — складки на шкірі, одиничні волосинки. Вона цього не малювала: жоден портрет не вловить кожної волосини на голові та кожної пори на шкірі. Але в образу ці деталі були — ілюзія не так копіювала намальоване, як ґрунтувалася на ньому. Малюнок лише правив їй за прототип.

— Ммм, — видобув Фрактал, на позір задоволено. — Це чи не найправдивіша з твоїх оман. Чудово!

— Він нерухомий, — заперечила дівчина. — Навіть якщо абстрагуватися від неприродної пози, із живою людиною його ніхто не сплутає. Очі безживні, груди не здіймаються й не опускаються в такт диханню. М’язи застигли. Детально проробленою може бути і статуя — але це її не оживить.

— Статуя зі Світла.

— Я не заперечую, що вийшло переконливо, — промовила Шаллан. — Але залучати ожилі ілюзії було б куди легше.

Яке дивне відчуття: її малюнки були, мов живі, а ця річ — набагато реалістичніша — була мертва.

Дівчина простягнула руку й поводила нею крізь зображення. Якщо не робити різких рухів, то викривлення було мінімальне, а помахи її п’ястка розганяли його, наче дим. Але Шаллан зауважила ще дещо: помістивши руку в ілюзію…

Так. Вона зробила вдих, і зображення, розвіявшись осяйним димом, всоталося в її шкіру. Його Світло можна було використовувати повторно. «Одне питання розв’язане», — подумала дівчина й, відкинувшись на сидінні, занотувала в кінці альбому здобуту науку.

Карета під’їхала до Посадського торжища, де на неї мав чекати Адолін, і Шаллан заходилася збирати речі в портфель. Напередодні вони сходили на обіцяну прогулянку, і дівчина відчувала, що справи йшли добре, але усвідомлювала й те, що має вразити княжича. Бо спроби справити враження на Її Світлість Навані плодів поки що не принесли, а потреба в союзі з Домом Холін була дуже гостра.

Це спонукало Шаллан замислитися. Її волосся досі висохло, але вона воліла, щоб те природно спадало на плечі — розпущеним, незавитим і не надто об’ємним — тоді як алетійки полюбляли складні зачіски.

Її бліду шкіру злегенька припорошували веснянки, а тіло було й близько не таке фігуристе, щоб викликати заздрість. І все це можна було змінити, залучивши ілюзію. Наростити. Адолін уже бачив, яка його наречена насправді, тож кардинальні зміни відпадали — але стати ефектнішою було можна. Це все одно що скористатися косметикою.

Але вона вагалася: якщо княжич таки погодиться на шлюб, то завдяки чому — їй чи брехні?

«От дурепа! — гримнула на себе Шаллан. — Щоб поманити за собою Васу і прилаштуватись до Себаріала, ти залюбки змінювала зовнішність — а нині що не так?»

Однак причарувавши Адоліна ілюзорною ефектністю, вона ступила б на слизьку доріжку. Адже постійно образ не носитимеш, чи не так? А надто заміжньою. «Ліпше поглянути, на що я здатна без ілюзій», — подумала Шаллан, вилазячи з карети. Доведеться їй покластися натомість на жіночі хитрощі.

От тільки якби ж то знаття, чи були вони в неї.

48. Жодної більше слабкості

Три роки тому

— Шаллан, а вони справді гарні, — промовив Балат, гортаючи сторінки її етюдника.

Обоє були в садах, у товаристві Вікіма, який сидів на землі, кидаючи матер’яний м’ячик своїй сокорогончій Сакісі.

— В мене погано з анатомією, — відказала, паленіючи, сестра. — Не вмію правильно вибудовувати пропорції.

Щоб працювати над цим, вона потребувала натурниць.

— Ти перевершила найбільші материні досягнення, — заперечив Балат.

Перегорнувши сторінку, брат натрапив на зображення себе самого — на тренувальному майданчику з учителем фехтування. Він нахилив малюнок до Вікіма, і той, поглянувши, здійняв брову.

Останні чотири місяці її середульший брат мав чимраз ліпший вигляд — він змужнів і поправився. А ще майже постійно мав при собі математичні задачі. Батько одного разу вилаяв його за це, заявивши, що негоже чоловікові таким займатися. Але цього разу подвижники несподівано виявили непокору й, підійшовши до ясновельможного, веліли йому вгамуватися — мовляв, Вікімів інтерес угодний Усемогутньому: вони сподівалися, що хлопчина, бува, захоче до їхніх лав.

— Я чула, ти знову отримав листа від Ейліти? — сказала Шаллан, намагаючись відволікти Балата від етюдника.

Вона ж бо мимоволі паленіла, коли той перегортав сторінку за сторінкою. Ці недолугі малюнки були не для сторонніх очей.

— Еге, — відказав той, широко всміхаючись.

— Ти не попросиш, щоб Шаллан його тобі прочитала? — спитав Вікім, кидаючи м’ячик.

Балат кашлянув.

— Його вже прочитала Маліз. Шаллан була зайнята.

— Ти збентежений! — Вікім помітив, як старший брат червоніє. — Що ж там у тих листах?

— Нічого такого, про що має знати моя чотирнадцятилітня сестра! — відрізав Балат.

— То вони пікантні? — поцікавився Вікім. — Нізащо б не подумав такого про Тавінарову доньку. На позір святенниця та й годі…

— Ні! — Балат залився барвою навіть сильніше. — Вони не пікатні, а просто інтимні.

— «Інтимні» в сенсі…

— Вікіме! — втрутилася Шаллан.

Той підвів очі і зауважив, що під ногами в брата аж кишить спренів гніву.

— Буря забирай, Балате! А тобі стає небайдуже до тої дівчини…

— Закохавшись, усі ми дуріємо, — зронила Шаллан, переводячи розмову на інше.

— Закохавшись? — зиркнув на сестру Баллат. — Шаллан, ти заледве досягла того віку, коли покривають захищену руку. Що ти можеш знати про кохання?

Та зашарілася.

— Я… ет, пусте.

— Ви тільки погляньте, — втрутився Вікім. — Їй спав на думку якийсь дотеп. Ну ж бо, Шаллан, — доведеться ним поділитися.

— Безглуздо тримати такі речі в собі, — підтримав його старший брат.

— За словами Міністари, я надто схильна вибовкувати, що в мене на умі. А жінці це не личить.

Вікім засміявся:

— Знайомих мені жінок це, здається, не зупиняло.

— Атож, Шаллан, — погодився й Балат. — Якщо ти не казатимеш того, що думаєш, нам — то з ким же ще ти зможеш цим поділитися?

— З деревами, кущами, камінням, — відказала сестра. — З усім, що не наябедить гувернанткам…

— Тоді щодо Балата можеш не хвилюватися, — заспокоїв Вікім. — Хто-хто, а він чогось дотепного навіть повторити за кимось не зможе.

— Гей! — розсердився Балат, хоча Вікім, на жаль, був недалекий від істини.

— Кохання, — мовила сестра, почасти просто щоб відволікти їх, — схоже на купу чалового лайна.

— Від нього тхне? — не зрозумів Балат.

— Ні, — пояснила Шаллан. — Просто хай як ми їх уникаємо, а зрештою таки втрапляємо і в одне, і в інше.

— Глибокодумно як для дівчинки, чиє дитинство скінчилося рівно п’ятнадцять місяців тому, — промовив Вікім зі смішком.

— Кохання подібне до сонця, — заперечив, зітхнувши, Балат.

— Бо також засліплює? — припустила сестра. — Розпечене до білого, гаряче, могутнє — але водночас здатне обпалити?

— Певне, так, — кивнув той.

— Кохання подібне до хірурга-гердазійця, — сказав Вікім і глянув на сестру.

— Чим саме? — не зрозуміла Шаллан.

— Це ти мені скажи, — парирував брат. — Побачимо, що в тебе вийде…

— Е-е… Бо зрештою тобі зле від обох? — припустила вона. — Ні. А-а! Єдина причина потребувати хоч того, хоч того — раптовий удар по голові!

— Ха! Кохання подібне до скислої їжі.

— З одного боку, необхідне для життя, — пояснила Шаллан, — а з другого — напрочуд огидне.

— До батькового хропіння.

Та здригнулася.

— Збагнути, як сильно воно дратує, можна лише на власному досвіді.

Вікім захихотів. Буря забирай — як же приємно було чути його сміх!

— Ану припиніть, обоє! — гримнув Балат. — Такі балачки — неподобство. Кохання… кохання подібне до класичної мелодії.

Сестра всміхнулася на всі кутні:

— Якщо завершити свій виступ надто швидко, слухачі залишаться розчаровані?

— Шаллан! — гримнув Балат.

Зате Вікім катався по землі від сміху. За мить Балат і сам похитав головою й весело захихикав. А що ж до дівчинки, то вона спаленіла. «Невже я справді щойно таке бовкнула?» Останній дотеп справді вийшов непоганий — куди влучніший за решту. Але був непристойний.

Шаллан водночас засоромилася і збадьорилася. Балат збентежився і зашарівся від почутої двозначності, принаджуючи спренів сорому. Сильний Балат — він так хотів подати їм приклад. Як вона чула, брат начебто облишив свою звичку вбивати крєм’ячків заради розваги. Кохання укріпило, змінило його.

Стукіт коліс об камінь сповістив, що до маєтку підкотила карета. Дробу копит не пролунало — окрім батька, мало хто з місцевих тримав коней, тож в екіпажі запрягали або чалів, або паршменів.

Балат підвівся, щоб піти подивитися, хто приїхав, а Сакіса, збуджено затрубивши, побігла за ним. Шаллан підняла альбом. Віднедавна батько заборонив їй зображувати паршменів або темнооких челядників, вважаючи це неподобством. І дівчинці стало складно вправлятися в малюванні портретів.

— Шаллан?

Вона здригнулася, збагнувши, що Вікім не пішов за Балатом.

— Що?

— Я не мав рації, — визнав брат і простягнув їй незрозуміло що — якогось маленького капшучка. — Йдеться про те, що ти для нас робиш. Я бачу твої потуги наскрізь, але… але вони все одно спрацьовують. Геєно вогненна — спрацьовують! Спасибі тобі.

Шаллан зібралася відкрити отриманого капшучка.

— Не варто, — промовив брат.

— Що тут?

— Чорнотруйник, — пояснив Вікім. — Рослина — чи принаймні її листя. Того, хто його з’їсть, паралізує, і в нього припиниться дихання.

Сестра, стривожившись, тугіше затягнула капшук. Вона не хотіла навіть знати, як брат зумів розшукати таку небезпечну рослину.

— Я проносив ці листки при собі майже рік, — тихенько промовив Вікім. — Що довше їх зберігаєш, то буцімто сильнішою стає отрута. В мене таке відчуття, що більше вони мені непотрібні. Можеш спалити цей капшук абощо. Я просто подумав, що віддам його тобі.

Вона всміхнулася, але насправді їй було тривожно. Вікім носив при собі цю отруту? І відчув, що час віддати її сестрі?

Вікім побіг услід за Балатом, а Шаллан поки сховала капшука в портфель — вона ще знайде спосіб знищити це листя. Дівчинка зібрала олівці і взялася до малювання.

Незабаром її увагу привернули крики, що долинули зсередини маєтку. Вона підвела очі від альбому, непевна навіть того, скільки часу минуло. Шаллан встала й, притискаючи портфеля до грудей, перетнула подвір’я. Ліани, стрепенувшись, розповзалися перед нею, але коли її кроки пошвидшали, дівчинка чимраз частіше наступала на них, відчуваючи, як ті звиваються під ногами, намагаючись вирватися. Окультурення ослаблювало їхні інстинкти.

Коли Шаллан підійшла до будинку, крики зачулися знову.

— Батьку! — волав голос Аші Юшу. — Батьку, будь ласка!

Відчинивши дерев’яні фільончасті двері й зашурхотівши шовковою сукнею об підлогу, вона вступила всередину й застала трьох чоловіків у старомодному вбранні, які стояли перед батьком. На них були такі собі спідниці до колін — улату, — яскраві сорочки вільного крою й тоненькі сюртуки, які сягали полами додолу.

А Юшу зі зв’язаними за спиною руками стояв навколішках на підлозі. З роками періодичні надмірності зробили його гладуном.

— От іще! Я не потерплю такого здирства, — кинув батько.

— Ваша Ясновельможносте, його борги — ваші борги, — відказав один із присутніх рівним, спокійним голосом. Чоловік був темноокий, але вимова цього не виказувала. — Він обіцяв, що ви заплатите за нього.

— Бо брехун, — відрізав батько.

Охоронці в нього по боках — Екел і Їкс — не прибирали рук зі зброї.

— Батьку, — шепнув Юшу крізь сльози, — вони кинуть мене до…

— Ти мав об’їжджати наші дальні володіння! — гаркнув батько. — Ти мав перевіряти, як там наші землі, а не бенкетувати зі злодіями, спускаючи наше багатство й добре ім’я!

Син похнюпив голову, обм’якнувши в путах.

— Він ваш, — сказав старий, відвернувшись, і вилетів із бенкетної зали.

Шаллан охнула: один із кредиторів зітхнув, а відтак зробив жест у бік Юшу, і двоє інших схопили його. Їх вочевидь не радувало, що повертатися доведеться без грошей. Тремтливого Юшу проволокли повз Балата з Вікімом, які спостерігали неподалік. Знадвору линули його благання змилуватися й дозволити йому поговорити з батьком повторно.

— Балате, — сказала Шаллан, підійшовши до старшого брата й узявши того за руку. — Зроби щось!

— Усі ми знали, що азартні ігри не доведуть його до добра, — відказав їй Балат. — Шаллан, ми попереджали Юшу — але він нас не послухав.

— Він усе одно наш брат!

— А я що зроблю? Де мені взяти стільки сфер, щоб заплатити його борги?

Чоловіки віддалялися від маєтку, і плач Юшу стихав.

Шаллан розвернулася й кинулася повз Їкса, який чухав потилицю, вслід за батьком. Той пройшов до свого кабінету за дві кімнати від зали. Дівчинка позволікала на порозі, дивлячись на батька, який зсутулився в кріслі перед каміном. А відтак зайшла досередини. Її шлях лежав повз стіл, де батькові подвижники — чи інколи дружина — зачитували звіти й підбивали баланс у гросбухах.

Наразі там нікого не було, але розгорнуті бухгалтерські книги демонстрували жахливу правду. Зауваживши кілька літер, які вказували на розміри їхнього боргу, Шаллан затисла рота долонею. Вона допомагала з дрібними рахунками, але ніколи не бачила відносно цілісної картини — й побачене її приголомшило. Як могла їхня родина заборгувати таку страшну суму?

— Шаллан, я не передумаю, — промовив батько. — Йди геть. Юшу сам вирив собі яму.

— Але ж…

— Геть! — проревів батько, підводячись.

Донька сахнулася. Її очі розширилися від жаху, а серце замало не зупинилося. Довкола Шаллан повиповзали спрени страху. На неї він іще ніколи не кричав. Ніколи.

Батько глибоко зітхнув і, відвернувшись до вікна — спиною до дівчинки — повів далі:

— Я не маю стільки зайвих сфер.

— Як то? — спитала Шаллан. — Батьку, це все через ту оборудку з Його Ясновельможністю Ревіларом? — Вона перевела погляд на гросбухи. — Ні, все набагато серйозніше.

— Я зрештою стану неабиким, — сказав батько. — Про мене й мій Дім не шушукатимуть — я покладу край підозрам. Дім Давар стане силою в цьому князівстві.

— Підкупом запобігаючи ласки в ненадійних союзників? — парирувала Шаллан. — На гроші, яких ми не маємо?

Той глянув на неї. Його обличчя було затінене, але очі відбивали світло, наче дві вуглини в темряві черепа. Тієї миті Шаллан відчула, як від батька війнуло страшною ненавистю. Він підступив до неї і схопив за руку. Портфель полетів додолу.

— Я зробив це для тебе, — проревів батько, міцно та боляче стискаючи доньку за плечі. — І ти мене слухатимеш. Я мимоволі припустився помилки, дозволивши тобі навчитися перечити мені.

Шаллан захникала від болю.

— В цьому домі грядуть зміни, — сказав батько. — Жодної більше слабкості. Я знайшов спосіб…

— Прошу, припини.

Той опустив на неї погляд і, здавалося, вперше помітив, що в її очах стояли сльози.

— Батьку… — шепнула дівчинка.

Підвівши голову, старий глянув у бік своїх покоїв. Шаллан знала — він дивиться на материну душу. Відтак батько відпустив її, і та повалилася додолу. Її руде волосся розметалося по обличчю.

— Марш до своєї кімнати і не смій виходити, доки я не дозволю! — гримнув глава родини.

Шаллан схопилася на ноги, підібрала портфель і вилетіла з кабінету. А в коридорі притислася до стіни й, засапано дихаючи, дала волю сльозам. Раніше до такого не доходило… раніше батько таким не був…

Вона тісно заплющила очі. Всередині, вируючи, бушували нестримні емоції.

Юшу.

«Батько мав такий вигляд, наче справді хотів завдати мені болю, — подумала, здригаючись, Шаллан. — Він так змінився». Дівчинка обхопила себе руками, осідаючи на підлогу.

Юшу.

«Сил тобі, маленька… Викорчовуй ці терни, прокладаючи дорогу до світла…»

Шаллан примусила себе підвестися й, так само плачучи, побігла назад до бенкетної зали. Балат і Вікім сиділи на своїх місцях, а Мінара мовчки подавала їм напої. Охоронців не було — мабуть, розійшлися по своїх постах на території маєтку.

Побачивши Шаллан, Балат підвівся і, вирячивши очі, кинувся до сестрички, перевернувши від поспіху чашу й розливши вино на підлогу.

— Він тебе скривдив? — спитав брат. — Геєно вогненна! Я вб’ю його! Піду до великого князя й…

— Він не завдав мені болю, — відказала Шаллан. — Слухай, Балате, твій кинджал, подарунок від батька…

Той опустив очі на свій пояс.

— А що з ним?

— …Він вартий чималих грошей. Я спробую обміняти його на Юшу.

Балат застережно затулив кинджал рукою.

— Шаллан, Юшу сам вирив собі яму.

— Ти говориш достоту як батько, — відказала Шаллан, витираючи сльози, й поглянула Балатові у вічі.

— Я… — Балат озирнувся через плече в той бік, куди повели його брата, а відтак, зітхнувши, зняв із пояса кинджал і передав його сестрі. — Цього не вистачить. За їхніми словами, Юшу завинив мало не сотню смарагдових броамів.

— Я додам своє намисто, — мовила вона.

Вікім мовчки попивав вино, але сягнув рукою на пояс і, знявши власного кинджала, поклав його на край столу. Шаллан схопила й цей і вибігла із зали. Чи встигне вона наздогнати кредиторів?

Вискочивши надвір, вона побачила, що екіпаж від’їхав зовсім недалеко від маєтку. Дівчинка кинулася мощеною під’їзною доріжкою з усією прудкістю, на яку спромоглася в пантофлях, і вимчала крізь браму на дорогу. Бігти виходило не надто швидко, але чали були ще повільніші. Наблизившись, Шаллан побачила, що Юшу йде, прив’язаний, за екіпажем. Він не підвів очей на сестру, коли та його проминала.

Екіпаж зупинився, і Юшу повалився додолу і згорнувся клубком. Дверцята відчинив темноокий бундючного вигляду, який, побачивши Шаллан, спитав:

— То він прислав дитину?

— Я прийшла сама, — сказала дівчинка й простягнула кинджали. — Ось, візьміть — вони дуже тонкої роботи.

Чоловік здійняв брову, а потім жестом наказав одному із супутників спуститися й узяти їх. Шаллан зняла намисто й додала його до кинджалів, вклавши в підставлену пригорщу. Витягнувши з піхов одного клинка, незнайомець заходився оглядати його, а дівчинка, чекаючи, стривожено переминалася з ноги на ногу.

— Ти плакала, — промовив чоловік в екіпажі. — Тобі до нього аж так небайдуже?

— Він мій брат.

— То й що? — кинув темноокий. — Мій брат спробував мене ошукати — і я його вбив. Не можна дозволяти, щоб кревна спорідненість затуманювала тобі очі.

— Я люблю його, — шепнула Шаллан.

Чоловік, який оглядав кинджали, вклав їх назад у піхви.

— Майстерна робота, — визнав він. — Я оцінив би кожен у двадцять смарагдових броамів.

— А намисто? — спитала Шаллан.

— Воно простеньке, але алюмінієве — а отже неминуче Душезакляте, — сказав той своєму господареві. — Десять броамів.

— Разом це тільки половина того, що винен твій брат, — сказав чоловік в екіпажі.

У Шаллан обірвалося серце.

— Але… навіщо він вам? Продавши його в рабство, аж такого боргу не покрити.

— Я частенько буваю в настрої нагадати собі, що кров світлооких і темнооких — однакова, — відказав чоловік. — А ще подекуди корисно настрахати інших, нагадавши, що не треба влазити в борги, яких не можеш заплатити. Перетворивши його на повчальний приклад, можна заощадити більше, ніж за нього дали б.

Шаллан відчула себе дитиною. То що, всі її зусилля обернулися нанівець? Вона взяла руки в замок — покриту й непокриту. Жінки з батькових книжок — героїні, які починали захоплювати юну читачку — намагалися б апелювали не до серця, а до розуму цього чоловіка.

З логікою в Шаллан було поганенько: вона не мала потрібної підготовки, та й настрій нині був геть не той — але коли з її очей знов полилися сльози, вона вичавила із себе перше, що спало на думку:

— Так можна заощадити, але можна і втратити — це наче азартна гра. А ви не справляєте враження того, хто полюбляє азартні ігри.

Чоловік засміявся.

— З чого ти взяла? Саме азартні ігри й привели мене сюди!

— Ні, — заперечила Шаллан, заливаючись барвою через те, що не може стримати сліз. — Ви з тих людей, які наживаються на азартних гравцях і знають, що ризик переважно призводить до втрати. А я пропоную вам речі, які мають реальну цінність. Прошу, візьміть їх.

Темноокий, розмірковуючи, простяг руки по кинджали, й «оцінювач» передав їх господареві. Той витягнув одного з піхов й уважно оглянув.

— Назви мені бодай одну причину, чому я маю змилуватися над цим самовдоволеним ненажерою. В моєму домі він не думав про скрутне становище, у яке поставить вас — своїх рідних.

— Коли нашу матір убили, я цілу ніч проплакала, а Юшу заспокоював мене, — сказала дівчинка.

Інших аргументів у неї не залишалося.

Чоловік розмірковував. Шаллан відчула, як калатає її серце. Зрештою той кинув їй намисто:

— Залиш його собі. — А відтак кивнув до супутника: — Відв’яжи того крєм’ячка. Дитино, якщо ти така мудра, то навчи свого братця… шануватися.

І темноокий зачинив дверцята.

Шаллан відійшла, а слуга перерізав мотузку, якою був прив’язаний її брат, і, скочивши на зап’ятки, постукав. Екіпаж узяв з місця.

Сестра опустилася навколішки поруч Юшу й заходилася розв’язувати його скривавлені руки. Той закліпав одним оком — інше було підбите й, запливаючи, заплющувалось. Батько віддав його в руки кредиторам менш як пів години тому, але тут вочевидь устигли показати Юшу, якої вони думки про тих, хто не платить боргів.

— Шаллан? — спитав брат, ворухнувши скривавленими губами. — Що сталося?

— А ти не чув?

— У мене дзвенить у вухах і пливе перед очима, — сказав той. — Я… вільний?

— Балат із Вікімом обміняли тебе на свої кинджали.

— І Мілл узяв за мене такий дріб’язок?

— Він вочевидь не знав твоєї справжньої ціни.

Юшу всміхнувся на всі кутні.

— А ти так само гостра на язик, еге ж?

Шаллан допомогла йому зіп’ястися на ноги, і Юшу покульгав назад до маєтку.

На півдорозі до них долучився Балат, який узяв брата під руку.

— Дякую тобі, — шепнув боржник. — Шаллан каже, що це ти мене врятував. Дякую, брате.

Юшу заплакав.

— Я… — Балат перевів погляд на дівчинку, а відтак знову на хлопця. — Ти мій брат. Ходімо додому й приведімо тебе до ладу.

Переконавшись, що про Юшу подбають, Шаллан залишила їх і, зайшовши до будинку, піднялася сходами, прослизнула повз батькові осяйні покої, добулася до своєї кімнати й сіла на ліжко.

Де стала чекати, коли гряне великобуря.

Знизу здійнялися крики. Дівчинка зажмурилася.

Зрештою двері в кімнату відчинилися.

Шаллан розплющила очі. На порозі стояв батько, а за ним — на підлозі в коридорі — було видно чиєсь скорчене тіло. То була буфетниця, Мінара. Вона лежала якось дивно — вивернувши одну руку під неприродним кутом — і, посмикуючись та скімлячи, плямувала стіну кров’ю, намагаючись відповзти.

Батько зайшов до кімнати і зачинив за собою двері.

— Ти знаєш, що я нізащо не зроблю тобі боляче, — півголосом мовив він.

Донька кивнула, заливаючись сльозами.

— Я знайшов спосіб тримати себе в руках, — сказав батько. — Я маю просто випускати свій гнів. Це не моя вина: його провокують ті, хто не слухає моїх розпоряджень.

Заготоване заперечення — що той не відіслав її до своєї кімнати негайно, а тільки заборонив їй виходити звідти без дозволу — так і застигло в Шаллан на вустах. Дурна відмовка. Вони обоє знали, що вона свідомо не скорилася.

— Шаллан, я не хотів би карати за твій непослух іще когось, — промовив батько.

«Батько»? Це бездушне чудовисько?

— Час приспів, — сказав той, кивнувши. — Ніякої більше поблажливості. Якщо ми прагнемо здобути вплив у Я-Кеведі, нам не можна виявляти слабкості. Ти зрозуміла?

Дівчинка кивнула, нездатна спинити сліз.

— От і добре, — сказав батько. Він поклав долоню їй на голову і погладив по волоссю. — Дякую.

І вийшов, зачинивши за собою двері.

49. Спостерігаючи, як змінюється світ

Прядильники світла невипадково охоплювали багато митців, зокрема письменників, музикантів, графіків, живописців і скульпторів. З огляду на спільний для цього ордену темперамент, історії про їхні дивовижні та різноманітні мнемонічні здібності, можливо, перебільшені.

«Слова Променистого ордену», розділ 21, с. 10

Шаллан вийшла з екіпажа на каретному дворі Посадського торжища, і її провели до сходів, пророблених у кам’яному узгір’ї. Вона піднялася ними й боязко ступила на терасу, висічену в схилі пагорка, де за численними металевими столиками попивали вино й теревенили світлоокі стиляги.

З такої висоти військові табори були мов на долоні, але огляд відкривався в бік Першопочатку — на схід. Така неприродність розташування тераси породжувала відчуття незахищеності. Шаллан звикла, що сади, балкони та патіо завжди були з підвітряного боку. Так, звісно: в очікуванні на стихію завсідники тут навряд чи збиралися, але відчуття все одно було дивне.

Підійшовши до відвідувачки, мажордом у чорно-білому склав їй уклін, звертаючись до тої «Ваша Світлосте Давар» — відрекомендуватися сама вона не встигла. Доведеться звикнути, що в Алеткарі вона легко впадає в око. Вирушаючи за служником, який повів її поміж столиків, Шаллан відправила охоронців відпочивати в більше приміщення, висічене в камені далі праворуч. Воно мало надійний дах і повноцінні стіни, щоб його можна було повністю ізолювати, перетворивши на таку собі кордегардію, де вартові могли зачекати, доки господарі їх покличуть.

Дівчина привертала погляди інших відвідувачів. Що ж — от і добре. Вона тут, щоб перевернути їхній світ із ніг на голову. Що більше про неї говоритимуть, то ви́щатимуть її шанси — коли дійде до діла — переконати їх дослу́хатися до своєї думки щодо паршменів. Тих у таборі було безліч, і то куди не поткнися — навіть у цій розкішній винарні. Шаллан зауважила: в кутку троє паршменів переставляли пляшки зі стелажів під стіною у ящики. Монотонність їхніх рухів справляла враження невблаганної.

Ще кілька кроків підвели дівчину до мармурової балюстради на самому краю тераси — з безперешкодним видом прямо на схід — де за окремим столиком сидів Адолін. Біля стіни неподалік стояли двоє людей із Далінарової особистої охорони: княжич вочевидь був завеликим цабе, щоб відсилати його охоронців до кордегардії.

Адолін гортав журнал — надто великоформатний, щоб його могли сплутати з жіночою книжкою. Шаллан бачила такі видання з мапами баталій, моделями обладунків або зразками архітектури. Але в цьому вона здивовано зауважила ґліфи — посторінкові пояснювальні написи, які зробила жіноча рука. Йшлося про моду Ліафору й Азіру.

Адолін мав вигляд не меншого красеня, ніж раніше. А може, й більшого — адже тепер той тримався майже зовсім невимушено. Але їй він голови не задурить. Мета цього побачення для неї — альянс із Домом Холін, який допоможе її братам і забезпечить ресурси, щоб викрити Спустошувачів і відкрити Урітіру.

Шаллан не могла дозволити собі виявів слабкості. Вона мала контролювати ситуацію, не запобігати в княжича ласки й не…

Забачивши наречену, Адолін згорнув журнал і підвівся, широко всміхаючись.

«Ох, буря забирай! Ця його усмішка…»

— Ваша Світлосте Шаллан, — промовив княжич, простягаючи їй руку. — Як вам ведеться в таборі Себаріала?

— Дякую, добре, — відказала вона, всміхнувшись.

Від вигляду тієї кучми неслухняного волосся їй так і кортіло запустити в неї пальці. «Наші діти матимуть найдивніше волосся у всьому Рошарі, — подумала дівчина. — Золотаво-чорні пасма батька-алетійця, мою рудизну, а ще…»

Невже вона справді думає про дітей? Так зарання? От дурне дівчисько!

— Він дуже ласкавий до мене, — додала Шаллан, силкуючись трішечки заспокоїтися й опанувати себе.

— Певне, тому, що ви його родичка, — сказав Адолін, допомагаючи їй сісти й підсовуючи стільця. Княжич зробив це сам, без допомоги мажордома. Шаллан не сподівалася такого жесту від аристократа. — Себаріал відчуває, що діватися йому нікуди… А взагалі про таких кажуть «скільки вб’єш, стільки в’їдеш»…

— Гадаю, він може вас здивувати, — зауважила дівчина.

— О, він уже не раз доводив це на ділі!

— Справді? Коли?

— Ну, — промовив Адолін, сідаючи за столик, — одного разу під час наради за участю короля він… е-е… видав непристойний і громоподібний звук… — Княжич усміхнувся й, нібито ніяковіючи, знизав плечима — але не спаленів, як, певне, спаленіла б на його місці Шаллан. — Це рахується?

— Навряд. Знаючи дядечка Себаріала як облупленого, сумніваюся, що така поведінка з його боку дивує — цього радше очікуєш.

Адолін закинув голову й засміявся:

— Гадаю, ви маєте рацію. Як в око влучили.

Він здавався таким упевненим у собі — але не бундючним, як-от колись її батько. Дівчині, власне, спало на думку, що батькову манеру триматися породжувала не впевненість, а її відсутність.

Княжич справляв враження чоловіка, який поводиться абсолютно невимушено і з такими, як сам, і з ширшим оточенням. Махнувши служниці в чорно-білому принести карту вин, Адолін усміхнувся їй — хоча та була темноока — і його усмішки виявилося досить, щоб вишколена мажордомка зашарілася.

І такого світського лева Шаллан зібралася захомутати? Буря забирай! Та намагаючись пошити в дурні ватажка Примарокровних, вона відчувала в собі більше снаги! «Поводься як належить, — промовила до себе подумки дівчина. — Адолін обертається серед “вершків” королівства й упадає коло найвитонченіших великосвітських панянок. Він очікує, що й ти така са́ма».

— Гаразд, — зронив княжич, гортаючи карту вин, де записи були зроблені ґліфами, — то ми маємо одружитися.

— Я б пом’якшила формулювання Вашої Ясновельможності, — заперечила Шаллан, ретельно добираючи слова. — Ми не те щоб маємо одружитися. Ваша кузина Ясна просто запропонувала нам поміркувати над такою перспективою, а ваша тітонька, схоже, погодилася з її думкою.

— Допоможи Всемогутній тому чоловікові, чиє майбутнє взялися влаштовувати його родички, — зітхнув Адолін. — Самій їй, звісно, можна дівувати хоч би й на четвертому десятку, та коли я не маю нареченої у двадцять три — це вже серйозно. Махровий сексизм — скажете, ні?

— Ясна ж хотіла одружити й мене, — заперечила дівчина, — а тому я не назвала б це сексизмом. Радше… яснізмом? — Вона позволікала. — Ясніанством? Теж ні. От халепа! Словом, принцеса вважала, що це питання потребує проЯснення…

— Ну, не знаю, — кинув Адолін, перевертаючи прейскурант догори ногами, щоб і Шаллан могла ознайомитися. — Як гадаєте, що нам замовити?

— Буря забирай! — охнула та. — То всі ці вина відрізняються?

— Атож, — підтвердив Адолін і, по-змовницькому нахилившись ближче, докинув: — Хоча мені, щиро кажучи, байдуже. Це Ренарін знається на різниці між ними: як заведе, то цілу лекцію прочитає — аби тільки слухали. А я замовляю якийсь мудрований сорт, але насправді обираю за кольором. — Він скривився. — Формально кажучи, ми на війні, тож я, про всяк випадок, не питиму нічого аж надто п’янкого. Дурня це, звісно — адже вилазок на плато сьогодні не буде.

— Ви певні? Я гадала, вони відбуваються непрогнозовано.

— Так, але сьогодні черга інших таборів. Хоча перед великобурею їх так і так майже ніколи не проводять.

Княжич відкинувся на стільці й, проглянувши винну карту, вказав на одне з вин і підморгнув офіціантці.

Шаллан похолола.

— Стривайте-но. «Перед великобурею»?..

— Еге ж, — підтвердив той, кинувши погляд у куток, на годинник. Себаріал якось казав, що вони тут почастішали. — Стихія може налетіти будь-якої миті. А ви не знали?

Шаллан аж похлинулася й, поглянувши на схід, де пролягли розколини Рівнин, подумала: «Без паніки! Поводься елегантно!» — хоча якійсь первісній частині її єства кортіло натомість кинутися геть і сховатися. Дівчині раптом здалося, наче вона відчуває зниження атмосферного тиску — немовби саме повітря намагалося втекти. А то, бува, не буря починається он там, удалині? Пусте, привиділося. Але вона все одно мружилася, придивляючись.

— Я не мала часу зазирнути в Себаріалові метеорологічні таблиці, — вичавила із себе Шаллан.

Хоча, знаючи князя, ті, певне, були хтозна-колишні.

— Он воно що, — кинув Адолін. — А я все думаю, чого ви не питаєте, що це за місце. От і вирішив, що вам про нього вже розповідали.

Теж мені «місце» — відкритий балкон, що звернений на схід. Тепер їй стало здаватися, неначе світлоокі, попиваючи вино, сидять як на голках і чогось чекають. Куди практичнішим Шаллан видалося інше «місце» — простора кордегардія з міцними дверима.

— Ми тут у ролі глядачів? — прошепотіла дівчина.

— Це нова «фішка», — пояснив княжич. — Сенс вочевидь у тому, щоб сидіти тут, аж доки буря не наблизиться впритул, а потім миттю заховатися в приміщенні. Я не один тиждень поривався завітати, але тільки щойно переконав своїх «няньок», що нічого тут зі мною не станеться. — Остання фраза пролунала дещо роздратовано. — Якщо хочете, можемо перебратися в безпечне місце просто зараз.

— Ні, — відхилила пропозицію Шаллан, примусивши себе розтиснути пальці, що відчайдушно хапалися за стільницю. — Зі мною все гаразд.

— Ви бліда.

— Для мене це природно.

— Через те, що ви веденка?

— Через те, що я тепер увесь час на межі паніки. А ось і наше вино!

«Спокійно», — повторила вона подумки сама до себе, свідомо не дивлячись на схід.

Служниця принесла їм дві чаші іскристого синього вина, й Адолін, узявши одну з них, оглянув її вміст на світло, понюхав, пригубив і, задоволено кивнувши, відпустив подавальницю. Наостанок він усміхнувся їй, а коли жінка пішла, провів поглядом її стегна.

Шаллан звела на нього брову, але той, здавалося, сам не помітив, що зробив щось не те. А тому, знову обернувшись до нареченої, повторно нахилився ближче:

— Я знаю, що, куштуючи вино, його збовтують, споліскують ним рота й таке інше, — шепнув княжич, — але ніхто так і не зумів пояснити мені, що саме я маю розсмакувати.

— Може, чи не плавають у ньому мошки?

— Ну ні — таке мій новий дегустатор помітив би.

Він усміхнувся, але дівчина збагнула, що той, мабуть, не жартує — адже до охоронців саме підійшов потеревенити якийсь худий чоловік у цивільному. Вочевидь дегустатор.

Шаллан пригубила вино. Гм, смачне — злегенька солодкувате й трішечки пряне. Хоча наразі їй було не до таких нюансів — адже буря…

«Припини, — сказала собі дівчина, всміхаючись Адолінові. Вона мала зробити так, щоб ця зустріч залишила в нього приємне враження. — Переведи розмову на нього». Таке радили в одній із книжок, яку пригадала Шаллан.

— До речі, про вилазки на плато, — зронила вона. — А звідки ви знаєте, коли на них вирушати?

— Га? О, в нас є розвідники, — пояснив Адолін, відкинувшись на стільці. — Вони чатують на спостережних вежах з велетенськими підзорними трубами, видивляючись, чи немає на одному з плато, куди можна відносно швидко дістатися, хризаліди.

— Я чула, що ви здобули чимало яхонтосердець.

— Тепер про це, мабуть, не варто… Батько хоче, щоб здобуття цих трофеїв перестало бути змагальним.

Княжич очікувально глянув на співрозмовницю.

— Але ж говорити про минулі перемоги вам не заборонено, — заперечила Шаллан, відчуваючи, що саме такої репліки від неї й чекають.

— Гадаю, ні, — погодився Адолін. — Кілька місяців тому під час одної вилазки я, вважайте, самотужки захопив хризаліду. Бачте, яка штука: зазвичай ми з батьком першими перестрибуємо через прірви, щоб розчистити шлях для мостів.

— Але ж це небезпечно?! — охнула Шаллан і, старанно граючи відведену їй роль, зробила великі очі.

— Так — але ми Сколкозбройні. Всемогутній дарував нам силу й міць. Це неабияка відповідальність, і ми зобов’язані користатися з цього дару, щоб захистити своїх людей. Переправляючись першими й особисто ведучи за собою, ми зберігаємо сотні життів. Це й робить нас воєначальниками.

Княжич змовк.

— Який ви хоробрий, — промовила дівчина, сподіваючись, що в її голосі лунає захоплений придих.

— Що ж, так і має бути. І це справді небезпечно. Того дня, коли ми спробували захопити плацдарм, паршенді відтіснили нас один від одного аж надто далеко. Батько був змушений відступити, а ще отримав удар по нозі, через що, коли він приземлився на іншому боці, його нагомілковик — так називають захисну пластину на нозі — тріснув. Тож знову перескочити до мене він не міг і став чекати, доки над проваллям наведуть моста — а я залишився один.

Адолін знову змовк — у цьому місці Шаллан, певне, мала запитати, що ж сталося далі.

— А що, як вам припече справити велику нужду? — запитала вона натомість.

— Тож я розташувався спиною до прірви й роздавав удари мечем, намагаючись… Стривайте, що ви сказали?

— Я про велику нужду, — повторила Шаллан. — Ось ви на полі бою, весь закутий у броню, немовби краб у панцирі. А що, коли вам саме трапиться відчути поклик природи?

— Я… е-е… — Княжич насупився. — Жінки такого в мене ще ніколи не питали.

— Нехай живе оригінальність! — відказала Шаллан, паленіючи.

Ясна була б невдоволена. Невже не можна було бодай цього разу притримати язика за зубами? Вона перевела розмову на приємну Адолінові тему, і все йшло якнайкраще — аж на́ тобі.

— Ну, — неквапливо мовив княжич, — кожна битва триває з неоднаковою інтенсивністю, а на передньому краї відбувається постійна ротація. Часто на кожні п’ять хвилин, проведені в бою, припадає стільки ж для відпочинку. Коли Сколкозбройного виводять у тил, його обладунок перевіряють, шукаючи тріщини, дають йому попити й поїсти, а також допомагають… із тим, про що ви щойно згадали. Це невдала тема для розмови, Ваша Світлосте. Ми про таке зазвичай не говоримо.

— І саме тому це вдала тема для розмови, — заперечила дівчина. — Про війни, Сколкозбройних та славетні січі я можу прочитати і в офіційних зведеннях. А от брудних деталей хронікери не записують.

— Що ж, вони таки брудні, — скривився Адолін і пригубив вино. — У Збруї неможливо… повірити не можу, що вимовляю це вголос… у ній неможливо підтертися, тож Сколкозбройний потребує сторонньої допомоги. Я від такого почуваюся, мов немовля. А до того ж на це подекуди просто немає часу…

— І?

Той примружив очі, придивляючись до співрозмовниці.

— Що таке?

— Хочу впевнитися, чи переді мною, бува, не Дотепник у перуці. Такі жарти — в його стилі.

— Я не жартую, — заперечила дівчина. — Мені просто цікаво.

Шаллан не брехала: вона справді про це розмірковувала. Певне, навіть забагато, коли зважити на предмет роздумів.

— Що ж, — промовив Адолін, — якщо вам конче треба знати, то стара максима навчає: на полі бою ліпше осоромитися, ніж позбутися життя. Ніщо не має відвертати вашу увагу від битви.

— А тому…

— А тому, так — я, Адолін Холін, кузен короля й наступник свого батька на князівському престолі — срав під себе, не скидаючи Збруї. Таке траплялося зі мною тричі, й щоразу свідомо. — Він вихилив рештки вина. — Ви дуже дивна панночка.

— Якщо ви забули, — зауважила Шаллан, — то не я почала сьогоднішню розмову з жарту про метеоризм Себаріала.

— Гадаю, ваша правда. — Княжич усміхнувся. — Наш діалог пішов не зовсім за сценарієм, еге ж?

— А це погано?

— Ні, — промовив Адолін, і його усмішка поширшала. — Так навіть цікавіше. Знаєте, скільки разів я розповідав ту історію про врятовану вилазку?

— Не маю сумніву, що ви трималися як справжній герой.

— Було діло.

— Хоча ті бідолахи, які відмивають вашу Збрую, потребують чи не більшого героїзму.

Адолін розреготався, і ця його емоція вперше здалася дівчині не продиктованою нормами етикету, а щирою. Він гупнув кулаком по столу, махнув принести їм іще вина, стер з ока сльозинку й так усміхнувся до співрозмовниці, що та замало не зашарілася знову.

«Стривай-но, — подумала Шаллан. — Невже спрацювало?» Вона ж мала поводитися делікатно й жіночно, а не розпитувати, на що схоже відчуття, коли ти справив велику нужду без відриву від бою.

— Гаразд, — промовив княжич, беручи принесене вино. Цього разу на офіціантку він навіть не глянув. — Які ще брудні таємниці ви хотіли б дізнатися? Адже перекази та офіційні зведення замовчують масу речей, а секретів від вас у мене більше немає.

— Хризаліди… На що вони схожі? — зацікавлено спитала Шаллан.

Адолін почухав потилицю.

— То он про що ви хочете почути? А я гадав, вам закортить дізнатися, чи натирає обладунок тіло…

Дівчина взяла портфель, дістала звідти аркуш паперу, поклала його на стіл і заходилася малювати.

— Наскільки я змогла з’ясувати, ґрунтовного дослідження прірводемонів не проводив іще ніхто. Все, що в нас є, це кілька недолугих замальовок мертвих особин, де анатомії, вважайте, не показано. У прірводемонів, певне, цікавенний життєвий цикл. Тутешні провалля, де вони з’являються, занадто бідні їжею, щоб підтримувати існування таких великих тварин. Їхнє оселище, найімовірніше, деінде, і це означає, що сюди вони, мігруючи, сповзаються заляльковуватись. Чи бачили ви коли-небудь їхній молодняк, який іще не перетворився на хризаліди?

— Ні, — відказав Адолін і підсунувся ближче, обігнувши стільницю. — Заляльковування відбувається здебільшого вночі — а хризаліду стає видно тільки вранці. Вони мімікрують під колір каменю, а тому їх складно розгледіти. Це змушує мене думати, що паршенді, мабуть, шпигують за нами — адже зрештою за відповідні плато дуже часто доводиться битися. Це може означати, що за нашими зборами стежать, а напрямок висування підказує ворогам, де знайти хризаліду. Ми маємо фору, але вони швидше долають Рівнини, й, таким чином, обидва війська прибувають майже водночас…

Він змовк і схилив голову, щоб ліпше роздивитися, що намалювала дівчина.

— Буря забирай! Шаллан, це майстерна робота…

— Дякую.

— Ні, я серйозно.

Вона нашвидкуруч накидала кілька видів хризалід, описаних у книжках, і сяк-так зобразила поряд кожної людину, даючи уявлення про їхні розміри. Вийшло не надто майстерно — адже малюнки було зроблено поспіхом. Але Адолін здавався щиро враженим.

— Форма й структура хризалід могли б допомогти нам класифікувати прірводемонів — зарахувати їх до відповідної родини тваринного царства.

— Їхні лялечки найбільше схожі ось на цю, — промовив Адолін, підсовуючись іще ближче та вказуючи на один із малюнків. — А на дотик вони тверді наче камінь. Ніщо, крім Сколкозбройця, їх, вважайте, не бере. Щоб розбити хризаліду молотами, треба хтозна-скільки часу.

— Гм, — видобула Шаллан і позначила відповідний малюнок. — Ви певні?

— Ще б пак. На вигляд вони саме такі. А чому ви питаєте?

— Це хризаліда ю-неріга, — пояснила дівчина. — Морського великопанцирника, який водиться коло берегів Марабетії. Я чула, наче тамтешні мешканці згодовують їм злочинців.

— Отакої.

— Це може бути просто збіг, несправжня подібність. Адже ю-неріг — водний вид. На суші вони тільки заляльковуються. Тож гіпотеза про їхню спорідненість із прірводемонами здається непереконливою…

— Як скажете, — зронив княжич, пригубивши вино.

— Це, певне, важливо, — зауважила Шаллан.

— Так, я знаю. Для науки. Тітка Навані без угаву торочить на такі теми.

— Не тільки — це може мати й практичніше значення, — сказала вона. — Скільки приблизно лялечок винищують щомісяця ваші армії разом із паршенді?

Адолін знизав плечима.

— Гадаю, по одній що три дні — плюс-мінус. Тож маємо… щось із п’ятнадцять на місяць?

— Отож-бо. Збагнули, про що я?

— Е-е… — Адолін похитав головою. — Вибачте, але ні. Від мене тільки й користі, що прохромити когось мечем.

Шаллан усміхнулася.

— От іще! Ви довели на ділі, що вмієте вибирати вино.

— Та я ж обрав його, вважайте, навмання.

— Але воно смачне, — стояла на своєму дівчина. — Тож ваша методологія пройшла перевірку практикою. Так само й тут: не знаючи всіх фактів, ви не розумієте наслідків. Загалом великопанцирники повільно розмножуються й повільно ростуть. Це пов’язано з тим, що більшість екосистем здатні забезпечити виживання лише дуже невеликої популяції хижаків, які перебувають на вершині харчового ланцюжка.

— Ну, деякі слова мені знайомі.

Співрозмовниця здійняла на княжича брову. Щоб роздивитися її малюнок, він підсунувся зовсім близько, і до Шаллан долинав легкий запах одеколону — свіжий деревний аромат. «Ой, леле…»

— Гаразд, гаразд, — промовив Адолін, хихикнувши й так само роздивляючись її малюнки. — Я не такий тугодум, як хочу здаватися. Мені ясно, до чого ви хилите. Гадаєте, ми справді переб’ємо їх аж стільки, що це породить проблему? Ну, тобто, на них полювали не одне покоління, але ці тварини й досі не перевелися…

— Адоліне, цього разу йдеться про лови в промислових масштабах. Ви систематично знищуєте їхній молодняк. Останнім часом хризалід, бува, не поменшало?

— Є таке діло, — неохоче визнав княжич. — Ми гадаємо, що, може, зараз не сезон.

— Хтозна. Але може бути й так, що після п’яти років промислу їхня популяція стала скорочуватись. Природних ворогів тварини на кшталт прірводемонів здебільшого не мають. А тому раптова втрата півтори сотні чи більше особин щороку може стати для них катастрофою.

Адолін насупився.

— Здобуті яхонтосерця годують табірне населення. Без постійного притоку нових самоцвітів годящого розміру Душезаклиначі зрештою зуживуть наявні, і наші армії залишаться без постачання.

— Я не пропоную припинити полювання, — сказала дівчина, заливаючись барвою.

Захист довкілля був тепер не на часі — нагальними проблемами були Урітіру й паршмени. Але в кожному разі все впиралося в потребу завоювати Адолінову довіру: якщо Шаллан надасть реальну допомогу з прірводемонами, княжич, бува, дослухається і до революційніших пропозицій.

— Мені йдеться лише про те, що це питання варто обміркувати й дослідити, — повела далі Шаллан. — А що, як прірводемонів легше розводити, вирощуючи їхній молодняк, як-от люди вирощують чалів? І добувати не по три яхонтосерця на тиждень, а культивувати їх сотнями?

— Це було б непогано, — замислено сказав Адолін. — А що вам для цього потрібно?

— Ну, я говорила не про це… чи радше… — Вона змовкла, а відтак твердо промовила: — Мені треба побувати на Розколотих рівнинах. Щоб спробувати зрозуміти, як розводити прірводемонів, я маю побачити неушкоджену хризаліду, а також, дуже бажано, його дорослу особину та — в ідеалі — отримати для досліджень упіймане дитинча.

— Це просто коротенький перелік неможливих речей.

— Ну, ви ж самі запитали.

— Я, може, й зміг би влаштувати вам екскурсію на Рівнини, — промовив княжич. — Батько якось обіцяв показати Ясні мертвого прірводемона — певне, звозивши її на місце після закінчення ловів. Але показати хризаліду… біля табору вони рідко з’являються. Це означало б, що ви маєте перебувати в небезпечній близькості від території паршенді.

— Не маю сумніву, що ви здатні захистити мене.

Той очікувально глянув на співрозмовницю.

— Що таке? — спитала Шаллан.

— Чекаю на «сіль» цього жарту.

— Я серйозно, — заперечила та. — Якщо там будете ви, паршенді, звісно, не наважаться наблизитися.

Княжич усміхнувся.

— Я маю на увазі, що один тільки сморід… — почала було дівчина.

— Мені, підозрюю, довіку не відмитися від враження, яке справила на вас моя розповідь.

— Ще б пак, — підтвердила Шаллан. — Вона була відверта, докладна й цікава. А я не дозволяю таким враженням стиратися з пам’яті. І не забуваю таких оповідачів.

Його усмішка поширшала. Буря забирай, ну й очі в нього!

«Обережніше, — сказала собі дівчина. — Обережніше! Кабсал причарував тебе надто легко. Не повторюй тодішньої помилки».

— Подивимося, що тут можна вдіяти, — пообіцяв Адолін. — Найближчим часом проблема з паршенді може відпасти.

— Справді?

Той кивнув.

— Широкому загалові це невідомо, але великі князі про це знають. Завтра мій батько зустрічається з представниками паршендійського керівництва, і це може зрештою стати початком мирних перемовин.

— Це ж чудово!

— Так, але я не надто сподіваюся на успіх, — зізнався княжич. — Адже той убивця… Словом, побачимо, що принесе завтрашній день. Хоча мені доведеться займатися цим без відриву від… інших завдань, які доручив мені батько.

— Від дуелей, — здогадалася Шаллан, нахиляючись ближче. — Адоліне, що тут відбувається?

Той зволікав із відповіддю.

— Хай що нині коїться в таборах, — тихесенько пояснила дівчина, — Ясна про це нічого не знала. Тож я почуваюся жалюгідно некомпетентною в місцевій політиці. Адоліне, я так зрозуміла, що ваш батько та великий князь Садеас посварилися. Король змінив характер вилазок на плато, а ще на кожному кроці подейкують, наче ви знову б’єтеся на дуелях. Хоча висновуючи з того, що мені вдалося з’ясувати, ви ніколи й не припиняли поєдинків.

— Змінилася суть, — сказав княжич. — Тепер я б’юся на дуелях, щоб перемагати.

— А раніше?

— А раніше бився, щоб карати. — Він роззирнувся довкола, а відтак зустрівся поглядом із Шаллан. — Усе почалося з того, що моєму батькові стали являтися видіння…

Адолін повів далі, і з його вуст полилася дивовижна історія, куди докладніша, ніж сподівалася дівчина. Оповідь про зраду й надію. Про візії минулого. Про монолітний Алеткар, готовий вистояти проти бурі, яка насувалася.

Шаллан не знала, що й думати, але зрозуміла: Адолінові відомо про чутки, котрі ходять таборами — от він і розповідає, як усе було. Вона, звісно, чула про Далінарові напади й здогадалася про вчинок Садеаса. А коли княжич сповістив, що його батько хоче відродити Променисте лицарство, її продер мороз. Дівчина роззирнулася, шукаючи Фрактала, який мав бути десь поряд, але не знайшла його.

Суть вислуханої історії — принаймні в Адоліновому викладі — зводилася до зради з боку Садеаса. Коли княжич розповідав, як їх покинули на Рівнинах в оточенні ворогів, його очі потемніли, а в обличчя кинулася кров. А коли заговорив про те, як їх урятувала команда упосліджених мостонавідників, то здавався збентеженим.

«Він, власне, сповідається мені», — подумала Шаллан, відчуваючи внутрішнє збудження. Слухаючи Адолінову розповідь, вона поклала правицю на його передпліччя, і цей невинний жест, здавалося, спонукав княжича до продовження: той-бо тихенько пояснив, у чому полягає Далінарів план. Дівчина сумнівалася, чи варто йому було ділитися з нею такими речами — адже вони заледве знали одне одного — але виговорившись, княжич наче скинув із плечей тягар і трохи заспокоївся.

— На цьому, гадаю, і все, — сказав Адолін. — Тепер я маю залишити решту без Сколкозбройців — вирвати в неї жала, посоромити її. Але не знаю, чи спрацює ця тактика.

— А чому ж їй не спрацювати? — мовила Шаллан.

— На поєдинки зі мною погоджується дрібнота, — пояснив княжич, стиснувши руку в кулак. — Якщо я повиграю в них забагато трофеїв, мої справжні мішені — великі князі — злякаються й відмовляться битися. Мені потрібні серйозніші супротивники. Хоча ні — мені потрібен поєдинок із Садеасом: я маю втрамбувати в камінь оту його вишкірену мармизу й повернути батькову Зброю. Але він надто слизький і нізащо не погодиться прийняти мій виклик.

Шаллан охопило відчайдушне бажання чимось зарадити — бодай якось допомогти. Вона відчула, що тане під пильним поглядом Адолінових занепокоєних і пристрасних очей.

«Не забувай Кабсала…» — нагадала собі дівчина.

Нинішній залицяльник, щоправда, навряд чи спробує вкоротити їй віку — але це не означало, що в його присутності її мізки могли перетворюватися на рагу. Шаллан кашлянула, прочищаючи горло, й, відірвавши очі від княжича, опустила погляд на малюнок.

— От халепа, — зронила вона. — Я зіпсувала вам настрій. Мистецтво фліртувати мені не дається.

— Розкажіть комусь іншому… — парирував Адолін, беручи її руку в свою.

Приховуючи, що її вже вкотре заливає барва, Шаллан опустила голову й заходилася порпатися в портфелі.

— Вам варто дізнатися, над чим працювала ваша кузина незадовго до смерті, — промовила дівчина.

— Над черговим томом біографії свого батька?

— Ні, — відказала Шаллан, виймаючи аркуш паперу. — Адоліне, Ясна гадала, що Спустошувачі от-от повернуться.

— Що? — насупився той. — Вона навіть у Всемогутнього не вірила. То чого б це їй вірити у Спустошувачів?

— Вона мала докази, — пояснила співрозмовниця, постукуючи пальцем по аркушу. — Чимало їх, боюся, на дні океану, але деякі з її записів таки збереглися й… Адоліне, яка ваша думка: чи дуже важко переконати великих князів позбутися своїх паршменів?

— Позбутися… кого?

— Чи дуже важко переконати широкий загал відмовитися від рабської праці паршменів? Відіслати їх кудись або… — Буря забирай! Тут тільки геноциду бракувало. Але ж вони — Спустошувачі. — …Або звільнити чи ще щось таке. Словом, очистити від них військові табори.

— Чи дуже це важко? — перепитав княжич. — Якщо з ходу, я сказав би, що неможливо. А якщо подумавши, то абсолютно неможливо. Навіщо нам узагалі таке робити?

— Ясна вважала, що вони, ймовірно, пов’язані зі Спустошувачами та їхнім поверненням.

Приголомшений Адолін похитав головою:

— Шаллан, ми заледве домоглися, щоб великі князі вели війну, як годиться. А якщо мій батько чи король зажадають, щоб усі позбулися паршменів… Буря забирай! Та королівство розпадеться за мить!

Значить, принцеса мала рацію і в цьому питанні. Не дивно. Шаллан було цікаво перевірити, як сильно опиратиметься такій пропозиції сам Адолін. А той добре приклався до вина — на позір цілковито ошелешений.

Що ж, час відступитися: побачення пройшло дуже добре, і не варто закінчувати його на мінорній ноті.

— Я лише повторюю за Ясною, — пояснила дівчина, — але, як на мене, Її Світлості Навані ліпше судити про важливість принцесиної пропозиції. Кому як не їй, знаючи власну дочку, розібратися в її записах?

Княжич кивнув.

— Так — зверніться до неї.

Шаллан постукала по аркушу пальцями.

— Я намагалася. Але вона була не надто люб’язна.

— Тітка Навані інколи буває безапеляційною.

— Річ не в тім, — промовила Шаллан, розглядаючи написане на тому аркуші. То була відповідь Навані на лист із проханням аудієнції, щоб побесідувати про дослідження її доньки. — Вона не хоче зустрічатися зі мною і, здається, не бажає визнавати самого мого існування.

Адолін зітхнув.

— Вона відмовляється вірити — я про те, що сталося з Ясною. А ви, так чи інак, нагадуєте їй про правду. Дайте їй час. Вона має зжитися зі своїм горем.

— Адоліне, я не певна, що це може зачекати.

— Я поговорю з нею, гаразд? — запропонував допомогу княжич.

— Це було б чудово! — зраділа дівчина. — Ви просто ясочка.

Той усміхнувся.

— Пусте. Ну, тобто, якщо вже ми, так би мовити, «без п’яти хвилин майже заручені, а там, гляди, й одружені», то нам, певне, варто зважати на інтереси партнера. — Княжич помовчав. — Але нікому більше не кажіть про цю ідею з паршменами, бо така річ не пройде непоміченою.

Та неуважливо кивнула й усвідомила, що витріщається на нього. Настане день, коли Шаллан зможе поцілувати ці вуста. Вона наперед уявляла собі, як це станеться.

Очі Аш! А який він приємний у спілкуванні — вона не сподівалася такого від аристократа! До прибуття на Розколоті рівнини дівчина ще ніколи не зустрічала таких високородних осіб, однак усі знайомі їй люди порівнянного статусу незмінно бували бундючними й навіть сердитими.

Але не Адолін. Буря забирай, у неї запросто може виникнути сильна залежність від його товариства!

Шаллан якусь мить не зважала, що присутні на терасі заворушилися. Але відтак багато хто почав підводитися, дивлячись на схід.

А, так — великобуря.

Глянувши в бік Першопочатку, дівчина відчула сплеск тривоги. Знявся вітер і погнав терасою тріпотливе листя і сміття. Внизу, на Посадському торжищі, встигли спакувати товари, згорнути намети, зняти навіси й позачиняти віконниці. Всі до єдиного військові табори зібралися з духом і завмерли в очікуванні.

Склавши речі в портфель, Шаллан підвелася й, підійшовши до краю тераси, сперлася п’ястком правиці на кам’яний парапет. Адолін долучився до неї. Позаду залунало перешіптування — за ними збиралися люди. Шаллан почула скрегіт заліза об камінь — то паршмени прибирали столи та стільці: ховаючи їх від стихії й водночас звільняючи шлях, яким світлоокі мали евакуюватися в безпечне місце.

Червонуватий горизонт побагровів, наче розгнівана людина, якій в обличчя кинулася кров. Вчепившись у парапет, дівчина спостерігала за трансформацією цілого світу. Втягувалися ліани, закривалися скелебруньки. Ховалася по нірках трава. Хтозна-як, але вони все розуміли. І знали, що зараз буде.

Повітря зробилося прохолодним і вільглим, а передбуряні шквали, війнувши в обличчя Шаллан, зібрали її волосся в такий собі «кінський хвіст» на потилиці. Внизу, просто на північ від них, у військових таборах звалювали на купу сміття та відходи, щоб стихія понесла їх геть. У цивілізованих краях таке забороняли, бо вітер міг занести непотріб у сусіднє містечко. Але тут сусідів не було.

Обрій потемнів іще більше. У декого на терасі не витримували нерви, й такі легкодухи тікали в безпечне місце, але більшість, затамувавши подих, стояла й дивилася. Над головою крихітними осяйними річечками пурхали спрени вітру. Не відриваючи очей від східного боку неба, Шаллан узяла Адоліна під руку. Збігло ще кілька хвилин — і Шаллан нарешті побачила те, що хотіла.

Буряну стіну.

Величезне полотнище води та уламків, гнане перед стихією. Подекуди крізь нього проблискувало якесь світло позаду, виявляючи всередині порухи й тіні — наче кістки в опроміненій руці, в товщі тієї руйнівної стіни щось було.

Хоча буряна стіна була ще далеко, більшість глядачів повтікала. За лічені миті на терасі зосталася всього жменька людей — зокрема й Адолін та Шаллан. Дівчина зачаровано спостерігала за наближенням стихії. Це тривало довше, ніж вона очікувала: буря летіла зі страхітливою швидкістю, але була така величезна, що її ставало помітно ген іздалеку.

Вона поглинала Розколоті рівнини — плато за плато. І незабаром, насуваючись і ревучи, замаячила перед військовими таборами.

— Нам треба йти, — промовив зрештою княжич, але Шаллан все одно що не чула.

Життя. Буря містила щось живе — такого ще не зображував жоден художник і не описувала жодна дослідниця.

— Шаллан!

Адолін потягнув її в бік кордегардії, але дівчина, вчепившись правицею за парапет, не рушила з місця. Захищеною рукою вона тримала портфель, притискаючи його до грудей. Щось загуділо. Фрактал.

Вона ніколи не була так близько від великобурі. Навіть за лічені дюйми від неї — коли їх розділяла тільки віконниця — до стихії насправді було значно далі. Спостерігаючи, як на військові табори опускається її темрява…

«Я маю це намалювати».

— Шаллан! — вигукнув княжич, силкуючись відтягти її від парапету. — Хутчіш, бо двері в кордегардію зачинять!

Художниця, здригнувшись, усвідомила, що на терасі зосталися тільки вони. Дозволивши Адолінові зрушити себе з місця, вона прожогом перетнула спорожніле патіо й заскочила за княжичем до кордегардії, де було напхом напхано світлопанства з переляком в очах. Одразу за нею заскочили Адолінові охоронці, і кілька паршменів зачинили міцні двері. Гупнув, ставши на місце, засув, відгороджуючи присутніх від неба та залишаючи їм тільки й світла, що від сфер на стінах.

Шаллан почала рахувати. Ось він, перший удар стихії — вона так і відчула її прихід. За ним стояло щось більше, ніж грюкіт у двері й розкоти далекого грому.

— Шість секунд, — сказала дівчина.

— Що? — не зрозумів Адолін.

Він сказав це півголосом, а решта присутніх перемовлялися пошепки.

— Між миттю, коли слуги зачинили двері, та приходом великобурі пройшло шість секунд. Ми могли б побути знадвору рівно на стільки ж довше.

Адолін глянув на свою супутницю, не вірячи тому, що чує.

— Тільки-но усвідомивши, навіщо ми на цій терасі, ви здавалися нажаханою.

— Так і було.

— А тепер шкодуєте, що не зосталися там до останньої можливої миті?

— Е-е… так, — зізналася та, заливаючись барвою.

— Не знаю, що про вас і думати. — Княжич не зводив із неї очей. — Ви не схожа на жодну з моїх попередніх знайомих.

— Це все моя жіноча загадковість.

Той звів брову.

— Так кажуть, коли почуваються неабиякими дивачками, — пояснила Шаллан. — Але демонструвати розуміння цього факту вважають неввічливим. То що, ми просто… чекатимемо тут?

— У цій комірчині? — здивовано кинув Адолін. — Ми світлоокі, а не худоба. — І княжич жестом указав туди, де кілька слуг устигли відчинити двері, що вели вглиб гори. — Там дві вітальні. Одна чоловіча, друга жіноча.

Шаллан кивнула. Під час великобур представники різних статей інколи розходилися по окремих кімнатах, де правили теревені. Скидалося на те, що в цій винарні також шанували відповідну традицію. А ще там, певне, подаватимуть закуски. Дівчина рушила в бік дамської вітальні, але княжич стримав її за руку й промовив:

— Я подивлюся, чи не вийде влаштувати вам екскурсію на Рівнини. Амарам казав, що прагне дослідити їх ґрунтовніше, ніж під час вилазок на плато. Здається, завтра вони з батьком розмовлятимуть про це за вечерею, тож я спитаю, чи не можна взяти й вас. А також проведу роботу з тіткою Навані. Може, поговоримо про результати моїх старань на бенкеті наступного тижня?

— А наступного тижня буде бенкет?

— Наступного тижня завжди буває бенкет, — відказав княжич. — Треба лише з’ясувати, хто його влаштовує. Я дам вам знати.

Шаллан усміхнулася, й вони розійшлися. «До наступного тижня ще надто далеко, — подумала дівчина. — Доведеться знайти зручний привід побачитися з Адоліном раніше».

Невже вона справді пообіцяла, що допоможе з розведенням прірводемонів? З таким дефіцитом часу, як у неї, тільки додаткового клопоту бракувало! А втім, до жіночої вітальні вона заходила з відчуттям, що день таки вдався. Її охоронцям там було не місце, і ті чекали в передпокої.

Шаллан прогулювалася жіночою вітальнею, добре освітленою самоцвітами в кубках — ограненими, але не оправленими в сфери. Недешевий декор.

Відчуття підказувало дівчині, що їхня з Адоліном розмова розчарувала б хоч Тин, хоч Ясну, якби обидві її наставниці були тут. Перша вважала б, що маніпулювати княжичем треба активніше, а друга вимагала б від Шаллан тримати себе в руках і стежити за язиком.

Хоча скидалося на те, що Адолінові вона до вподоби й такою. А тому Шаллан так і кортіло закричати від радості.

Але позирки жінок довкола неї розвіяли це відчуття — дехто відвертався від дівчини, а дехто, підібгавши губи, змірював її скептичними поглядами. Крутячи амури з найзавиднішим парубком королівства, популярності не здобудеш — а надто коли ти ще й іноземка.

Проте Шаллан було байдуже: вона тут не для того, щоб заводити подруг — їй треба лише знайти Урітіру й розкрити його таємниці. А здобуття довіри княжича — неабиякий крок у потрібному напрямку.

І дівчина вирішила нагородити себе — досхочу наїстися солодощів і ще раз поміркувати над тим, як проникнути в маєток ясновельможного Амарама.

50. Неогранені самоцвіти

Якщо між Променистих і був неогранений самоцвіт, то це Втілювачі волі, бо вони, попри заповзятливість, грішили непослідовністю, а Інвія писала про них: «примхливі, нестерпні, ненадійні» — вважаючи за очевидне, що інші погодяться з такою оцінкою. Як нерідко бувало з Інвією, такий погляд міг хибувати на нетерпимість, бо цей орден зажив слави дуже неоднорідного й неоднакового за натурою, крім спільної для його членів любові до ризикованого, нового й химерного.

«Слова Променистого ордену», розділ 7, с. 1

Тримаючи в руці келих вина, Адолін сидів у кріслі з високою спинкою і слухав, як знадвору бушує стихія. У цьому кам’яному бункері він мав би почуватися в безпеці, але сама природа великобур підривала такі відчуття — хай які обґрунтовані. Княжич зрадів би Риданню, а з ним і кількатижневому припиненню буревіїв.

Повз Адоліна проходив Еліт, і він відсалютував тóму келихом. Зовні, на терасі винарні, княжич його не помітив — але ця зала правила за схованку від бур іще й кільком крамницям на Посадському торжищі.

— Ну що — готовий до поєдинку? — поцікавився Адолін. — Еліте, ти вже змусив мене прочекати цілий тиждень.

Невисокий, лисуватий чоловік допив вино, опустив свою чашу й, не дивлячись на Холіна, сказав:

— Мій кузен планує вбити тебе за дуель зі мною — одразу після того, як уб’є мене за прийнятий виклик. — Еліт зрештою обернувся до княжича. — Та коли я втопчу тебе в пісок арени і здобуду всі Сколки твоєї родини, то стану багатим — а про мого кузена ніхто й не згадає. Чи готовий я до поєдинку? Чекаю не дочекаюся, Адоліне Холін.

— Ти ж сам захотів зачекати, — парирував той.

— Щоб мати більше часу наперед посмакувати те, що я збираюся з тобою зробити, — усміхнувся безкровними вустами Еліт і пішов своєю дорогою.

Ну й моторошний тип. Нічого, Адолін із ним розбереться — їхню дуель призначено через два дні. Але доти грозовою хмарою нависала завтрашня зустріч зі Сколкозбройним паршенді. Що-то буде, якщо вони зрештою домовляться про мир?

Княжич обмірковував цю думку, роздивляючись вино та слухаючи упіввуха, як позаду теревенить із кимось Еліт. Голос його співрозмовника здавався знайомим, еге ж?

Він випростався й озирнувся через плече. Садеас. Скільки той уже пробув там і чому Адолін не зауважив його одразу, щойно зайшовши?

Садеас обернувся до нього зі спокійною усмішкою на обличчі.

«Може, він просто…»

Тримаючи руки за спиною, Садеас підійшов до Холіна. Великий князь був убраний у стильний брунатний сюртук — короткополий та з відкритим коміром — і зелену шийну хустину, прикрашену гаптуванням. У ґудзики на грудях сюртука були вправлені самоцвіти — смарагди, до пари з хустиною.

Буря забирай, сьогодні тільки Садеаса бракувало!

Великий князь сів поруч Адоліна. За спинами обох був камін, що його саме розкочегарював один із паршменів. У залі стояв низький гул нервових балачок. Хай як вишукано декороване приміщення, а коли надворі лютує великобуря, насолоджуватися затишком неможливо.

— Юний Адоліне, — промовив Садеас, — як тобі мій сюртук?

Княжич мовчки пригубив вино — остерігаючись, що не відповідатиме за свої дії. «Мені варто просто встати й піти». Але Холін залишився сидіти. Певній частині його єства кортіло піддатися на цю провокацію — відкинути всі заборони й утнути якусь дурницю. Вбивши цього покидька просто зараз і тут, він, певне, заробив би смертну кару — чи принаймні вигнання. Але такий учинок, певне, був би вартий хоч остракізму, хоч страти.

— Ти завше мав гостре око, коли йдеться про стиль, — повів далі Садеас. — От мені й цікаво дізнатися твою думку. Як на мене, цей сюртук просто чудовий, але я хвилююся, чи короткі поли, бува, не виходять із моди? Які там найновіші ліафорські тенденції?

Розправивши перéд сюртука, князь поводив рукою, демонструючи перстень — такий самий, як ґудзики. Як і на сюртуку, смарагд у каблучці був неогранений і також м’яко сяяв Буресвітлом.

«Неогранені смарагди», — подумав Адолін і глянув Садеасові у вічі. Той усміхнувся й зауважив:

— Ці самоцвіти — нещодавнє надбання. Вони мені так до вподоби.

Він здобув їх на позачерговій вилазці на плато, яку провів разом із Рутаром, випередивши інших великих князів. Садеас повівся, наче за старих часів: хто перший, той і виграв.

— Ненавиджу тебе, — шепнув Адолін.

— І правильно робиш, — відказав князь, відпустивши сюртук, і кивнув у бік Холінових охоронців — колишніх мостонавідників, які стояли неподалік, дивлячись на нього з неприхованою ворожістю. — Як там моя колишня власність — добре служить? Я зауважив, що цей набрід патрулює на тутешньому торжищі. Як на мене, це кумедна практика — от тільки не знаю, чи зможу я коли-небудь до пуття пояснити чому.

— Вони патрулюють заради ліпшого Алеткару, — кинув Адолін.

— Та хіба ж Далінар цього прагне? Мені дивно це чути. Він, звісна річ, розводиться про справедливість, але на ділі стромляє їй палки в колеса — стає на заваді законності.

— Знаю я, Садеасе, до чого ти хилиш, — огризнувся Холін. — Тебе роздратувало, що тобі — Великому князеві інформації — не дали призначити в наш табір власних суддів. Що ж, нехай стане тобі відомо, що батько вирішив дозволити…

— Великий князь… інформації? То ти нічого не чув? Я нещодавно відмовився від цієї посади.

— Що?

— Так, — підтвердив той. — Я ніколи до пуття не пасував для займаного місця. Певне, тому, що я темпераментний, наче Шалаш. Тож нехай Далінарові щастить із пошуком заміни — хоча я чув, наче решта великих князів дійшли згоди, що жоден із нас… не придається для такого призначення.

«Він не визнає королівської влади», — подумав Холін. Буря забирай! Кепські справи. Княжич зціпив зуби й упіймав себе на тому, що виставляє руку вбік, збираючись прикликати Зброю. Ну ні. Адолін прибрав руку. Він знайде спосіб примусити Садеаса вийти на арену для поєдинків. Убити його тепер — хай як цей негідник заслуговує смерті — означало б підірвати закони та правила, над упровадженням яких так тяжко працював Далінар.

Але ж буря забирай!.. Спокуса була сильна.

Садеас знову всміхнувся.

— Адоліне, як ти гадаєш: я погана людина?

— Не те слово, — гаркнув той. — Ти не просто погана людина — ти егоїстичний, обліплений крємом в’юн, який намагається задушити це королівство своєю пухлою, мужлайською рукою.

— Як промовисто, — підсумував Садеас. — А ти усвідомлюєш, що я створив це королівство?

— Ти лише допомагав моїм батькові та дядькові.

— Які тепер однаково небіжчики, — відказав князь. — Нинішній Чорношип не живіший за покійного Ґавілара. А королівством натомість правлять два ідіоти, дві тіні людей, які були мені по-своєму дорогі. — Садеас нахилився ближче й зазирнув Адолінові просто у вічі. — Синку, я не душу цього королівства, а всіма засобами намагаюся зберегти бодай кілька його частин якомога сильнішими — здатними витримати катастрофу, яку готує Алеткару твій батько.

— Не називай мене сином, — прошипів Холін.

— Гаразд, — промовив Садеас, підводячись. — Але скажу тобі одне: я радий, що того дня, на Вежі, ти вцілів. Найближчими місяцями ти станеш чудовим великим князем. У мене таке відчуття, що років за десять — після затяжної громадянської війни між тобою і мною — ми утворимо потужний союз. До того часу ти збагнеш, чому я вчинив так, як учинив.

— Сумніваюся. Я проштрикну тебе мечем іще задовго до того, Садеасе.

Той відсалютував йому келихом і підійшов до іншої компанії світлооких. А змучений княжич протяжно зітхнув і відкинувся на спинку крісла. Невисокий мостонавідник, який стояв поблизу — той, що з посрібленими скронями — шанобливо кивнув Адолінові.

Зсутулившись і почуваючись виснаженим, Холін просидів там іще довгенько після того, як великобуря вщухла й люди почали розходитися. Нічого, він усе одно полюбляв зачекати, доки дощ остаточно припиниться. Йому ніколи не подобалося, який вигляд мав його мундир, коли намокав.

Зрештою Адолін підвівся, прихопив обох охоронців і вийшов із винарні під сіре небо й на порожнє Посадське торжище. Він уже майже охолов після розмови із Садеасом і все нагадував собі, що доти день складався якнайкраще.

Шаллан і її екіпажа вже, звісна річ, не було. Він міг і сам послати по карету, але, просидівши під замком стільки часу, волів приємно прогулятися на свіжому повітрі — прохолодному, вологому та свіжому після бурі.

Адолін заклав руки в кишені мундира й рушив, обминаючи калюжі, доріжкою, яка перетинала Посадське торжище. Обабіч неї садівники взялися вирощувати живу огорожу з декоративної сланцекірки, але та наразі була всього кілька дюймів заввишки — годяще сланцекіркове пасмо культивували роками.

Двоє мостонавідників — нестерпні типи! — не відставали. Особисто проти них княжич нічого не мав — вони здавалися цілком непоганими хлопцями, а надто коли поряд не було їхнього командира. Просто Адолінові було не до вподоби, що йому нав’язали «няньок». Великобуря полетіла далі на захід, але день був похмурий. Затягнуте хмарами сонце звернуло з полудня й помалу хилилося до далекого обрію. Зустрічних траплялося небагато, тож єдиною компанією Холіна були охоронці — вони та ще сила-силенна крєм’ячків, які повиповзали ласувати рослинами, що всотували воду з калюж.

І чому тутешня флора проводила в мушлях куди більше часу, ніж алеткарська? Шаллан, певне, знала. Адолін усміхнувся, витісняючи думки про Садеаса на периферію свідомості. Вся ця історія із заручинами йшла на лад. А втім, попервах у нього завжди все ладилося, тож княжич стримав свій захват.

Шаллан була неймовірна. Екзотична, дотепна і не просякнута алетійським святенництвом. Розумніша, ніж він, але поруч неї Адолін не почувався дурним — і це був сильний аргумент на її користь.

Торжище зосталося позаду, і княжич, перетнувши пустище за ним, зрештою дійшов до батькового табору. Завчено віддавши йому честь, вартові пропустили князівського сина, і той, затримавшись на табірному базарі, порівняв тамтешні товари з тими, які продавали ближче до Шпиля.

«Що буде з цими ринками, коли війна закінчиться?» — подумав Адолін. А одного дня це таки станеться. Можливо, навіть завтра, після перемовин зі Сколкозбройним паршенді.

Доки тут водяться прірводемони — мисливські трофеї — алеті звідси не підуть, але населення в таборах поменшає, адже так? А чи він справді став свідком того, як королівську столицю перенесли сюди назавжди?

За кілька годин по тому — трохи повештавшись ювелірними ятками в пошуках чогось для Шаллан — Адолін у супроводі охоронців повернувся до батькової резиденції. У таборі доти стемніло, а в княжича розболілися ноги. Позіхаючи й пробираючись коридорами, які нагадували внутрішність грота, він подумав, що, може, час збудувати замість цього напівбункера повноцінний палац? Бути прикладом для підлеглих — це добре, але ж така родина, як у них, має дотримуватися певних стандартів. А надто якщо Розколоті рівнини не втратять колишнього значення. Адже…

Дійшовши до перехрестя, Холін, завагавшись, глянув праворуч. Княжич збирався зазирнути на кухню й перекусити, але в протилежному напрямку, відкидаючи тіні, рухалася група людей. Чувся приглушений шепіт.

— Що тут відбувається? — суворо спитав Адолін, підходячи до їхнього гурту. Охорона рушила за ним. — Бійці, ви щось знайшли?

Узявши списи на плече, ті розвернулися й віддали йому честь. То виявилися мостонавідники з Каладінового загону. Зразу за ними були двері в те крило, де мешкали великий князь та обидва княжичі. Тепер вони стояли відчинені, а на землі лежали розкладені сфери.

Що тут відбувалося? Зазвичай на цьому посту вартували двоє-четверо охоронців. Але щоб восьмеро? І… чому поміж них був паршмен в однострої Четвертого мосту та з ратищем у руках?

— Сер! — озвався довготелесий і рукатий мостонавідник попереду. — Ми просто збиралися перевірити, як справи у великого князя, аж раптом…

Продовження Адолін не почув. Він проштовхався крізь бійців і зрештою побачив, що саме висвітили сфери на підлозі вітальні.

Знову надряпані ґліфи. Адолін опустився навколішки, силкуючись прочитати написане. На жаль, ті не були стилізовані під якісь зрозумілі зображення. Начебто цифри…

— «Тридцять два дні, — підказав один із мостонавідників, невисокий азіш. — Шукай середину».

Геєно вогненна!

— Ви не розголошували побаченого? — спитав княжич.

— Ми лише щойно виявили цей напис, — промовив азіш.

— Вартових в обидва кінці коридору! — наказав Адолін. — І пошліть по мою тітку.

***

Адолін прикли́кав Сколкозбройця, тоді відіслав, тоді знову прикли́кав — він мав таку звичку, коли нервувався. В повітрі з’являлася білувата імла — неначе прокльовувалися невеличкі ліани — й масивний Сколкозброєць, матеріалізуючись із тих пасм, раптово лягав йому в руку.

Княжич стояв у вітальні. Зловісні знаки на підлозі витріщалися на нього, наче кидали йому безмовний виклик. Мостонавідників зоставили за дверима, щоб усе сказане залишилося між Далінаром, Навані та Адоліном. Йому кортіло зрізати ці кляті ґліфи Сколкозбройцем. Батько довів, що не схибнувся, бо, ґрунтуючись на тарабарщині з його видінь, тітка Навані переклала майже цілий манускрипт зорепісенною мовою.

Візії посилав Усемогутній. Усе ставало на свої місця.

Аж раптом на тобі.

— Їх зроблено ножем, — промовила Навані, опустившись навколішки коло ґліфів.

Вітальня була велика й простора: там приймали відвідувачів і проводили збори. А двері в дальньому кінці вели до кабінету й опочивалень.

— Ось цим, — уточнив Далінар, здіймаючи клинок того зразка, який носила на поясі більшість світлооких. — Моїм ножем.

Його пруг затупився, і на ньому досі виднілися часточки каменю з жолобків. Розмір подряпин відповідав параметрам леза. Ножа знайшли прямо перед дверима Далінарового кабінету, де той перечікував великобурю. На самоті. Екіпаж Навані затримався, і та вимушено повернулася до палацу, побоюючись, що дорогою її застигне стихія.

— Його міг узяти хтось інший, — роздратовано сказав Адолін. — Прослизнути в твій кабінет, витягти його з піхов, доки тебе поглинали видіння, вийти сюди й надряпати ці ґліфи…

Батько й тітка глянули на княжича.

— Нерідко найпростіша відповідь буває правильна, — осадила його Навані.

Адолін зітхнув і, відіславши Сколкозбройця, зсутулився в кріслі коло неподобних ґліфів. А Далінар Холін стояв на повен зріст. Власне, він іще ніколи не здавався аж таким високим — руки за спиною, а погляд не на ґліфах, а на східній стіні.

Князь височів, мов стрімчак — валун, якого не зрушити навіть бурям. Він випромінював упевненість — саме те, за що можна було триматися.

— Ти нічого не пам’ятаєш? — спитала в нього Навані, підводячись.

— Ні. — Князь обернувся до сина. — Тепер, гадаю, очевидно, що за всім цим щоразу стояв не хто інший, як я. Але чому це тебе так нервує?

— Мені верне з душі від думки про те, що ти шкрябаєш по підлозі… — відказав, пересмикнувшись, Адолін. — Поглинений видіннями… не при собі…

— Усемогутній уготував мені дивний шлях, — погодився Далінар. — Чому я маю отримувати попередження в такий спосіб? Надряпаними на стіні або на підлозі? Чому не сказати мені всього у видіннях?

— Бо це було б провіщенням, — тихенько мовив Адолін. — Прозріванням майбутнього. А воно — від Спустошувачів.

— Так. — Далінар примружив очі. — «Шукай середину». Навані, яка твоя думка? Йдеться про центр Розколотих рівнин? Які істини там криються?

— Паршенді, звісна річ.

Вони говорили про серце Рівнин, немовби про щось добре знайоме. Хоча там не бувала ще жодна людська душа — тільки паршенді. Для алеті слово «центр» позначало широкі простори недосліджених плато за розвіданими околицями.

— Так-то воно так, — зронив Далінар. — Але де? Може, вони кочують? Може, в серці Рівнин немає ніякого паршендійського міста?

— Кочувати вони могли б, лише маючи Душезаклиначі — але звідки вони в них візьмуться? — відказала Навані. — Як на мене, вони мали спорудити якесь укріплення. Паршенді — не номади, і я не бачу причини, навіщо їм кочувати.

— Якщо замирення таки відбудеться, — замислено промовив князь, — дістатися центру Рівнин було б набагато легше… — Він глянув на Адоліна. — Нехай мостонавідники замажуть ці подряпини крємом, а потім перестелять сюди он той килим…

— Буде зроблено.

— От і добре, — відсторонено сказав Далінар. — А коли закінчиш, іди спати, сину. Завтра важливий день.

Княжич кивнув.

— Батьку, а тобі відомо, що в лавах мостонавідників служить… паршмен?

— Так, — відповів Далінар. — Він у них із самого початку, але його не озброювали, доки я не дозволив.

— Але навіщо ти це зробив?

— Із цікавості, — відповів той і, обернувшись, кивнув на ґліфи на підлозі. — Навані, скажи: якщо ці числа — зворотний відлік до певної дати, то чи прогнозують того дня великобурю?

— «Тридцять два дні»? — спитала жінка. — Ця дата припадає на середину Ридання. Це навіть не кінець календарного року, а за два дні до нього. Не розумію, чим вона важлива.

— Що ж, таке, то таке — це в кожному разі було б надто просто. Гаразд. Впускаймо охоронців і нехай заприсягнуться не розголошувати побаченого. Бо нам лише паніки бракувало.

51. Спадкоємці

Коротше кажучи, якщо хтось сумнівається у винності Казіли, то нехай розгляне факти і спростує їх усі. Твердження, що, стративши одного зі своїх — який вочевидь злигався зі шкідницькими елементами, — Променисті повелися надто принципово, було б лінощами розуму як вони є: адже згубний вплив ворога вимагав повсякчасної пильності, хоч у воєнну, хоч у мирну пору.

«Слова Променистого ордену», розділ 32, с. 17

Наступного дня з іще непросохлим після ранкової ванни волоссям Адолін натягував чоботи. Аж не вірилося, як багато можуть важити тепла вода й трішки часу на роздуми. Княжич ухвалив два рішення.

Він більше не хвилюватиметься через ненормальність батькової поведінки під час візій. Видіння, наказ відродити Променисте лицарство, підготовка до катастрофи, що могла настати (або й ні) — всі ці речі йшли єдиним комплектом. А оскільки Адолін уже переконався, що його батько не збожеволів, то подальші хвилювання були марні.

Проте друге рішення могло коштувати йому неприємностей. Княжич вийшов зі своїх покоїв у вітальню, де Далінар — в оточенні Навані, генерала Хала, Тешав і капітана Каладіна — уже вибудовував плани. На вході вартував Ренарін у формі Четвертого мосту (гай-гай!) — попри Адолінові наполягання, молодший брат не відступив від свого рішення.

— Нам знову знадобляться мостонавідні команди, — говорив Далінар. — У разі, коли щось піде не так, нам, бува, доведеться швидко відступити.

— Сер, я підготую П’ятий і Дванадцятий мости, — промовив Каладін. — Вони, схоже, скучили за своїми настилами й теревенять про вилазки на плато з ностальгією.

— Хіба то не були криваві бані? — здивувалася Навані.

— Так точно, Ваша Світлосте, — відказав капітан, — але солдати — дивний народ. Спільно перенесені злигодні згуртовують їх. Ці люди нізащо не хотіли б повернутися в минуле, але й досі вважають себе мостонавідниками.

Генерал Хал, який стояв неподалік, із розумінням кивнув, проте Навані так само здавалася спантеличеною.

— Я займу позицію ось тут, — показав Далінар, здіймаючи руку до мапи Рівнин. — І доки я чекатиму, можна провести розвідку плато, на якому призначено зустріч. Там вочевидь є кілька дивних геологічних формацій.

— Звучить непогано, — промовила Її Світлість Тешав.

— Еге ж, — погодився Адолін, приєднуючись до гурту, — за винятком одного нюансу. Батьку, тебе там не буде…

— Адоліне, — протягнув Далінар страдницьким тоном, — я знаю, що, на твою думку, це аж надто небезпечно, але…

— Бо це й справді надто небезпечно, — заперечив княжич. — Убивця досі живий — а останнього разу він напав того самого дня, коли до табору приходив посланець від паршенді. І от сьогодні в нас зустріч із ворогом на Рівнинах! Батьку, тобі ніяк не можна йти.

— Я мушу, — відказав старший Холін. — Адоліне, це може покласти край війні. А що, як ми отримаємо відповідь — чому паршенді взагалі напали? Я нізащо не відмовлюся від такої можливості.

— А я тобі цього й не пропоную, — мовив Адолін. — Ми просто зробимо все трішечки інакше.

— Як? — запитав Далінар, примруживши очі.

— З однією поправкою, — сказав княжич. — Я піду замість тебе.

— Це неможливо, — заперечив Далінар. — Я не ризикуватиму сином заради…

— Батьку! — гримнув той. — Це не обговорюється!

У вітальні повисла тиша. Князь відвів руку від мапи. Син випнув підборіддя і глянув батькові у вічі. Буря забирай! Не погодитися з Далінаром Холіном було важкувато. Чи усвідомлював великий князь свою впливовість — те, як він попихав людьми самою лише силою очікування?

Ніхто йому не перечив. Далінар робив, що хотів. На щастя, його нинішня мета була шляхетна, але багато в чому князь залишався тією самою людиною, що й двадцять років тому, коли він підкорив королівство — Чорношипом, який отримував, що лише заманеться.

Але не сьогодні.

— Ти надто важливий, — наполягав Адолін, — і тобі цього не спростувати. Не спростувати, що твої видіння життєво важливі. Не спростувати, що твоя смерть означала б розвал Алеткару. Не спростувати, що жодна душа в цій вітальні не має аж такого значення, як ти.

Далінар глибоко й повільно зітхнув.

— Це неправильно. Королівство має бути досить сильним, щоб пережити втрату однієї людини — хай хто ця людина.

— Але поки що картина інакша, — відказав княжич. — І щоб вона стала такою, як ти хочеш, Алеткар потребує тебе. А це означає, що ти маєш дозволити нам ризикувати за тебе. Вибач, батьку, але вряди-годи доведеться делегувати повноваження іншим. Проблеми можна вирішувати не лише особисто.

— Сер, він має рацію, — втрутився Каладін. — Вам і справді не варто ризикувати собою, вирушаючи на Рівнини. Не тоді, коли є інший варіант.

— Не бачу, в чому він полягає, — спокійним тоном заперечив Далінар.

— Зате я бачу, — відказав Адолін. — Мені б тільки позичити Ренарінову Збрую.

***

Як на Адолінове враження, найдивніше в цьому досвіді було не те, що на ньому старі батькові лати. Попри зовнішні стилістичні відмінності, комплекти Збруї підганялися однаково. Обладунок припасувався й за короткий час після того, як його надягли, сидів, наче на княжича зроблений.

Не дивно було й скакати попереду війська під Далінаровим штандартом, що розвівався над головою — Адолін уже шість тижнів водив його в бій самостійно.

Ні, найдивніше було їхати на батьковому коні.

Баский, великий чорний кінь, — корпулентніший і приземкуватіший, ніж Адолінів жеребець Чистокровний — мав вигляд бойового скакуна, навіть як порівняти з іншими ришадіумами. Княжич ніколи не чував, щоб той возив когось чужого — щодо цього ришадіуми були норовисті. Великий князь довго вмовляв коня, доки Баский дозволив Адолінові бодай потриматися за вуздечку — вже не кажучи про те, щоб сісти верхи.

Зрештою це спрацювало, але княжич нізащо не наважився б поскакати на ньому в бій: він був майже певен, що Баский його скинув би й помчав захищати свого господаря, Далінара. Дивно було сидіти не на Чистокровному. Він усе чекав, що кінь інакше рухатиметься й повертатиме голову не тоді, коли треба. А коли Адолін поплескав Баского по шиї, кінська грива не знати чого здалася йому незнайомою на дотик. Княжич і його ришадіум були не просто верхівець зі скакуном — їдучи не на своєму коні, Адолін відчував дивний сум.

Ет, дурниці. Треба зосередитися. Їхня процесія наближалася до обумовленого плато з великим, незвичної форми пагорком майже по центру. Від алетійського боку Рівнин туди було близько, але княжич іще ніколи не висувався так далеко на південь. Вислані вперед розвідники дійшли висновку, що прірводемонів тут водиться більше, але хризалід не буває. Це, певне, такі собі мисливські угіддя — а от заляльковуватися вони повзуть кудись-інде…

Паршенді ще не було. Коли розвідка доповіла, що все чисто, Адолін погнав Баского переносним мостом. У Збруї було парко: пори року, здавалося, зрештою поклали собі просуватися в бік весни або й раннього літа.

Княжич добувся до пагорка в центрі плато — справді дивного. Він об’їхав його, зауважуючи форму й виступи, які стирчали тут і там, майже як…

«Це прірводемон», — збагнув Холін, проминаючи «морду» — виїмчасту ділянку, яка точно нагадувала довбешку тієї тварюки. Може, статуя? Ні, це природне утворення. Не одне століття тому тут сконав прірводемон, чию тушу не знесло бурею, і та повільно обростала крємом.

Результат вийшов моторошний: крєм, попристававши до панцира, відтворив його форму, немовби посмертний зліпок, і пагорок став здаватися кам’яною істотою, наче в прадавніх переказах про Спустошувачів.

Адолін здригнувся й погнав скакуна від скам’янілого трупа в бік іншого краю плато. А незабаром почув сигнали дозорців — підступали паршенді. Княжич зосередився, готовий у разі потреби прикли́кати Сколкозбройця. Позаду вишикувався мостонавідницький загін у складі десяти бійців, зокрема й уже баченого паршмена. Капітан Каладін про всяк випадок залишився з Далінаром у таборі.

Адолінові загрожувала більша небезпека. Якась частина княжичевого єства хотіла, щоб той шин напав сьогодні, давши йому шанс повторно спробувати щастя. З-поміж усіх дуелей, котрі Холін сподівався провести в майбутньому, саме ця — проти вбивці його дядька — обіцяла стати найважливішою. Навіть сквитатися із Садеасом було другорядною справою.

З прилеглого плато, граційно перескочивши провалля, застрибнув на призначене гурт із двох сотень паршенді — але вбивці поміж них не було. Адолінові охоронці заворушилися, подзенькуючи обладунками й опускаючи списи. Зустрічі людей та паршенді вже багато років супроводжувало неодмінне кровопролиття.

— Гаразд, — промовив Адолін, не піднімаючи забрала. — Давайте сюди мою писарку.

Її Світлість Інадару пронесли крізь лави в паланкіні. Навані Далінар залишив при собі — буцімто як порадницю, але водночас, певне, щоб уберегти.

— Гайда, — сказав княжич і погнав Баского вперед.

Плато вони перетинали тільки вдвох — сам Адолін і Її Світлість Інадара, яка вийшла з паланкіна й рушила пішки. То була стара висхла матрона з коротко стриженим задля зручності сивим волоссям. Сказати про неї «шкіра та кості» означало б применшити її худорбу, але розум вона мала гострий і сумніватися в ній як у писарці підстав не було.

Відділившись від паршендійських шеренг, Сколкозбройний рушив уперед сам-один — спокійно та впевнено. Такого не налякаєш!

Адолін спішився і, пройшовши решту відстані поруч писарки, спинився за кілька футів від свого візаві. Довкола були тільки їхня трійця, кам’яна пустизна й витріщені очі скаменілого прірводемона ліворуч від них.

— Я Ешонай, — промовила паршендійка. — Пам’ятаєш мене?

— Ні, — відказав Адолін, силкуючись понизити голос, щоб той нагадував ба́тьків.

Він сподівався, що вкупі з шоломом цього вистачить, щоб обдурити перемовницю — а перед ним була таки жінка! — бо звідки ж їй докладно знати Далінарів тембр?

— Не дивно, — мовила Ешонай. — За часів нашої першої зустрічі я була ще молода й не мала впливу. Таку й запам’ятовувати не варто.

Адолін очікував, що її вимова буде співоча — адже таке про паршенді подейкували. Але насправді вийшло геть інакше. Слова Сколкозбройної були ритмізовані — вона ж бо виділяла їх акцентами й паузами, а також змінювала тони — проте все це нагадувало радше речитатив, аніж пісню.

Діставши телестиль і планшет, Інадара почала стенографувати почуте.

— Що відбувається? — зажадала пояснення Ешонай.

— Як ти й просила, я прийшов один, — відказав княжич, намагаючись імітувати владну інтонацію Далінара. — Але я записуватиму все сказане й транслюватиму нашу розмову своїм генералам.

Ешонай не підняла свого забрала — тож Адолін отримав зручний привід не підняти й свого. Крізь оглядові щілини вони вп’ялися одне в одного очима. Наразі все йшло не так добре, як сподівався старший Холін, але десь так, як уявляв собі молодший.

— Ми прибули сюди, — промовив Адолін, озвучуючи фразу, якою радив розпочати зустріч його батько, — щоб обговорити умови вашої капітуляції.

Ешонай засміялася.

— Річ зовсім не в цьому.

— А в чому ж тоді? — запитав Адолін. — Ти прагнула зустрітися зі мною. Навіщо?

— Відколи я розмовляла з твоїм сином, Чорношипе, сталися зміни. Важливі зміни.

— Які саме?

— Тобі їх навіть не уявити, — промовила паршендійка.

Адолін зволікав — начебто розмірковуючи, але насправді даючи Інадарі час зв’язатися з військовими таборами. А та, нахилившись до нього, шепнула, яку репліку прислали для княжича Далінар із Навані.

— Ми стомилися від цієї війни, паршендійко, — озвучив написане Адолін. — Ваші лави рідіють, і нам це відомо. Уклавши перемир’я, ми обоє виграємо.

— Ми не такі ослаблені, як ви гадаєте, — заперечила Ешонай.

Адолін насупився. Під час минулої розмови вона здавалася палкою й закличною — а тепер була холодна й зневажлива. Невже це нормально? А втім, вона паршендійка. Її емоції можуть відрізнятися від людських.

Інадара знову зашепотіла до княжича.

— Чого ти хочеш? — запитав Адолін, озвучуючи отримані від батька слова. — Як домогтися миру?

— Мир буде тоді, Чорношипе, коли один із нас загине. Я прийшла сюди побачити тебе на власні очі й попередити. Правила цієї кампанії щойно змінилися. Сутички за яхонтосерця втратили значення.

Втратили значення? Адоліна кинуло в піт. «Звучить так, наче вони не в безвиході, а весь цей час вели власну гру». Невже алеті могли так глибоко помилятися щодо всього?

Паршендійка розвернулася, збираючись піти.

Ні! Щоб стільки зусиль, покладених на цю зустріч, — і завершилися пшиком? Буря забирай!

— Зажди! — гукнув княжич, ступаючи крок уперед. — Скажи: чому? Чому ми не можемо домовитися?

Та озирнулася.

— Ти справді хочеш покласти цьому край?

— Так. Прошу тебе. Я прагну миру. За будь-яку ціну.

— Значить, тобі доведеться нас знищити.

— Але чому? — допитувався Адолін. — Чому багато років тому ви вбили короля Ґавілара? Чому порушили договір?

— Короля Ґавілара? — перепитала Ешонай, немовби розмірковуючи над цим іменем. — Не треба було йому того вечора розкривати нам свої плани. Бідолашний дурник, він не знав. І похвалився, гадаючи, що ми зрадіємо поверненню наших богів.

Похитавши головою, паршендійка знову розвернулася й побігла пріч, подзенькуючи обладунком.

Адолін відступився, почуваючись безсилим. Якби тут був його батько, чи досяг би той більшого? Інадара й досі писала, пересилаючи щойно сказане Далінарові.

Зрештою від князя прийшла відповідь: «Повертайся до табору. Ти нічого не міг удіяти, як не зміг би на твоєму місці і я сам. Вона вочевидь уже ухвалила рішення».

Зворотний шлях минув у невеселих роздумах. А коли за кілька годин Адолін зрештою добувся до табору, то застав батька за нарадою з Навані, генералом Халом, Тешав і командирами чотирьох армійських батальйонів.

Усі присутні зосереджено вивчали отриману від Інадари стенограму, а слуги-паршмени тихо розносили фрукти й вино. Телеб — у Збруї, яку княжич виборов у поєдинку з Ераннівом — спостерігав за ними, стоячи осторонь. Його забрало було підняте, а за спиною висів Сколкомолот. Колись такі, як він, правили Алеткаром. Яка була його думка про всі ці події? Зазвичай той тримав її при собі.

Адолін зайшов до кімнати і стягнув із себе батькового — чи то пак Ренарінового — шолома.

— Треба було відпустити тебе, — сказав княжич. — Пастки не було, а ти, можливо, таки зміг би вправити їй мізки.

— Цей народ убив мого брата того самого вечора, коли підписав із ним мирний договір, — відказав Далінар, вивчаючи мапи, розкладені на столі. — Схоже, що відтоді вони анітрохи не змінилися. Ти чудово впорався, сину, — ми дізналися все, що нам треба.

— Справді? — спитав Адолін і, тримаючи шолома під пахвою, підійшов до стола.

— Так. — Великий князь підвів на нього очі. — Ми знаємо, що хай там як, а на мир вони не погодяться. Моє сумління чисте.

Адолін окинув поглядом розкладені мапи.

— Що це таке? — спитав він, зауваживши символи, якими позначали переміщення військ. Вони щоразу вказували вглиб Розколотих рівнин.

— План наступу, — півголосом відповів батько. — Паршенді не хочуть домовлятися з нами й затівають дещо серйозне — таке, що змінить перебіг війни. Настав час дати генеральний бій і покінчити з цією кампанією — так чи інак.

— Прародителю бур, — видобув княжич. — А що як ми потрапимо в оточення?

— Ми виступимо всіма силами, — промовив Далінар. — Залучимо все наше військо, армії стількох великих князів, скільки їх погодиться долучитися, й Душезаклиначів, щоб забезпечували нас провіантом. Такого величезного з’єднання паршенді не зуміють оточити, а навіть коли й так, — нічого страшного. Ми зможемо вистояти.

— Виступити можна одразу перед Риданням — після останньої великобурі, — сказала Навані, проставляючи на полях мапи якісь цифри. — Нинішній рік — переступний, Світлий: дощити дощитиме, але бурі не налітатимуть тижнями й не застигнуть нас на Рівнинах.

Так-то воно так, але їхні сили опиняться там, відрізані від усього світу, за лічені дні від дати, яка з’являлася на стінах і підлозі… По спині княжича забігали мурашки.

— Нам треба перехопити ініціативу, — тихо сказав Далінар, вивчаючи мапи, — й зірвати їхні плани, доки не закінчиться зворотний відлік. — Князь підвів очі на Адоліна. — Мені потрібно, щоб ти більше бився на дуелях. Здобувай для мене Сколки, сину.

— Завтра в мене поєдинок з Елітом, — оголосив Адолін. — А далі намічена наступна мішень.

— От і добре. Для успіху на Рівнинах знадобляться Сколкозбройні, а також лояльність якомога більшої кількості великих князів, які були б ладні виступити зі мною. Зосередься на дуелях зі Сколкозбройними, які орієнтуються на Садеаса, — громи їх з усією помпою, на яку тільки здатен. А я пройдуся по великих князях, які зберігають нейтралітет, і нагадаю їм про обітницю виконувати Пакт помсти. Якщо ми відберемо Сколки в Садеасових посіпак і за допомогою здобутих трофеїв покладемо край цій війні, то явимо вагомий доказ на користь того, про що я завжди казав: шлях до величі Алеткару лежить через єдність.

Адолін кивнув.

— Буде зроблено.

52. В небо

Споглядальники істини мали езотеричну натуру, і їхній орден складався виключно з тих, хто ніколи не говорив і не писав про власні діяння, чим дратував сторонніх — непосвячених у таку цілковиту секретність. Його члени були від природи не схильними до пояснень, тож коли говорити про незгоду з Корбероном, їхня мовчанка була свідченням не надлишку зневаги, а надлишку тактовності.

«Слова Променистого ордену», розділ 11, с. 6

Каладін простував вечірніми Розколотими рівнинами, минаючи пасма сланцекірки й ліани, довкола яких кружляли такі собі порошинки — спрени життя. Після вчорашньої великобурі в низинах досі стояли калюжі, тлусті від крєму — справжній бенкет для рослин. Зліва долинали звуки військових таборів, де кипіла активність. А праворуч була… абсолютна тиша. Лише неозорі плато.

Свого часу, коли він — іще мостонавідником — ішов у цей бік, Садеасові солдати його не спиняли. Адже чого було шукати таким, як він, на Рівнинах? Садеас натомість виставляв вартових на околицях табору й біля мостів, щоб не дати рабам утекти.

То чого було шукати тут таким, як він? Не інакше, порятунку в чистому вигляді, прихованого на дні цих проваль.

Каладін, звернувши, закрокував уздовж прірви. Дорогою він проминав пости охорони — при світлі смолоскипів, що поблимували на вітрі, солдати несли варту біля мостів. Вояки віддавали капітанові честь.

«Це тут», — подумав той, пробираючись знайомим плато. Військові табори ліворуч від нього плямували темряву світлом, і це дозволяло розгледіти, де він є. На крайці плато Каладін дійшов до того місця, де якось увечері, багато тижнів тому, зустрівся з королівським Дотепником. Той вечір став вечором рішень, вечором змін.

Капітан підступив до краю провалля і глянув на схід.

Зміни та рішення. Колишній мостонавідник озирнувся через плече. Пост охорони залишився позаду, і тепер поблизу не було нікого, хто міг щось побачити. З повним чересом капшуків зі сферами Каладін ступив у провалля.

***

Садеасів військовий табір був Шаллан не до вподоби.

Тут навіть пахло інакше, ніж у Себаріаловому — в повітрі висів сморід безнадії.

А хіба безнадія має запах? Шаллан здавалося, що його можна описати. Це був сопух поту, дешевого пійла та неприбраного з вулиць крєму. Всі ці «пахощі» витали над погано освітленими дорогами. В Себаріаловому таборі ходили групами, а тут — пробиралися перебіжками, збившись у зграї.

В Себаріаловому стані пахло прянощами й ремеслами — шкірою-сирицею та інколи худобою. В Далінаровому — дьогтем і мастилом. У Холіна на кожному другому перехресті стояли ті, хто робив щось корисне. Тепер солдатів там лишилося замало, зате мундири всі вони носили так, неначе йшлося про щити від нинішнього хаосу.

А в Садеаса солдати ходили в незастібнутих кітелях і пожмаканих штанях. Шаллан проминала один генделик за іншим, і з кожного лунали ґвалт і гармидер. Подекуди на вході отиралися жінки, і це свідчило, що то були не просто генделики. Борделів, звісно, не бракувало в жодному з таборів, але тут цього ніхто не соромився.

Паршменів дорогою траплялося менше, ніж звично було бачити в Себаріала. Садеас надавав перевагу звичайним рабам і рабиням, які пробігали то туди, то сюди — з таврами на лобі, зігнутою спиною та зсутуленими плечима.

Відверто кажучи, дівчина очікувала, що так буде в кожному з таборів. Вона читала в хроніках про табірне життя — про маркітанток і проблеми з дисципліною. Про спалахи гніву та поведінку чоловіків, навчених убивати. Певне, замість жахатися зі стану Садеаса, вона мала б дивуватися, що й решта не такі самі.

Шаллан поспішала. На ній була личина молодого темноокого, волосся було забране під картуз, а п’ястки покривали цупкі рукавиці. Навіть перевдягнувшись чоловіком, світити захищеною рукою вона не збиралася.

Перше ніж вийти з дому цього вечора, Шаллан про всяк випадок припасла низку портретів. Експерименти показали, що ранковий малюнок придавався і ввечері, але якщо позволікати з добу, образ виходив нечіткий і часом навіть розпливався. Шаллан це нітрохи не дивувало: процес малювання залишав відбиток у свідомості, який зрештою зношувався.

Прототипом її нинішньої личини став збірний образ юнаків-вістових із Садеасового табору. Щоразу як вона проходила повз гурт солдатів, її серце глухо калатало, але ніхто з них не затримував на ній погляду.

Амарам був «Його Високороддя»: він належав до третього дану, на цілий ранг переважаючи її батька й на дві позиції — саму дівчину. Це давало йому право мати власну невеличку резиденцію на території військового табору сюзерена. Над маєтком майорів Амарамів персональний штандарт, а в прилеглих приміщеннях розташувалося його особисте військо. Межі володінь Його Високороддя окреслювали вбиті в камінь палі, посмуговані темно-зеленим і винним — кольорами ясновельможного Амарама. Шаллан проминула їх, не стишуючи кроку.

— Гей, ти!

Дівчина застигла на місці, почуваючись у темряві воістину комашкою. Але не досить крихітною, бо до неї прямували двоє вартових — і та повільно обернулася. Їхні мундири були найохайніші з тих, які вона перебачила в цьому таборі, — навіть начищені ґудзики сяяли. Щоправда, нижче пояса на них були не штани, а таками — такі собі чоловічі спідниці. Амарам був консерватор, і форма його людей була ще одним відображенням таких настроїв.

Як і більшість алетійців, вартові переважали її зростом.

— Вістовий? О цій порі? — спитав один із них — здоровань із сивуватою бородою й широким, м’ясистим носом.

— Сер, іще навіть другий місяць не зійшов, — відповіла Шаллан хлоп’ячим — як вона сподівалася — голосом.

Вартовий насупився. Що вона такого сказала? «Я звернулася до нього “сер”, — збагнула дівчина, — а він не офіцер».

— Надалі щоб доповідав про свій прихід на посту охорони, — сказав чоловік, тицяючи пальцем у бік невеличкого освітленого простору далеко за ними. — А периметр віднині буде на замку.

— Так точно, сержанте.

— Геве, дай хлопчині спокій, — втрутився інший боєць. — Звідки йому знати правила, що їх солдати — і ті засвоїли хіба наполовину?

— Геть з очей моїх! — сказав Гев і махнув «вістовому» проходити.

Шаллан поквапилася підкоритися. «Периметр на замку»? Незавидне завдання. Адже муру в «Його Високороддя» не було — лише кілька смугастих стовпів.

Маєток Амарама був порівняно невеликий — два поверхи з усього кількома кімнатами на кожному. Можливо, то була колишня таверна, що правила йому за тимчасову резиденцію — адже ясновельможний прибув у табір лише нещодавно. Навалені неподалік купи каменю й штабелі крємоцегли вказували на те, що тут планують зво́дити куди величнішу споруду. Біля них стояли й інші будівлі, відведені під казарми для особистої охорони Його Високороддя, яка налічувала із пів сотні душ, не більше. Певне, основну масу рекрутів, набрану в Садеасових землях і приведену до присяги, розквартирували деінде.

Наблизившись до Амарамової резиденції, Шаллан притиснулася до якоїсь із надвірних служб, присіла й затаїлася. Вона проводила тут розвідку вже третій вечір — і то щоразу в іншому образі. Можливо, такі застережні заходи були надмірні — хтозна. Адже вона такого ще ніколи не робила. Тремтливими пальцями Шаллан зняла картуз — ця частина камуфляжу була справжня — і її волосся розсипалося по плечах. А далі витягла з кишені складений малюнок і стала чекати.

В пильнуванні за маєтком спливала одна хвилина за іншою. «Ну ж бо… — думала дівчина. — Ну ж бо…»

І зрештою з будинку вийшла молода темноока під ручку з високим чоловіком у штанях і вільній сорочці на ґудзиках. Він щось сказав, і жінка, засміявшись, кинулася в ніч, а її супутник, окликаючи подругу, побіг навздогін. Ця покоївка — Шаллан так і не змогла дізнатися, як її звати — виходила о цій порі щовечора. Двічі з цим чоловіком, а одного разу — з іншим.

Шаллан глибоко вдихнула, втягуючи Буресвітло, і здійняла в руці портрет покоївки, який намалювала раніше. Вони були приблизно однакового зросту, мали волосся такої самої довжини й досить схожу фігуру… Цього мало вистачити. Шаллан видихнула й набула нової подоби.

«Вона часто хихоче і сміється, — подумала дівчина, стягуючи чоловічі рукавички й покриваючи лівицю жіночою, кольору сиром’ятної шкіри, — а ще нерідко “виступає, наче пава” — якось навшпиньках. Голос у неї вищий, ніж мій. Акценту немає».

Шаллан тренувалася розмовляти, як ця покоївка, але сподівалася, що їй не випаде нагоди перевірити на практиці, чи досить схоже звучить її голос. Все, що вона мала зробити, це зайти у двері, піднятися сходами й прослизнути в потрібну кімнату. Геть просто.

Дівчина підвелася й, поклавшись на Буресвітло, затамувала подих і рушила до будинку.

***

Каладін приземлився на дно провалля осяйним Світловим ураганом і, взявши списа на плече, кинувся бігти. Коли в жилах бушує Буресвітло, на місці не встояти.

Кілька капшуків зі сферами полетіли додолу — на потім. З відкритих ділянок Каладінової шкіри здіймалося досить заряду, щоб Освітлювати урвище, відкидаючи тіні, що їх, здавалося, вирізьблювали на стінках кістки та гілляки, які стирчали з донних наносів. Виходили такі собі постаті — ду́ші й тіла́. Від його рухів тіні звивалися, немовби озираючись йому вслід.

За його бігом наче стежили безмовні глядачі. Спурхнувши донизу осяйною стрічкою, Сил розташувалася біля голови бігуна й линула в повітрі з ідентичною швидкістю. Каладін перестрибував перешкоди і брьохав калюжами, розігріваючи м’язи.

А відтак заскочив на стінку провалля.

Приземлення вийшло незграбним: він спіткнувся, покотився по рюшоцвітах і застиг на стінці, лежачи долілиць. Каладін, заричавши, схопився на ноги, а невеличкий поріз на руці затягнувся під дією Буресвітла.

Застрибнувши на стінку урвища, він почувався надто неприродно: після приземлення йому знадобився час, щоб освоїтись.

Каладін знову побіг, підзаряджаючись Світлом і звикаючи до зміни перспективи. А коли досяг наступного провалля між плато — перехрестя, якщо дивитися з дна — його очі сприйняли ту перешкоду як безодню: стінки урвища стали для нього «низом» і «верхом».

Сконцентрувавшись на дні прірви, він зіскочив із вертикалі й закліпав очима — стараючись, щоб справжній діл став «долом» і для нього. Але приземлення знову не вийшло: цього разу Каладін, зачепившись, полетів у калюжу.

Лежачи в холодній воді, він зітхнув і перевернувся на спину. А коли стиснув кулаки, між пальцями чвакнули крємові осади з дна калюжі.

Опустившись йому на груди, Сил прибрала дівочу подобу й узяла руки в боки.

— Що таке? — спитав Каладін.

— Це було жалюгідно.

— Згоден.

— Може, ти занадто поспішаєш? — припустила спрен. — Чом би тобі не спробувати застрибувати на стінку не з розгону, а з місця?

— Убивця діяв саме так, — відказав Каладін. — І я маю навчитися тому самому не гірше за нього.

— Зрозуміло. По-твоєму, він виробляв усі ці штуки від самого народження — без жодної підготовки.

Каладін тихенько зітхнув.

— Ти говориш, як Туккс.

— Он як? То він був розумник, красень і завжди мав рацію?

— Туккс був гарячка, крикун і ще той скализуб, — відказав Каладін, підводячись. — Але рацію мав чи не завше. — Він став обличчям до стіни та спер об неї списа. — Вбивця, Сет, зауважив, що «Кинув» мене. Тож такі фортелі, мабуть, називають «Кидками» чи «Викидами».

— Годяща назва, — згідливо кивнула Сил.

— Гаразд, щоб засвоїти цю науку, доведеться мені почати з азів.

Це ж було все одно що опановувати спис і, певне, означало кількасот стрибків на стінку та з неї.

«Сконати від шинового Сколкозбройця ще гірше», — подумав Каладін, беручись до роботи.

***

Шаллан зайшла на Амарамову кухню, намагаючись рухатися з енергійною грацією служниці, чию личину носила. В приміщенні стояв сильний запах гостро приправленої потравки, що побулькувала над вогнем — то були залишки вечірньої трапези, які чекали напоготові: а раптом хтось зі світлооких зголодніє? Куховарка, влаштувавшись у кутку, гортала роман, а її помічниці відшкрібали казанки. Кухня була яскраво освітлена сферами: Амарам вочевидь довіряв своїм слугам.

Довгий проліт сходів вів на другий поверх — щоб слуги могли швидко подавати на стіл. Шаллан накреслила здогадний план будинку, що ґрунтувався на розташуванні вікон. Визначити потаємну кімнату було неважко — її віконниці були зачинені і їх ніколи не відчиняли. Щодо сходів на кухні вона, схоже, вгадала й закрокувала до них. А ще стала мугикати собі під ніс: у покоївки, чию подобу вона прибрала, була така звичка.

— Так скоро? — запитала куховарка, підводячи очі від книжки. Акцент виказував у ній гердазійку. — Що, сьогоднішній подарунок був так собі? Чи той, із ким ти крутиш паралельно, застукав вас разом?

Шаллан промовчала, силкуючись приховати нервовість мугиканням.

— У такому разі нічого байдикувати, — повела далі жінка. — Бо Стайн шукав когось натерти дзеркала. Він у кабінеті, начищає хазяйські флейти.

Флейти? Воїн на кшталт Амарама мав флейти?

Цікаво, як відреагує куховарка, якщо пустити її розпорядження повз вуха і збігти сходами нагору? Та, певне, була неабихто (як на темнооку) і посідала важливе місце в ієрархії челяді.

Не підводячи очей від роману, жінка тихенько докинула:

— Не думай, наче ми не зауважили, як ти вієшся казна-куди серед білого дня. Те, що господар тебе вподобав, не означає, наче тобі дозволять скористатися з його ласки. Йди працюй — провівши вільний вечір не за іграми, а за роботою, ти, бува, пам’ятатимеш, що маєш обов’язки.

Зціпивши зуби, Шаллан глянула вгору — туди, де лежав її шлях до мети. Куховарка повільно опустила роман. Її насуплений вираз підказував: вона не з тих, кого можна ослу́хатися.

Шаллан кивнула й відійшла від сходів у коридор, який тягнувся за ними. З фоє нагору вестимуть іще одні сходи. Треба лише пробратися в той бік, а тоді…

З бічної кімнати в коридор ступила чиясь постать, і Шаллан застигла на місці. Високий, із квадратним підборіддям та орлиним носом, той чоловік був убраний за останньою модою світлооких: у відкритий сюртук поверх сорочки на ґудзиках, штани з цупкого краму й ретельно пов’язану на шиї хустину.

Буря забирай! Його Високороддя Амарама — стильного чи не дуже — мало не бути вдома цього вечора! Адолін казав, що сьогодні той має вечеряти з Далінаром і королем. То що ж він тут робить?

Амарам стояв, вивчаючи гросбух, який тримав у руці, і, здавалося, не помічав покоївки. Він відвернувся від Шаллан і неквапливо рушив коридором.

Тікай! Таким був її перший порив — утекти крізь парадні двері й розчинитися в темряві. Але проблема була в тім, що куховарка її бачила. Пізніше, коли справжня служниця повернеться й на неї обрушиться буря, та зможе представити свідків, які підтвердять, що вона лише щойно зайшла до будинку. Тож хай там як, а варто Шаллан утекти — й Амарам майже напевне дізнається, що в його домі під виглядом покоївки нишпорив хтось чужий.

«Прародителю бур! Не встигла переступити поріг — а вже наробила клопоту».

Над головою скрипнули сходи — Амарам піднімався до себе в кімнату. Саме ту, куди збиралася проникнути Шаллан.

«Якщо я сполохаю його, Примарокровні оскаженіють, — подумала дівчина. — Але якщо я повернуся, нічого не з’ясувавши, це розгніває їх навіть більше».

Їй самій було потрібно в ту кімнату. А отже, впускати туди Амарама не випадало.

Шаллан кинулася йому навздогін і, влетівши в фоє, крутнулася, обхопивши балясину, й вискочила на сходи. Амарам уже піднявся на верхній майданчик і звернув у бік коридору. Може, він ішов не в ту кімнату?

Але їй не пощастило. Доки дівчина збіга́ла сходами, господар підійшов саме до тих дверей, заніс ключа, вставив його в замкову шпарину й провернув.

— Ваша Ясновельможносте, — промовила засапана Шаллан із верхнього майданчика.

Амарам, насупившись, обернувся.

— Телеш? Хіба ти не збиралася сьогодні на прогулянку?

Що ж, тепер вона принаймні знатиме, як її звати. Невже Його Високороддя так цікавився життям слуг, що був у курсі планів на вечір якоїсь там покоївки?

— Збиралася, Ваша Ясновельможносте, — відказала дівчина, — але повернулася.

«Треба відволікти його. Але на щось не надто підозріле. Думай!» Він, бува, не зауважить, що в неї змінився голос?

— Телеш, — промовив Амарам, хитаючи головою, — ти й досі не можеш обрати між ними двома? Я обіцяв твоєму батькові, що подбаю про тебе. Але як же мені виконати обіцянку, якщо ти ніяк не дійдеш до розуму?

— Річ не в тім, — швидко відповіла Шаллан. — Вартуючи периметр, Гев спинив вістового й послав мене назад — повідомити Вашу Ясновельможність.

— Вістового? — перепитав Амарам, витягуючи ключ із замка. — Від кого?

— Гев не сказав, Ваша Ясновельможносте, але складалося таке враження, ніби це щось важливе.

— Ох уже цей Гев… — зітхнув Його Високороддя. — Не людина, а ходяча параноя. Невже він гадає, що зможе тримати периметр на замку серед такого розгардіяшу, як у тутешньому таборі? — Амарам подумав і сховав ключа назад до кишені. — Ліпше піти й подивитися, що там таке.

Шаллан уклонилася, а той пройшов повз неї і збіг сходами. Щойно ясновельможний зник з очей, дівчина порахувала до десяти й кинулася до дверей. Вони були зачинені.

— Фрактале! Ти де? — шепнула Шаллан.

Той виповз зі зборок на її спідниці, перетнув підлогу й, вибравшись по дверях, опинився прямо перед нею — наче рельєфне різьблення на фільонці.

— Тут замок, — промовила дівчина.

— Закономірність, — відказав Фрактал і, зробившись манісіньким, заповз у замкову щілину.

У своїх покоях вона ще кілька разів перевіряла його здібності на різних замках, і Криптик відмикав їх із тією ж легкістю, що й скриню Тин.

Замок клацнув, і дівчина, відчинивши двері, прослизнула в темний простір за ними, а там витягла з кишені сферу й підсвітила собі.

Потаємна кімната. З постійно зачиненими віконницями і повсякчас під замком. Кімната, у яку Примарокровні так відчайдушно прагнули зазирнути.

Вона була вщерть заповнена мапами.

***

Як виявив Каладін, коли стрибаєш із поверхні на поверхню, вся штука не в приземленні, рефлексах або часі. І навіть не в зміні перспективи.

Річ у страху.

Все впиралося в ту мить, коли тіло, зависаючи в повітрі, змінювало нахил — сила тяжіння починала діяти не знизу, а збоку. Каладінові інстинкти були неготові до такої зміни, й певна первісна частина його єства панікувала щоразу, як низ припиняв бути низом.

Каладін із розгону стрибнув на стінку ногами вперед. Він не міг завагатися, не міг злякатися, не міг спасувати. Він наче привчав себе падати сторч головою на кам’яну площину, не виставляючи руки для захисту.

Каладін змістив перспективу і за допомогою Буресвітла зробив стінку «низом». Його ноги були готові до приземлення, але навіть за цю коротку мить інстинкти збунтувалися: тіло відчувало, що от-от упаде на дно прірви й усе закінчиться забоєм голови та переломами кісток.

Але насправді він як по маслу приземлився на стінку.

Каладін випростався і глибоко, здивовано зітхнув, видихаючи клуб Буресвітла.

— Хвацько! — зауважила Сил, пурхаючи довкола.

— Це протиприродно, — відказав Каладін.

— Ну ні — з чимось протиприродним я б ніколи не зв’язалася. Це просто… неприродно.

— Ти маєш на увазі «надприродно»…

— А от і не маю.

Спрен засміялася й полетіла вперед.

Це й справді було неприродно — як-от ходіння для дитини-дибунця. Природним його робив час. Нині Каладін тільки-но вчився повзати — але, на жаль, зовсім скоро мав бігати. Мов та ж таки дитина, впавши в лігво білошипника — або негайно вчись, або тебе з’їдять.

Він розігнався, біжучи вздовж стінки урвища, перестрибнув пасмо сланцекірки й, зіскочивши вбік, перемістився на дно. Приземлення вийшло хіба трішки жорсткувате.

Вже ліпше. Не даючи собі спочинку, Каладін помчав за Сил.

***

Мапи.

Шаллан сторожко рушила вперед, і її одинока сфера освітила кімнату, завішену мапами і засипану аркушами паперу. Їх покривали ґліфи — не каліграфічні, а нашкрябані нашвидкуруч. Більшість були заледве читабельні.

«Я чула про цю графіку, — подумала вона. — За допомогою цього скоропису буревартівники обходять заборону писати».

То Амарам був буревартівник? Доказом цього здавалася таблиця на стіні, яка містила перелік великобур і розрахунковий графік їхнього настання, — написана тією самою рукою, що й примітки на мапах. Певне, саме таких матеріалів і шукали Примарокровні — щоб було чим шантажувати ясновельможного. Буревартівники — чоловіки, які займаються наукою — ображали релігійні почуття широкого загалу. Це їхнє використання ґліфів на манір скоропису, ця їхня потаємність… Амарам був чи не найзаслуженіший генерал у всьому Алеткарі, якого поважали навіть супротивники. І викриття причетності до буревартування могло серйозно зашкодити його репутації.

Але навіщо йому весь цей клопіт? Звідки таке дивне захоплення? Кожна з цих мап чимось нагадувала ті, що їх Шаллан після смерті батька виявила в його кабінеті, — хоча на тих фігурував Я-Кевед.

— Фрактале, постій на сторожі за дверима, — попросила дівчина. — Й одразу дай знати, якщо Амарам повернеться до будинку.

— Мммм, — прогудів спрен і залишив кімнату.

Розуміючи, що часу в неї обмаль, Шаллан кинулася до стіни і, здійнявши сферу, стала залишати собі Спогади про побачені мапи. Розколоті рівнини? Ця мапа була куди докладніша, ніж будь-яка з бачених доти — включно з Головною, яку дівчина вивчала в королівській Галереї мап.

Звідки вона в Амарама? Шаллан намагалася добрати сенсу в такому застосуванні ґліфів — але видимої граматики в написах не було. Ґліфи були не розраховані на таку практику — вони виражали не низку думок, а єдину ідею. Шаллан прочитала кілька символів підряд.

«Початок… напрямок… непевність…». «Точне розташування центру — чи то пак “середини”? — невідоме?» Сенс був, певне, такий.

Інші примітки були схожі, й вона подумки переклала їх. «Просування в цьому напрямку може принести результат». «Тут бачили воїнів, які вели спостереження». Натомість інші синтагми здавалися дівчині беззмістовними. Цей скоропис був якийсь дивний. Фрактал, може, й переклав би, але їй таке було ніяк не до снаги.

Крім мап, стіни були завішані довгими аркушами паперу, вщерть списаними й повними таблиць і діаграм. Амарам над чимось працював — чимось серйозним…

«Паршенді! — збагнула Шаллан. — Ось що означають ці ґліфи. Парап-шенеш-іді». Окремо вони виражали три різні поняття — але їхнє сукупне звучання утворювало слово «паршенді». Ось чому деякі примітки здавалися маячнею — Амарам подекуди користувався ґліфами для фонетичного запису. В таких місцях вони були підкреслені, і це давало змогу фіксувати ними те, що інакше записати не вийшло б. Буревартівники перетворювали ґліфи на повноцінну писемність!

«Паршенді, — переклала дівчина, і досі спантеличена характером письмен, — мають знати, як повернути Спустошувачів».

Що?!

«Дізнатися їхню таємницю».

«Досягти середини раніше за алетійські війська».

Деякі записи були переліком цитат. Шаллан упізнала низку виписок із Ясниної праці, переведених у ґліфи, — там ішлося про Спустошувачів. Інші ж нотатки містили буцімто описи — чи тих таки Спустошувачів, чи інших міфічних істот.

Ось вони, вичерпні докази, що Примарокровних цікавило те саме, що і Ясну. А ще, вочевидь, Амарама. Серце Шаллан збуджено закалатало. Дівчина обернулася та обвела очима кімнату. Чи не ховався тут секрет Урітіру? А може, вона його вже знайшла?

Там було забагато всього, щоб уповні перекласти на місці. Скоропис був складний, а серце, вилітаючи з грудей, додавало зайвої нервозності. Та й Амарам мав от-от повернутися. Тож Шаллан просто залишала Спогади, щоб перемалювати все побачене пізніше.

А доти написи, які вона побіжно переклала, спровокували в ній новий різновид жаху. Здавалося… скидалося на те, що Амарам — взірець алетійської шляхетності — вдавався до активних заходів, щоб повернути Спустошувачів.

«Я маю залишатися в курсі цих справ, — подумала дівчина. — Не можна дозволити, щоб після сьогоднішнього — а я таки напартачила з цим проникненням — Примарокровні вишпурнули мене геть. Я маю з’ясувати, що ще їм відомо. А також маю дізнатися, навіщо Амарам це робить».

Шаллан не могла просто втекти, ризикуючи насторожити ясновельможного: чи не проник до потаємної кімнати хтось сторонній? Їй ніяк не можна було запороти нинішнє завдання.

Вона мусила вигадати ліпші обмани.

Дівчина витягла з кишені аркуш паперу, кинула його на стіл і гарячково заходилася малювати.

***

Розрахувавши швидкість, Каладін зіскочив зі стінки, крутнувся й приземлився назад на дно урвища, не збившись із кроку. Біг він не надто прудко, але тепер принаймні не спотикався.

З кожним стрибком його нутряний страх відступав усе далі. Нагору, назад на стінку — і знову донизу. Ще раз і ще раз, підзаряджаючись Буресвітлом.

Так, це було природно. І так — це була його стихія.

Відчуваючи приплив збудження, він мчав дном провалля, маневруючи між кістками та мохом, а тіні махали йому бігти далі. Перестрибуючи велику калюжу, Каладін не розрахував її розмірів і мало не шубовснув, приземляючись, у її мілку воду.

Але інстинктивно глянув угору й Кинувся в небо.

На коротку мить падіння донизу перетворилося на падіння доверху. Сила інерції тягла його вперед, і Каладін, перелетівши калюжу, знову Кинувся додолу й приземлився на бігу, обливаючись потом.

«Я міг так Кинутися догори, — подумав він, — що провалився б у небо назавжди».

Хоча ні — так мислили звичайні люди. Небесні мурени не бояться впасти, еге ж? А риби не бояться втопитися.

Він не опанує набутого дару, доки не навчиться мислити по-новому. Так, ішлося саме про дар. І Каладін його прийме.

Тепер йому було відкрите навіть небо.

Він закричав і метнувся вперед, підскочив і перемістився на стінку. Жодних затримок, жодних вагань, жодного страху. Каладін провів цей Кидок, не припиняючи шаленого бігу. Поруч засміялася радісна Сил.

Але це були іграшки. Він підскочив, відірвавшись від стінки, і глянув просто на крутосхил із протилежного боку провалля. Кидок у тому напрямку, сальто в повітрі — й ось він, припавши на одне коліно, приземлився на площину, яка за мить до того була його «верхом».

— У тебе вийшло! — вигукнула Сил, пурхаючи довкола. — Що змінилося?

— Не що, а хто — змінився я.

— Ну, так — а що змінилося в тобі? — спитала спрен.

— Усе.

Сил насупилась, а Каладін натомість широко всміхнувся їй і, різко взявши з місця, помчав стінкою урвища.

***

Шаллан пройшла задніми сходами на кухню, за кожним кроком тупаючи ногами сильніше, ніж зазвичай, щоб удавати, наче вона важча, ніж насправді. Куховарка підвела погляд від книжки й, перелякано вирячивши очі, зронила роман і спробувала встати.

— Ваша Ясновельможносте!

— Не вставай, — беззвучно проплямкала губами Шаллан, почухуючи обличчя, щоб жінка нічого не запідозрила. Фрактал вимовляв, що велено, чудово імітуючи Амарамів голос.

Куховарка, скорившись наказу, зосталася сидіти. Розрахунок був на те, що, сидячи, вона не зауважить зросту Амарама — куди меншого, ніж той мав би бути. Адже навіть зіп’явшись навшпиньки — і замаскувавши це ілюзією — Шаллан була набагато нижча за Його Високороддя.

— Ти допіру розмовляла з покоївкою Телеш, — озвучив Криптик «за намовою» дівчини.

— Так, Ваша Ясновельможносте, — півголосом — у тон Фракталові — підтвердила куховарка. — Я відправила її допомагати Стайнові. Мені здалося, цій дівулі не завадить невеличка прочуханка.

— Помиляєшся, — сказав Фрактал. — Вона повернулася за моїм розпорядженням. А тепер я знову відіслав її, звелівши не говорити ні слова про те, що сталося сьогодні ввечері.

Жінка наморщила лоба.

— А… що такого сталося сьогодні ввечері?

— Я забороняю тобі говорити про ці речі. Ти сунула носа в те, що тебе не стосується. Вдай, що не бачила Телеш. І ніколи не згадуй про це у розмові зі мною. А я, зі свого боку, також удаватиму, наче нічого не було. Тобі зрозуміло?

Куховарка зблідла й кивнула, втиснувшись у крісло.

Шаллан коротко кивнула їй і вийшла з кухні в ніч, а там, пригнувшись, гулькнула за ріг маєтку. Її серце вилітало з грудей, але обличчя мимоволі розпливалося в широкій усмішці.

Сховавшись від сторонніх очей, вона видихнула хмарку Світла і ступила крок уперед. А коли проходила крізь неї, образ Амарама зник, і його змінив хлопчина-вістовий, чию подобу Шаллан прибирала, щоб потрапити на територію резиденції. В такому вигляді дівчина кинулася назад до парадного входу й сіла на східцях, зсутулившись та підперши підборіддя рукою.

У темряві до неї, півголосом розмовляючи, наближалися Амарам із Гевом.

— Ваше Високороддя, я не помітив, щоб дівчина бачила, як я розмовляю з тим вістовим, — пояснював сержант. — Вона, певне, здогадалася…

Забачивши Шаллан, він змовк.

А дівчина скочила на ноги й уклонилася Амарамові.

— Тепер це не має значення, Геве, — промовив ясновельможний і махнув сержантові повертатися на свій пост.

— Ваше Високороддя, — мовила Шаллан. — У мене для вас повідомлення.

— Авжеж, темнонароджений, — відказав той, підступаючи ближче. — Чого йому треба?

— Йому? — здивувався «вістовий». — Мене прислала Шаллан Давар.

Амарам схилив голову набік.

— Хто-хто?

— Наречена Адоліна Холіна, — пояснила Шаллан. — Вона хоче оновити візуальну картотеку алеткарських Сколкозбройців. Якщо ви не проти, вона просить призначити час, коли можна прийти й зробити замальовку вашого меча.

— Он воно що, — промовив Амарам — здавалося, заспокоївшись. — Що ж, гаразд, буду радий. Пообіді я переважно не зайнятий. Нехай пришле когось до мого дворецького, і той призначить їй на відповідні день і час.

— Слухаю, Ваше Високороддя. Неодмінно перекажу.

І дівчина зібралася йти.

— Тебе прислали так пізно з таким простим запитанням? — поцікавився Амарам.

Шаллан знизала плечима.

— Ваше Високороддя, я роблю, як наказують світлоокі. Моя господарка… е-е… буває розсіяна. Гадаю, вона дала мені таке доручення, щоб потім не забути. А Сколкозбройці її страшенно цікавлять…

— А кого ж вони не цікавлять? — тихо й задумливо промовив Амарам, відвертаючись. — Дивовижні це штуки, еге ж?

«Він звертається до мене чи сам до себе?» — не зрозуміла Шаллан. У руці Його Високороддя матеріалізувався з імли Сколкозброєць із намистинками конденсату. Амарам здійняв його й поглянув на своє відображення.

— Яка краса, — промовив він. — Справжній шедевр. І чому найвеличніші творива потрібні для вбивства? Ох, я забалакався й затримую тебе. Перепрошую. Ця Зброя для мене досі в новинку, і я весь час шукаю привід, щоб прикли́кати її.

Але Шаллан майже не слухала. Ненагострений край Сколкозбройця вкривали борозни, що скидалися на розбурхані хвилі. Чи, може, на омахи полум’я. Усю довжину леза — вигнутого та звивистого — прикрашали вигравірувані візерунки.

Вона впізнала цей меч.

Він належав її братові Геларану.

***

Каладін мчав проваллям разом із вітром, який дув йому в спину. Попереду світною стрічкою летіла Сил.

Добігши до валуна, який загороджував шлях, він підстрибнув і Кинувся вгору, а потім, пролетівши добрих футів тридцять, — водночас убік і донизу. Нижній кидок заглушив інерцію верхнього, а боковий — перемістив його на стінку урвища.

Скасувавши Викид, що тягнув його донизу, Каладін відштовхнувся від стінки рукою, зробив кульбіт і, скочивши на ноги, помчав нею далі. А досягнувши краю плато, перестрибнув на інше, наступне, й так само Кинувся на крутосхил.

«Швидше!» Він увібрав майже весь залишок Світла, висотавши його зі зронених про запас капшуків. Заряду було стільки, що той палав, наче вогнище. Це надихнуло Каладіна, і він, підстрибнувши, зробив Кидок уперед, на схід, почавши немовби падати урвищем — під ним проносилося дно провалля, а по боках, зливаючись, мелькали рослини.

Він мав не забувати, що падає — адже з кожною миттю «польоту» його швидкість зростала — але це не скасовувало відчуття свободи, абсолютного звільнення. Просто така свобода могла бути небезпечна.

Здійнявся вітер, і Каладін останньої миті встигнув зробити Кидок назад — це уповільнило падіння, і він не врізався в стінку провалля перед собою, а приземлився на неї.

Цей напрямок став його «низом», і юнак, підвівшись, побіг крутосхилом. Буресвітло витрачалося шаленими темпами, але скупитися на нього не доводилось. Каладінові платили як світлоокому офіцеру шостого дану, і його сфери містили не крихітні скалки, а броами. Стільки грошей одразу, як платили йому на місяць, він іще ніколи не бачив, і заряду в них — як порівняти з минулим досвідом — був цілий статок.

Із криком перестрибнувши зарості рюшоцвітів, які повтягували під ним свої вайї, він Кинувся на протилежну стінку й, перелетівши провалля, приземлився на руки. Знову відштовхнувшись, Каладін примудрився здійснити зворотний Кидок — але зовсім слабенький.

Це зробило його значно легшим, і він, крутнувши в повітрі сальто, зумів приземлитися на ноги і стати на стінці — обличчям убік, стискаючи кулаки та стікаючи Світлом.

Сил очікувально пурхала довкола Каладіна то туди, то сюди.

— Ну, що? — запитала вона.

— Мало, — відказав їй той і знову Кинувся вперед, уздовж провалля.

Каладін не боявся, що падає. Це був океан, яким він плив, вітри, на чиїх крилах він ширяв. Він летів сторч головою в наступне плато, а за мить до падіння Кинувся вбік і назад.

Шлунок зсудомило. В Каладіна було таке відчуття, наче його обв’язали мотузкою і зіпхнули зі стрімчака, а потім смикнули назад саме тоді, коли бухта повністю розмоталася. Але Буресвітло всередині дозволяло нехтувати такими незручностями. І він Кинувся вбік — у наступну розколину.

Кидки спрямовували його на схід — від одного проходу до іншого — і він петляв між плато, тримаючись урвищ, наче в’юн, що пливе хвилями, огинаючи валуни. Вперед, швидше, не припиняючи падати…

Зціпивши зуби від подиву перед силами, які вирували в ньому, Каладін махнув рукою на осторогу й Кинувся вгору. Кидок, Кидок, іще Кидок. Забувши про все на світі й струмуючи Буресвітлом, він зметнувся з проваль у відкритий простір над ними.

А там знову Кинувся на схід, щоб падати в тому самому напрямку, але не налітаючи дорогою на стінки плато. Він линув до обрію — далекого й загубленого в темряві. Швидкість зростала, сюртук лопотів, волосся розвівалося за спиною. В обличчя бив вітер, і Каладін примружився, але очей не заплющив.

Внизу проносилися одна за одною темні розколини: плато, провалля, плато, провалля. Це відчуття польоту над землею… було йому знайоме — зі снів. Він за хвилини пролітав стільки само, скільки мостонавідники долали за багато годин. У нього було враження, неначе щось жене його вперед — неначе його несе самим вітром. Праворуч від Каладіна пурхала Сил.

А ліворуч? Ні, то були інші спрени вітру. Він назбирав їх десятки — осяйних стрічок, що летіли довкола. Хоча Сил вирізнялася. Каладін не міг сказати, чим саме, але вирізнялася — так упізнати в натовпі близького родича можна за самою лише ходою.

Сил із кузенами звивалися довкола нього спіралями світла — вільні та грайливі — але не без певної злагодженості.

Скільки часу минуло, відколи він востаннє почувався так добре, так переможно, так повнокровно? Цього з ним не було аж ген від смерті Тіена. Навіть після врятування Четвертого мосту його оповивала пітьма.

Але вона розсіялася. На плато попереду завиднівся шпилястий стрімчак, і Каладін, зробивши ретельний Кидок у той бік, скерував своє падіння праворуч. Кілька Кидків уліво загальмували його достатньою мірою, щоб, підлетівши до кінчика того шпиля, він зміг схопитися за нього й описати коло, сковзаючи п’ястком по гладкому крємокаменю.

Довкруж нього вибухнуло світне гроно — наче бризки валу, що налітає на перешкоду: сотня спренів вітру навсібіч розси́пала від Каладіна сяйво, немовби розгортаючи віяло.

Той широко всміхнувся, а тоді глянув угору — до неба.

***

Ясновельможний Амарам так само витріщався на Сколкозбройця. Було темно, але він тримав його перед собою, здійнявши на світло, що лилося з вікон на фасаді маєтку.

Шаллан пам’ятала безмовний жах свого батька, коли той побачив, що цього клинка спрямували на нього. Може, це збіг? Два ідентичні на вигляд мечі? Їй, певне, зраджує пам’ять.

Але ні! Вона б нізащо не забула, який вигляд має це Оружжя. То був Геларанів меч. А двох однакових Сколкозбройців не буває.

— Ваша Ясновельможносте? — звернулася Шаллан до Амарама, який, здавалося, здригнувся — начебто забувши, де він є.

— Так?

— Її Світлість Шаллан прагне впевнитися у правильності й достовірності реєстраційних записів щодо походження всієї алетійської Зброї та Збруї, — промовила дівчина. — Вашого екземпляра там не зафіксовано, й вона просила, щоб Ваше Високороддя, коли його ласка, поділився з ученими інформацією про попереднього власника свого Сколкозбройця.

— Я вже пояснював Далінарові, що не знаю «роду-племені» своїх Сколків, — відказав Амарам. — І Зброя, і Збруя належали вбивці, який учинив замах на моє життя. То був молодий рудоволосий веден. Його імені нам невідомо, а обличчя було спотворене до невпізнанності моїм ударом у відповідь. Бач, яка річ: я заколов його крізь оглядову шпару.

«Молодий рудоволосий веден».

Перед Шаллан стояв убивця її брата.

— Я… — насилу видобула дівчина, перемагаючи відразу. — Дякую. Я так і перекажу Її Світлості.

Шаллан розвернулася й пішла геть, силкуючись устояти на ногах. Тепер вона зрештою дізналася про Геларанову долю.

«Ти, як і батько, був замішаний у всій цій історії — адже так, Геларане? — подумала Шаллан. — Але як? І чому?»

Скидалося на те, що Амарам намагався повернути Спустошувачів. А Геларан скоїв на нього замах.

Але навіщо комусь хотіти, щоб Спустошувачі повернулися? Вона, мабуть, помиляється. Треба прийти додому, перемалювати з пам’яті побачені мапи і постаратися в усьому розібратися.

На щастя, вартові не завдали їй дальших неприємностей, і Шаллан вислизнула з Амарамових володінь у непроглядну пітьму. От і добре — бо зустрічні, придивившись, побачили б хлопчину-вістового зі сльозами на очах. Сльозами за братом, який — тепер вона з’ясувала це раз і назавжди — загинув.

***

Угору.

Один Кидок, другий, третій. І Каладін злетів у небеса. Лише відкритий простір навсібіч — безкрає море, яким можна плисти у своє задоволення.

Повітря ставало холодним, а він здіймався дедалі вище, силкуючись долетіти до хмар. Але зрештою, стривожившись, чи стане йому Світла повернутися — в нього залишалася одна-єдина заряджена сфера, котру Каладін носив у кишені як недоторканний запас — він неохоче Кинувся донизу.

Негайного падіння не відбулося: Кидки догори тривали далі, і він так само линув у небо, але інерція його польоту сповільнилася.

Йому стало цікаво, й Каладін зробив іще Кидок донизу, додатково сповільнившись, — а далі скасував усі Викиди, крім одного догори й одного додолу, і зрештою завис у повітрі. Другий місяць, зійшовши, залив світлом Рівнини, що лежали далеко внизу. З такої висоти вони скидалися на розбиту таріль. «Ні… — подумав Каладін, примружившись. — Вони утворюють правильний візерунок». Він уже бачив його раніше — вві сні.

Дув вітер, і юнака несло, мов паперового змія. Він більше не катався на вітрах, і всі принаджені спрени порозліталися. Кумедно — хто б міг подумати, що їх можна принаджувати, як-от спренів емоцій.

Усе, що для цього потрібно — падати в небо.

Лише Сил і далі крутилася довкола нього вихорцем, доки зрештою не сіла Каладінові на плече і не глянула вниз.

— Людині рідко випадає бачити таку картину, — зауважила спрен.

Із цієї відстані військові табори — кружальця світла праворуч — здавалися жалюгідними. Було досить холодно, а тому неприємно. Скеля стверджував, наче на висоті повітря розріджене, але Каладін не відчував якоїсь різниці.

— Я вже давно намагаюся спонукати тебе до цього, — промовила Сил.

— Це нагадує пору, коли я вперше взяв у руки списа, — прошепотів Каладін. — Я був іще хлопчиком. Ти супроводжувала мене вже тоді? Аж стільки часу тому?

— Ні, — відказала спрен. — І так.

— Але ж це неможливо.

— Можливо. Я знала, що маю тебе розшукати. А вітри знали, який ти. От і привели мене до тебе.

— То всі мої досягнення — майстерне володіння списом, вміння воювати — це все не я, а ти.

— Це ми.

— Так нечесно. Я цього не заслуговую.

— Дурниці, — заперечила Сил. — Ти щоденно тренуєшся.

— Але я маю перевагу.

— Перевагу хисту, — мовила Сил. — Коли майбутня віртуозка вперше бере в руки інструмент і музикує на ньому так, як нікому більше не до снаги — то хіба це нечесно? Хіба більша природна обдарованість робить її майстерність незаслуженою? А може, річ у геніальності й ні в чому більше?

Каладін Кинувся на захід — назад у бік таборів. Він не хотів зостатися серед Розколотих рівнин, зуживши Буресвітло. Відколи все почалося, його внутрішня буря помітно стихла. Якийсь час він падав у потрібному напрямку — підлітаючи якнайближче, перш ніж його стане видно — а відтак ослабив верхній Кидок, починаючи зниження.

— Хай що дає мені таку фору, а я приймаю цей дар, — сказав Каладін. — І скористаюся з нього. Я маю здолати вбивцю.

Так само сидячи у нього на плечі, Сил кивнула.

— Ти гадаєш, що спрена в нього немає. Але як тоді він робить те, що робить? — запитав Каладін.

— Річ у Зброї, — відказала Сил — куди впевненіше, ніж доти. — Вона незвичайна. Її створено, щоб дарувати людям особливі здібності — достоту як від нашого зв’язку.

Каладін кивнув. Він падав крізь темряву ночі, і легенький вітерець тріпав його сюртук.

— Сил… — Як би йому розпочати цю розмову? — Без Сколкозбройця мені його не здолати.

Та відвернулася і обхопила себе руками за плечі. Які людські жести!

— Коли Загель пропонував потренуватися на Сколкозбройцях, я невиправдано відмовився, — вів далі Каладін. — Але я маю навчитися орудувати таким мечем.

— Вони — зло, — ледь чутно промовила Сил.

— Бо символізують відступництво Лицарів, — відказав Каладін. — Але звідки вони взагалі взялися? Як їх викували?

Спрен мовчала.

— А нового викувати можна? Не заплямованого порушеними обітницями?

— Так.

— І як же?

Сил не відповіла. Якийсь час вони мовчки планерували донизу, доки зрештою не здійснили м’якої посадки на темне плато. Каладін зорієнтувався, де вони є, а відтак підступив до краю плато і спустився в провалля. Він не хотів іти назад мостами: розвідникам здалося б підозрілим, що він повертається звідти, куди не виходив.

Буря забирай! Вони ж мали помітили його політ — хіба ні? І що вони, певне, подумали? Чи не був хтось із них досить близько, щоб побачити, як він приземляється?

Що ж, тепер уже нічого не вдієш. Ступивши на дно урвища, Каладін вирушив назад, у бік військових таборів, а Буресвітло, вичахаючи, помалу залишало його в темряві. Без нього юнак почувався спустошеним, змореним, апатичним.

Каладін витягнув із кишені останню заряджену сферу й скористався нею як ліхтариком, освітлюючи шлях.

— Ти уникаєш одного питання, — промовила Сил, опускаючись йому на плече. — Минуло два дні. Коли ти збираєшся розповісти Далінарові про людей, на зустріч із якими водив тебе Моаш?

— Коли я сказав йому про Амарама, він не послухав.

— Але ж тут вочевидь інша річ, — заперечила Сил.

Щодо цього вона мала рацію. То чому ж він нічого не сказав Далінарові?

— Ці люди не справляють враження терплячих, — зауважила спрен.

— Я розберуся, як із ними бути, — відказав Каладін. — Мені просто треба ще трохи подумати. Не хочу, щоб, коли ми їх пов’яжемо, цим буревієм підхопило й Моаша.

Сил змовкла, й решту шляху він пройшов у тиші, а потім, підібравши списа, виліз по драбині на плато. Небо над головою затягнуло хмарами, але погода цими днями повертала на весну.

«Насолоджуйся, доки можеш, — майнуло в гадці. — Бо скоро настане Ридання». Багато тижнів безугавного дощу. І Тіена немає — той би підбадьорив: брат завжди це вмів.

Амарам забрав у нього цю розраду. Каладін похнюпив голову й рушив до таборів, а дійшовши до їхніх околиць, звернув праворуч і подався на північ.

— Каладіне? — озвалася Сил, пурхаючи поруч нього. — Чому ти йдеш у цей бік?

Той підвів очі. Цей шлях вів у табір Садеаса — а в Далінарів було зовсім не сюди.

Але він крокував далі.

— Каладіне? Що ти робиш?

Той зрештою спинився. Десь там, попереду, в Садеасовому таборі, перебував Амарам. Було пізно, й Номон стояв майже в зеніті.

— Я міг би покінчити з ним, — промовив Каладін. — Блискавично проникнути крізь вікно завдяки Буресвітлу, вбити його й накивати п’ятами раніше, ніж хто-небудь устигне зреагувати. Як легко! А всю провину склали б на Вбивцю в білому.

— Каладіне…

— Сил, це було б справедливо, — сказав він із раптовим гнівом у голосі та обернувся до неї. — За твоїми словами, моя місія — захищати. Якщо я вб’ю його, то саме це й зроблю! Захищу людей, убережу їх від зламаних доль — як-от у мене.

— Не до душі мені, яким ти робишся, щойно подумаєш про нього, — відказала Сил і немовби поменшала. — Ти стаєш сам не свій і втрачаєш розум. Прошу, опам’ятайся.

— Він убив Тіена, — промовив той. — Я покінчу з ним.

— Та ще й сьогодні? — провадила далі спрен. — Після всього, що ти тільки-но з’ясував і зробив?

Каладін глибоко зітхнув, пригадуючи захват, пережитий у проваллях, і привілля польоту, коли він уперше за хтозна-скільки відчув справжню радість.

Чи варто плямувати ці спогади Амарамом? Ні. Навіть його кончиною, яка, поза сумнівом, стане чудовим днем.

— Гаразд, — промовив Каладін і повернув назад, до Далінарового табору. — Іншим разом.

Доки він повернувся до казарми, з вечірнім рагу було покінчено. Проминувши згасле багаття, де ще тліли вуглини, Каладін попрямував до себе. Сил спурхнула в повітря, щоб покататися на вітрах, граючись із кузенами. Він уже знав, що сон був їй не потрібен.

Юнак зайшов у свою кімнату, почуваючись виснаженим і змореним, але в приємному сенсі. Це…

В кімнаті хтось ворухнувся.

Каладін крутнувся, виставляючи списа, й усотав останнє Світло зі сфери, яка правила йому за ліхтарик. У його струменях стало видно червоно-чорне обличчя. В такому напівмороці Шен мав напрочуд моторошний вигляд — наче в злого спрена з переказів.

— Шене? — промовив капітан, опускаючи ратище. — Що в бурі за…

— Сер, — озвався той, — я маю залишити загін.

Каладін насупився.

— Вибачте, — додав паршмен у своїй уповільненій, неквапливій манері. — Я не можу назвати причину.

Здавалося, неначе він чогось чекає, міцно стискаючи списа. Того самого, що вручив йому командир.

— Шене, ти не раб, — відказав Каладін. — Якщо ти відчуваєш, що повинен піти від нас — тримати тебе силою я не стану. Хоч і не знаю іншого місця, де ти міг би дати собі раду як вільновідпущеник.

Паршмен кивнув і рушив повз Каладіна.

— Ти підеш сьогодні?

— Негайно.

— Тебе можуть затримати вартові, які стоять на крайках Рівнин.

Шен похитав головою.

— Паршмени не тікають із неволі. Вони побачать у мені просто раба, який іде виконувати, що веліли. Вашого списа я залишу біля вогнища. — Прямуючи до дверей, він затримався й поклав руку Каладінові на плече. — Капітане, ви порядна людина. І я чимало у вас навчився. Мене звати не Шен. Я Рлайн.

— Що ж, Рлайне, хай зласкавляться над тобою вітри!

— Ох, не вітрів я боюся, — промовив паршмен.

Він поплескав Каладіна по плечі й, важко зітхнувши, немовби в очікуванні чогось непростого, залишив приміщення.

53. Досконалість

Прикликачі потойбічного були напрочуд доброзичливі до решти орденів, у яких відвідини далекого царства спренів виходили гірше: вони брали їх із собою і дозволяли допомагати в процесі взаємодії, проте ніколи не поступалися своїм місцем першорядних зв’язкових із визначними спренами. Такі самі здібності мали й Прядильники світла та Втілювачі волі, хоча справжніми господарями в тому царстві ні ті, ні ті не були.

«Слова Променистого ордену», розділ 6, с. 2

Адолін парирував Елітів клинок передпліччям. Сколкозбройні не користувалися щитами — кожна секція Збруї була міцніша за камінь.

І ринув уперед піском арени, атакуючи так, як велить Вітростійка.

«Здобувай для мене Сколки, сину».

Адолін перетікав з одної позиції стійки в іншу і тіснив Еліта, проводячи випади то з того, то з того боку. Суперник стрімко задкував, а його Збруя сочилася Світлом із дюжини уражених місць.

Жодної надії завершити миром війну на Рівнинах не залишалося — ані найменшої. Княжич знав, як палко його батько жадав покласти край цій кампанії, тож самовдоволена зверхність паршенді розчарувала й розлютила його.

Але він притлумлював ці почуття, щоб не дати їм оволодіти собою, й плавно, обережно та зберігаючи душевну рівновагу наступав у стилі Вітростійки.

Еліт вочевидь очікував, що, як і під час першого поєдинку за Сколки, Адолін діятиме безрозсудно — от і відступав, вичікуючи слушної миті. Але княжич діяв обачно.

Сьогодні він проводив бій за всіма правилами — тільки класичні випади та стійки й жодних недоречностей. Попередній дбовій, коли він показово применшував свої здібності, нікого не надурив: на поєдинок із ним не погодився жоден серйозний дуелянт. Адолін заледве домігся в суперники хоч би Еліта.

Настав час змінити тактику.

Княжич проминув трибуни в тому місці, де за поєдинком стежили Садеас, Аладар і Рутар — ядро антихолінської коаліції. Досі позачергові вилазки проводив кожен із них — висувався на плато і злочинно заволодівав яхонтосерцем, перш ніж прибували ті, хто мав на нього право. За свою непокору ця трійця щоразу платила Далінарові штраф, і той не міг зробити більшого, не ризикуючи відкритою війною.

Зате його син міг покарати їх інакше.

Адолін провів атаку, й Еліт сторожко позадкував, а тоді зробив пробний випад. Відбивши його меч, княжич завдав удару зліва й розсік Елітові поруч, який також засочився Буресвітлом.

Глядачі загомоніли, і над ареною здійнявся гул розмов. Еліт і далі наступав, а княжич відбивав його удари, не проводячи атак у відповідь.

Ідеальне виконання. Все, як на параді. В ньому прокинувся Запал, але Адолін його притлумив. Чвари великих князів були йому осоружні, але сьогодні він не викаже їм свого гніву, а явить взірець досконалості.

— Він вимотує тебе, Еліте! — пролунав із ближньої трибуни голос Рутара. Замолоду той і сам був трохи дуелянт — щоправда, навіть близько не такий управний, як Далінар або Аладар. — Не піддавайся на його провокації!

Княжич усміхнувся під забралом, а Еліт кивнув і кинувся вперед у стилі Димостійки, проводячи випад. Він ризикував: суперника у Збруї зазвичай перемагали, розбиваючи її секції, але інколи можна було ввігнати вістря між пластин і заробити перемогу, розколовши їх.

Ба більше, так можна було не тільки перемогти, а й поранити супротивника.

Адолін спокійно відступив і парирував випад за всіма канонами Вітростійки. Відбитий клинок дзенькнув, і юрба глядачів знову заремствувала. За першим разом Адолін роздратував її, почастувавши грубим мордобоєм. Потім улаштував захопливий двобій, де до останнього зберіг інтригу.

А цього разу повівся ще інакше, категорично відмовляючись стинатися з Елітом мечами, що частенько становило невіддільний складник видовищної дуелі.

Княжич відступив убік і рубнув по шолому суперника. Удар вийшов несильний, але з невеличкої тріщинки засочилося Світло — щоправда, тоненькою цівкою.

«Чудово».

З-під Елітового шолома залунало ричання, на зміну якому прийшов новий випад — просто в забрало суперника.

«Еге, то ти стараєшся мене вбити?» — подумав княжич, відпускаючи однією рукою ефес Сколкозбройця й підставляючи ту прямо під Елітів меч — так, щоб клинок прослизнув між його вказівним і великим пальцями.

Лезо скреготнуло об Адолінів п’ясток, що його той здійняв і відвів праворуч. Без Збруї такий прийом ставав неможливим: у разі перехоплення звичайного меча, все закінчилося б розрубаною навпіл рукою, а в разі Сколкозбройця — навіть гірше.

Але в латній рукавиці княжич легко переспрямував Елітів випад осторонь від голови і, змахнувши другою рукою, вдарив суперника в бік.

Дехто з глядачів зустрів такий удар навідліг підбадьорливими вигуками, а дехто несхвально заулюлюкав: за таких обставин, класикою жанру було бити в голову, намагаючись роздробити шолом.

Еліт заточився, втративши рівновагу після невдалого випаду й пропущеного удару, а княжич, налігши плечем, звалив того додолу. Але не кинувся добивати, а відступив.

На трибунах знову заулюлюкали.

Еліт підвівся й, злегенька похитуючись, ступив перший крок. Тоді другий. Адолін задкував і, вичікуючи, тримав Сколкозбройця вістрям донизу. Над головою загриміло. Скидалося на те, що до вечора піде дощ. Добре хоч не великобуряний, а цілком земна злива.

— Ти не б’єшся зі мною! — крикнув із-під шолома Еліт.

— Я бився, — тихо заперечив Адолін. — І переміг.

Еліт заточився наперед, і княжич позадкував, чекаючи під улюлюкання глядачів, доки в суперниковій Збруї остаточно вичахне Буресвітло: дюжини крихітних тріщин у ній нарешті дали результат.

А відтак підступив до суперника й, поклавши руку тому на груди, штовхнув. Еліт повалився додолу.

Княжич глянув на головного арбітра — Її Світлість Істов.

— Перемогу знову присуджено Адоліну Холінові, — зітхнувши, оголосила суддя. — Еліт Рутар втрачає Сколкозбрую.

Глядачам таке було не надто до вподоби. Княжич обернувся до трибун і, кількаразово відсалютувавши Сколкозбройцем, дозволив клинку перетворитися на імлу. А відтак, знявши шолома, склав уклін їхньому шиканню. Позаду його Збруєносці — заздалегідь проінструктовані, як діяти — кинулися вперед і, відтіснивши Елітових, зняли з переможеного обладунок, який віднині належав Холінові.

Адолін усміхнувся і, коли ті закінчили, пройшов услід за ними в роздягальню під трибунами. Ренарін у власній Збруї чекав під дверима, а тітка Навані сиділа біля жарівні.

Молодший брат зиркнув на невдоволені юрби.

— Прародителю бур! Під час першого поєдинку ти впорався менше як за хвилину, й вони були страшенно невдоволені. А сьогодні ти провів на арені майже годину, й вони ненавидять тебе навіть більше.

Адолін, зітхнувши, сів на одну з лав.

— Я переміг.

— Так-то воно так, — промовила Навані, підходячи до племінника та обдивляючись, чи немає на ньому поранень: коли той бився на дуелях, вона завжди хвилювалася. — Але ж ти мав перемогти з великою помпою?

Ренарін кивнув.

— Еге, адже так просив батько?

— Сьогоднішній поєдинок запам’ятають, — відказав Адолін, беручи з рук Пійта — одного з тогоденних охоронців-мостонавідників — чашу з водою та вдячно киваючи. — «Помпою» називають речі, на які кожен звертає увагу. А отже, я зробив усе правильно.

Так він принаймні сподівався — бо не менш важливим було й те, що мало статися далі.

— Тітонько, — звернувся Адолін до Навані, яка саме взялася писати подячну молитву, — ти подумала над моїм проханням?

Та не припиняла свого заняття.

— Те, чим займається Шаллан, здається справді важливим, — сказав Адолін. — Я маю на увазі…

У двері роздягальні постукали.

«Так швидко?» — здивувався княжич, підводячись. Один із мостонавідників відчинив двері.

Досередини влетіла Шаллан Давар. На ній була фіолетова сукня, а її руде волосся метеором промайнуло роздягальнею.

— Це було неймовірно!

— Шаллан! — Адолін чекав не її — але це не означало, що він був не радий. — Перед початком поєдинку я знайшов очима ваше місце, але вас там не було.

— Я забула спалити молитву, — пояснила дівчина, — й зробила зупинку, щоб виправити цей недогляд. Але більшість поєдинку я бачила.

Вона впритул підійшла до княжича й на мить, здавалося, зніяковіла. Адолін поділяв її ніяковість. Прозустрічавшись десь із тиждень, вони… Хоча з огляду на офіційний каузаль… Словом, ким вони доводилися одне одному?

Навані прокашлялася. Шаллан обернулася й піднесла до вуст вільну руку, неначе тільки щойно зауваживши королеву-вдову.

— Ваша Світлосте, — промовила дівчина, вклоняючись.

— Шаллан, — привітала її Навані, — від небожа я чула про тебе тільки добрі відгуки.

— Дякую.

— Що ж, залишу вас удвох, — сказала жінка й рушила до дверей, покинувши охоронний ґліф незакінченим.

— Ваша Світлосте, — зронила Шаллан, здійнявши руку в її напрямку.

Але Навані вийшла й зачинила двері.

Дівчина опустила руку, а її наречений поморщився.

— Вибачте, — сказав Адолін. — Я пробував поговорити з нею. Гадаю, треба дати їй іще кілька днів — і тітка отямиться. Нутром відчуваю, що вона розуміє: уникати вас нерозважливо. Але ви нагадуєте їй про те, що сталося з її дочкою.

Шаллан розчаровано кивнула. До княжича підійшли Збруєносці, щоб допомогти йому скинути обладунок, але Холін, махнувши рукою, відіслав їх назад. Уже одне його неохайне волосся, яке поприставало до голови від тривалого носіння шолома, вочевидь справило на наречену невигідне враження, а піддягнене під лати вбрання — стебнований однострій — і поготів здалося б їй жахливим.

— То вам… е-е… сподобався поєдинок? — спитав Адолін.

— Ви провели його просто чудово, — відказала дівчина, знов обернувшись до княжича. — Еліт усе наскакував, а ви його знай собі струшували — немовби докучливого крєм’ячка, що намагається заповзти на вас по нозі.

Той широко всміхнувся:

— Решті трибун це не здалося чудовим.

— Вони прийшли поглянути, як вас розтопчуть, — промовила Шаллан. — А ви необачно відмовили їм у цьому видовищі.

— Я на таке дуже скупий, — відказав Адолін.

— Я чула, що ви майже ніколи не програєте. Це ж страшенне занудство! Може, варто вряди-годи закінчити поєдинок унічию? Для різноманітності.

— Я подумаю, — мовив він. — Може, поговоримо про це за сьогоднішньою вечерею? В таборі мого батька?

Шаллан скривилася.

— Сьогодні ввечері я зайнята. Вибачте.

— Шкода…

— Зате незабаром, — додала дівчина, підступаючи ближче, — я, мабуть, зроблю вам подарунок. Останнім часом я багато працювала, даючи лад Себаріаловим гросбухам, і не мала достатніх можливостей для досліджень, але, здається, натрапила на дещо таке, що стало б вам у пригоді, допомігши з дуелями.

— Про що ви? — спитав княжич, посерйознішавши.

— Я пригадала дещо з біографії короля Ґавілара. Але в такому разі вам доведеться здобути видовищну перемогу. Якусь дивовижну — таку, щоб натовп аж охнув.

— А улюлюкань поменшало… — докинув Адолін, чухаючи потилицю.

— Гадаю, це порадувало б і ще декого, — зауважив від дверей Ренарін.

— То, кажете, видовищну… — промовив Адолін.

— Завтра я поясню вам докладніше, — пообіцяла Шаллан.

— А що станеться завтра?

— Ви пригостите мене обідом.

— Он як?

— І зводите на прогулянку.

— Он як?

— Саме так.

— Тоді я щасливчик. — Адолін усміхнувся дівчині. — Що ж, гаразд, ми зможемо…

Коли раптом двері розчахнулися.

Адолінові охоронці-мостонавідники аж підскочили, а Ренарін, вилаявшись, звівся на ноги. Що ж до Адоліна, то він просто обернувся і м’яко відсторонив Шаллан убік, щоб побачити людину, яка стояла за нею. То був Реліс, поточний чемпіон із дуелей і найстарший син великого князя Рутара.

Як і варто було очікувати.

— Що це було? — зажадав пояснень Реліс, проходячи в роздягальню. За ним увійшла зграйка світлооких жінок — зокрема і Її Світлість Істов, головна суддя. — Холіне, ти образив мене та мій Дім.

Княжич склав броньовані руки за спиною, а Реліс підступив до нього аж ген упритул — лице до лиця.

— Тобі не сподобався поєдинок? — спокійнісінько спитав Адолін.

— Та хіба ж це був поєдинок?! — гаркнув Реліс. — Ти принизив суперника — мого кузена! — відмовляючись битися, як належить. І я вимагаю скасувати результат цього фарсу.

— Княжичу Релісе, я вже казала вам, — озвалася ззаду Істов, — що княжич Адолін не порушив жодного…

— Хочеш повернути кузенову Збрую? — тихо спитав Адолін, зустрічаючись поглядом із Релісом. — Ласкаво прошу на поєдинок зі мною.

— Я не піддамся на твої провокації, — відрубав той, постукавши пальцем по Адоліновому нагруднику. — Ти не витягнеш мене на арену для чергової блазенської «дуелі».

— Шість Сколків, Релісе, — сказав Адолін. — Мої, братові та дві Збруї — Еранніва й твого кузена. Ставлю їх усі на один поєдинок — між тобою та мною.

— Якщо гадаєш, наче я погоджуся — ти дурень, — гаркнув Рутарів син.

— Що, надто боїшся? — кинув Адолін.

— Ти мені не рівня, Холіне, — як і доводять два останні поєдинки. Ти навіть устиг забути, що таке дуель, і знаєш тільки брудні фокуси.

— Значить, ти мене легко здолаєш.

Реліс переминався з ноги на ногу, вагаючись, але зрештою знову тицьнув Адолінові в груди.

— Холіне, ти покидьок. Я знаю, що цим поєдинком із моїм кузеном ти навмисне осоромив мого батька й мене. Але я не піддамся на твою провокацію.

І він розвернувся до виходу.

«Видовищну перемогу… — подумав Адолін, глянувши на Шаллан. — Та й батько просив, щоб із помпою…»

— Якщо боїшся, — сказав Холін, озираючись на Реліса, — то можеш вийти на арену не сам.

Той завмер. І також озирнувся.

— Ти маєш на увазі, що битимешся зі мною та ще кимось водночас?

— Так, — підтвердив Адолін. — Я ладен битися одразу проти тебе й будь-кого з твоїх союзників.

— Ти таки дурень, — видихнув Реліс.

— Це «так» чи «ні»?

— За два дні. На цій арені, — гаркнув той. І глянув на суддю: — Ви засвідчуєте?

— Так, — підтвердила Істов.

Реліс вилетів із роздягальні. Решта потяглися за ним. А головна суддя, затримавшись, глянула на Адоліна.

— Сподіваюся, ви розумієте, що накоїли.

— Так, розумію. Я дуже добре знаюся на дуельному кодексі.

Істов, зітхнувши, кивнула й вийшла з кімнати.

Пійт зачинив за нею двері й озирнувся на княжича, здійнявши брову. Чудово. Тепер із його вчинку дивуватимуться ще й мостонавідники. Адолін знову опустився на лаву.

— Це буде досить видовищно? — запитав він у дівчини.

— Ви справді гадаєте, що зможете перемогти двох одразу? — спитала Шаллан.

Адолін промовчав. Поєдинок проти двох суперників водночас був складною справою, а надто коли йшлося про двох Сколкозбройних. Вони могли атакувати тандемом, заходити з обох боків водночас, завдавати неочікуваних ударів. Це було навіть важче, ніж два поєдинки підряд.

— Не знаю, — зізнався княжич. — Але ж вам кортіло видовища — от і маєте. Я лише сподіваюся, що у вас таки є певний план.

Шаллан сіла на лаву поруч нього.

— Що вам відомо про великого князя Єнева?..

54. Урок для Вейл

Прибули й шістнадцять Вітробігунів із чималою кількістю пажів, і коли на місці з’ясувалося, що Неболами відділяють чистих від нечистих, спалахнула неабияка суперечка.

«Слова Променистого ордену», розділ 28, с. 3

Шаллан вийшла з карети під дрібненький дощик. На ній були білий сюртук і штани її темноокої іпостасі, яка звалася Вейл. На криси капелюха сіяла мжичка. Після дуелі Шаллан надто довго розмовляла з Адоліном і мусила поквапитися, щоб устигнути на цю зустріч, яка мала відбутися на Нічийних пагорбах за добру годину їзди від військового табору.

Але вона таки встигла, нехай і впритул — і замаскуватися, і прибути на місце. Дівчина рушила вперед, дослухаючись, як по каменю довкола неї барабанять крапельки дощу. Вона завжди любила такі опади. Молодші сестри великобур, вони несли життя без буремного шалу. З появою води навіть пустельні буреземлі на захід від військових таборів розквітали. Тутешні скелебруньки не цвіли, як ті, що вдома, — але розкривалися й випускали яскраво-зелене гудиння. Травинки спрагло виповзали з нірок і категорично не бажали ховатися, доки на них замало не наступали. Деякі тростини вкривалися квітами, щоб приманювати крєм’ячків, які, ласуючи пелюстками, водночас терлися об їхні спори, а потім запилювали інші рослини, породжуючи до життя нове покоління.

Вдома гудиння було б куди більше — аж стільки, що пройти, не спотикаючись, ставало складно. Без мачете в тамтешній лісистій місцевості було не ступити й кілька кроків. А тут рослинність буяла барвами, не стаючи на заваді.

Шаллан усміхнулася довколишньому різнобарв’ю, дрібненькому дощику й прекрасній флорі. Трішки промокнути здавалося помірною ціною за мелодійні звуки дощових краплинок, свіже та чисте повітря й чарівне небо, повне хмар, які демонстрували всі відтінки сірого.

Дівчина йшла з непромокальним портфелем під пахвою, велівши найманому екіпажу з візником чекати на її повернення (для сьогоднішної поїздки вона не могла скористатися Себаріаловою каретою). Тяглом були не коні, а паршмени, але претензій вони не виклика́ли, й поїздка вийшла швидшою, ніж на чалах.

Орієнтуючись за мапою, яку їй телестилеграфували, Шаллан ішла до схилу пагорба попереду, взута у зручну пару міцних і надійних чобіт. Носити речі Тин і досі було незвично, але нарікати не випадало: сюртук із капелюхом захищали від дощу, а чоботи не ковзали слизьким каменем.

Вона обійшла пагорб і побачила, що з іншого боку він зазнав ерозії — скельна формація тріснула та обвалилася невеличким каменепадом. По краях корінної породи було чітко видно пласти затверділого крєму, і це означало, що тріщина — свіжа. Бо інакше ті смуги давно приховав би той-таки крєм.

Унаслідок цього там утворилася така собі улоговинка, повна розколин і пасм, які залишила, розкришившись, порода. Там позастрягали спори та стебла, що летіли за вітром, і це, своєю чергою, породило буяння життя. Рослини знаходили опору і йшли в ріст де завгодно — аби прихисток від вітру.

Сплутана зелень розросталася безладно — це був не справжній захищений лейт, де влаштовувалися жити надовго, а тимчасове укриття, якого мало стати щонайбільше на кілька років. Але доти рослини жадібно розвивалися, подекуди одна поверх іншої — пускаючи пагони, квітуючи, гойдаючись, звиваючись, буяючи. Словом, дика природа в усій красі.

За винятком, звісно, шатра.

Його нап’яли над чотирма особами, які сиділи в кріслах — надто розкішних, як на такий антураж — і перекушували, гріючись від жарівні, що стояла по центру відкритого з боків накриття. Підходячи, Шаллан залишила собі Спогади про їхні обличчя, щоб пізніше намалювати — як-от першу компанію побачених Примарокровних. Двоє з присутніх були їй знайомі, а ще двоє — ні. Моторошної жінки в масці, здавалося, не було.

Мрейз гордо височів на повен зріст, уважно оглядаючи свою духову трубку. Коли Шаллан ступила під навіс, він навіть не підвів очей.

— Люблю опановувати екзотичне озброєння, — мовив мрейз. — Дивацтво, звісно, але інтуїція підказує, що це недаремно. Якщо хочеш пізнати певний народ — вивчай його зброю. Спосіб убивати собі подібних промовистіше свідчить про відповідну культуру, ніж будь-яке етнографічне дослідження.

Він здійняв трубку на Шаллан, і та застигла на місці. А потім розвернувся до розколини й дмухнув, пославши дротик у зарості.

Дівчина підступила ближче. Заряд пришпилив до однієї з рослин крєм’ячка. Маленька багатонога істота билася в корчах, силкуючись звільнитися, хоча, звісно, пряме попадання дротика мало стати летальним.

— Це духова трубка паршенді, — зауважив стрілець. — Як гадаєш, мала живорізко: що це дає для їхнього розуміння?

— Велику здобич нею не вполювати, — відказала Шаллан. — І це логічно: як мені відомо, з великої дичини тут водяться лише прірводемони, але паршенді, подейкують, поклонялися їм як богам.

Вона мала сумніви, чи це дійсно так. У ранніх донесеннях (Шаллан докладно ознайомилася з ними на вимогу Ясни) припускали, що паршендійські боги — прірводемони. Але насправді певності в цьому питанні не було.

— З неї, мабуть, убивали дрібну дичину, — повела далі дівчина. — А отже, полювали заради їжі, а не для розваги.

— Чому ти так гадаєш? — спитав мрейз.

— Ті, хто полює заради слави, добувають велику здобич, так звані «трофеї», — відказала Шаллан. — А духова трубка — це зброя людини, яка просто хоче прогодувати родину.

— А що, як із неї вбивали собі подібних?

— На війні від неї було б мало користі, — заперечила дівчина. — Я б сказала, в неї надто мала дальність, а до того ж паршенді мають луки. Нею могли б користуватися для вбивств, але я б дуже здивувалася, дізнавшись, що так і було.

— І чого ж це? — поцікавився мрейз.

Це якась перевірка.

— Ну, — відказала Шаллан, — більшість примітивних народів — сілнасенські тубільці, решійці, бігуни з ірійських рівнин — не знають поняття навмисного вбивства. Як мені відомо, битви їм узагалі ні до чого. Мисливці надто цінні, тож «війна» в цих культурах передбачає багато крику та нахвалянь, але мало смертей. Не схоже, щоб у суспільстві демонстративного типу були наймані вбивці.

А втім, одного паршенді таки підіслали. Проти алеті.

Мрейз пильно вивчав її своїми непроникними очима, обережно тримаючи в пальцях духову трубку.

— Та-а-ак, — промовив він зрештою. — То цього разу Тин узяла в помічниці вчену? Як дивно.

Шаллан зашарілася. Їй спало на думку, що дівчина, якою вона ставала, покриваючи капелюхом темне волосся, була не роллю, не сторонньою людиною, а іпостассю її власної особистості.

І в цьому крилася небезпека.

— То що? — спитав мрейз, виймаючи з кишені сорочки ще один дротик. — Яке виправдання переказує нам Тин сьогодні?

— Виправдання? — не зрозуміла Шаллан.

— За провал дорученої місії, — сказав мрейз, заряджаючи дротик у трубку.

Провал? Дівчину кинуло в холодний піт, від якого защипало на лобі. Але ж вона пильнувала, чи не станеться в Амарамовому маєтку чогось незвичайного! Сьогодні вранці вона повернулася туди під личиною робітниці (ось справжня причина спізнення на Адолінів поєдинок), щоб послухати, чи не подейкуватимуть про чужого, який проник у будинок, чи про раптову підозріливість господаря. Але все було тихо.

Що ж, Амарам, певне, тримав свої підозри при собі. То всі її спроби приховати проникнення були марні? Дивуватися тут, певне, було нічому, але вона все одно здивувалася.

— Мені… — почала Шаллан.

— Я вже починаю сумніватися, чи справді Тин хвора, — промовив мрейз, здіймаючи трубку і стріляючи в зарості ще одним дротиком. — Щоб навіть не спробувати виконати дорученого завдання…

— Навіть не спробувати? — перепитала спантеличена дівчина.

— А, то ось яка в неї відмовка? — кинув мрейз. — Вона, мовляв, спробувала, але нічого не вийшло? За Амарамовим будинком наглядають мої люди. Якби вона справді…

Аж тут він змовк, бо Шаллан струснула портфель від води, акуратно відкрила його і вийняла аркуш паперу — зображення кімнати з мапами на стінах, яку Амарам тримав на замку. Деякі деталі довелося подати здогадно — там було темно, і єдина сфера не надто розвіяла морок — але художниця вирішила, що вона недалека від істини.

Мрейз узяв малюнок і, здійнявши його перед очі, уважно вивчав, а дівчина тим часом нервово обливалася потом.

— Мої вітання. Мене рідко пошивають у дурні, — сказав зрештою мрейз.

Це погано чи добре?

— Тин не має такого хисту, — повів далі той, не відриваючи погляду від малюнка. — Ти бачила цю кімнату на власні очі?

— Тин не просто так обрала в помічниці вчену. Мої вміння доповнюють її власні.

Мрейз опустив аркуша.

— Дивина. Може, твоя господарка й неперевершена злодійка, але її вибір спільниць незмінно свідчить про необізнаність.

Його витончена манера говорити різко контрастувала з пошрамованим обличчям, викривленою губою й загрубілими руками. На слух він здавався людиною, яка день при дні насолоджувалася класичною музикою, потягуючи вино, а на вигляд — костоломом, який і сам не раз бував на місці тих, кому робив таку ласку.

— Шкода, що ці мапи не надто деталізовані, — зауважив Примарокровний, знову придивляючись до зображення.

Шаллан слухняно видобула решту п’ять малюнків, які приготувала для нього. Чотири з них були докладними зображеннями мап, що висіли на стінах, а п’ятий — збільшеною замальовкою Амарамових записів. Ті щоразу були нечитабельні — просто звивисті лінії. Художниця зробила так навмисне — адже здатності відтворити по пам’яті такі точні деталі від неї ніхто не очікував, хоча це й було їй цілком до снаги.

Дівчина вирішила приховати, який вигляд має скоропис. Вона поклала собі завоювати довіру Примарокровних, дізнатися від них усе, що тільки зможе, але допомагати їм не більше, ніж доведеться.

Мрейз передав духову трубку комусь обіч себе. То виявилася вже знайома Шаллан низенька жіночка в масці, яка тримала підстреленого крєм’ячка та мертву норку з дротиком у шиї. Хоча ні — одна з лапок посмикувалась. Їй просто забило памороки. То дротик чимось отруєний?

Шаллан здригнулася. Та де ж ховалася ця жінка? Її темні незмигні очі впиналися в дівчину, а решту обличчя приховувала підфарбована панцирна маска. Тепер духова трубка була в неї.

— Неймовірно, — озвався мрейз, розглядаючи малюнки Шаллан. — Але як ви ввійшли? Адже за вікнами стежили.

То он як учинила б Тин — залізла б крізь вікно глупої ночі? Такому вона її не навчала — лише акцентам і мистецтву перевтілення. Шахрайка, певне, зауважила, що Шаллан — яка інколи спотикалася на рівному місці — не виявить великого хисту до злодійщини з елементами акробатики.

— Майстерні зображення, — сказав мрейз, підходячи до столу й розкладаючи на ньому малюнки. — Це, безумовно, тріумф. Справжні шедеври.

Куди подівся той холодний, небезпечний чоловік, який постав перед нею під час першої зустрічі? Оживши від емоцій, він схилився над столом, по одному роздивляючись малюнки — і навіть лупу вийняв, щоб розгледіти деталі.

Шаллан мала багато запитань, яких не ставила. Що затіває Амарам? Чи знає мрейз, як той здобув Сколкозбройця? Як він… убив Геларана Давара? Від такої думки їй навіть тепер перехопило подих, хоча певна частина її єства перестала чекати на братове повернення ще багато років тому.

Але це не скасовувало дивного відчуття глибокої ненависті до людини на ймення Мерідас Амарам.

— Що ж, — сказав мрейз, — проходь, дитино, сідай. Це ти сама намалювала?

— Так, — відповіла Шаллан, притлумлюючи емоції.

Її щойно назвали «дитиною»? Але ж у цій іпостасі вона навмисне додала собі віку, зробивши обличчя кутастішим. То як же їй бути? Почати домальовувати сивину?

Дівчина сіла за стіл. Поруч з’явилася та жінка в масці, тримаючи чашу та чайник, у якому щось парувало. Шаллан несміло кивнула й отримала частування — порцію підігрітого помаранчевого вина з прянощами. Хвилюватися, що туди підмішали отруту, певне, не випадало — ці люди могли вбити її будь-якої миті — й вона пригубила питво. Решта присутніх півголосом перемовлялися, але Шаллан не могла розібрати ні слова. В неї було відчуття, що їй влаштували оглядини.

— Я скопіювала для вас частину написаного, — сказала Шаллан, витягнувши сторінку з кількома рядками тексту — тими, які навмисне вирішила показати. Інформації вони містили небагато, але могли розговорити мрейза на цю тему. — Часу в нас було обмаль, тож я переписала всього кілька рядків.

— Ти провела там хтозна-скільки, малюючи, а тексту переписала так мало? — запитав її мрейз.

— О, ні — замальовки я зробила по пам’яті, — відказала та.

Примарокровний, ледь помітно роззявивши рота, підвів очі на дівчину, і на його обличчі промайнуло щире здивування, яке, проте, швидко змінила звична для нього врівноважена впевненість.

«Мабуть, не варто було зізнаватися в цьому…» — збагнула Шаллан. Скільки людей могли так добре малювати по пам’яті? Вона, бува, не виявляла цього вміння перед публікою у військових таборах?

Здається, ні. Тепер доведеться їй тримати в таємниці цю грань свого хисту, бо інакше Примарокровні проведуть паралель між Шаллан, світлоокою панною, і Вейл, темноокою аферисткою. От буря забирай!

Що ж, помилки були неминучі, а ця принаймні не загрожувала життю. Імовірно.

— Джине, — гаркнув мрейз.

З одного з крісел підвівся золотоволосий чоловік у розхристаній на грудях широкій мантії.

— Глянь-но на нього, — мовив мрейз до Шаллан.

Та зоставила собі Спогад.

— Джине, залиш нас. А ти, Вейл, намалюй його.

Дівчина не мала вибору, окрім як підкоритися. Джин, буркочучи, вийшов під дощ, а Шаллан почала малювати. Художниця створила повноцінний портрет, не лише зобразивши обличчя та плечі, а й намітивши тло — зокрема валуни на задньому плані. Через нервовість вийшло не так гарно, як могло б, але мрейз затуркотав над малюнком, наче гордий татусь. Закінчивши, вона дістала лак — зображення вуглиною потребувало фіксації — але мрейз вихопив аркуш із її пальців.

— Неймовірно, — сказав він, підносячи малюнок перед очі. — У Тин ти марнуєш свій хист. Але з текстом такого не повторити?

— Ні, — збрехала Шаллан.

— Шкода. Але все одно дивовижно. Фантастика! Треба знайти спосіб скористатися з цього — так, неодмінно. — Він глянув на дівчину. — Дитино, до чого ти прагнеш? Якщо ти доведеш свою надійність, я міг би знайти тобі місце в нашій організації…

«Так!»

— Я не погодилася б прийти замість Тин, якби не хотіла такої нагоди.

Мрейз примружив на неї очі.

— Ти вбила її, чи не так?

«Ох, буря забирай!» Шаллан, звісна річ, негайно спаленіла.

— Е-е…

— Ха! — вигукнув мрейз. — Тин зрештою знайшла собі аж надто здібну помічницю. Це ж треба! Після всього її самовдоволеного хизування вона загинула від рук тієї, з кого думала зробити посіпаку.

— Сер, — промовила Шаллан, — я не… тобто, я ненавмисне. То був самозахист.

— Це, певне, ціла історія, — сказав мрейз, усміхаючись, — недоброю посмішкою. — Але запам’ятай: у нас такі дії не заборонені, але їх і не схвалюють. Якщо підлеглі вважатимуть, що основний спосіб вислужитись — це полювати на своїх командирів, організація зробиться некерованою.

— Так, сер.

— Але твоя наставниця не належала до нашої організації. Тин мала себе за мисливицю, але насправді весь час була здобиччю. Якщо ти прагнеш долучитися до нас, то маєш розуміти: ми не схожі на інших, із якими ти, мабуть, знайома. У нас серйозніша мета, і ми… прикриваємо одне одного.

— Так, сер.

— То хто ти насправді? — спитав мрейз, махнувши служниці принести трубку назад. — Га, Вейл, — хто ти така?

— Та, хто прагне стати причетною до того, що відбувається, — відказала Шаллан. — До чогось важливішого, ніж обкрадання випадкових світлооких або махінації заради розкішного вихідного.

— Значить, пополюємо, — тихо промовив мрейз із широкою усмішкою. І, відвернувшись від дівчини, пройшов назад до краю навісу. — Чекай подальших інструкцій. Виконай поставлене завдання. А там буде видно.

«Значить, пополюємо…»

Про яке «полювання» йшлося? Від його слів Шаллан продер мороз.

Чи може вона йти, було й цього разу не вповні зрозуміло, але дівчина застібнула портфель і зібралася вирушати, мимохідь глянувши на решту Примарокровних у кріслах. Вирази їхніх крижаних облич лякали.

Шаллан вийшла з-під шатра й побачила, що дощ припинився. Крокуючи геть, вона відчувала — її спину буравлять погляди. «Ці люди розуміють, що я можу впізнати кожного з них і, в разі вимоги, надати їхні точні портрети», — збагнула дівчина.

Такому вони не зрадіють. Мрейз чітко пояснив їй, що Примарокровні зазвичай не вбивають своїх, але водночас недвозначно натякнув: Шаллан для них наразі не своя. Він наголосив на цьому, наче даючи дозвіл тим, хто його слухає.

П’ясток Талата! У що ж вона влізла?

«Пізно схаменулася», — подумала дівчина, обходячи пагорб. Її екіпаж стояв попереду, а візник сидів на даху — спиною до Шаллан. Вона стривожено озирнулася через плече. «Хвоста» поки що не було — ну, чи вона його принаймні не бачила.

— Фрактале, за мною стежать?

— Ммм. Тільки я. А люди ні.

Валун. Шаллан зобразила його на малюнку для мрейза. Без довгих роздумів — діючи інстинктивно й неабияк панікуючи — вона видихнула Буресвітло і надала йому подоби того валуна.

А відтак миттю сховалася в ньому.

Всередині було темно. Вона згорнулася клубочком і сиділа, підтягнувши ноги до грудей. Їй було соромно за себе. Решта мрейзових співробітників — досвідчених, спритних і вправних — мабуть, не робили таких дурниць. Буря забирай! По-перше, їй, певне, взагалі немає від чого ховатися.

Але Шаллан усе одно сиділа у валуні. Той вираз в очах решти Примарокровних… те, як розмовляв із нею мрейз…

Ліпше виявити надлишкову обережність, ніж наївність. Шаллан стомилася від тих, хто гадав, наче вона неспроможна подбати про себе.

— Фрактале, — шепнула дівчина, — повзи до візника й перекажи йому точнісінько моїм голосом: «Я сіла в екіпаж непомітно, і маю вийти так само. Не дивися на мене. Їдь назад до міста, зупинися біля таборів і чекай, рахуючи до десяти. Я вийду, а ти не дивися. Ти отримав щедру платню — зокрема й за конфіденційність».

Спрен загудів і вирушив до візника. За мить запряжений паршменами екіпаж загримотів, від’їжджаючи, а незабаром йому вслід зацокотіли копита, хоча доти коней дівчина не зауважила.

Шаллан напружено чекала. Чи збагне хтось із Примарокровних, що цього валуна тут не було? Чи повернуться вони на її пошуки, побачивши, що біля військового табору з екіпажа ніхто не виходив?

А раптом ніякої погоні немає? Може, в неї просто параноя? Тривало болісне очікування. Знову пішов дощ. Чи не демаскує він, бува, її ілюзію? Намальований камінь був уже мокрий, тож сухістю валун себе не викаже — але висновуючи з того, як на художницю падав дощ, він вочевидь проходив крізь намальований образ.

«Треба знайти спосіб визирати назовні, доки я так ховаюся», — подумала дівчина. Може, шпарини для очей? Чи вдасться їй проробити їх усередині своєї ілюзії? Вона, мабуть…

Голоси.

— Треба дізнатися, скільки йому відомо, — сказав голос мрейза. — Передай ці папери нашому панові Тайдакару. Ми підійшли впритул — однак скидається на те, що й Рестаресові друзяки не відстають.

Чийсь скреготливий голос відповів, але Шаллан нічого не розібрала.

— Ні, щодо нього я спокійний. Старий дурень сіє хаос, але він не опортуніст і не рветься до влади. Сховався у своєму жалюгідному місті, слухає пісні і гадає, що впливає на події у світі. Йому невтямки, він не мисливець. А от субчик у Тукарі — геть інша річ. Я навіть сумніваюся, чи про людину йдеться. А коли й так, то однозначно не з тутешнього виду…

Мрейз повів далі, але вони відійшли, і Шаллан більше нічого не чула. А незабаром до неї знову долинув тупіт копит.

Дівчина чекала, а її сюртук і штани просякали водою. Стискаючи портфеля між грудьми й колінами, вона хапала дрижаки і зціплювала зуби, щоб не клацати ними від холоду. Останнім часом потепліло, але цієї миті, сидячи під дощем, відчуття було інше. Вона чекала, доки не занив хребет і не зсудомило м’язи. Чекала, доки камінь зрештою не щез, розсіявшись люмінесцентним димом.

Шаллан здригнулася. Що таке?

«Буресвітло», — збагнула дівчина, розминаючи ноги, й перевірила капшук, що лежав у кишені. Підтримуючи ілюзію валуна, вона несвідомо осушила всі сфери.

Час не стояв на місці — близився вечір, і небо темніло. Простенька ілюзія на кшталт валуна не забирала багато Світла, а її підтримання не вимагало свідомих мисленнєвих зусиль. Гаразд, тепер їй це відомо.

А ще вона вкотре довела власну дурість, не переймаючись тим, скільки заряду в неї лишається. Шаллан зітхнула і звелася на невірні ноги, які протестували проти раптового руху. Зробивши глибокий вдих, вона закрокувала назад і визирнула з-за пагорба. Шатра вже не було, а з ним і будь-яких слідів Примарокровних.

— Це, певне, означає, що назад я піду пішки, — промовила Шаллан, розвертаючись у бік таборів.

— А ти очікувала чогось іншого? — зі щирою цікавістю спитав Фрактал у неї на сюртуку.

— Ні, — відказала дівчина. — Я просто розмовляю сама із собою.

— Ммм. Ні, ти розмовляєш зі мною.

Дівчина крокувала по вечірньому холодку. Щоправда, не по тій смертельній холоднечі, якої зазнала на півдні. Так, некомфортно — але не більше. Якби вона не змокла, то, попри сутінки, атмосфера була б радше приємна. Щоб скоротати час, Шаллан тренувала акценти: вона говорила, а Фрактал повторював їй сказане, точно відтворюючи інтонацію й тембр. Така можливість послухати власний голос надзвичайно допомагала.

Алетійську вимову вона засвоїла — тут сумнівів не було. От і добре, бо Вейл видавала себе за алеті. Щоправда, це було неважко: алетійська така близька до веденської, що вони, вважай, взаємозрозумілі.

Рогоїдський акцент також виходив цілком непогано — розмовляючи хоч алетійською, хоч веденською. Шаллан оволодівала ним дедалі ліпше й, на пораду Тин, робила його легшим. Бавський акцент у неї був годящий (на матеріалі хоч веденської, хоч алетійської), тож більшість зворотного шляху вона вправлялася в гердазійському, переходячи з одної мови на іншу. Вимова Палони правила за переконливий приклад, а Фрактал міг повторити її фрази алетійською, і це допомагало затреновувати їх.

— Треба навчити тебе говорити синхронно з моїми ілюзіями, — сказала Шаллан.

— Ліпше, щоб вони самі заговорили, — відповів Фрактал.

— А це можливо?

— Чому ні?

— Тому що… ну, я використовую Світло, щоб отримати оптичну ілюзію — все логічно. Але ж звук у їхньому створенні не задіяний.

— Це Сплеск, — пояснив Фрактал. — І звук — його частина. Ммм… Вони споріднені й дуже подібні. Це можна зробити.

— Як?

— Мммм. Якось.

— Ти дуже допоміг.

— Радий це чути… — Спрен затнувся. — Ти збрехала?

— Еге.

Сунувши захищену руку в кишеню — яка теж була мокра — Шаллан крокувала далі крізь латки трави, що ховалася перед нею. На пагорбах удалині виднілися плантації поліпів — там вирощували лавісове зерно — хоча хліборобів о цій годині дівчина не побачила.

Добре хоч дощ припинився. Шаллан не перестала любити таку погоду, але раніше їй не спадало на думку, якою неприємною може бути довга прогулянка під дощем. І…

А це що таке?

Вона застигла на місці. На землі попереду темніла купа чогось чорного. Дівчина несміло підійшла й відчула запах диму. Чи радше вільглого гару — як-от коли табірне багаття заливають водою.

Її екіпаж. Як тепер було видно, частково згорілий. Полум’я палало недовго — дощ загасив його. Візок, певне, підпалили зсередини, де той був сухий.

Це однозначно був той самий екіпаж, який вона найняла: Шаллан упізнала прикметні колеса. Дівчина сторожко підступила ближче. Що ж, недаремно хвилювалася. І добре, що не поїхала в ньому. Але її щось гризло…

«Візник!»

Побоюючись найгіршого, вона побігла вперед. Так, біля зламаного екіпажа лежав, витріщаючись у небо, труп. Йому перерізали горло. А поруч валялися купою мертві паршмени.

Затиснувши рота рукою, Шаллан осіла на мокре каміння. Їй було зле.

— Ох… Усемогутній, що над нами…

— Ммм… — загудів Фрактал, не знати як примудрившись надати цьому звуку похмурості.

— Вони загинули через мене, — прошепотіла Шаллан.

— Не ти їх убила.

— Я, — заперечила дівчина. — Так само непевне, як і власноруч тримаючи умовного ножа. Я розуміла, куди вирушаю. А візник не усвідомлював небезпеки.

І паршмени так само. Що вона до них відчувала? Так, вони Спустошувачі, але те, що з ними зробили, не могло не виклика́ти відрази.

«Довівши Яснину теорію, ти спровокуєш дещо набагато гірше», — зауважила частина її єства.

Побачивши, що мрейз захоплений її мистецтвом, художниця на мить замало не вподобала його. Що ж, ліпше їй запам’ятати вбивства, які санкціонував той чоловік. Можливо, горло візникові перерíзав і не він, одначе мрейз фактично дав добро, щоб решта по змозі усунули дівчину.

Вони спалили екіпаж, щоб здавалося, наче це робота розбійників — але ж хіба розбійники підходили так близько до Розколотих рівнин?

«Бідолаха», — подумала дівчина, глянувши на візника. Але якби не найманий екіпаж, вона б не змогла заховатися, пустивши погоню по хибному сліду. Буря забирай! Чи могла вона влаштувати все так, щоб ніхто не загинув? А може, це було нездійсненно?

Зрештою Шаллан примусила себе підвестися й понуро рушити далі, щоб повернутись у військові табори.

55. Правила гри

Неабиякий хист Неболамів до такої діяльності дорівнював замало не божественній здатності, якою не наділить жоден Сплеск або спрен; хай як їхній орден набув таких здібностей, а це реальний факт, що його визнавали навіть їхні суперники.

«Слова Променистого ордену», розділ 28, с. 3

— То сьогодні мене охоронятимеш ти? От тобі й маєш!

Каладін обернувся до Адоліна, який виходив зі своєї кімнати. Княжич, як завше, був убраний у бездоганний мундир. Ґудзики з монограмою, чоботи, які коштували дорожче, ніж дечиї будинки, а при боці — меч. Це був дивний вибір як на Сколкозбройного, але Холін, певне, носив його для прикраси. Ну а довершувала óбраз кучма неслухняного волосся на голові — білявого, припорошеного чорними пасмами.

— Княжичу, я їй не довіряю, — пояснив Каладін. — Чужоземка, таємні заручини, а єдина особа, здатна поручитися за неї, загинула. А раптом вона підіслана вбивця? Тож охорону мають нести найкращі.

— Ух, які ми скромні, — зауважив Адолін, широко крокуючи кам’яним коридором.

Каладін не відставав, простуючи поруч.

— Аж ніяк.

— Що, мостонавідничку, не розумієш жартів?

— Отакої. А я думав, наче жарти мають бути смішні.

— Лише для тих, хто не позбавлений почуття гумору.

— А-а, тоді зрозуміло, — парирував капітан. — Бо я його вже давно проміняв.

— На що?

— На шрами, — тихо відказав Каладін.

Холін зиркнув на тавра у того на чолі, які були здебільшого прикриті волоссям.

— Чудово, — буркнув Адолін собі під ніс. — Просто чудово. Твоє товариство несказанно мене радує.

Коридор закінчився, й вони ступили під сонячне світло. Щоправда, скупе — після кількаденних дощів небо було так само затягнуте хмарами.

Княжич із охоронцем вийшли в табір.

— Ти братимеш іще когось зі своїх? — поцікавився Адолін. — Адже зазвичай «няньок» двоє.

— Сьогодні буду тільки я.

Тепер, коли вони пильнували ще й короля, а Тефт знову вивів новобранців на патрулювання, Каладінові бракувало людей. Коло решти підопічних вартували двоє-троє охоронців, але капітан розсудив, що Адоліна він убереже й самотужки.

На них чекала карета, запряжена двома злостивого вигляду кіньми. А втім, ці істоти завжди мали такий вигляд: їхні очі були надто розумні, а рухи — надто раптові. На жаль, княжич не міг прибути в кареті, запряженій чалами. Ліврейний лакей відчинив перед Адоліном дверцята й, запустивши того всередину, зачинив їх і заліз на зап’ятки. А Каладін ладнався влаштуватися на козлах поруч кучера… аж раптом завмер.

— Ви? — не повірив він власним очам, тицяючи пальцем у візника.

— Я! — озвався королівський Дотепник, тримаючи віжки.

Блакитноокий, чорноволосий, у чорному однострої. Чому він на місці кучера? Адже він не слуга?

Каладін обережно вибрався на козли, й Дотепник, струснувши віжками, привів коней у рух.

— Що ви тут робите? — спитав капітан.

— Шукаю пригод на свою голову, — весело відказав той під супровід кінських копит, що цокотіли об камінь. — Ти вправлявся з моєю флейтою?

— Е-е…

— Тільки не кажи, що під час переїзду ти залишив її в Садеасовому таборі.

— Ну…

— Тебе ж просять: «не кажи», — урвав капітана Дотепник. — У цьому немає потреби, бо мені це відомо й без тебе. Якби ти знав історію тієї флейти, в тебе перевернулося б у голові. В прямому сенсі: я зіштовхнув би тебе додолу, вважаючи за шпигуна.

— Е-е…

— А ти сьогодні, бачу, красномовний…

Каладін справді забув його флейту. Збираючи мостонавідників, що залишалися в Садеасовому таборі — поранених із Четвертого мосту, а також членів інших команд — він думав про людей, а не про речі. І не подбав про клуночок зі своїми пожитками — йому вилетіло з голови, що між них була й флейта.

— Я солдат, а не музи́ка, — відказав капітан. — А до того ж музикувати — жіноче заняття.

— Всі ми музики, — заперечив Дотепник. — Річ лише в тому, чи ширимо ми свою музику. А що ж до «жіночого заняття», то цікаво зауважити, що авторка того трактату — та сама, яку замало не обожнює весь Алеткар — чомусь вирішила, що жінки мають сидіти й розважатися, а чоловіки — шукати, в кого всадити списа. Промовисто, еге ж?

— Гадаю, так.

— А знаєш, я щосили намагаюся завести з тобою приємну, цікаву, змістовну й дотепну розмову. Але мене не полишає відчуття, що ти, зі свого боку, не надто стараєшся підтримати моє починання. Це трішки схоже на музикування для глухого. Я, може, й спробував би — позаяк звучить кумедно — якби дехто не загубив мою флейту.

— Вибачте, — відказав капітан. Він радше поміркував би про нові фехтувальні стійки, яким навчився в Загеля, але в минулому Дотепник був до нього ласкавий. І найменше, чим міг віддячити йому Каладін, — це потеревенити з ним. — То… е-е… ви зберегли своє місце? Я про посаду королівського Дотепника. Бо під час нашої минулої зустрічі ви дали зрозуміти, що можете позбутися свого звання.

— Я поки не знаю, — відказав жартівник.

— Ви… ще не… А король знає, що ви повернулися?

— Ні. Я намагаюся придумати по-справжньому картинний спосіб повідомити його. Скажімо, сто прірводемонів марширують у ногу, співаючи оду моїй превелебності…

— Звучить… важкоздійсненно.

— Так, ті бурекляті тварюки ніяк не можуть налаштуватися на потрібну тональність і рецитувати з належною інтонацією.

— Я навіть гадки не маю, що ви сказали.

— Так, ті бурекляті тварюки ніяк не можуть налаштуватися на потрібну тональність і рецитувати з належною інтонацією.

— Мені це не допомогло.

— А, то ти таки глухнеш? Скажеш мені, коли процес сягне завершення. Бо я хотів би дещо спробувати. От тільки забув…

— Так, так, — зітхнув Каладін. — Ви хотіли заграти глухому на флейті.

— Ні, не те… А, згадав! Я завжди хотів підкрастися й дати глухому по шиї. Ото буде сміху!

Каладін знову зітхнув. Навіть коли їхати швидко, дорога до Себаріалового табору мала зайняти близько години, яка тягтиметься страшенно довго.

— То ви тут просто для того, щоб насміхатися з мене? — спитав капітан.

— Ну, така в мене робота. Але тобі я особливо не дошкулятиму. Бо ще налетиш…

Каладін злякано здригнувся.

— …Налетиш із гнівною тирадою, — ніби й не було нічого, повів далі Дотепник. — Ну, ти розумієш, про що я.

Капітан примружився на рослявого світлоокого:

— Що вам відомо?

— Майже все. Але інколи це «майже» неабияк стає на заваді.

— Тоді чого вам треба?

— Того, що мені годі отримати. — Із серйозним виразом в очах Дотепник обернувся до капітана. — Того самого, що й усім, Каладіне Буреблагословенний.

Той засовався на козлах. Дотепник знав про нього та Приборкування сплесків — щодо цього сумнівів не було. То що, варто чекати від нього якоїсь вимоги?

— Чого вам треба від мене? — запитав Каладін, намагаючись висловитися ясніше.

— А, то мізки в тебе працюють. Це добре. Від тебе, друже, мені треба одного. Історію.

— Яку ще історію?

— А це вже на твій розсуд, — усміхнувся Дотепник. — Але нехай вона буде динамічна. Бо якщо я чогось і не терплю, то це нудьги. Не навівай її на мене, зроби таку ласку. Бо інакше мені, бува, доведеться таки підкрастися й дати тобі по шиї.

— Я не глухну!

— Нічого — це смішить і тоді, коли вчинити так із людиною, яка може чути. Невже ти гадаєш, що я мучив би когось лише через його глухоту? Це було б аморально. Ні, красно дякую — я мучу всіх людей однаково.

— Як чудово.

Каладін відкинувся на козлах, чекаючи на продовження. Але, на його подив, Дотепник, здавалося, не заперечував, щоб їхня розмова урвалася.

Капітан задивився в похмуре небо. Він ненавидів дні на кшталт нинішнього, бо ті нагадували йому про Ридання. Прародителю бур! Сірі небеса й огидна погода наштовхували на думку, що не варто було взагалі вставати з ліжка. Кінець кінцем карета під’їхала до Себаріалового військового табору — навіть більше схожого на місто, ніж у решти великих князів. Каладін дивувався з повноцінних дохідних будинків, базарів і…

— Хлібороби? — спитав капітан, коли вони проїжджали повз групу людей, яка прямувала до брами, несучи тростини для знечервлення та відра з крємом.

— Себаріал розбиває лавісові плантації на південно-західних схилах, — пояснив йому «кучер».

— Але ж великобурі в цих краях занадто сильні й не дозволять вести сільське господарство!

— Розкажи це натанцям. Колись вони займалися рослинництвом по всіх тутешніх землях. Просто потрібен особливий сорт поліпів: він росте менший, ніж тобі звично думати.

— Але навіщо це робити? — допитувався Каладін. — Чом би селянам не вирощувати лавіс там, де це простіше? Наприклад, у самому Алеткарі?

— Ти погано знаєш людську вдачу — га, Буреблагословенний?

— Я… Що правда, те правда.

Дотепник похитав головою.

— Яка щирість, яка прямота. Ви з Далінаром однозначно схожі. Треба, щоб хтось навчив вас обох вряди-годи радіти життю.

— Я й так чудово вмію це робити.

— Он як?

— Еге. Просто мені добре там, де вас немає.

Дотепник витріщив на нього очі, а відтак, хихикнувши, труснув віжками, від чого коні трішки затанцювали.

— То в тобі таки жевріє іскра дотепності.

Каладін успадкував її від матері. Та нерідко говорила схожі речі — але це ніколи не звучало так образливо. «Не інакше, товариство Дотепника погано на мене впливає».

Зрештою «кучер» зупинив карету перед шикарним особняком — із тих, які Каладін сподівався б побачити у якомусь затишному лейті, а не тут, у військовому таборі. З такими колонами й вітражами він був навіть розкішніший, ніж маєток гартстоунського градоправителя.

Дотепник попросив ліврейного лакея, що стояв на під’їзній доріжці, покликати Адолінову каузаль-наречену. А княжич, вийшовши зачекати надворі, обсмикнув кітель і начистив нарукавні ґудзики. Він підвів очі на козли — і здригнувся.

— Ти! — вигукнув Адолін.

— Я! — відказав Дотепник і, спустившись донизу, склав церемонний уклін. — Завжди до ваших послуг, ясновельможний Холіне.

— Що ти зробив із моїм штатним кучером?

— Нічого.

— Дотепнику…

— Невже ви натякаєте, наче я скривдив бідолаху? Адоліне, хіба це схоже на мене?

— Що ні, то ні, — відказав княжич.

— Отож-бо. До того ж я не маю сумніву, що він уже звільнився від пут. А ось і ваша чарівна «без п’яти хвилин, але не факт що» наречена.

З особняка з’явилася Шаллан Давар — але не зісковзнувши сходами, як більшість світлооких панн, а збігши підстрибцем. «Гаряча дамочка», — знічев’я промайнуло в гадці Каладіна, що саме підібрав після Дотепника зронені віжки.

Та було в цій Шаллан Давар щось не те. Що крилося за її усмішливістю й ентузіазмом? А цей застібнутий на ґудзики лівий рукав її елегантної воринської сукні міг приховати скільки завгодно смертоносних знарядь. Щоб покінчити з Адоліном, вистачить звичайної отруєної голки, яка може бути там пришпилена.

Ні на мить не спускати з неї очей, доки ця дівчина з княжичем, було, на жаль, неможливо. Доведеться капітанові виявити ініціативу: зайти з іншого боку і спробувати з’ясувати, чи та вона, за кого себе видає, — визначити за минулим, чи становить ця веденка потенційну загрозу.

Шаллан підходила до Адоліна, й Каладін підвівся, ладнаючись зіскочити з козел і наглядати за нею. Аж раптом дівчина, здригнувшись, вирячила очі й указала правицею на Дотепника.

— Ви?! — скрикнула вона.

— Так, так. Сьогодні мене впізнають усі підряд. Я вже подумую, чи не вдягти мені…

Але Дотепник змовк — на нього налетіла Шаллан. Радше впавши, ніж зіскочивши додолу, охоронець потягнувся до ножа при боці, але розгублено застиг — бо та схопила «кучера» в обійми й, заплющивши очі, притислася головою йому до грудей.

Відпустивши руків’я ножа, Каладін звів брову на Дотепника — на вигляд наче громом приголомшеного. Чоловік стояв, тримаючи руки по швах, немовби не знав, куди їх подіти.

— Я завжди хотіла вам подякувати, — шепотіла Шаллан. — Але мені ніколи не випадало нагоди.

Княжич прокашлявся. Зрештою дівчина розтисла обійми і глянула на Адоліна.

— Ви обіймали Дотепника.

— Це що, ім’я? — спитала Шаллан.

— Одне з імен, — утрутився Дотепник, який на позір досі не оговтався. — Насправді їх у мене стільки, що й злічити годі. Хоча більшість, звісно, похідні від тієї чи іншої лайки…

— Ви обіймали Дотепника, — повторив Адолін.

Шаллан зашарілася.

— А це непристойно?

— Річ не в пристойності, — промовив княжич, — а в здоровому глузді. Обіймати його — все одно що білошипника, чи купу цвяхів, чи ще щось таке. Ну, тобто, це ж Дотепник. Як він може бути комусь до вподоби?

— Нам треба поговорити, — сказала Шаллан, підводячи очі на чоловіка в чорному. — Я не пригадую всієї нашої розмови, але деякі її…

— Я спробую знайти для вас час, — пообіцяв їй Дотепник. — Хоча графік у мене досить напружений. Я про те, що дошкуляти самому лише Адолінові доведеться не менше, ніж до наступного тижня.

Княжич похитав головою і, помахом руки відіславши лакея, власноруч допоміг дівчині сісти в карету. А відтак нахилився до скализуба:

— Руки геть!

— Хлопчику, вона замолода для мене, — відказав Дотепник.

— Саме так, — кивнув Адолін. — Тримайся ровесниць.

Той широко всміхнувся:

— Що ж, це може виявитися трохи складніше. Гадаю, в цих краях така лише одна, і то ми з нею ніколи не ладнали.

— Ну й дивак же ти, — промовив Холін, сідаючи в карету.

Каладін, зітхнувши, й собі підійшов, щоб залізти всередину.

— Ти зібрався їхати з пасажирами? — спитав Дотепник, і його усмішка поширшала.

— Так, — відказав охоронець.

Він хотів придивитися до Шаллан. Їдучи в кареті з княжичем, встругнути щось відкрито вона, найімовірніше, не наважиться. Але звичайне спостереження за нею могло дати певну інформацію, не кажучи про те, що він мав певні сумніви щодо її благонадійності.

— Гляди не фліртуй із дівчиною, — прошепотів Дотепник. — Бо в мене таке враження, що в юному Адолінові прокидається власник. А втім… що я верзу? Фліртуй із нею, Каладіне. А княжич хай лупає баньками.

Капітан хмикнув.

— Вона світлоока.

— То й що? — заперечив Дотепник. — Ну народ! Ви надто зациклені на цій штуці.

— Не ображайтеся, — шепнув Каладін, — але я радше фліртував би з прірводемоном.

І, залишивши козли Дотепникові, заліз у карету.

Забачивши його, княжич звів очі горі.

— Ти що, жартуєш?

— Така в мене служба, — відказав Каладін, сідаючи поруч нього.

— Але ж тут, коло моєї нареченої, мені нічогісінько не загрожує, — процідив Адолін крізь зціплені зуби.

— Ну, тоді я, мабуть, просто хочу прокататися з комфортом, — кинув охоронець, киваючи Шаллан Давар.

Але та лише всміхалася княжичеві й, коли карета рушила, запитала:

— Куди поїдемо сьогодні?

— Ну, ви казали щось про обід, — відповів Адолін. — Так от, знаю я одну нову винарню на Посадському торжищі, де подають і їжу.

— Ви знаєте всі найліпші заклади, — промовила Шаллан, і її усмішка поширшала.

«Ну й дамочка! Це ж треба так відверто лестити!» — подумав Каладін.

Адолін усміхнувся у відповідь.

— Я просто слухаю, що балакають люди.

— От якби ви ще звертали більше уваги на їхні відгуки про добрі вина…

— І не подумаю! — вишкірився княжич. — Адже з цим усе просто: поганих вин не буває.

Веденка захихикала.

Буря забирай, як же дратують світлоокі! А надто коли підлещуються одне до одного. Їхня розмова тривала, й Каладінові видалося до кричущого очевидним, як відчайдушно ця дівчина прагнула до стосунків з Адоліном. Що ж, не дивно. Світлоокі завжди шукали нагоду пролізти вперед — або завдати одне одному удару в спину, якщо мали відповідний настрій. Дізнавшись, що Шаллан Давар — пройдисвітка, Каладін зробив би дурну роботу: всі світлоокі — пройдисвіти. Капітан мав лише з’ясувати, що вона за пройдисвітка: з тих, що полюють на статки чи на життя?

Розмова точилася далі, і Шаллан повернула її до планів на день.

— Так от, я не проти чергової винарні, — промовила дівчина, — але мені спадає на думку, що такий варіант стає трішечки прогнозованим…

— Знаю, — відказав Холін. — Але, крім винарень, тут до бурі мало розваг — ні концертів, ні мистецьких виставок, ні скульптурних турнірів.

«То он за чим проводять час такі, як ви? — не повірив власним вухам Каладін. — Допоможи вам Усемогутній, якщо скульптурних турнірів не стане».

— Тут є звіринець, — енергійно заперечила Шаллан. — На Посадському торжищі.

— Звіринець? — перепитав Адолін. — Це якось… грубо, хіба ні?

— Ой, та годі вам. Ми подивилися б на всіх тварин, і ви могли б розповісти мені про тих, яких хоробро вбили на полюванні. Це було б дуже цікаво. — Вона позволікала, й Каладін, здавалося, розгледів у її очах проблиск глибших емоцій. Болю? Тривоги? — А мені не завадить розвіятися, — докинула Шаллан уже тихше.

— Я, власне, ставлюся до полювання з презирством, — відказав княжич, який, здавалося, нічого не зауважив. — Йому бракує справжнього суперництва. — Він глянув на мовби приклеєну усмішку дівчини й енергійно кивнув. — Гаразд, спробувати щось новеньке, мабуть, не завадить. Я звелю Дотепникові везти нас до звіринця. І сподіваюся, що він натомість не завезе нас у прірву, щоб посміятися з наших нажаханих криків.

Адолін, обернувшись, відчинив маленьке віконечко вгорі біля козел і зробив розпорядження. А Каладін дивився на Шаллан, яка відкинулася на сидінні, самовдоволено всміхаючись. Вона мала прихований мотив для відвідин звіринця. Який же?

Княжич знову обернувся до нареченої і запитав, як минув її день. Капітан упіввуха слухав і, придивляючись до дівчини, намагався розгледіти, чи не ховає вона на собі холодної зброї. Та зашарілася від якихось Адолінових слів, а відтак засміялася. Син великого князя був не до вподоби Каладінові, але він принаймні не кривив душею. Успадкувавши батькову прямолінійність, він завжди був відвертий із «мостонавідничком». Зверхній і зіпсутий — проте відвертий!

А ця дівчина відрізнялася. Її ходи були прораховані: манера сміятися, добирати слова… Вона хихикала й заливалася барвою, але її проникливі очі весь час пильнували. Ця панна втілювала всі огидні йому сторони культури світлооких.

«Ти просто не в гуморі — от і дратуєшся», — заперечила частина Каладінового єства. З ним таке інколи бувало, особливо в хмарну погоду. Але невже ця парочка конче мала розводити свої нудотні «веселощі»?

Капітан усю поїздку не зводив очей із Шаллан, і зрештою дійшов висновку, що його підозри надмірні: безпосередньої загрози Адолінові вона не становила. Каладін мимоволі полинув думками в ту ніч у проваллях. Катання на вітрах, нуртування Світла всередині, свобода…

Ні, не просто свобода — мета.

«Ти тут не просто так, — нагадав собі капітан і, зробивши над собою зусилля, зосередився на поточному завданні. — Охороняй Адоліна». Про ліпшу, ніж у нього, службу годі було й мріяти. Щедра платня, власний загін, важлива місія. Надійний командир. Усе було ідеально.

Але ті вітри…

— Ой! — вигукнула Шаллан і, потягнувшись до портфеля, стала длубатися в ньому. — Адоліне, я ж принесла вам ті матеріали…

Тут вона змовкла, зиркнувши на Каладіна.

— Йому можна довіряти, — дещо знехотя відказав княжич. — Він двічі рятував мені життя, і батько залишає його вартувати навіть під час найважливіших нарад.

Дівчина дістала кілька аркушів, укритих нерозбірливим жіночим скорописом.

— Вісімнадцять років тому потужною силою в Алеткарі був великий князь Єнев — один із наймогутніших феодалів, які виступили проти кампанії короля Ґавілара за об’єднання країни. Єнева не перемогли на полі бою, а вбили на дуелі. Це зробив Садеас.

Адолін кивнув, зацікавлено нахиляючись ближче.

— Ось що пише про ті події Її Світлість Йалай, — повела далі Шаллан. — «Нейтралізація Єнева була актом натхненної простоти. Мій чоловік поговорив із Ґавіларом щодо Права виклику та Королівського призу — стародавніх традицій, які багато хто зі світлооких знав, але, за новітніх обставин, залишав без уваги.

Ці традиції були пов’язані з історією алеткарської корони, тож, апелюючи до них, ми підкріплювали своє право на трон. Це створило нагоду для ристалища могутності й слави, і мій чоловік уперше вийшов на арену проти іншого дуелянта».

— Чого-чого «могутності й слави»? — спитав Каладін.

Княжич і наречена глянули на нього так, наче їм було дивно почути, як він розмовляє. «Забули й думати, що ви тут не самі, еге ж? — подумав капітан. — Такі, як ви, воліють не зважати на темнооких».

— «Ристалища могутності й слави», — повторив Холін. — Це хитромудра фраза на позначення турніру. Тоді їх часто влаштовували, щоб великі князі, між якими, мов на гріх, саме був мир, мали змогу похизуватися.

— Адолінові потрібно знайти спосіб викликати на дуель чи принаймні дискредитувати Садеаса, — пояснила Шаллан. — Я міркувала над цим, і мені на пам’ять прийшла згадка в біографії попереднього короля, за авторством Ясни, про дуель із Єневом.

— Гаразд, зрозуміло… — відказав Каладін, спохмурнівши.

— «Мета цього підготовчого поєдинку, — читала далі дівчина, здійнявши вказівного пальця, — полягала в тому, щоб демонстративно вразити великих князів і змусити їх трепетати. Ми спланували такий хід заздалегідь, але перша жертва не знала, яку роль у нашій інтризі їй уготовано. Садеас навмисне провів двобій так, щоб той вийшов максимально видовищним. Він кілька разів зупиняв поєдинок і підвищував ставки — спочатку грошові, а потім земельні.

А зрештою здобув картинну перемогу. Юрба нестямилася від захвату, а король Ґавілар підвівся і — як веліла старовинна традиція — запропонував Садеасові просити приз за даровану втіху. Відповідь Садеаса була проста: “Ваша Величносте, не треба мені іншого призу, ніж боягузливе серце Єнева на вістрі мого меча!”»

— Та ви жартуєте, — кинув Адолін. — Позер Садеас так сказав?

— Записи про цю подію та його слова є в кількох найдокладніших хроніках, — заперечила дівчина. — «Відтак Садеас провів дуель із Єневом, убив його і звільнив місце для союзника — Аладара — який сів княжити у вотчині переможеного».

Адолін замислено кивнув:

— Шаллан, це може спрацювати. Я маю спробувати те саме — провести видовищний бій із Релісом та з тим, кого він приведе, викликати захват уболівальників, заслужити Королівський приз та зажадати Права викликати самого Садеаса.

— У цьому є своя принадність, — погодилася наречена. — Обернути проти Садеаса його власний трюк.

— Він нізащо не погодиться, — втрутився Каладін. — Садеас не дозволить, щоб його загнали в таку пастку.

— Можливо, — відказав Холін. — Але, гадаю, ти недооцінюєш становище, в якому він опиниться, якщо зробити все правильно. Право виклику — старовинна традиція, яка, подейкують, походить від Вісників. І коли світлоокий воїн, який довів свою доблесть перед Усемогутнім і королем, обернеться до трибун і зажадає справедливого покарання своєму кривдникові…

— Він погодиться, — промовила Шаллан. — Йому доведеться. Але, Адоліне, чи не стане справа за видовищністю?

— Публіка очікуватиме від мене різних викрутів, — сказав княжич. — Трибуни будуть невисокої думки про мої попередні дуелі — і це має працювати на мене. Якщо я влаштую незабутню виставу, юрба буде в захваті. А до того ж поєдинок проти двох суперників одразу? Це саме собою приверне потрібну нам увагу.

Капітан переводив погляд то на юнака, то на дівчину. Вони говорили цілком серйозно.

— Ви справді гадаєте, що це спрацює? — замислено спитав Каладін.

— Так, — відказала Шаллан, — хоча, за тією ж таки традицією, Садеас зможе призначити замість себе представника-«чемпіона», тож Адолінові, бува, так і не випаде зітнутися з ним особисто. Зате він однаково здобуде його Сколки.

— Задоволення я отримаю куди менше, — втрутився Адолін, — але результат вийде прийнятний. Здолавши його «чемпіона», я підріжу Садеасові сухожилля. Він утратить силу-силенну довіри до себе.

— Але насправді це нічого не означатиме? — промовив Каладін. — Адже так?

Княжич із нареченою глянули на охоронця.

— Це ж дуель, — пояснив той. — Просто гра.

— «Просто», та не просто… — заперечив Адолін.

— Не розумію, чим саме. Ви, звісно, можете здобути його Сколки, але титул і влада зостануться при ньому.

— Річ у тому, як його сприйматимуть, — пояснила Шаллан. — Садеас утворив коаліцію проти монарха, натякаючи, що могутніший за Елгокара. А програш королівському представникові зіб’є з нього пиху.

— От я й кажу: це просто гра, — повторив Каладін.

— Так, — неочікувано для того погодився Адолін. — Але це гра, яку веде Садеас. І він сам пристав на ці правила.

Каладін відкинувся на сидінні, осмислюючи почуте. «Ця традиція може стати відповіддю, — майнуло в гадці. — Тим виходом, який я шукав…»

— Садеас був таким потужним союзником, — із жалем у голосі сказав Холін. — Я вже й забув про речі на кшталт перемоги над Єневом.

— І що ж усе змінило? — спитав капітан.

— Ґавіларова смерть, — півголосом відказав Адолін. — Попередній король був тим, хто скеровував Садеаса й батька в спільному напрямку. — Княжич нахилився й зазирнув у нотатки, які вочевидь не міг прочитати. — Шаллан, ми просто зобов’язані це зробити. Ми мусимо затягнути цей зашморг на шиї того в’юна. Дякую вам за цей чудовий план.

Та зашарілася, а відтак склала нотатки в конверт і вручила його Адолінові.

— Передасте своїй тітці. Тут докладно описано все, що я розкопала. Їй і вашому батькові краще знати, вдала це ідея чи ні.

Беручи конверта, княжич затримав руку Шаллан у своїй, і обоє на мить розтанули під поглядом одне одного. Так, Каладін дедалі більше переконувався, що ця дівчина не становить безпосередньої небезпеки для його підопічного. Якщо вона й аферистка, то полює не на життя, а тільки на честь Адоліна.

«Надто пізно, — подумав охоронець, спостерігаючи, як той відкинувся на сидінні з дурнуватою усмішкою на обличчі. — Вона була, та загула».

Карета незабаром під’їхала до Посадського торжища, проминувши кілька груп патрулів у синіх мундирах Холіна — обслуги з різних команд, крім Четвертого мосту. Охорона порядку на торжищі була елементом військової підготовки, яку запровадив для них Каладін.

Першим вийшовши з карети, капітан зауважив неподалік розставлені рядами протибуряні фургони. Прилеглу територію відгороджували натягнуті між стовпами мотузки — на позір щоб туди не пролазили без квитка — хоча гевали з дубцями, які валандалися коло стовпів, мали справлятися ліпше.

— Дякую за поїздку, Дотепнику, — промовив Каладін, обертаючись. — І ще раз вибачте за флейту, яку ви…

Але замість Дотепника на козлах сидів незнайомець — молодий, у коричневих штанях, білій сорочці й шапчині на голові, яку той збентежено зняв.

— Звиняйте, пане, — озвався чоловік із якимось акцентом, котрий Каладін не зумів розпізнати. — Мині добре заплотили й розтолкували, де саме стоять, шоб поміняцця місцями з фурманом.

— Що там таке? — спитав княжич, виходячи з карети й підводячи очі. — А-а. Мостонавідничку, з Дотепником таке буває.

— «Таке»?

— Він полюбляє загадкові зникнення, — пояснив Адолін.

— Паночку, тут нима великої загадошності, — пояснив хлопчина, обертаючись і тицяючи пальцем. — Я мав чекать на нього он тамечки, нидалечко, — де корети перед поворотом приторможують — а тоді підвезти вас сюди-го. Я нипомітно зацибнув на козли — а він захихикав, як мале дитя, і втік.

— Дотепник просто любить дивувати, — промовив Адолін, допомагаючи Шаллан вийти з карети. — Не зважай на нього.

Новий кучер зіщулився — на позір збентежено. Капітан його не впізнавав: у штаті Адолінової челяді такого не було. «Доведеться мені повертатися на козлах, щоб наглянути за ним».

Шаллан із нареченим рушили до звіринця, а охоронець, прихопивши із задка карети свого списа, кинувся їм навздогін і зрештою прилаштувався за кілька кроків від них. Слухаючи їхній сміх, йому хотілося зацідити обом по пиці.

— Нічого собі, — пролунав голос Сил. — Каладіне, ти маєш приборкувати бурі, а не метати з очей громи і блискавки.

Той підвів очі. Спрен підлетіла й затанцювала в повітрі осяйною стрічкою. Каладін закинув списа на плече й рушив далі.

— Що таке? — спитала Сил, застигнувши в повітрі просто перед ним.

Хай куди він крутив головою, спрен автоматично ковзала в той бік, наче сиділа на незримому карнизі. Її дівоча суконька тріпотіла, перетворюючись нижче колін на імлу.

— Нічого, — тихенько відказав Каладін. — Просто мені набридло слухати цю парочку.

Сил озирнулася через плече на княжича з нареченою. Адолін купив квитки й, показавши великим пальцем за спину, пояснив, що платить за трьох. Набундючений азіш у чудернацькому візерунчастому капелюсі й довгому сюртуку хитромудрого крою замахав рукою в бік кліток, пояснюючи, які тварини в якому ряду.

— Адолін і Шаллан здаються щасливими, — заперечила Сил. — Хіба це погано?

— Добре, якщо тільки мені не доводиться слухати їхнє сюсюкання, — відповів Каладін.

Сил наморщила носика.

— Річ не в них, а в тобі — у твоєму кислому настрої. Я його аж на смак відчуваю.

— На смак? — перепитав він. — Сил, ти не їси. Сумнівно, щоб ти мала відчуття смаку.

— Це фігура мови. А ще в мене багата уява. І ти таки кислий. І припини сперечатися, бо я маю рацію.

Вона спурхнула й закрутилася коло Шаллан з Адоліном, які саме оглядали першу клітку.

«Буреклята спрен! — подумав Каладін, підходячи до парочки. — Щось їй пояснювати — це, гадаю, все одно що… як то кажуть… проти вітру…»

На вигляд протибуряний фургон дуже нагадував ту клітку для рабів, у якій його привезли на Розколоті рівнини — от тільки до тварини всередині начебто ставилися куди ліпше, ніж до невільників. Вона сиділа на камені, а внутрішність клітки була обмазана крємом — певне, для того, щоб нагадувати печеру. Сама істота була просто грудочкою плоті з двома банькатими очима й чотирма довгими щупальцями.

Шаллан охнула й витріщилася на тварину. Враження було таке, неначе їй подарували купу коштовностей, хоча натомість ішлося всього-на-всього про слизький клубок незрозуміло чого — такий міг би пристати до підошви Каладінового чобота.

— Це найпотворніша істота з усіх, яких мені випало бачити, — зронив Адолін. — Схоже на вміст клямкуна — тільки без панцира.

— Це сарпентин, — промовила Шаллан.

— Бідолашний, — поспівчував Адолін. — Це його мамця так назвала?

Дівчина ляснула княжича по плечі.

— Сарпентини — це назва родини.

— А-а, то без мамці не обійшлося.

— Родини тваринного царства, дурнику. На заході, де бурі слабші, їх водиться більше. Я бачила всього кілька екземплярів. У нас у Я-Кеведі вони маленькі — куди їм до цього. Я навіть не знаю, що це за вид.

Повагавшись, вона просунула пальці крізь ґрати і схопила одну зі щупальцеподібних кінцівок.

Тварина негайно сахнулася й, роздувшись, щоб здаватися більшою, загрозливо звела над головою два інші відростки. Княжич скрикнув і відтягнув наречену.

— Азіш просив не чіпати їх! — сказав Адолін. — А що, як ця тварина — отруйна?!

Але Шаллан, не звертаючи на нього уваги, длубалася в портфелі, вивуджуючи записник.

— Теплий на дотик, — бурмотіла дівчина до себе. — Справжній представник теплокровних. Яка дивовижа! Я маю замалювати його. — Вона скосила очі на табличку, яка висіла на клітці. — Ет, дурниці!

— Що там написано? — спитав Холін.

— «Демонічний камінь, спійманий у Марабетії. Місцеві стверджують, що в ньому відродився мстивий дух убитої дитини». І ні найменшої згадки про вид! Хіба це по-науковому?

— Шаллан, це звіринець, — відказав, хихикнувши, княжич, — який приїхав у таку далечінь, щоб розважати солдатів із маркітантами.

Відвідувачів справді не бракувало. Доки дівчина малювала, Каладін пильно стежив за перехожими, щоб ті не підходили надто близько, й перебачив усіх — від посудомийок і десятників до офіцерів та навіть кількох високопоставлених світлооких. Одну таку пані, яка майже не дивилася на клітки, пронесли повз капітана в паланкіні. Який контраст із жадібними замальовками Шаллан і добродушними жартами Адоліна!

Каладін був несправедливий до цієї парочки. Вона, може, й не помічала капітана, але відвертого знущання той не зазнавав. Щасливі та приємні молоді люди. То чому ж вони так його дратували?

Зрештою Адолін і Шаллан перейшли до наступної клітки, де сиділи небесні мурени й стояла велика балія з водою, куди ті могли пірнати. На позір їм було не так добре, як «демонічному каменю»: клітка була тіснувата, і тварини нечасто злітали в повітря. Не надто цікаве видовище.

Наступною стояла клітка з істотою, що скидалася на маленького чала, але з більшими клішнями. Шаллан захотіла зобразити і її, тож Каладін мимоволі затримався коло клітки, придивляючись до людей, які проходили повз, і слухаючи Адолінові потуги жартувати, щоб розважити наречену. Виходило не бозна-як, але дівчина усе одно сміялася.

— Бідолашка, — промовила Сил, опускаючись на дно клітки й роздивляючись її крабоподібного мешканця. — Ну що в нього за життя?

— Спокійне. — Каладін знизав плечима. — Йому принаймні не треба боятися хижаків. І він завжди ситий. Сумніваюся, що карликовий чал може хотіти більшого.

— Он як? — запитала Сил. — А ти хотів би опинитися на його місці?

— Звісно, що ні. Я солдат, а не чал, нехай і маленький.

Вони рушили далі, переходячи від клітки до клітки. Деяких тварин Шаллан малювала, а інші, на її думку, були не варті негайної замальовки. Найбільшу цікавість у неї ви́кликала істота, яка водночас була найдивніша: таке собі різнобарвне курча з червоно-синьо-зеленим оперенням. Для цього етюда дівчина витягнула кольорові олівці. Колись дуже давно їй начебто не вдалося замалювати таку дивовижу.

Каладін мусив визнати, що тварина була таки гарна. Але як же вона виживала? Панцир вона мала тільки на самому кінчику морди, а решта її тіла була не досить драглиста, щоб ховатися в розколинах — як-от демонічний камінь. То що ж робило це курча, коли налітала буря?

Сил опустилася Каладінові на плече.

— Я солдат, — повторив той дуже тихо.

— Колишній солдат, — заперечила спрен.

— Я хочу знову ним стати.

— Ти певен?

— Здебільшого так. — Він схрестив руки на грудях, сперши списа на плече. — От тільки… Сил, це дурість. Божевілля. Служба в мостонавідниках була найгіршим часом у моєму житті. Нас убивали, гнітили, принижували. Але навряд чи я коли-небудь відчував у собі стільки енергії, як протягом отих останніх тижнів.

Як порівняти з тим, що Каладін зробив для Четвертого мосту, служба звичайним солдатом — навіть дуже почесна, як-от капітаном князівської охорони — здавалася чимось приземленим і буденним.

А от ширяти на крилах вітрів — це було аж ніяк не буденно.

— Ти майже готовий, чи не так? — шепнула Сил.

Каладін неспішно кивнув.

— Так — гадаю, готовий.

Довкола наступної клітки стояла велика юрба, а сям-там із землі навіть вилазили спрени страху. Каладін проштовхувався наперед, але розчищати шлях йому не довелося: Адолінові й так давали дорогу, щойно збагнувши, що він — спадкоємець Холіна. Княжич вочевидь звик до такої пошани, бо пройшов крізь натовп, навіть не глянувши по боках.

Та клітка відрізнялася від решти: ґрати були рясніші, а деревину укріпили. На позір її мешканець не заслуговував на таке особливе ставлення. Нещасна тварина лежала, заплющивши очі, перед якимось камінням. На її прямокутній морді виднілися гострі жувала — схожі на зуби, але моторошніші — а з верхньої щелепи стирчали донизу два довгі бивні, подібні до ікл. Проте ключем до того, що це за істота, були могутні лапи та грізні шипи, які тягнулися від голови вздовж вигнутої спини.

— Білошипник, — охнула Шаллан, підступаючи ближче до клітки.

Каладін їх ніколи не бачив, але згадав юнака, який сконав на операційному столі, заливши все кров’ю. Згадав страх і розпач. А потім страждання.

— Я думав, вони… страшніші, — сказав капітан, силкуючись дати раду цим спогадам.

— Білошипники погано переносять неволю, — пояснила наречена княжича. — Конкретно цей, мабуть, давно кристалізувався б, упавши в сплячку, але йому не дають — певне, регулярно змиваючи панцир водою.

— А мені його не шкода, — кинув Адолін. — Я бачив, що ці тварюки можуть зробити з людиною.

— Атож, — тихенько мовив Каладін.

Шаллан вийняла художницьке приладдя, але щойно вона почала малювати, як люди довкола клітки стали розходитися. Капітан спершу подумав, що це через звіра — але той лежав, як лежав, так само не розплющуючи очей, а з його носових отворів вряди-годи долинало хропіння.

Ні, люди сходилися в інший кінець звіринця. Привернувши увагу княжича, Каладін вказав у той бік — мовляв, піду перевірю, що там таке. Адолін кивнув і поклав руку на меча, даючи зрозуміти, що попильнує.

Узявши списа на плече, охоронець побіг у розвідку й незабаром, на жаль, упізнав знайоме обличчя, що височіло над натовпом, — Амарам був рослявий чоловік. Поруч нього стояв Далінар, а кілька охоронців з-поміж Каладінових людей тримали на безпечній віддалі юрбу роззяв.

— …наче мій син тут, — говорив Далінар добре вдягненому власникові звіринця.

— Для Вашої Ясновельможності вхід безкоштовний! — відказав той у піднесеній манері, яка нагадувала Сиґзілову. — Це велике благословення Вісників — показати мою скромну колекцію вам і вашому шановному гостеві.

Останній комплімент, звичайно ж, призначався Амарамові. На тому був дивний, яскравий плащ — золотаво-жовтий із чорним ґліфом на спині. Присяга? Розрізнити його форму було важко, але той знак здавався знайомим.

«Подвійне око», — збагнув Каладін. Символ…

— То це правда? — спитав власник звіринця, придивляючись до Амарама. — Бо табором ходять надзвичайно цікаві чутки…

Далінар гучно зітхнув.

— Ми збиралися оголосити про це ввечері, на бенкеті, але оскільки Амарам наполягає, що носитиме цього плаща, то тягнути із заявою, гадаю, не варто. Виконуючи королівське розпорядження, я наказав відродити Променисте лицарство. Нехай стане відомо у всіх таборах, що прадавню присягу принесено знову, і першим її, на моє прохання, повторив ясновельможний Амарам. Променисте лицарство відроджене, і він його очільник.

56. Неприборканий білошипник

Позаду рухався супровід — усі двадцять троє — котрих надав король Макабакаму, бо хоча зв’язок між спреном та людиною інколи незбагненний, здатність пов’язаних із кимось спренів виявляти себе в нашому, а не у власному світі наростала, посилюючись, у міру принесення обітниць.

«Слова Променистого ордену», розділ 35, с. 9

— Амарам явно не має жодних здібностей Приборкувача сплесків, — тихо сказав Сиґзіл, стоячи поруч Каладіна.

Попереду з карети виходили Далінар, Навані, Елгокар та Амарам. А ще далі здіймалася арена для поєдинків — одна з низки схожих на кратери скельних формацій, які облямовували Рівнини. Вона, щоправда, була куди менша, ніж ті, де розмістилися військові табори, й мала зсередини ряди уступів, що правили за трибуни.

Змушений водночас охороняти короля і Далінара — не кажучи вже про Навані та обох Холінових синів — Каладін узяв сюди всіх, кого міг, включно з кількома бійцями Сімнадцятого й Другого мостів. Вони гордо стояли, високо тримаючи ратища — вочевидь збуджені тим, що їм зрештою вперше довірили місію охоронців. Усього на чергування заступило сорок осіб.

Хоча жоден буде не вартий і дощової краплинки, якщо Вбивця в білому таки нападе.

— Звідки нам знати? — заперечив капітан, киваючи на Амарама, який і досі був у золотаво-жовтому плащі із символом Променистих на спині. — Я ж нікому не показую, на що здатен. І так само потайки мають тренуватися інші. Буря забирай, Сил, уважай, гарантувала, що я такий не один.

— Якби він мав потрібні здібності, то продемонстрував би їх, — заперечив Сиґзіл. — Чутки ширяться десятьма таборами, мов паводок. Половина люду вважає Далінарів учинок блюзнірством і дурістю, а друга половина не визначилась. Якби Амарам показав, що Приборкує сплески, цей хід ясновельможного Далінара здавався б куди менш авантюрним.

Азіш, певне, мав рацію. Але… Амарам? Він крокував так гордо, так високо тримаючи голову. Каладін відчув, як пашить його шия, і на мить у нього виникло враження, наче він не бачить нічого, крім Його Високороддя. В золотавому плащі. З бундючною міною.

І плямами крові. Цей чоловік був заплямований кров’ю. Каладін же розповів про це Далінарові!

Але той нічого не вдіяв.

Значить, доведеться комусь іншому.

— Каладіне? — звернувся до нього Сиґзіл.

Зненацька капітан усвідомив, що ступив у бік Амарама, стискаючи ратище. Він зробив глибокий вдих, а відтак тицьнув пальцем.

— Вистав людей по краю арени — он там, угорі. Ет і Шрамм з Адоліном, у підготовчій кімнаті — хоча на дуельному майданчику вони йому нічим не допоможуть. Але про всяк випадок постав іще кількох біля підніжжя арени. По троє біля кожних дверей. А на пост біля королівської ложі я візьму із собою шістьох. — Каладін помовчав, а відтак докинув: — І поставмо — від гріха — двох охоронців біля нареченої Адоліна. Вона сидітиме коло Себаріала.

— Буде зроблено.

— І Сиґу — скажи людям, хай не розслабляються. Сьогоднішній поєдинок обіцяє бути видовищним, але вони мають думати не про дуель, а про ймовірних убивць.

— Адолін справді битиметься один проти двох?

— Еге.

— І він бодай теоретично може вийти переможцем?

— Не знаю, і мені, правду кажучи, байдуже. Наша справа — берегти його від інших небезпек.

Сиґзіл кивнув, збираючись іти, але затримався й узяв командира за лікоть.

— Келе, ти міг би долучитися до них, — півголосом промовив він. — Якщо король відроджує Променисте лицарство — це привід показати себе. Далінар старається, однак багато хто вважає Променистих силою зла — забуваючи про все добро, яке вони зробили, перш ніж зрадити людство. Але виявивши свої здібності, ти міг би змінити такі умонастрої.

Долучитися. Під штандарт Амарама. Нізащо.

— Йди передай мої розпорядження, — відмахнувся від почутого Каладін.

Висмикнувши ліктя із Сиґзілового хвату, капітан побіг за Елгокаром і монаршим почтом. Добре хоч деньок видався сонячний, а повітря було по-весняному тепле.

Услід за ним, не відстаючи, летіла Сил.

— Каладіне, Амарам руйнує тебе, — шепотіла спрен. — Не піддавайся йому.

Той, зціпивши зуби, промовчав і підійшов натомість до Моаша, який командував охороною Її Світлості Навані: королева-мати воліла стежити за поєдинками знизу, з підготовчої кімнати.

Якась частина капітанового єства вагалася, чи варто доручати Моашеві охороняти кого-небудь іншого, крім Далінара — але буря забирай, лейтенант заприсягнувся, що королю він більше нічого не заподіє. І в цьому командир йому довіряв. Вони ж із Четвертого мосту!

«Я витягну тебе з цієї халепи, — подумав Каладін, відводячи того осторонь. — Усе буде добре».

— Моаше, — півголосом промовив він, — від завтра я призначаю тебе в патруль.

Лейтенант насупився.

— А я завжди гадав, що потрібен тобі в охороні… — Вираз його обличчя пожорсткішав. — Це все через ту зустріч у таверні.

— Ти маєш вийти в бік Нового Натанану й провести глибоке рекогносцирування, — сказав Каладін. — Я хочу, щоб, коли ми виступимо проти Ґрейвза і його людей, тебе тут не було.

Їх і так уже терпіли надто довго.

— Я не залишу табору.

— Залишиш, і це не…

— Келе, вони чинять правильно!

Капітан насупився.

— Ти що, і далі з ними зустрічаєшся?

Лейтенант відвів очі.

— Відтоді я бачився з ними тільки раз і запевнив їх, що ти ще передумаєш.

— Моаше, це непідкорення наказу! — гримнув Каладін. — Буря тебе забирай!

Шум на трибунах гучнішав.

— От-от почнеться поєдинок, — сказав Моаш, висмикуючи ліктя з капітанового хвату. — Поговоримо про це пізніше.

Командир зціпив зуби, але той, на жаль, мав рацію. Ця розмова була не на часі.

«Шкода, що я не “вчепив” його ще вранці, — подумав Каладін. — Ні — я мав уже давно ухвалити рішення стосовно цього».

Сам винен.

— Моаше, ти вийдеш у цей патруль, — промовив капітан. — Я не потерплю невиконання наказів лише через те, що ми друзі. А зараз іди.

І лейтенант побіг збирати свій загін.

***

А в підготовчій кімнаті Адолін опустився навколішки перед мечем і збагнув, що не знає, які слова тут потрібні.

Він глянув на своє відображення в лезі. Двоє Сколкозбройних одразу. Поза тренувальним майданчиком такого він навіть ніколи не пробував.

Битися проти кількох суперників було непросто. Адолін чував перекази про воїнів, які самотужки вистоювали проти, скажімо, шістьох, але правда, мабуть, полягала в тому, що вони примудрялися долати опонентів по одному. Проте перемогти одразу двох, а надто підготованих і пильних, було важкувато. Не те щоб неможливо, але дуже складно.

— Ось де все вирішиться, — промовив Адолін до меча. Мовчати було не можна — традиція є традиція. — Ходімо ж і влаштуймо видовище. А тоді зітрімо з обличчя Садеаса оту його либу.

Княжич підвівся й, відіславши Сколкозбройця, залишив підготовчу кімнатку і пройшов коридорчиком із різьблено-мальованими дуелянтами. В наступній кімнаті сидів і чекав стривожений Ренарін. На ньому був мундир Холінів, що його молодший брат одягав на офіційні заходи на кшталт цього замість буреклятого однострою Четвертого мосту. А тітка Навані відгвинчувала кришку на баночці з фарбою, готуючись намалювати охоронний ґліф.

— Не треба, — сказав Адолін, виймаючи один такий із кишені: синім кольором Холінів на ньому було виведено «досконалість».

Навані звела брову:

— Від тієї дівчини?

— Атож, — підтвердив княжич.

— Каліграфія непогана, — знехотя пробурчала Навані.

— Тітонько, Шаллан просто чудо, — мовив Адолін. — І було б добре, якби ти охочіше йшла з нею на контакт. Бо вона так хоче поділитися з тобою своїми напрацюваннями.

— Побачимо, — відповіла тітка — цього разу задумливіше, ніж раніше, коли йшлося про Шаллан. Це добрий знак.

Адолін поклав охоронний ґліф на жарівню і схилив голову, допоки той згоряв — молитва Всемогутньому про допомогу. Його сьогоднішні суперники наразі, певне, спалювали такі самі. І як Усемогутній вирішить, кому допомогти?

«Ніколи не повірю, що Він пошле успіх тим, хто служить Садеасові — нехай і не прямо», — подумав княжич, підводячи голову від молитви.

— Я хвилююся, — зронила Навані.

— Батько гадає, що це може спрацювати. Та й Елгокарові мій задум до вподоби.

— Елгокар буває імпульсивним, — заперечила тітка, складаючи руки на грудях і дивлячись, як догоряли рештки охоронного ґліфа. — А умови поєдинку багато що змінюють.

Умови — їх уже обговорили з Релісом і повідомили головній судді поєдинку — передбачали, що дуель триватиме не до певної кількості проламаних секцій Збруї, а доки одна зі сторін не здасться. Тож якщо Адолін таки здолає одного із супротивників, бій зможе продовжити інший.

А ще з них випливало: Холін має триматися, доки не збагне, що над ним узяли гору.

Або доки його не виведуть із ладу.

Ренарін підійшов до брата і поклав руку йому на плече.

— Я гадаю, це хороший план, — промовив він. — Ти зможеш.

— Вони візьмуться за тебе не на жарт, — попередила Навані. — Тому й наполягли, щоб поєдинок тривав, доки хтось не визнає себе переможеним. Адоліне, тебе точно намагатимуться скалічити.

— На полі бою те саме, — заперечив племінник. — Добре хоч те, що живцем від мене їм більше користі. Зі змертвілими від Сколкозбройця ногами я стану наочнішим уроком, ніж перетворившись на попіл.

Навані охнула, зблідла й заплющила очі. На якусь — зовсім крихітну — мить в Адоліна було таке враження, що перед ним його мати.

— І гляди не дай Садеасові відкрутитися, — сказав Ренарін, коли в роздягальню внесли братову Збрую. — Бо коли ти заженеш його в куток, кинувши виклик, він шукатиме якусь лазівку. Не дай йому відкараскатися, брате, — тягни на пісок і духопель до кривавої юшки.

— Залюбки.

— Гаразд, курча їв? — запитав Ренарін.

— Дві тарілки, з прянощами.

— Материн ланцюжок при тобі?

Адолін помацав себе по кишені.

Тоді помацав по другій.

— Що таке? — спитав Ренарін, і його пальці стисли брата за плече.

— Я був ладен заприсягтися, що взяв його.

Молодший княжич вилаявся.

— Я, мабуть, залишив його в своїх покоях, — мовив Адолін. — На журнальному столику. У військовому таборі.

Якщо таки не взяв і не згубив дорогою. От буря забирай!

То був просто амулет на щастя, який нічого не означав, але Адоліна все одно кинуло в піт, а Ренарін квапливо відрядив на пошуки гінця. Проте йому не встигнути. Знадвору вже долинав рев трибун, який наростав в очікуванні поєдинку. Тож княжич знехотя дозволив Збруєносцям надягати обладунок.

Доки ті подали йому шолома, він уже переважно відновив свою внутрішню налаштованість — дивну суміш метеликів у животі й розслабленості у м’язах. Заціпенілим битися не можна. Смиканим — так, але закляклим — ні.

Адолін кивнув служникам, і ті відчинили двері, випускаючи княжича на арену. Ступивши на пісок, той зміг за підбадьорливими вигуками визначити, де сиділи темноокі. Бо світлоокі з його появою не розкричалися, а принишкли. Добре, що Елгокар резервував місця для черні: її галас був Адолінові до вподоби, бо нагадував йому поле битви.

«Були часи, коли я не любив поле бою, бо там, на відміну від дуелі, надто гамірно», — подумав княжич. І, попри первинну неохоту, став солдатом.

Він пройшов у центр майданчика. Його суперники ще не вийшли з підготовчих кімнат. «Спершу нейтралізуй Реліса, — сказав собі Адолін. — Адже його манера битися тобі знайома». Той полюбляв Ліаностійку — неквапливу й надійну, але з раптовими, різкими випадами. Княжич був не певен, кого виставить проти нього Реліс, але знав, що суперник позичив повний комплект королівських Зброї та Збруї. Може, знову кузена — щоб той спробував узяти реванш?

Шаллан прийшла: вона сиділа з протилежного боку арени, і її руде волосся виділялося, неначе кров на камені. Дівчину охороняли двоє мостонавідників. Мимоволі схвально кивнувши, Адолін здійняв кулака, салютуючи їй. Наречена помахала у відповідь.

Адолін плигав з ноги на ногу, і тілом розливалася міць Сколкозбруї. Він відчував у собі силу перемогти — навіть без материного ланцюжка. Але проблема була в тім, що після цього княжич збирався викликати Садеаса й мав зберегти вдосталь резервів для ще однієї дуелі.

Холін напружено чекав. А Садеас узагалі на місці? Так — сидить зовсім близько від батька та короля. Адолін примружив очі, згадуючи ту нещадну мить, коли він усвідомив, що Садеасове військо відступає з Вежі.

Це додало йому рішучості. Після тієї зради княжич довго кипів від безсилого гніву — й ось нарешті настав час поквитатися.

Двері навпроти нього відчинилися.

І на арену виступили аж четверо Сколкозбройних.

***

— Четверо?! — скрикнув Далінар, зриваючись на ноги.

Каладін спустився на крок ближче до арени. Так, на пісок дуельного майданчика під ним ступили самі Сколкозбройні — на одному був комплект королівської Збруї, а решта троє мали власні обладунки, прикрашені й пофарбовані.

Внизу головна суддя поєдинку обернулася й запитально звела голову на короля.

— Що це таке? — проревів Далінар до Садеаса, який сидів зовсім близько.

Світлоокі на рядах сидінь між ними попригиналися або порозбігалися, тож тепер Холін дивився прямо на нього.

Садеас із дружиною ліниво обернулися.

— А мені звідки знати? — озвався ясновельможний. — Моїх людей на арені немає. Сьогодні я просто глядач.

— Ой, Садеасе, тільки не починай, — гукнув Елгокар. — Ти дуже добре знаєш, що тут відбувається. Чому їх четверо? Адолін що, має сам вибрати для себе двох суперників?

— Двох? — перепитав Садеас. — А з чого ви взяли, що їх буде двоє?

— З того, який виклик було кинуто! — крикнув у відповідь Далінар. — Парний поєдинок із гандикапом, один проти двох — усе за дуельним кодексом!

— Насправді юний Адолін погодився на інше, — відказав Садеас. — Я маю цілком достовірну інформацію, що він сказав Релісові: «Я ладен битися одразу проти тебе й будь-кого з твоїх союзників». У цій фразі немає кількісних обмежень — ідеться не про парний, а про повноцінний поєдинок із гандикапом. Реліс може виставити стільки союзників, скільки хоче. Я знаю кількох писарок, які занотували Адолінові точні слова, й чув, що суддя Істов спеціально перепитала, чи розуміє він, що накоїв, і той відповів, що так.

Далінар тихенько заричав. Каладін іще ніколи не чув, щоб великий князь видавав такий звук — то було ричання звіра, який рветься з ланцюга. Охоронець здивувався. Але Холін стримав себе і рвучко опустився на сидіння.

— Він знову перехитрував нас, — тихенько сказав Далінар королю. — Доведеться відступити і обміркувати наш наступний хід. Скажіть хтось Адолінові, щоб відмовився від дуелі.

— Дядьку, ти певен? — перепитав Елгокар. — Відмова від поєдинку означатиме програш. А це, здається, шість Сколків — усе, що ти маєш.

Каладін бачив по Далінаровому обличчю — по наморщеному лобі, по щоках, які палали гнівом, і по нерішучості в очах — що князя роздирає внутрішній конфлікт. Здатися? Без бою? Це, мабуть, було б найрозумніше.

Але капітан сумнівався, що сам пішов би на такий крок.

А внизу, на піску, — після довгої паузи — заціпенілий було Адолін здійняв руку, даючи знак, що згоден. І суддя розпочала поєдинок.

***

«Я ідіот! Я ідіот! Я буреклятий ідіот!»

Адолін відбіг назад через посипане піском кружало арени. Щоб уникнути оточення, він мав притиснутися спиною до стіни. А це означало, що він почне поєдинок, не маючи куди відступити. Взятий у кліщі. Загнаний у глухий кут.

І чому він не висловився точніше? Княжич збагнув, що, сам того не розуміючи, погодився на повноцінний поєдинок із гандикапом — а все через лазівки у формулюванні. Він мав недвозначно заявити, що Реліс може привести одного союзника. Але ні — так учинив би розумний. А він — буреклятий ідіот!

Реліса княжич упізнав за Зброєю та Збруєю, повністю пофарбованими в темно-чорне, і лицарським плащем із диґліфом великого князя Рутара. У королівській Збруї — судячи з ходи та зросту — справді виступав Еліт, Релісів кузен, який повернувся, щоб узяти реванш. Замість Сколкозбройця в нього був гігантський молот. Обидва обережно підступали ареною, а двоє інших дуелянтів прикривали їх із флангів: один був у жовтогарячому, а другий — у зеленому.

Адолін упізнав їхні Збруї. Це, мабуть, Абробадар — повний Сколкозбройний із табору Аладара, а з ним… Якамав із королівською Зброєю, яку позичив для нього Реліс.

Якамав. Адолінів друг.

Княжич вилаявся. Ці двоє були з-поміж найкращих дуелянтів у таборах. Якамав здобув би власного Сколкозбройця ще багато років тому — але йому не дозволяли ризикнути Збруєю. Однак тепер ситуація явно змінилася. Його та весь Дім, мабуть, підкупили обіцянкою частки в трофеях.

Холін задкував у затінок стіни, що оточувала дуельний майданчик, а в його руці матеріалізувалася Зброя. Прямо над головою на трибунах ревли темноокі. Хтозна, від захвату чи жаху перед тим, що насувалося на Адоліна. Він виходив на цю арену влаштувати видовище. Але натомість публіку чекало прямо протилежне — швидке вбивство.

Ну що ж, він сам вирив собі яму. І якщо вже йому судилося туди впасти, то він принаймні не здасться без бою.

Реліс та Еліт підкрадалися ближче — один в аспідно-сірому, другий у чорному — а їхні союзники заходили з флангів. Вони триматимуться віддалік, спонукаючи Адоліна зосередити увагу на двох передніх бійцях — а потім завдадуть удару з боків.

— По одному, хлопче! — Цей вигук із трибун здавався відмінним від решти. Чи не Загеля це голос? — Тебе не загнали в куток!

Реліс зробив швидкий крок уперед, перевіряючи Адолінову пильність, і той, затанцювавши, відступив, тримаючи Вітростійку — виставивши перед себе одну ногу та обіруч стискаючи відведену вбік Зброю. Проти стількох ворогів це, поза сумнівом, була найліпша тактика.

«Тебе не загнали в куток!» Загелю, про що ти? Звісно, загнали! Лише так і можна битися одному проти чотирьох. І як мені перебити їх по одному? Вони нізащо цього не дозволять.

Реліс знову зробив пробний наскок, змусивши Холіна відступити вздовж стінки, не зводячи очей із суперника. Для цього йому довелося трохи повернутися обличчям до Реліса, залишаючи Абробадара — в жовтогарячому — який заходив з іншого боку, в сліпій зоні. Буря забирай!

— Вони тебе бояться, — знову долинув Загелів голос, перекриваючи гамір трибун. — Хіба ти не бачиш? То покажи їм чому.

Адолін не знав, як бути. А Реліс, підступивши, став у Каменестійку — для позиційного бою. За ним пішов на зближення Еліт, сторожко заносячи молота. Вони тіснили Адоліна вздовж стіни — у бік Абробадара.

Ні. Він сам зажадав цього поєдинку. Прагнув до нього. І не стане переляканим пацюком!

«Покажи їм чому».

І княжич атакував — стрибнув уперед, осипаючи Реліса градом ударів. Перед таким маневром Еліт вилаявся й відскочив. Вони поводилися наче списники, що завдають уколів білошипнику.

Але цей білошипник іще не приборканий.

Адолін із криком напав на Реліса, діставши його по шолому й роздробивши лівий поруч. З Релісового передпліччя заклубилося Буресвітло. А коли оговтався Еліт, Холін крутнувся і завдав удару вже по ньому, залишивши першого супротивника приголомшеним своєю атакою. Під його натиском «молотобоєць» був змушений притримати зброю й прикритися передпліччям — бо інакше Адолін розполовинив би її, залишивши супротивника голіруч.

Ось що мав на увазі Загель. Шалено атакуй, не даючи їм часу відповісти чи оговтатись. Їх було четверо. Якщо він нажене на них страху, і ті розгублять рішучість… То, може…

Адолін відключив мислення й віддався плину поєдинку, дозволивши серцевому ритму направляти удари свого меча. Еліт вилаявся й відсахнувся, стікаючи Світлом крізь пробоїни в лівому передпліччі та плечі.

А Холін, крутнувшись, врізався плечем у Реліса — який знову ставав у стійку — і боєць у чорній Збруї повалився додолу. Що ж до Адоліна, то він, заревівши, розвернувся прямісінько до Абробадара, який кинувся на допомогу союзникові. І собі ставши в Каменестійку, княжич знов і знов опускав Сколкозбройця на здійнятий меч супротивника, допоки не зачулися хрипіння та лайка, а від бійця в жовтогарячому, наче смородом, відчутно не повіяло страхом — аж спрени на піску показалися.

Доки Реліс квапливо зводився на ноги, до Адоліна сторожко підступив Еліт. Княжич повернувся у Вітростійку й плавним рухом змахнув Зброєю, описуючи коло. Еліт відскочив, а Абробадар позадкував, спираючись латною рукавицею на стінку арени.

Адолін знову розвернувся до чемпіона, Реліса. Зважаючи на всі обставини, той достатньо оговтався — але пропустив і другий удар, у нагрудник. Якби все це відбувалося на полі битви, зі звичайними ворогами, то Реліс був би мертвий, а Еліт скалічів би — тимчасом як їхній опонент залишався цілим та неушкодженим.

Але це були не звичайні вороги, а Сколкозбройні — і другий удар у Релісів нагрудник не проламав обладунку. Адолін був змушений розвернутися до Абробадара раніше, ніж прагнув, а той цього разу підготувався до його шаленого нападу — здійняв меча в оборонне положення, і град суперникових ударів не забив йому памороки. Абробадар тримався, а Еліт із Релісом займали позиції.

Треба тільки…

Аж раптом щось ударило в княжича з тилу.

Якамав. Адолін надто довго барився і дозволив четвертому супротивнику — своєму так званому «другові» — наблизитися на відстань удару. Холін крутнувся й потрапив у клуб Буресвітла, що здіймалося з наспинної пластини його обладунку. Він здійняв меча, блокуючи наступний випад Якамава — але тим самим оголив свій лівий бік. Еліт замахнувся й ударив молотом прямо туди. Збруя тріснула, а сам боєць заледве встояв.

Впадаючи у відчай, княжич знову описав Зброєю коло. Але цього разу від нього не позадкували. Натомість Якамав, навіть не замахнувшись, підпірнув під удар і кинувся вперед, таранячи його головою. Розумно. Зелений обладунок «друга» був неушкоджений. І хоч такий маневр дозволив Адолінові вперіщити того мечем по спині, він цілковито вибив княжича зі стійки.

Після тарану Якамава Холін приголомшено позадкував, заледве не звалившись додолу. Нападника він відшпурнув і навіть примудрився не зронити Зброї — але до нього підступили троє інших. Удари сипалися градом — по наплічниках, по шолому, в нагрудник. Буря забирай! Ну й гамселить той молот.

Іще удар. У голові гуло. Холіна били, а він широко всміхався. В нього майже вийшло. В одного проти чотирьох — і майже вийшло.

— Я здаюсь, — приглушено промовив він із-під шолома.

Атака не припинялася. Адолін повторив сказане гучніше.

Але його ніхто не слухав.

Він підняв руку, даючи сигнал судді, щоб зупинила поєдинок — але чийсь удар послав її донизу.

«Ні!» — подумав княжич і закрутився на всі боки, панікуючи.

Суддя не могла спинити бій. Якщо він і залишить арену живим — то тільки калікою.

***

— Ну все, — промовив Далінар, спостерігаючи, як четверо Сколкозбройних, чергуючись, б’ють смертним боєм його сина — явно дезорієнтованого й заледве здатного відбиватися. — За правилами, Адолінові можна надати допомогу, якщо тільки вона не усуває гандикапу — з Релісового боку має бути на одну людину більше. Елгокаре, мені знадобиться твоя Зброя.

— Не дам, — відмовив той.

Король сидів у затінку під навісом, схрестивши руки на грудях. Публіка довкола них мовчки дивилася на поєдинок… ні, на побиття.

— Елгокаре! — сказав Далінар, обертаючись. — Там мій син.

— Ти без Збруї, — заперечив Елгокар. — Доки ти її надягатимеш, усе буде скінчено. А спустившись на арену в чому є, ти не врятуєш Адоліна, а тільки втратиш ще й мого меча докупи з рештою.

Далінар зціпив зуби. Він розумів, що в цих словах є своя правда. Адолінові кінець. Треба закінчувати поєдинок негайно, а не множити вже понесені втрати.

— А знаєш, його можна врятувати, — долинув Садеасів голос.

Холін обернувся до нього.

— Дуельний кодекс цього не забороняє — я перевірив для надійності, — сказав Садеас досить голосно, щоб Далінар його почув. — Юному Адолінові можуть допомагати максимум двоє. Чорношип, якого я колись знавав, досі вже був би на арені й бився хоч каменем, якби довелося. Але ти, гадаю, вже не той.

Далінар глибоко вдихнув і підвівся.

— Елгокаре, я заплачу, скільки належить, щоб позичити твого Сколкозбройця за правом традиції. В такому разі ти нічим не ризикуєш. А я битимусь.

Але король, підводячись, стримав князя за лікоть.

— Дядьку, не будь дурнем. Ти його лише послухай! Хіба ти не розумієш, що тобою маніпулюють? Він так і хоче, щоб ти вийшов на арену й бився.

Далінар, обернувшись, зустрівся з Елгокаром очима. В короля вони були блідо-зелені — як у Ґавілара.

— Дядьку, та послухай ти мене хоч раз за вік, — промовив Елгокар, міцніше стискаючи його руку. — Трішки здорової параної! Нащо Садеасові, щоб ти вийшов на арену? Бо там із тобою може статися «нещасний випадок»! Він хоче прибрати тебе. Гарантую, що не встигнеш ти ступити на пісок, як тебе одразу атакують усі четверо. Зі Сколкозбройцем чи без нього, а тебе вб’ють раніше, ніж ти станеш у стійку.

Далінар важко дихав. Племінник мав рацію. Буря його забирай — але мав. То що ж тут удіяти?

Над юрбою глядачів знялося перешіптування — наче шурхіт паперу. Холін обернувся й побачив, що до поєдинку долучився хтось інший — вийшов із роздягальні, нервово стискаючи обіруч Сколкозбройця. Але без Збруї.

Ренарін.

«О, ні…»

***

Із хрустом перемелюючи сабатонами пісок, один із нападників відійшов. Адолін кинувся в тому напрямку, пробився крізь решту трьох і, крутнувшись, позадкував. Його Збруя відчутно обважніла. Скільки Буресвітла він втратив?

«Усі секції цілі», — подумав Холін, так само наставляючи меча на решту трьох суперників, які широким фронтом сунули на нього. А раптом йому вдасться…

Ні. Час закінчувати. Княжич почувався дурнем, але живий дурень ліпший за мертвого. Він обернувся до судді, щоб сигналізувати, що здається. Тепер та його точно бачила.

— Адоліне, — озвався Реліс, підступаючи ближче. З дрібних тріщин у його нагруднику сочилося Світло. — Ми ж не хочемо скінчити цю забаву передчасно, адже так?

— Яку славу ви сподіваєтеся здобути в такому бою? — презирливо процідив Адолін, тримаючи меча наготові й ладнаючись подати сигнал. — Гадаєш, глядачі вас вітатимуть? За те, що вчотирьох здолали одного?

— Річ не в почестях, — заперечив Реліс, — а в тому, щоб провчити тебе.

Адолін презирливо фиркнув. І тільки тут зауважив, що відбувалося на протилежному краї арени. Ренарін у синьому односторої Холінів невміло стискав у руці Сколкозбройця. А перед ним, поклавши Зброю на плече, стояв Абробадар — так, наче йому нічогісінько не загрожувало.

— Ренаріне! — скрикнув старший княжич. — Що ти в бурі робиш?! Повертайся…

Абробадар атакував, і Ренарін незграбно парирував його випад. Він поки що незмінно тренувався в Збруї, але не мав часу її надягти, й Абробадарів удар замало не вибив у нього меча.

— А тепер слухай сюди, — кинув Реліс, підступаючи ближче. — Юний Ренарін до вподоби Абробадарові, і кривдити його той не хоче. Він лише відволікатиме хлопчину і шляхетно битиметься з ним — якщо й ти, зі свого боку, не порушиш обіцянки і проведеш із нами дуель, як годиться. Але якщо ти боягузливо здасися або доможешся, щоб поєдинок зупинив король — Абробадар, бува, може й схибити.

Відчувши, як усередині здіймається паніка, Адолін глянув у бік головної судді — вона могла спинити бій на власний розсуд, якби їй здалося, що все зайшло надто далеко.

Та владно возсідала на своєму місці, спокійно дивлячись на старшого з братів Холінів. Але Адолінові здалося, що з-під цього спокою щось прозирало. «Вони схилили Істов на свій бік, — майнуло в гадці. — Певне, хабарем».

Адолін міцніше схопив Сколкозбройця і знов обернувся до трьох ворогів.

— Ну ви й мерзотники, — шепнув Холін. — Якамаве, і як ти можеш бути заодно з цими покидьками?

«Друг» мовчав, а виразу його обличчя, що ховалося під зеленим шоломом, було не розгледіти.

— То як? — спитав Реліс. — Домовились?

Адоліновою відповіддю стала атака.

***

Далінар підійшов до суддівського місця, встановленого на невеличкому кам’яному помості, що виступав на кілька дюймів, нависаючи над дуельним майданчиком.

Її Світлість Істов була високою, сивуватою жінкою, яка сиділа, склавши руки на колінах, і спостерігала за дуеллю. Вона не обернулася до князя, коли той, підступивши, зупинився поруч неї.

— Істов, час покласти цьому край, — промовив Далінар. — Зупиняй цей поєдинок і присуджуй перемогу Релісові та союзникам.

Але суддя так само дивилася перед собою, не зводячи очей із дуелі.

— Ти мене чула? — повторив Далінар.

Жінка мовчала.

— Гаразд, тоді я сам його зупиню.

— Далінаре, тут я велика княгиня, — відказала суддя. — Король своєю владою дарував мені право бути єдиним законом на цьому майданчику. — Вона обернулася до Холіна. — Ваш син не здався і спроможний битися. Умови, що унеможливлюють продовження дуелі, не настали — і я не зупиню її дочасно. Ви що, не поважаєте закон?

Далінар заскреготів зубами і знову глянув на арену. Ренарін вів бій проти одного з ворогів. Хлопчина майже не мав підготовки фехтувальника. Власне, просто на очах у батька в Ренаріна стало посмикуватися плече, несамовито тягнучись до голови, — починався напад епілепсії.

Адолін бився проти решти, знову кидаючись від одного до іншого. Він чудово фехтував, але парирувати всі випади було неможливо. Троє на одного, його оточили й завдали удару.

Лівий наплічник Адоліна луснув, бризнувши розплавленим металом, і в повітрі задиміли дрібні рештки, а основний відбитий шматок застиг на піску недалеко від княжича. Синова плоть залишилася неприкритою, вразлива перед ворожою Зброєю.

«Всемогутній… благаю…»

Князь обернувся до заповнених трибун зі світлоокими глядачами.

— Як ви можете на це дивитися? — крикнув до них Далінар. — Мої сини ведуть бій самотужки, хоча тут є Сколкозбройні! Невже жоден із вас не прийде їм на допомогу?

Він обвів поглядом юрбу. Король потупив очі. Амарам. А як же Амарам? Далінар знайшов, де той сидить — недалеко від Елгокара. Вони зустрілися поглядами.

Й Амарам відвів очі.

«Ні…»

— Та що ж із нами сталося? — запитав князь. — Де наша честь, наш гонор?

— Вони мертві, — прошепотів поруч нього чийсь голос.

Далінар обернувся і побачив, що той належав капітанові Каладіну. Холін не зауважив, як мостонавідник спустився сходами слідом за ним.

Той глибоко зітхнув і глянув на Далінара.

— Але я гляну, чи не зможу чимось зарадити. Якщо все закінчиться погано, подбайте про моїх людей.

Стискаючи списа, Каладін ухопився за гребінь стіни, що оточувала арену, й перемахнув на пісок унизу.

57. Убити вітер

Мелчин опинився в безвиході, бо — нехай і нітрохи не гірший у мистецтві війни — Прядильникам світла він не придавався; той прагнув простих і недвозначних обітниць, але в цьому питанні їхні спрени були, як за нашими мірками, вільнодумні: процес передбачав промовляння правди, доки самоусвідомлення не сягне порогових значень — а для Мелчина це було нездійсненно.

«Слова Променистого ордену», розділ 12, с. 12

Забачивши, як побивають на арені Адоліна, Шаллан не всиділа на місці і скочила на ноги. Чому він не здається? Чому не припиняє поєдинку?

Четверо на одного. Вона мала розгледіти цю лазівку. Пильнувати, чи не плетуть проти чоловіка інтриг, було жіночим подружнім обов’язком — а Шаллан катастрофічно підвела нареченого ще до повноцінних заручин. Та й уся ця згубна ідея належала їй.

Адолін, здавалося, от-от мав здатися, але натомість чомусь кинувся назад у бій.

— От і дурень, — кинув Себаріал, розвалившись на сидінні між Шаллан і Палоною. — Надто самозакоханий, щоб визнати поразку.

— Ні, тут криється дещо більше, — заперечила дівчина.

Її погляд метнувся на бідолашного Ренаріна — цілковито приголомшеного намаганнями здолати Сколкозбройного.

На коротесеньку мить Шаллан спало на думку спуститися на допомогу. Чиста дурість — адже користі від неї було б навіть менше, ніж від молодшого княжича. Але чому Холінам не допомагав ніхто інший? Вона окинула сердитим поглядом зібрання алетійських світлооких, зокрема і Його Високороддя Амарама, так званого Променистого лицаря.

Покидьок.

Ошелешена швидкістю, з якою скипіло в ній це почуття, Шаллан перевела погляд кудись-інде. «Не думай про нього». Що ж, оскільки допомога не надходила, обидва княжичі мали всі шанси загинути.

— Фрактале, — шепнула Шаллан. — Біжи-но поглянь, чи не зможеш ти відволікти того Сколкозбройного, який б’ється проти княжича Ренаріна.

Вона не заважатиме Адолінові — який вочевидь чомусь вирішив, що має продовжувати поєдинок — але спробує по змозі врятувати від каліцтва його брата.

Фрактал загудів і, зісковзнувши зі спідниці, поповз кам’яними лавами трибун. Шаллан здавалося, що, переміщуючись так відкрито, він до болю впадає в око — але погляди всіх і кожного були зосереджені на поєдинку внизу.

«Адоліне Холін, тільки не загинь мені тут, — подумала дівчина, знову дивлячись, як її наречений відбивається від трьох супротивників. — Прошу тебе…»

Аж раптом на пісок зіскочив іще хтось.

***

Каладін помчав ареною.

«Знову», — подумав він, пригадавши, як колись давно поспішив на допомогу Амарамові.

— Хоч би все скінчилося не так, як того разу.

— Все буде добре, — запевнила Сил, несучись осяйною стьожкою біля його голови. — Довірся мені.

Довірся. Він уже був довірився й розповів Далінарові про Амарама. Вийшло просто чудово…

З тріщини в лівому поручі одного зі Сколкозбройних, Реліса, — того, що в чорному обладунку — курилося Світло. Наближення капітана він зауважив, але з байдужим виглядом відвернувся. Реліс вочевидь гадав, що звичайний списник не становить загрози.

Каладін усміхнувся й утягнув заряд Буресвітла. Такого сліпучого дня, коли над головою палало розпечене до білого сонце, він міг ризикнути й усотати його більше, ніж звичайно, сподіваючись, що ніхто цього не помітить.

Це додало йому швидкості, й капітан, проскочивши між двох Сколкозбройних, увігнав списа в тріснутий Релісів поруч. Той скрикнув від болю, а Каладін висмикнув ратище й, увиваючись між нападниками, наблизився до Адоліна. Юнак у синій Збруї здивовано зиркнув на нього, а відтак швидко розвернувся, щоб той прикривав йому спину.

Каладін і сам став спиною до княжича, щоб на жодного з них не могли напасти з тилу.

— Мостонавідничку, що ти тут робиш? — прошипів Холін із-під шолома.

— Клею одного з десяти дурнів.

Адолін хмикнув.

— Ласкаво прошу. Бачиш, як у нас тут весело?

— Мені не пробити їхньої броні, — промовив Каладін. — Тож доведеться вам наробити в ній тріщин.

Недалеко тряс рукою, лаючись, Реліс. Кінчик Каладінового списа був скривавлений — але, на жаль, не сильно.

— Просто відволікай одного з них на себе, — відказав Адолін. — А про двох я подбаю.

— Мені… Гаразд.

Такий план був, певне, найліпший.

— І по змозі наглядай за моїм братом, — додав княжич. — Бо якщо в цієї трійці справи підуть кепсько, їм може спасти на думку натиснути на нас через нього.

— Зроблю, — пообіцяв Каладін.

Затим, сахнувшись, капітан відскочив осторонь, коли «молотобоєць» — Далінар назвав його Елітом — спробував атакувати Адоліна. З іншого боку заходив Реліс — замахуючись так, наче хотів, перерубавши охоронця, дістати й Холіна.

Каладінове серце вилітало з грудей, але Загелева наука свою справу зробила: забачивши перед собою Сколкозбройця, він відчував лише помірний жах. Каладін увернувся й уникнув удару.

Чоловік у чорній Збруї глянув на Адоліна і ступив крок до нього, але Каладін зробив випад, немовби знову цілячи в Релісове передпліччя.

Той розвернувся і, облишивши княжича, неохоче відволікся на капітана. Атака була стрімка. Наразі списникові вистачало знань, щоб розпізнати в ній Ліаностійку — бойовий стиль, який акцентував увагу на стійкості та гнучкості.

Реліс зробив цю радше оборонну стійку наступальною, але Каладін увертався, звиваючись, і щоразу вискакував із-під самих ударів. Нападник зрештою вилаявся і знову розвернувся до княжича.

Каладін ударив його в скроню тупим кінцем ратища. В бою зі Сколкозбройним користі від списа майже не було, але цей випад таки привернув Релісову увагу — той знову обернувся та змахнув мечем.

Відскакуючи, Каладін на мить загаявся, і Зброя зітнула вістря його списа. Це йому нагадування: плоть навіть піддатливіша. Якщо перетяти йому хребет, він загине — і жодна кількість Буресвітла цьому не зарадить.

Капітан обережно спробував виманити Реліса подалі від бою, але щойно відстань до основної жертви зробилася завеликою, суперник просто розвернувся й рушив назад.

Княжич тим часом відчайдушно відбивався від двох супротивників обабіч себе, змахуючи Зброєю то туди, то сюди. Буря забирай — та він справжній майстер! На тренувальному майданчику той ніколи не виявляв такого рівня майстерності — бо жодного разу не поставав перед такими серйозними викликами. Адолін крутився то в один бік, то в другий, почергово відбиваючи удари Сколкозбройного в зеленому та парируючи змахи того, що з молотом.

І то нерідко мало не дістаючи самих нападників! Власне, один проти двох Адолін бився на рівних.

Але троє ворогів було б для нього явно забагато. Каладін мав відволікати на себе Реліса. Але як це зробити? Пробити Збрую списом він не міг. Єдиними вразливими місцями були оглядова шпара й невеличка тріщина в поручі.

Охоронець мусив щось удіяти. Здійнявши Зброю, Реліс крокував назад до Адоліна. І капітан, зціпивши зуби, атакував.

Він метнувся ареною, а за мить до зближення з Релісом підстрибнув і, виставивши ноги в бік Сколкозбройного, багаторазово Кинувся в тому напрямку — знову й знову. Кидків вийшло стільки, що списник зужив усе всотане Світло.

Хоча пролетів він усього нічого — рівно стільки, щоб не надто здивувати глядачів — сила удару була, наче від падіння з куди більшої висоти. Роздроблюючи ноги об Збрую, охоронець гамселив, як тільки міг.

Кінцівки блискавкою пронизав гострий біль, і Каладін почув, як хрустять його кості. Від удару Сколкозбройний у чорному зарив носом, неначе в нього поцілили валуном. Реліс розтягнувся долілиць, а зронена Зброя, щезаючи, перетворилася на імлу.

Списник застогнав і рухнув на пісок: Буресвітло вичахло, й Кидки припинилися. Він інстинктивно втягнув зі сфер у кишені свіжий заряд Буресвітла, щоб те загоїло йому ноги. Він-бо зламав їх обидві — як і ступні.

Процес зцілення, здавалося, тривав цілу вічність, і Каладін зусиллям волі перевернувся, щоб поглянути на Реліса. Неймовірно, але від його удару чорним обладунком розповзлися тріщини! І то не по центру спини, куди він поцілив, а по боках і плечах. Реліс звівся навколішки й, мотаючи головою, глянув на капітана — здавалося, з трепетом.

А позаду повергненого Реліса Адолін, крутнувшись, дістав одного з нападників — Еліта, того, що з молотом — обіруч обрушивши Сколкозбройця ворогові на груди. Передня пластина кіраси вибухнула розплавленим світлом. Але це коштувало Холінові бічного удару в шолом від чоловіка в зеленому.

Княжич був у кепському стані. Практично кожна секція його Збруї сочилася Світлом. Такими темпами заряд невдовзі вичахне, і обладунок, ставши заважким, знерухомить бійця.

Але поки Адолін, на щастя, майже вивів із ладу одного суперника. Зоставшись без нагрудника, Сколкозбройні могли вести бій — але це мало бути до бурі непросто. І справді: «молотобоєць», позадкувавши, ступав якось незграбно — немовби його Збруя раптом стала набагато важчою.

Адолін узявся до другого з ближніх нападників. А тим часом на іншому краї арени четвертий суперник — той, який «бився» проти молодшого княжича — навіщось махав мечем при самій землі. Він підвів очі й, побачивши, як скрутно ведеться союзникам, облишив Ренаріна й кинувся через увесь майданчик на підмогу.

— Стривай-но, — промовила Сил. — А це що таке?

Вона пурхнула в бік Ренаріна, але Каладін не мав часу роздумувати над її поведінкою: щойно чоловік у жовтогарячому дістанеться княжича, як той знову потрапить в оточення.

Охоронець зірвався на ноги, які, хвала Всемогутньому, слухались: кості зрослися достатньо, щоб Каладін міг ходити. Стиснувши в руці списа, він кинувся на Еліта, збиваючи ногами пісок.

Попри ушкоджену Збрую, той шкутильгав у бік Адоліна, маючи намір продовжити поєдинок. Але Каладін наздогнав його перший і, підпірнувши під квапливий змах молота, вдарив навідліг — перехопивши зламане ратище обіруч і вклавши в цей удар усі сили.

Древко з приємним хрустом вгатило Еліта в незахищені груди. Сколкозбройний страшно охнув і зігнувся навпіл. Каладін заніс списа для нового удару, але суперник виставив тремтливу руку, силкуючись щось сказати.

— Здаюсь, — долинув його слабкий голос.

— Голосніше! — гаркнув капітан.

Еліт, попри забитий подих, спробував, але вистачило і здійнятої руки. Суддя невдоволеним тоном оголосила:

— Ясновельможний Еліт здається й вибуває з дуелі.

І легконогий списник відійшов від скорченого суперника. Всередині бушувало Буресвітло. Трибуни ревіли — включно навіть із багатьма світлоокими.

Сколкозбройних зоставалося троє. Реліс досі повернувся до свого товариша в зеленому, і обидва насідали на Адоліна. Вони притисли княжича до стіни, а їхній союзник у жовтогарячому, облишивши Ренаріна, приспів на підмогу.

Молодший із братів сидів долі, похнюпивши голову й увігнавши Зброю в пісок. Хіба Ренаріна перемогли? Каладін не чув, щоб суддя про це оголошувала.

Хвилюватися, що з ним, було не на часі. Адолін знову мав битися проти трьох. Реліс дістав його по шолому, й той розвалився, залишаючи голову княжича неприкритою. Холінові зоставалося вже недовго.

Каладін метнувся до переможеного Еліта, який шкутильгав геть із майданчика.

— Скидай шолома! — крикнув він йому.

Той нажахано обернувся до капітана.

— Давай сюди шолома! — вигукнув Каладін, заносячи зброю, щоб ударити знову.

Глядачі на трибунах заремствували. Охоронець був не певен правил, але підозрював, що, вдаривши Еліта, дуель він програє. А може, навіть постане перед судом. На щастя, Каладінові не довелося втілювати свою погрозу в життя, бо шолома переможений таки скинув, і списник, вирвавши трофей у того з рук, помчав до Адоліна.

А на бігу зронив зламане ратище й натягнув шолома собі на кулак. Він знав, що Збруя припасовується до власника автоматично, і сподівався, що так, бува, станеться і з шоломом. Це спрацювало: броня туго затяглася в нього на зап’ястку, й шолом сам тримався на руці, немовби дуже дивна рукавичка.

Каладін зробив глибокий вдих і вихопив ножа, який висів при боці. Він-бо знову почав носити його при собі — як колись, іще списником, до неволі — хоча метати ножа розучився. А втім, проти Сколкозбройних це жалюгідне знаряддя все одно не дало б нічогісінько — але й орудувати списом однією рукою було неможливо.

Капітан знову кинувся на Реліса, який цього разу негайно позадкував, виставивши перед собою меча й пильно стежачи за суперником. Тепер він принаймні остерігався.

Каладін наступав і тіснив його, а той, не опираючись, задкував і тримався на віддалі. Капітан влаштував цілу виставу — наскакував, примушуючи ворога відступати, неначе виганяючи на чисте місце для двобою. Сколкозбройному це мало бути наруч: мечем зручніше орудувати на відкритому просторі, а не в тисняві, де перевагу отримував озброєний ножем охоронець.

Але щойно віддалившись на достатню відстань, Каладін розвернувся й кинувся назад до Адоліна та двох його супротивників, залишивши Реліса стояти в настороженій позі, на мить ошелешеного капітановим відступом.

Княжич глянув на охоронця й кивнув.

Чоловік у зеленому здивовано обернувся на Каладінів маневр і завдав удару, але капітан парирував його шоломом від Збруї, який мав на руці. Суперник гмикнув, а княжич тим часом щосили накинувся на іншого Сколкозбройного — в жовтогарячому — знову й знову обрушуючи на того свій меч.

На якусь хвилину Адолін зостався сам на сам з єдиним опонентом. Залишалося сподіватися, що Холін скористається з нагоди — хоча його хода була, як у сомнамбули, а струмені Буресвітла зі Збруї сповільнилися до цівок. Княжич заледве переставляв ноги.

«Зелена Збруя» знову атакував Каладіна, який відбив його удар шоломом. Той тріснув і засочився Буресвітлом. А Реліс зайшов з іншого боку й напав — але не на княжича, а на його охоронця.

Каладін, зціпивши зуби, увернувся й відчув, як Зброя розітнула повітря. Він мав виграти для княжича час. Миті. Він мав виграти миті.

Довкола нього задув вітерець. То повернулася Сил, промайнувши в повітрі осяйною стрічкою.

Капітан ухилився від іще одного удару, а потім відбив імпровізованим щитом меч другого нападника. Каладін відскочив, війнувши піском — і Сколкозброєць увігнався в землю перед ним.

Вітер. Рух. Він бився проти двох Сколкозбройних водночас, парируючи їхні випади шоломом. Атакувати Каладін не міг — не смів. Він міг тільки намагатися вціліти, й у цьому вітри, здавалося, допомагали йому.

Його крок напрямляли інстинкти… а потім щось глибше. Він танцював між Сколкозбройцями, обкутаний прохолодним повітрям, і на якусь неможливу мить відчув, що міг би увертатися не гірше навіть із заплющеними очима.

Нападники, лаючись, робили нові й нові спроби. Каладін почув, як суддя щось промовила, але був надто поглинений боєм, щоб зауважити сказане. Крики натовпу гучнішали. Він вискочив з-під одного удару, а тоді увернувся від другого — хоча був на волосок від загибелі.

Вітер не вбити. І його не спинити. Він недосяжний для людей. Нескінченний…

Аж раптом Буресвітло в ньому вичахло.

Каладін, спіткнувшись, завмер. Він спробував втягнути нове, але встиг осушити всі сфери.

«Шолом», — збагнув капітан, зауваживши, що той аж фонтанує Світлом із численних тріщин, але тримається купи, не знати як підживлюючись від його заряду.

Реліс провів випад, і Каладін заледве увернувся від удару, налетівши спиною на стінку арени.

«Зелена Збруя» побачив, що темноокий відкрився, і здійняв Сколкозбройця.

Але тут хтось наскочив на ворога ззаду.

Охоронець ошелешено спостерігав, як Адолін зчепився із «Зеленою Збруєю» і повиснув на ньому. Його власний обладунок уже майже не сочився — Буресвітло практично вичахло. Здавалося, що він заледве здатен рухатись — піском тяглася низка нетвердих слідів, що вели від суперника в жовтогарячому обладунку, який лежав переможений.

Ось що допіру оголосила суддя — повергнений ворог здавався. Адолін здолав його й повільно — крок за вимученим кроком — рушив туди, де бився Каладін. Скидалося на те, що застрибнувши на «Зелену Збрую» й повиснувши на ньому, він зужив останню крапельку заряду.

«Зелена Збруя» лаявся, лупцюючи Адоліна, але княжич тримався. Його вичахлу Збрую, як то кажуть, «заклинило»: вона стала важкою і практично нездвижною.

Обидва захиталися й повалилися долі.

Каладін зустрівся очима з Релісом, який перевів погляд із «Зеленої Збруї» на союзника в жовтогарячому, а потім на капітана.

І, розвернувшись, метнувся ареною в бік Ренаріна.

Каладін вилаявся й, відшпурнувши шолома, помчав навздогін. Без Світлового підживлення тіло здавалося млявим.

— Ренаріне! — волав охоронець. — Здавайся!

Хлопчина підвів очі. Буря забирай! Він що, плакав? Його поранили? На вигляд не схоже.

— Підніми руку! — кричав Каладін, намагаючись пришвидшити біг і мобілізуючи кожну краплинку м’язової енергії, хоча без Світла організм почувався змученим і спорожненим.

Але хлопчина зосередився на Сколкозбройному, що надбігав, і замість відповіді відіслав свого меча.

Реліс загальмував, пішовши юзом по піску, і, високо заносячи Зброю, замахнувся з-за голови на беззахисного молодшого княжича. А Ренарін заплющив очі й звів обличчя горі, немовби підставляючи шию.

Каладінові було не встигнути — він біг надто повільно, як порівняти зі Сколкозбройним.

На щастя, той зволікав, неначе не бажаючи стинати Ренаріна.

Надбіг Каладін, і Реліс, розвернувшись, ударив натомість по ньому.

Капітан упав навколішки й за інерцією ще трішки проїхав юзом по піску — прямо під лезо, яке опускалося. Він здійняв руки й сплеснув у долоні.

Перехопивши клинок.

Крик.

Чому він чув крик? Може, галюцинація? Це Сил так кричала?

Той крик пронизав усе його єство — страшний, жахливий зойк, який потряс його і змусив м’язи затремтіти. Каладін охнув, випустив перехоплену Зброю і повалився на спину.

А Реліс, неначе вжалений, зронив меча й позадкував, хапаючись руками за голову.

— Що таке? Що таке?! Ні, я не вбивав тебе!

Він заволав, немовби від нестерпного болю, й, перетнувши арену, відчинив двері роздягальні й забіг досередини. Суперник зник з очей, але капітан іще довго чув його крики, які розлягалися внутрішніми коридорами.

Трибуни принишкли.

— Ясновельможний Реліс Рутар залишив арену й зазнає технічної поразки, — оголосила нарешті суддя стривоженим тоном.

Здригаючись усім тілом, охоронець звівся на ноги і глянув на Ренаріна. З хлопчиною було все гаразд — і капітан повільно перетнув арену. Навіть темноокі глядачі сиділи тихо. А втім, Каладін практично не мав сумніву, що вони не чули того дивного крику — його могли сприймати лише він і Реліс.

Каладін підступив до Адоліна й «Зеленої Збруї».

— Підводься й бийся зі мною! — викрикував останній суперник, лежачи горілиць поверх Адоліна, який утримував його борцівським захва́том.

Каладін опустився навколішки. «Зелена Збруя» запручався ще сильніше, а охоронець підняв із піску свого ножа й устромив вістря в пробоїну в його обладунку.

Чоловік завмер.

— Здаєшся? — проричав Каладін. — Чи мені випаде вбити вже другого Сколкозбройного?

Мовчанка.

— Буря вас обох забирай! — зрештою вигукнув «Зелена Збруя» з-під шолома. — Це не дуель, а цирк! Входити в клінч — для боягузів!

Каладін устромив ножа глибше.

— Здаюся! — вереснув «Зелена Збруя», здіймаючи руку. — Здаюся, буря вас забирай!

— Ясновельможний Якамав здається, — оголосила суддя. — Ясновельможний Адолін виходить переможцем.

На місцях для темнооких залунали схвальні вигуки. Світлоокі здавалися ошелешеними. Вгорі носилася з вітрами Сил, і Каладін відчував її радість. Адолін відпустив «Зелену Збрую», і той, скотившись із нього, погупав з арени. Сам княжич лежав у заглибині в піску — без шолома та з плечем, що прозирало крізь зламану секцію Збруї.

І реготав.

Каладін опустився на пісок поруч нього, а той захóдився істеричним сміхом — аж сльози лилися з очей.

— Це найсміховинніша ситуація, у яку я лишень потрапляв, — сказав Адолін. — Ох, ну і ну… Ха! Здається, я щойно здобув три повні комплекти Збруї та два Сколкозбройці. Мостонавідничку, допоможи-но мені зняти обладунок.

— Для цього у вас є Збруєносці, — відказав Каладін.

— Але немає часу, — заперечив княжич, намагаючись підвестися в положення сидячи. — Буря забирай — ані краплини Світла! Ну ж бо, допоможи мені. Швидше! Бо я маю зробити ще дещо.

«Кинути виклик Садеасові», — збагнув Каладін. Адже це те, заради чого все й було. Він сягнув під княжичеву латну рукавицю й допоміг розстібнути ремінне кріплення, але та не знялася автоматично, як мала б. Адолін і справді цілковито осушив свою Збрую.

Вони гуртом стягнули рукавицю й узялися до другої. За кілька хвилин на допомогу підійшов і Ренарін. Капітан не розпитував його про те, що сталося. Хлопчина знайшов кілька сфер, і після того, як Каладін запхав їх під ослаблений нагрудник старшого княжича, Збруя знову стала функціональною.

Все це відбувалося під ревіння трибун. А зрештою Адолін звільнився від обладунку й підвівся. Просто попереду король підступив до судді й поставив одну ногу на гребінь стіни, що оточувала арену. Він глянув униз, на Адоліна, і той кивнув.

«Це шанс для княжича, — подумав Каладін, — що може стати шансом і для мене».

Король підняв руки, вимагаючи від натовпу тиші.

— Воїне та дуелянте, — вигукнув Елгокар, — ваші сьогоднішні досягнення надзвичайно мене потішили. Такого поєдинку Алеткар не бачив поколіннями. Ви дуже догодили своєму монархові.

На трибунах залунали схвальні вигуки.

«У мене може вийти», — подумав Каладін.

— Пропоную вам приз, — заявив король, указуючи на княжича, коли овації стихли. — Назвіть, чого ви просите в мене або в мого двору — і воно буде ваше. Вам не зможе відмовити жоден із тих, хто бачив видовище, яке ви влаштували.

«Право виклику», — майнуло в гадці капітана.

Адолін розшукав очима Садеаса, який досі підвівся й піднімався сходами, ладнаючись утекти — він усе зрозумів.

А далеко праворуч — у золотавому плащі Променистого — сидів Амарам.

— Призом собі я вимагаю Права виклику, — закричав Адолін — і трибуни затихли. — Я вимагаю поєдинку з великим князем Садеасом — просто зараз і тут — щоб сквитатися за злочини, які він скоїв проти мого Дому!

Садеас застиг на місці. Трибунами пробіг гомін. Адолін, здавалося, хотів додати ще щось, але зволікав. І тут до нього підступив охоронець.

— А я вимагаю собі Права викликати Амарама. Він убивця, який обікрав мене і перебив моїх товаришів, щоб приховати свій злочин. Амарам затаврував мене як раба! Я зітнуся з ним просто зараз і тут. Ось якого призу я вимагаю!

У короля відвисла щелепа.

А на трибунах стало тихо-тихо.

Поруч зачувся Адолінів стогін.

Але Каладін цього навіть не зауважив. Попри відстань, що розділяла їх, він зустрівся очима з Його Ясновельможністю Амарамом, убивцею.

І побачив там жах.

Амарам підвівся й знову осів на сидіння. Він лише щойно зрозумів, хто перед ним, — тільки тепер упізнав Каладіна.

«Даремно ти мене не вбив», — подумав списник. На трибунах збуджено закричали.

— Арештуйте його! — проревів король, перекриваючи гамір.

Чудово. Каладін усміхнувся.

І лише потім зауважив, що солдати кинулися не до Амарама, а до нього.

58. Більше нізащо

Тож Меліші пішов до намету, поклавши собі знищити Спустошувачів наступного дня, проте вночі йому явили іншу хитрість, пов’язану з неповторними здібностями Виковувачів уз, котрі він за поспіхом не зумів до пуття оцінити; йшлося про породження самої природи Вісників та їхнього божественного обов’язку — властивість, на яку лише Виковувачі уз і могли замахнутися.

«Слова Променистого ордену», розділ 30, с. 18

— Капітан Каладін — людина честі, Елгокаре! — вигукнув Далінар, жестом указуючи на охоронця, який сидів поряд. — Він єдиний, хто прийшов на допомогу моїм синам.

— Така в нього робота! — огризнувся король.

Каладін безтямно слухав їх, прикутий до стільця в князівських покоях Далінарового військового табору. До палацу вони хтозна-чому не пішли.

І були тільки втрьох.

— Він образив Його Високороддя перед усіма придворними, — сказав Елгокар, походжаючи вздовж стіни. — Наважився кинути виклик людині, чий статус аж так перевищує його власний, що прогалина між ними вмістила б усе королівство.

— Капітан захопився під впливом моменту, — пояснював Далінар. — Елгокаре, будь розважливий: він щойно допоміг здолати чотирьох Сколкозбройних!

— На арені для поєдинків, де його допомога прийшлася до речі, — заперечив король, здіймаючи руки горі. — Хоча я все одно категорично заперечую, щоб темноокі билися на дуелях зі Сколкозбройними. І якби ти не стримав мене… Подумати лишень! Я не потерплю такого, дядьку. Ні, не потерплю. Щоб звичайні солдати кидали виклик найзаслуженішим генералам, найвищим чинам? Це божевілля!

— Я сказав правду, — шепнув Каладін.

— Мовчати! — крикнув Елгокар, зупиняючись і загрозливо здіймаючи палець на капітана. — Ти все зіпсував! Ми втратили нагоду нейтралізувати Садеаса!

— Адолін кинув йому виклик, — заперечив Каладін. — Хіба він зможе це ігнорувати?

— Звісно, не зможе, — крикнув Елгокар. — І він уже дав відповідь!

Охоронець насупився.

— Адолін не зміг загнати його в глухий кут і провести поєдинок негайно, — пояснив Далінар, глянувши на капітана. — Садеас ушився з арени й одразу прислав йому звістку, що згоден битися з ним на дуелі. Але через рік.

Через рік? У Каладіна занудило коло серця. За цей час поєдинок цілком міг утратити будь-яке значення.

— Він викараскався із зашморгу, — докинув Елгокар, заламуючи руки. — Та мить була на вагу золота — щоб під загрозою ганьби загнати його на арену! А ти, мостонавіднику, позбавив нас такого шансу!

Каладін похнюпив голову. Він би підвівся, щоб не дивитися на них знизу вгору, але йому заважали кайдани, що холодили гомілки, приковуючи його до стільця.

Він пам’ятав такі кайдани.

— Ось чого ти, дядьку, домігся, поставивши раба на чолі охорони! — не вгавав Елгокар. — Буря забирай! Чим ти думав? І чим думав я сам, коли давав на це дозвіл?

— Елгокаре, ти сам бачив, як він б’ється, — тихо сказав Далінар. — Цей хлопець не промах.

— Проблема не в бійцівських якостях, а в дисципліні! — Король схрестив руки на грудях. — Йому світить шибениця.

Каладін рвучко підвів голову.

— Не мели дурниць, — відказав Далінар, підступаючи до капітана.

— Наклеп на ясновельможного карають стратою, — стояв на своєму монарх. — Цього вимагає закон.

— Король, тобто ти, владен милувати за будь-який злочин, — заперечив на це князь. — Тільки не кажи мені, наче ти справді хочеш побачити, як цього чоловіка повісять… після того, що він сьогодні зробив…

— А то що — завадиш мені? — кинув Елгокар.

— Такого я не потерплю, будь певен.

Племінник перетнув кімнату й підступив до дядька впритул. Здавалося, наче на мить їм стало не до Каладіна.

— Я король чи ні? — запитав Елгокар.

— Звісно, що так.

— А з твоєї поведінки не схоже. Доведеться тобі, дядьку, дещо збагнути: я не твоя маріонетка й більше не дозволю тобі правити.

— Я не…

— Повісити його — ось моє слово. І що ти на це скажеш?

— Скажу, що, намагаючись утнути таку штуку, ти, Елгокаре, наживеш у мені ворога, — промовив Далінар, напружившись.

«Тільки спробуй мене стратити… — подумав Каладін. — Тільки спробуй».

Король та великий князь довгенько гралися в «хто кого передивиться». Але зрештою Елгокар відвернувся.

— У в’язницю його.

— На скільки? — спитав Далінар.

— Доки я не вирішу, що з нього досить! — відрубав король.

На цих словах монарх, махнувши рукою, рушив до виходу. А на порозі зупинився і з викликом глянув на дядька.

— Гаразд, — відказав той.

Елгокар вийшов.

— От лицемір, — прошипів Каладін. — Це ж за його наполяганням ви поставили мене на чолі охорони. А тепер він звинувачує вас?

Далінар, зітхнувши, опустився поруч нього навколішки.

— Сьогодні ти творив чудеса. Захистивши моїх синів, ти виправдав мою довіру до тебе перед лицем усього королівського двору. А потім, на жаль, викинув усе це на вітер.

— Мені пропонували приз! — огризнувся охоронець, здіймаючи руки в кайданах. — І, схоже, я його таки отримав.

— Приз пропонували Адолінові, з поваги називаючи його на «ви». Ти ж знав, що ми плануємо, солдате, — адже був на вранішній нараді. Але плюнув на все заради дріб’язкової особистої помсти.

— Амарам…

— Не знаю, звідки в тебе ця нав’язлива ідея про Амарама, — промовив Далінар, — але ти маєш угамуватися. Після того, як ти вперше розповів мені про це, я навів потрібні довідки. Сімнадцять осіб посвідчили, що Амарам здобув Сколкозбройця всього чотири місяці тому — задовго після того, як тебе, за офіційним записом, перетворили на раба.

— Брехня.

— Сімнадцять осіб, — повторив Далінар. — І світлооких, і темнооких. А на додачу слово чоловіка, із яким я знайомий не одне десятиліття. Солдате, це якась помилка. Ти просто помиляєшся щодо нього.

— Якщо Амарам така шляхетна людина, — прошепотів Каладін, — то чому не він урятував ваших синів?

Великий князь мовчав.

— Ет, байдуже, — мовив капітан, відводячи погляд. — Адже ви збираєтеся дозволити королю запроторити мене до в’язниці…

— Так, — відказав Далінар і підвівся. — Елгокар гарячкуватий за натурою. Але щойно він охолоне, я витягну тебе звідти. А доти воно, може, й на краще, що ти матимеш час подумати.

— Не заздрю я тим, хто тягтиме мене до в’язниці, — тихенько сказав Каладін.

— Ти хоч би слухав, що тобі говорять?! — зненацька проревів великий князь.

Капітан сахнувся, витріщаючи очі, а Далінар, почервонівши з лиця, нахилився над ним і схопив того за плечі, неначе збираючись затрясти.

— Хіба ти не відчуваєш, що насувається? Хіба не бачиш, як королівство погрузає у чварах? У нас немає на це часу! Нам нíколи гратися в ігри! Припини своє хлоп’яцтво й поводься, як личить солдатові! Ти підеш до в’язниці як миленький. Це наказ. А чи ти їм більше не підкоряєшся?

— Я… — видобув Каладін і затнувся.

Далінар випростався, розтираючи скроні.

— Я гадав, що ми загнали Садеаса в глухий кут. Сподівався, що нам, бува, вдасться вибити в нього ґрунт із-під ніг і врятувати це королівство. А тепер не знаю, як бути далі. — Він розвернувся й рушив до дверей. — Дякую, що врятував моїх синів.

Князь вийшов, залишивши Каладіна самого в кам’яній холодній кімнаті.

***

Торол Садеас зачинив двері своїх покоїв і, підійшовши до столу, сперся на нього долонями й нахилився, опускаючи очі на проріз по центру, який проробив там Присяжником.

Крапля поту впала на стільницю прямо коло того отвору. Повертаючись під захист військового табору, він усю дорогу тамував у собі дрож. Ба більше — вичавлював немовби наклеєну посмішку. Садеас удавав незворушність, навіть диктуючи дружині відповідь на отриманий виклик.

І весь цей час у глибині свідомості чув голос, що сміявся з нього.

Далінар. Далінар замало не пошив його в дурні. Якби цей фокус із викликом довели до кінця, Садеас швидко опинився б на арені сам на сам проти того, хто щойно здолав не одного, а чотирьох Сколкозбройних.

Великий князь сів, але його очі не шукали вина. Вино треба тому, хто прагне забути — а він не хоче цього забувати. Він має завжди пам’ятати про те, що з ним сталося.

Як же приємно буде одного дня всадити Далінарів меч у його ж таки груди. Буря забирай! Подумати лишень — іще зовсім недавно йому було майже шкода свого колишнього друга. Аж раптом той утнув он яку штуку! І як же це він так наловчився?

«Ні, — заперечив собі подумки Садеас. — Річ не в спритності — йому поталанило. Чистої води везіння».

Чотирьох Сколкозбройних… «Як?» Навіть попри допомогу від того раба, ставало очевидно, що Адолін нарешті перетворюється на гідного сина колишнього Далінара. Це вселяло в Садеаса жах, бо колишній Далінар — Чорношип — і був великою мірою саме тим, хто зібрав королівство докупи.

«Але ж ти сам цього хотів, — подумав князь. — Пробудити його до життя».

Ні. Істина лежала глибше: Садеас не хотів повернення старого друга й уже не перший місяць прагнув прибрати Далінара з дороги — хай які байки собі розповідав.

Незабаром двері кабінету відчинилися, й досередини прослизнула Йалай. Побачивши, що чоловік занурений у роздуми, та спинилася на порозі.

— Йалай, постав на вуха всіх своїх інформаторів, — сказав Садеас, дивлячись у стелю, — кожного вивідача, кожнісіньке джерело інформації — і розкопай мені, чим йому дошкулити.

Дружина кивнула.

— А після цього, — повів далі Садеас, — настане час залучити вбивць, яких ти заслала.

Він мав подбати, щоб Далінар, зазнавши страждань, впав у розпач — решта неодмінно мали побачити, що той зламаний і розчавлений.

А тоді він покладе цьому край.

***

Невдовзі по Каладіна прийшли солдати — якісь незнайомі. Вони шанобливо відімкнули ланцюг, який приковував його до стільця, але ручні та ножні кайдани залишили. Один відсалютував йому здійнятим кулаком — тримайся, мовляв.

І капітан, похнюпивши голову, почовгав за ними. Його повели через табір — на очах у солдатів і писарок упереміш. Сям-там у натовпі він мигцем помічав однострої Четвертого мосту.

А ось і табірна гауптвахта, куди солдатів саджали за бійки та інші порушення дисципліни. То була невеличка будівля з товстими стінами й майже без вікон.

Каладіна завели досередини, в ізольовану секцію, де помістили в камеру з кам’яними стінами й заґратованими дверима. Замкнувши його там, кайдани з нього не зняли.

Він сів на кам’яну лаву й чекав, доки туди зрештою не залетіла Сил.

— Ось до чого призводить довіра до світлооких, — промовив, дивлячись на неї, юнак. — Усе, більше нізащо.

— Каладіне…

Але той заплющив очі й, відвернувшись, ліг на кам’яну холодну лаву.

Він знов опинився в клітці.

Кінець третьої частини

Інтерлюдії

Цуп Сет • Ешонай

І-9. Цуп

Цуп іще ніколи не обкрадала палацу. Така спроба здавалася небезпечною. Не тому, що її могли впіймати, а через те, що, обікравши якийсь жалюгідний палац, куди ж ти поткнешся далі?

Вона вилізла на зовнішній мур і зазирнула на припалацову територію. Все, що там було — дерева, камені, будівлі — якось дивно відбивало зоряне світло, а по центру стриміла опукла на вигляд споруда, наче бульбашка серед ставка. Власне, більшість будівель була тої самої округлої форми, а їхню маківку нерідко увінчував такий собі шишачок. Усе це убозтво не містило жодної прямої — лише силу-силенну кривих.

Спільники Цуп видерлися нагору і зазирнули за гребінь стіни. Ну й «верхолази», ну й шатія-братія! Шестеро буцімто майстрів-крадіїв — а навіть на стіну як слід вилізти не можуть.

— Сам Бронзовий палац, — шепнув Гукін.

— Бронзовий? То ось із чого все це зроблено? — кинула Цуп, яка сиділа на гребені, звісивши одну ногу по той бік стіни. — На вигляд нагадує купу цицьок.

Чоловіки приголомшено витріщилися на неї. Вони були азіші — темношкірі й чорноволосі. А Цуп — решійка з островів на півночі. Сама вона в очі не бачила тих країв, але так розповідала їй мати.

— Купу чого? — перепитав Гукін.

— Цицьок, — сказала Цуп, показуючи пальцем. — Он погляньте — наче жінка, що лежить на спині. А ті шишачки вгорі нагадують соски. Певне, той, хто все це збудував, до-о-овго пробув одинаком.

Гукін, котрий був ватажком їхньої банди, обернувся до одного зі спільників. Спустившись по моту́зках із зовнішнього боку стіни, вони стали пошепки радитися.

— Як і казав мій інформатор, ця частина припалацової території здається безлюдною, — промовив Гукін.

Він мав такого шнобеля, наче в дитинстві за нього хтось схопився й дуже-дуже сильно смикнув. Цуп дивувало, що такий носище не лупив людей по обличчю, коли його гордий власник обертався.

— Всі ж бо зайняті — обирають нового Верховного Акасікса, — зауважив Максин. — Нам, бува, і справді вдасться обікрасти Бронзовий палац під самим носом у візирів.

— А це… е-е… безпечно? — спитав Гукінів племінник, чий підлітковий вік був до нього нелагідний: лице в прищах, голос ламається, а ноги цибаті.

— Ану цить, — присадив його Гукін.

— Ні, хлопець має рацію, остерігаючись, — заперечив Тиґзікк. — Це буде дуже небезпечно.

Тиґзікка в банді мали за «розумника», бо той був здатен лаятися трьома мовами. Вчений та й годі! Він носив барвисте вбрання, тоді як решта переважно були в чорному.

— Через наплив людності в палаці сьогодні пануватиме хаос, — повів далі Тиґзікк, — але в цьому є й небезпека: сила-силенна охоронців і ймовірність зусібічних підозр.

Тиґзікк був не першої молодості, і з усієї банди Цуп добре знала тільки його. Хоча імені вимовити не могла. За правильної вимови, оте «к-к» на кінці звучало, наче когось душать. І вона натомість називала його просто Тиґом.

— Тиґзікку, — втрутився Гукін (еге, неначе в зашморгу). — Адже ти сам це й запропонував. Тож не кажи мені, наче тепер дрейфиш.

— Я в ділі. Але закликаю до обачності.

Цуп звісилася зі стіни в їхній бік.

— Годі базікати, — втрутилася вона. — Ходімо. А то я голодна.

Гукін підвів на неї очі.

— А її ми навіщо взяли?

— Вона стане в пригоді, — відказав Тиґзікк. — От побачиш.

— Це ж просто дитина!

— Не дитина, а юнка — їй щонайменше дванадцять.

— Мені не дванадцять, — огризнулася Цуп, нависаючи над ними.

Ті підвели на неї голови.

— Дванадцять — нещасливе число, — пояснила дівчинка, здійнявши обидва розчепірені п’ястки. — Мені всього-на-всього ось скільки.

— Десять?.. — уточнив Тиґзікк.

— А що, виходить саме стільки? Тоді так. Десять і є. — Вона опустила руки. — Якщо літ не злічити на пальцях, то такий вік нещасливий.

І саме стільки їй було вже третій рік. От халепа!

— Схоже на те, що людей у нещасливому віці є багатенько, — весело зауважив Гукін.

— Ще б пак, — погодилася Цуп.

Вона знову окинула поглядом територію за стіною, а відтак озирнулася в бік міста — туди, звідки вони прийшли.

Одною з вулиць, що вели до палацу, простував чоловік. Його темне вбрання зливалося з мороком, але срібні ґудзики зблискували щоразу, коли він проходив повз вуличні ліхтарі.

«Буря забирай! — подумала Цуп, і її спину продерло морозом. — Я так і не відірвалася від нього».

Вона опустила очі на чоловіків під стіною.

— То ви йдете чи ні? Бо я вже пішла.

І вона, перемахнувши через гребінь, зіскочила на палацове подвір’я й присіла, відчуваючи під ногами холодну поверхню. Еге, метал. Навіть подвір’я з бронзи. Багатії, вирішила вона, люблять доводити все до абсурду.

Коли хлопці нарешті припинили сперечатися й полізли на стіну, перед Цуп виріс із темряви звивистий жмуток ліан — наче струмочок розіллятої води, що намацує собі шлях. Сям-там із них прозирали шматочки чистого кришталю — наче вкраплення кварцу в загалом темному камені. Вони були не гострі, а гладенькі, наче шліфоване скло, і не сяяли Буресвітлом.

Ті ліани росли надзвичайно швидко й, хитромудро переплівшись між собою, утворили обличчя.

— Господарко, — промовило воно, — чи розумно це?

— Привіт, Спустошувачу, — відказала Цуп, окидаючи поглядом територію.

— Я не Спустошувач, — відказало обличчя, — і вам це відомо… Не… не кажіть більше такого!

Дівчинка широко всміхнулася.

— Ти мій ручний Спустошувач, і жодним брехням цього не змінити. Попався, який кусався! Жодних більше крадіжок душ — ми тут не для цього. Просто поцупимо те-се — така дрібна злодійщина нікому не зашкодить.

Лице з ліан (що називало себе В’юнок) зітхнуло, а Цуп метнулася бронзовим долом під дерево — звісна річ, також бронзове. Для проникнення в палац Гукін обрав найтемнішу частину ночі — між місяцями — але в небі не було ні хмаринки, й зоряне світло давало достатню видимість.

В’юнок приріс до неї, залишивши невеличкий слід із ліан, яких люди, здавалося, не помічали. За кілька митей їхнє гудиння затвердівало, неначе на короткий час кристалізуючись, а потім розсипалося на порох. Сторонні це, бувало, помічали — але самого В’юнка, поза сумнівом, не бачили.

— Я спрен, — промовив той до дівчинки, — і належу до гордого та шляхетного…

— Тс-с, — урвала його Цуп, визираючи з-за бронзового дерева.

Попереду під’їзною доріжкою котив відкритий екіпаж, везучи якихось впливових азішів. Це було видно з одягу — просторих сюртуків вільного крою з широченними рукавами й контрастними візерунками. Всі пасажири мали вигляд дітлахів, які дорвалися до батьківського гардероба. А втім, капелюхи в них були фасонисті.

Решта злодіїв пересувалися досить скрадливо, тримаючись за дівчинкою. Насправді не такі вже вони й недолугі — навіть якщо до пуття не вміють вилізти на стіну.

Крадії зібралися довкола Цуп. Тиґзікк, підвівшись, обсмикнув і розгладив сюртук — дешеву імітацію мундирів державних чиновників. Тут, в Азірі, державна служба чимало важила. А всякого, хто не мав до неї стосунку, називали «приватником» — хай що означало це слово.

— Готовий? — спитав Тиґзікк у Максина, котрий також модно вбрався.

Той кивнув, і обидва подалися праворуч, прямуючи до палацового скульптурного парку. Там, певне, сновигатимуть великі цабе, гадаючи, хто ж стане наступним Верховним.

Небезпечна посада. Двоє попередніх Верховних позбулися голів — їх зітнув Сколкозбройцем якийсь бовдур у білому — і то останній із них не протримався навіть двох днів!

Коли Тиґзікк і Максин пішли, Цуп залишилося морочитись із чотирма крадіями: Гукіном, його племінником і двома худорлявими, небагатослівними братами, які раз по раз сягали під сюртуки по ножі. Їй це було не до вподоби: злодіям не можна залишати за собою трупи — це занадто просто. Якщо будь-якого свідка можна просто вбити, зникає азарт.

— Ти ж можеш допомогти нам із проникненням, правда? — звернувся до дівчати Гукін.

Цуп демонстративно закотила очі й кинулася бронзовим подвір’ям до головної будівлі палацу.

«На вигляд справжнісінька цицька…»

В’юнок зміївся долі поруч неї, і його ліани сям-там відрощували крихітні шматочки чистого кришталю. Він звивався прудко — але не рухався, а ріс. Ну й дивні вони, ці Спустошувачі.

— Ви ж розумієте, що я вас не обирав, — промовив В’юнок, і в ліанах на ходу з’явилося лице. Коли він говорив, це породжувало чудернацький ефект: гудиння за ним заповнювала низка застиглих облич. Рот поруч дівчинки ріс так швидко, що, здавалося, ворушився. — Я хотів обрати поважну матрону-іріалійку. Бабусю, вмілу садівницю. Але ні — Коло сказало, що обрати треба вас. Вона, мовляв, ходила на пошуки Старої магії, і наша мати благословила її. «Вона ще мала, і ми зможемо її перевиховати», — сказали мені. Ще б пак, не їм же миритися з…

— Стули пельку, Спустошувачу, — прошипіла Цуп, притискаючись до палацової стіни. — Бо я скупаюся в свяченій воді і сходжу послухати проповідь. І, може, навіть погоджуся на обряд екзорцизму.

Вона боком скрадалася вздовж стіни, доки зрештою не зазирнула за ріг і не побачила там вартових у візерунчастих жилетах і головних уборах та з довгими алебардами. Цуп перевела погляд угору. Стіна випирала — пузата, мов скелебрунька — а потім скошувалася, відступаючи. Схопитися на тій гладенькій бронзі було ні за що.

Дівчинка зачекала, доки вартові підуть собі далі.

— Гаразд, — шепнула вона до В’юнка. — Робитимеш, як я скажу.

— О ні.

— Робитимеш, як миленький, бо я тебе впіймала — достоту як у переказах.

— Я сам до вас прийшов, — відказав В’юнок. — Ось звідки ваші здібності — від мене! Ви хоч би слухаєте, що я вам…

— На стіну, — скомандувала Цуп, показуючи пальцем.

В’юнок зітхнув, але скорився й поповз по стіні широким плетивом петель. Дівчинка підстрибнула й схопилася за гудиння, яке поприставало до поверхні тисячами розгалужених стеблин із дископодібними присосками. «Спустошувач» снувався попереду, утворюючи якусь подобу драбини.

Підніматися по ній було нелегко. Ба більше, через виступ на стіні й маленькі розміри В’юнкових «зачіпок» лізти було ой як важко. Але Цуп таки впоралася, видершись аж ген під самий купол будівлі, де на припалацову територію виходили віконця.

Дівчинка глянула в бік міста. Жодного сліду того чоловіка в чорному мундирі. Може, вона нарешті відірвалася від нього?

Крадійка знову обернулася до вікна й уважно його оглянула. Воно виходило на схід, але мало надійну дерев’яну раму, засклену товстими шибками. Нечесно, що Азімір так добре захищений від стихій. Доведеться їм пожити, як нормальні люди — під вітрами й бурями.

— Треба Спустошити ось це, — сказала Цуп, показуючи на вікно.

— А ви розумієте, що, виставляючи себе майстринею-крадійкою, всю чорну роботу залишаєте мені? — запитав В’юнок.

— А ще ти ремствуєш за двох, — присадила його Цуп. — Як нам сюдою пробратися?

— Насіння маєте?

Та кивнула і стала ритися в кишені. Тоді в другій. Тоді в задній. А, осьде воно. І витягла жменю насіння.

— На Царство матерії я здатен впливати хіба невеликою мірою, — озвався В’юнок. — А отже, вам треба залучити Інвеституру, щоб…

Цуп позіхнула.

— Залучити Інвеституру, щоб…

Та позіхнула ще ширше. А хай цим Спустошувачам грець! Це ж треба так не вловлювати натяків…

В’юнок зітхнув.

— Посипте раму насінням.

Дівчинка так і зробила — кинула на вікно жменю зернят.

— Ваш зв’язок зі мною наділяє двома основними класами здібностей, — почав В’юнок. — Перший, маніпуляції з тертям, ви вже засвоїли. Тільки не треба позіхати до мене! Ми успішно користуємося ним уже багато тижнів, тож час вам дізнатися про другий — силу Генерації. Ви поки не готові до того, що свого часу було знане як Регенерація, — зцілення…

Цуп притисла руку до насіння й прикликала свої диво-здібності.

Вона й сама до пуття не знала, як це робить — просто робила та й годі. Це почалося приблизно водночас із першою появою В’юнка.

Тоді він іще не розмовляв, і Цуп по-своєму сумувала за тими часами.

Її рука ледь помітно засяяла білим — так, наче шкіра запарувала — і ті зернята, на які впало це світло, почали проростати. З неймовірною швидкістю! Насіння розкрилося й випустило ліани, які черв’яками позаповзали в щілини між рамою та вікниною.

Вони росли за її повелінням, натужно поскрипуючи. Аж раптом шибка тріснула, й віконна рама хляп! — і відчинилася.

Цуп широко всміхнулася.

— Гарна робота, — похвалив її В’юнок. — Ми ще зробимо з вас Вістретанцівницю.

В животі забурчало. Скільки вона вже не їла? Допіру, вправляючись у диво-здібностях, дівчинка зужила чимало енергії. Треба було, певне, поцупити щось їстівне. Бо на голодний шлунок її диво-здібності ставали не такими вже й дивовижними.

Цуп залізла у відчинене вікно. Мати Спустошувача — добра штука, але дівчинка була не певна, що її диво-здібності — саме від нього. Хіба ж можна вірити на слово Спустошувачу? Вона спіймала його — все честь честю. За допомогою слів. Насправді Спустошувачі безтілесні. Всім відомо: щоб спіймати того, хто не має плоті, треба вдатися до слів — достоту як прокльонами насилають біду.

Щоб до пуття роззирнутися, їй довелося вийняти сферу — діамантову марку — яку вона носила на щастя. Невеличка спаленька була оздоблена на азішський манір: килими з численними хитромудрими візерунками золотаво-червоної барви та візерунчасті-таки шпалери. Для азішів ці візерунки були ого-го — немовби слова.

Цуп визирнула у вікно. Правда ж, вона здихалася Морока — того чоловіка в чорному зі сріблястим із білою родимою плямою у формі півмісяця на щоці? З мертвим, безживним поглядом? Правда ж, він не ув’язався за нею аж від самої Марабетії? Адже це за пів Рошару звідси! Ну, щонайменше за чверть.

Переконавшись у цьому, вона розмотала мотузку, пов’язану в неї на поясі та на плечах, і, прикріпивши її до дверей вбудованої шафи, спустила інший кінець у вікно. Мотузка натяглася — піднімалися спільники. Неподалік по ніжці ліжка зазміївся В’юнок, звиваючись, наче небесна мурена.

Знизу долинуло перешіптування:

— Ти це бачив? Раз — і нагорі, всередині. А тут не видно ні зачіпочки. Як?..

— Тс-с, — ця репліка належала Гукінові.

Доки злодії по одному залазили до кімнати, дівчинка обнишпорила шафи й шухляди. Потрапивши всередину, її спільники втягнули мотузку й по змозі щільніше зачинили вікно. Гукін уважно глянув на ліани, які виросли на підвіконні з насіння.

Цуп засунула голову в шафу та обмацала дно.

— В цій кімнаті самі лише плісняві шкарбани.

— Ви з моїм небожем залишайтеся тут, — звелів Гукін, — а ми втрьох обшукаємо ближні спальні і незабаром повернемось.

— Певне, припрете цілий лантух таких самих шкарбанів… — відказала Цуп, вигулькнувши назовні.

— От дурне дитя, — кинув ватажок, тицяючи пальцем у шафу, доки один із крадіїв вигрібав ізсередини вбрання та взуття й трамбував у мішок. — Такий одяг відриватимуть із руками. Це саме те, що нам треба.

— А як же справжні цінності? — спитала Цуп. — Сфери, прикраси, витвори мистецтва…

Її такі речі цікавили мало, але дівчинка гадала, що Гукінові потрібні вони.

— Їх надто добре охороняють, — відказав той, доки двоє його підручних швидко зібрали по шафах здобич. — Різниця між фартовим і мертвим злодієм — у розумінні, коли треба рвати кігті, прихопивши вкрадене. Урвавши такий куш, ми рік-два житимемо в розкошах. І нам цього досить.

Один із братів підійшов до дверей, визирнув у коридор і кивнув двом спільникам, які вислизнули за ним.

— Будь насторожі, — промовив Гукін до племінника й причинив за собою двері.

Внизу стояли на шухері Тиґзікк із напарником, пильнуючи найменшої тривоги. Якщо їм здасться, наче щось пішло не так, вони накивають п’ятами й засюрчать у свистки. Гукінів племінник присів коло вікна, наслухáючи — він вочевидь сприймав отримане доручення дуже серйозно. На вигляд йому було років шістнадцять, а це нещасливий вік.

— Як ти так легко залізла на стіну? — запитав підліток.

— Уся річ у спритності, — відказала Цуп. — І плювках.

Той насупився.

— Еге, чарівних плювках.

Хлопець, здавалося, повірив. Ну й ідіот!

— Тобі тут, певне, незвично? — запитав парубійко. — Себто на чужині?

Цуп виділялася. Пряме чорне волосся, яке сягало до пояса (вона носила його розпущеним), смаглява шкіра, округле обличчя. Кожен одразу впізнавав у ній решійку.

— Не знаю, — відказала дівчинка, підходячи до дверей. — Серед своїх я ще ніколи не бувала.

— То ти не з островів?

— Ні. Я виросла в Ралл-Елорімі.

— У… Місті тіней?

— Еге.

— А воно…

— Еге — саме таке, як про нього розповідають.

Цуп визирнула з дверей. Гукін і решта відійшли хтозна-куди. Коридор був із бронзи — і стіни, і геть усе — але по центру тягнувся червоно-синій килим із численними дрібними візерунками ліан. На стінах висіли картини.

Дівчинка відчинила двері навстіж і ступила в коридор.

— Цуп! — Племінник ватажка метнувся до дверей. — Нам було сказано чекати тут!

— І що?

— І те, що нам треба чекати тут! Ми ж не хочемо шукати пригод на голову дядька Гукіна?!

— А навіщо ж забиратися в палац, коли не шукати пригод? — Вона похитала головою. Ну й публіка ці зломщики! — Навкруги отирається стільки багатіїв, що тут має бути цікаво.

А ще тут мала бути дуже смачна їжа.

Дівчинка тихенько вийшла в коридор. В’юнок розростався підлогою поруч неї. Цікаво, що племінник ватажка не залишився в спальні, а несподівано для Цуп рушив слідом.

— Нам не слід цього робити, — мовив він, проминаючи ледь прочинені двері, за якими хтось шурував.

Гукін і його люди, дорвавшись, гребли все, що під руку траплялося.

— То повертайся, — прошепотіла Цуп. Вони дійшли до сходового майданчика. Широкими маршами внизу носилися сюди-туди служники й навіть кілька паршменів, але людей у чиновницьких мундирах було не видно. — А де всі великі цабе?

— Вивчають заявки, — відказав племінник ватажка, який стояв поруч неї.

— Заявки?

— Так, звісно, — підтвердив той. — Коли Верховний помирає, візири, канцеляристи й арбітри отримують шанс заповнити належні анкети й подати заявку на звільнене місце.

— Ви подаєте заявки на посаду імператора? — Цуп не вірила власним вухам.

— Звісно, — підтвердив хлопець. — Для цього треба заповнити купу паперів. І ще написати есей. Претендент має подати надзвичайно змістовний есей.

— Буря забирай! Та ви тут божевільні.

— А що, в інших народів це поставлено ліпше? Коли спалахують криваві війни за успадкування трону? А в нас усі мають шанс. Пакет документів може подати хоч би й чинуша найнижчого рангу. Та що там — на престол може зійти навіть приватник, якщо напише переконливий есей. Одного разу таке вже бувало.

— Схибнутися можна.

— Сказала дівчина, яка говорить сама до себе.

Цуп різко звела на нього очі.

— Тільки не вдавай, що це не так, — промовив Ґукінів племінник. — Я все бачив. Ти розмовляєш із порожнім місцем, наче там хтось є.

— Як тебе звати? — запитала вона.

— Ґокс.

— Ну і ну. Так от, Ґо — я розмовляю сама до себе не тому, що схибнулася.

— А чому ж?

— А тому, що я дивовижна.

Дівчинка рушила сходами вниз і, дочекавшись прогалини між потоком слуг, подалася до шафи-комори з протилежного боку маршу. Ґокс лаявся, але не відставав.

Цуп підмивало прудко сковзнути долом, скориставшись зі своїх диво-здібностей, але потреби в цьому поки не було. А до того ж В’юнок усе бідкався, що вона залучає їх надто часто й наражається на небезпеку «аліментарного дефіциту» — хай що означала ця абракадабра.

Тож вона «сковзнула» до комори в звичайному, повсякденному сенсі й прошмигнула всередину. Не встиг Ґокс заскочити слідом, як Цуп зачинила двері. Позаду дзенькнув посуд на сервірувальному візку: місця було мало, й підлітки заледве втиснулися. Хлопець ворухнувся, знову спричинивши дзенькання, й дівчинка штурхнула його ліктем. Ґокс застиг, бо коридором саме проходили двоє паршменів, несучи барила з вином.

— Тобі варто повернутися нагору, — прошепотіла Цуп. — Тут може бути небезпечно.

— Он як? Прокрастися в буреклятий королівський палац — небезпечно? Хто б міг подумати! Дякую, що сказала.

— Я серйозно, — мовила вона, визираючи з комори. — Біжи нагору й, коли Гукін повернеться, тікай разом із ним. Мене він покине, й миті не роздумуючи. Як, певне, й тебе.

До того ж Цуп не хотіла виявляти своїх диво-здібностей поруч Ґокса. Бо це породжувало запитання та плітки, а дівчинка терпіти не могла ні тих, ні тих. Їй кортіло хоч раз у житті затриматися де-небудь надовше і не бути змушеною рятуватися втечею.

— Ну ні, — тихенько заперечив Ґокс. — Якщо ти збираєшся поцупити щось вартісне, я хочу свою частку — щоб дядько не тримав мене за хлопчика на побігеньках, а дав мені хід.

Гм, то цей хлопець не такий уже й боягуз.

Повз них пройшла служниця, несучи велику тацю, заставлену тарілками. Від аромату їжі, що долинув до Цуп, у животі забурчало. Наїдки багатіїв. Яка смакота!

Провівши служницю очима, злодійка вибралася з комори й рушила слідом. Хоч би Ґокс не напартачив. Гукін вимуштрував його непогано, але скрадатися багатолюдною будівлею — це не так просто.

Подавальниця відчинила потаємні двері в стіні. Службовий хід. Цуп притримала стулку, що зачинялася, і, вичекавши кілька ударів серця, тихенько прочинила і шмигнула досередини. У вузенькому коридорчику було темно й пахло щойно пронесеною їжею.

Ґокс увійшов услід за Цуп і тихо зачинив за ними двері. Подавальниця зникла за рогом попереду — ходів на кшталт цього в палаці, певне, було багатенько. Позаду дівчинки з дверної рами проклюнувся темно-зелений поріст ліан. Він скидався на грибок і покрив спочатку стулку, а відтак ближню стіну.

З гудиння та шматочків кришталю утворилося обличчя В’юнка, який похитав головою.

— Що, надто вузько? — запитала Цуп.

Той кивнув.

— Тут темно й нас важко помітити.

— Господарко, підлога вібрує. Сюди хтось іде.

Із сумом глянувши вслід подавальниці з тацею, дівчинка проштовхалася повз Ґокса і, відчинивши двері, знову вийшла в головний коридор.

Хлопчина вилаявся.

— Ти взагалі знаєш, що робиш?

— Ні, — відказала та й шмигнула за ріг, у широкий коридор, де чергувалися зелені й жовті самоцвітові лампи.

Але там, на жаль, просто на неї йшов слуга в крохмальній чорно-білій уніформі.

Ґокс перелякано ойкнув і гулькнув назад. А Цуп, склавши руки за спиною, спокійнісінько закрокувала вперед.

Дівчинка порівнялася зі служником, чия уніформа видавала в ньому не простого челядника.

— Гей, ти! — гаркнув до неї чоловік. — Що ти тут робиш?

— Господарка бажають пирога, — відказала Цуп, випнувши підборіддя.

— Ох, заради Єзіра! Закуски подають у парку. І пироги також!

— Подають, та не такі, — сказала Цуп. — Господарка бажають ягідного.

Служник скинув руки вгору й запричитав:

— На кухню в протилежний бік. Спробуй-но умовити кухарку. Але вона, боюся, радше відрубає тобі руки, ніж прийме ще одне спецзамовлення. Бурекляті провінційні канцеляристи! На тих, хто потребує особливого харчування, мали завчасно надіслати відповідні заявки!

Чоловік пішов, а Цуп, тримаючи руки за спиною, дивилася йому вслід.

З-за рогу визирнув Ґокс.

— Я гадав, ми покійники.

— Не будь дурнем, — відказала вона, квапливо крокуючи коридором. — Це ще квіточки.

У протилежному кінці цей коридор утворював перехрестя зі ще одним — із таким самим широким килимом по центру, бронзовими стінами й осяйними металевими лампами. Навпроти були двері, з-під яких не пробивалося світло. Роззирнувшись на обидва боки, Цуп кинулася до дверей і, прочинивши їх та зазирнувши всередину, махнула Ґоксові заходити слідом за нею.

— Нам треба пройти цим коридором, — шепнув хлопець, коли Цуп причинила двері, залишивши тільки шпарину, — і він зрештою приведе нас у покої візирів. Тепер там, певне, нікого немає — адже всі в крилі Верховного, на виборах.

— Ти знаєш план палацу? — запитала дівчинка, присівши в густій напівтемряві, коло дверей.

Вони потрапили в якусь наче віталеньку: крізь морок виднілися столик і два-три стільці.

— Еге, — підтвердив Ґокс. — Перш ніж іти на діло, я завчив напам’ять палацові мапи. А ти ні?

Цуп знизала плечима.

— А ще я тут уже одного разу був, — повів далі хлопець. — Приходив подивитися, як спить Верховний.

— Що-що зробити?

— Він публічна особа й громадська власність, — пояснив їй азіш. — Якщо пощастить у лотереї, можна прийти й подивитися, як він спить. Партії глядачів чергуються щогодини.

— Це щось на кшталт дня відкритих дверей?

— Ні, людей пускають постійно. А ще можна подивитися, як він їсть або виконує щоденні ритуали. Якщо Верховний зронить волосину або зріже нігтя, можна спробувати запопасти їх як реліквії.

— Звучить моторошно.

— Хіба трішки.

— А в який бік до його покоїв? — поцікавилася Цуп.

— У той, — відповів Ґокс, указуючи ліворуч по коридору, тоді як покої візирів були праворуч. — Але, Цуп, тобі не варто туди йти. Бо саме там візири й інші великі цабе розглядають заявки. У присутності Верховного.

— Та він же мертвий.

— Я про нового Верховного.

— Але ж його ще не обрали!

— Ну, це трішки дивно, — сказав Ґокс, і в тьмяному світлі з прочинених дверей дівчинці стало видно, як той червоніє — неначе й сам визнаючи, до чого ненормальні всі їхні порядки. — Ми ніколи не зостаємося без Верховного — просто, буває, ще не знаємо, кого ним обрали. Ну, тобто, він живий і вже Верховний — просто зараз — а ми лише надолужуємо втрачене. Тож онде його покої, а візири та преосвященні хочуть визначатися з його кандидатурою при ньому — навіть якщо виберуть того, кого там немає.

— Але ж це безглуздя.

— Ну ні — далеко не безглуздя, — заперечив Ґокс. — Уряд є уряд. Усе це дуже докладно розписано в кодексах і…

Він змовк, бо Цуп позіхнула. Ну й зануди ці азіші! А втім, він хоч натяки розумів.

— Хай там як, — повів далі хлопець, — а кожен, хто чекає в парку, сподівається виклику на співбесіду. Хоча до цього може й не дійти. Преосвященному Верховним не стати — всі вони занадто зайняті відвідуванням і благословенням сіл по всьому королівству — а от візир цілком може, і саме вони здебільшого подають найліпші заявки. Зазвичай обирають одного з них.

— У покої Верховного, — сказала дівчинка. — Ось куди несли ту їжу.

— А чого ти так на ній зациклилася?

— Бо збираюся повечеряти нею, — відказала Цуп — тихо, але рішуче.

Переляканий Ґокс закліпав очима:

— Що-що?

— Я збираюся повечеряти їхньою їжею, — мовила та. — У багатіїв найсмачніша їжа.

— Але… в покоях візирів можуть бути сфери…

— Ет, — зронила Цуп, — я все одно витрачу їх на їжу.

Красти те, що всі, було нецікаво — їй кортіло справжнього виклику. Останні два роки вона обирала найскладніші для злому об’єкти. Проникала туди.

І їла тамтешню їжу.

— Ходімо, — сказала Цуп і, вийшовши з дверей, повернула ліворуч, до покоїв Верховного.

— Ти й справді схиблена, — шепнув Ґокс.

— Нє-є. Мені просто нудно.

Той глянув у протилежний бік.

— А я піду в покої візирів.

— Як хочеш, — відказала дівчинка. — Я б на твоєму місці повернулася нагору. Тобі бракує вміння для таких речей. Тримайся мене, бо ще втрапиш у халепу.

Хлопець повагався, але зрештою таки шмигнув праворуч. Цуп закотила очі.

— Навіщо ви взагалі з ними зв’язалися? — спитав В’юнок, виповзаючи з віталеньки. — Чому не проникли сюди самостійно?

— Про всю цю історію з виборами пронюхав Тиґзікк, — відповіла «Спустошувачу» дівчинка. — Він і сказав мені, що залізти в палац найліпше сьогодні ввечері. Тож я йому завинила. А ще я хотіла бути тут на той випадок, якщо Тиґзікк, бува, потрапить у халепу й потребуватиме моєї допомоги.

— І що вам за клопіт?

А й справді?

— Хтось має бути небайдужий, — відказала Цуп, рушаючи коридором. — Адже сьогодні таких надто мало.

— І це говорить зломщиця та злодійка…

— Атож. Але не мокрушниця.

— Дивні у вас, господарко, уявлення про мораль.

— Не городи дурниць, — парирувала Цуп. — Уявлення про мораль дивні всі до єдиного.

— Мабуть, так.

— А надто для Спустошувача.

— Я не…

Цуп широко всміхнулася і квапливо закрокувала в бік покоїв Верховного. Зазирнувши в бічний коридор і помітивши в його дальньому кінці охоронців, вона зрозуміла: знайшла. Еге. Ті двері були такі гарні, що не могли належати нікому іншому, крім імператора. Багаті двері ставлять лише найзаможніші. Щоб витрачати гроші на якісь там двері, вони мають просто через вуха перти.

Охоронці становили проблему. Опустившись навколішки, Цуп визирнула з-за рогу. Коридор, що вів до імператорських покоїв, був вузенький, мов провулок. Розумно — таким коридорчиком не скрадешся. Та й двоє вартових не нудилися на посту, а були з тих, які всім виглядом неначе промовляли: «Ми звідси ні на крок, і жарти з нами погані». Вони трималися так прямо, наче хтось запхав їм у дупи по держаку від мітли.

Цуп глянула вгору, на високу стелю. Багатії полюбляли приміщення з високими стелями. Бідняки побудували б там ще один поверх, для тітоньок із кузенами, — а багатії натомість марнували місце. Ось вам і доказ: грошви в них аж стільки, що її можна викидати на вітер.

Тож обкрадати їх здавалося цілком раціональним.

— Онде, — шепнула дівчинка, вказуючи на вузенький декоративний карниз, що тягнувся вздовж стіни нагорі.

Пройти ним за такої ширини годі й мріяти — якщо ти, звісно, не Цуп. Але, на її щастя, Цуп — це вона. А ще там було темнувато: сферолюстри висіли низько, й дзеркала відбивали їхнє світло додолу.

— Нагору, — звеліла дівчинка.

В’юнок зітхнув.

— Роби, що велено, бо підстрижу.

— Ви… підстрижете мене?

— Звісно.

Це прозвучало як погроза, адже так?

«Спустошувач» поплівся вгору по стіні, даючи Цуп за що вхопитися. А ліани в коридорі позад них уже щезали, кристалізуючись і розсипаючись на порох.

— Чому вони тебе не помічають? — шепнула дівчинка. Їхнє знайомство протривало вже багато місяців, але вона його про таке ніколи не питала. — Тому, що тебе видно тільки тим, хто чистий серцем?

— Жартуєте?

— Ніскілечки. Про це оповідають легенди, перекази й таке інше.

— О, я не про саму теорію — вона не сміховинна, — відказав В’юнок, промовляючи з ближнього шматочка ліани, де зелень заворушилася, немовби вуста. — Просто подумати лишень, що чистою серцем ви вважаєте не кого іншого як себе.

— Так і є, — тихенько буркнула Цуп, піднімаючись. — Я чиста серцем, бо дитина й таке інше. Така до бурі чиста, що замало не відригую веселкою.

Коли вони дісталися карниза, В’юнок знову зітхнув — він мав таку манеру — й повився обіч нього, роблячи той трішки ширшим. Ступивши на звис, Цуп, обережно балансуючи, кивнула «Спустошувачу». В’юнок потягнувся далі вздовж карниза, а відтак повернувся назад і знову поплівся вгору, доки, опинившись у дівчинки над головою, не став рости горизонтально, щоб вона могла триматися руками. Маючи додатковий дюйм опори під ногами та поручень угорі, Цуп змогла просуватися боком, животом до стіни. Зробивши глибокий вдих, вона звернула з-за рогу в коридор з охороною.

Злодійка повільно просувалася вздовж карниза, а В’юнок, снуючись узад-вперед, забезпечував її опорами для ніг і поручнями. Вартові не здіймали галасу. В неї виходило.

— Вони мене не бачать, — мовив В’юнок, тягнучись угору поруч Цуп, щоб утворити їй черговий поручень, — бо я здебільшого існую в Царстві пізнання, хоч і перемістив свою свідомість сюди, в Царство матерії. За бажання, я можу явитися будь-кому, але мені це нелегко. Деякі спрени в цьому сенсі вправніші, а деякі — навпаки. Хоча, звісно, хай яку подобу я приберу, а відчути мене на дотик не може ніхто, бо в цьому Царстві я, вважайте, нематеріальний.

— Ніхто, крім мене, — шепнула Цуп, дюйм за дюймом просуваючись коридором.

— І ви не мали б, — промовив той стривоженим тоном. — Що ви попросили в моєї матері, коли ходили до неї?

Цуп залишила це запитання без відповіді — надто він цікавий, буреклятий Спустошувач. Зрештою дівчинка добулася в кінець коридору. Двері були просто під нею. Але саме там, на жаль, стояли й охоронці.

— Не схоже, щоб ви до пуття продумали, що робите, господарко, — кинув В’юнок. — Ви хоч обміркували, як збираєтеся діяти, коли дістанетесь сюди?

Та кивнула.

— І як же?

— Чекатиму, — прошепотіла вона.

І стала чекати, притискаючись животом до стіни, а її п’яти звисали з карниза за п’ятнадцять футів над охоронцями. Цуп не хотіла впасти. Дівчинка була майже певна, що диво-здібностей стане, щоб пережити падіння — проте якщо її помітять, гру буде скінчено. Їй доведеться тікати — й плакала тоді бодай якась вечеря.

На щастя й на жаль, її задум виявився правильним. Бо в дальньому кінці коридору з’явився ще один вартовий — засапаний на вигляд і неабияк розгніваний. Решта двоє підбігли до нього, і той, обернувшись, тицьнув пальцем в інший бік.

Ось він, її шанс. В’юнок відростив ліану, що спускалася донизу, і Цуп схопилася за неї. Дівчинка відчувала долонями, що між вусиків ліани випирають кристали, але ті були гладенькі й огранені, а не гострі й кутасті. Крадійка з’їхала по ній, мов по канату, й зупинилася при самій землі.

Вона мала всього кілька секунд.

— …спіймали злодія, що намагався обікрасти покої візирів, — говорив новоприбулий охоронець. — У нього можуть бути спільники. Тож пильнуйте. Присягаюся Єзіром! Повірити не можу, що вони на це наважились. У такий вечір!

Цуп прочинила двері в імператорські покої і зазирнула досередини. Велика зала. Чоловіки й жінки довкола столу. У її бік ніхто не дивився. Вона прослизнула в двері.

І явила свої диво-здібності.

Пригнувшись, дівчинка кинулася вперед, і на мить підлога — килим та деревина під ним — утратили для неї тертя. Цуп ковзнула, наче по льоду, й безшумно перетнула десять футів відкритого простору. Під час таких Плинів вона ставала нестримною. Крадійка вислизала з пальців тих, хто пробував її схопити, і, здавалося, могла ковзати вічно — не спиняючи диво-здібностей, можна було б долинути чи не до самого буреклятого океану!

Але сьогодні Цуп спинилася під столом і пальцями — вони не ковзали — нейтралізувала Плин у ногах. У животі протестно забурчало. Вона потребувала їжі. Якнайшвидше. Бо залишиться без диво-здібностей.

— Хтозна чому, але якась частина вашого єства перебуває в царстві Пізнання, — промовив В’юнок, згортаючись клубочком коло неї та здіймаючи звивисте плетиво ліан, здатних утворювати обличчя. — Іншого пояснення вашої здатності відчувати спренів на дотик я не знаходжу. А ще вам до снаги синтезувати Буресвітло просто з їжі.

Дівчинка знизала плечима. В’юнок завжди таке варнякав — намагався спантеличити її, клятий Спустошувач. Та з відповіддю поки доведеться зачекати. Бо хоча тим, хто стояв довкола столу, його тарабарщину було не почути, Цуп вони могли засікти.

Їжа була десь тут. Злодійка вловлювала її пахощі.

— Але чому? — дивувався В’юнок. — Чому вона дарувала тобі — дитині — цей неймовірний талант? Адже рід людський охоплює солдатів, величних королів, видатних учених. А вона натомість обрала тебе.

Їжа, їжа, їжа. Пахло неймовірно. Цуп поповзла під довгим столом, а над нею дуже стурбованими голосами перемовлялися чоловіки та жінки.

— Делксі, твоя заявка вочевидь найкраща.

— Що?! Та в мене лише в першому абзаці три описки!

— Я й не помітив.

— Не помітив він… Ще й як помітив! Але все це пусте, бо в Аксікка есей явно ліпший.

— Тільки не втягуй мене знову в цю історію. Я дискваліфікований і не годжуся у Верховні. В мене хвора спина.

— Ашно Мудрий мав хвору спину і став одним із найвидатніших емулійських Верховних.

— От іще! Мій есей — маячня божевільного, і вам це відомо.

В’юнок переміщувався поруч Цуп.

— Мати махнула на людство рукою. Я це відчуваю. Їй стало байдуже. Тепер, коли Його більше немає…

— Ця суперечка нам не до лиця, — долинув владний жіночий голос. — Треба голосувати. Люди чекають.

— Оберімо когось із тих дурнів у парку.

— Їхні есеї були просто жахливі. Лише поглянь, що понаписувала Пандрі у своєму.

— Йой… Мені… Половини слів я навіть не розумію, але на позір вони таки нецензурні.

Почуте зрештою привернуло увагу крадійки, і вона підвела очі на стіл угорі. Майстерна лайка? «Ну ж бо, зачитайте кілька прикладів», — подумала Цуп.

— Нічого не поробиш — доведеться обирати з-поміж них, — заперечив уже знайомий жіночий голос, який звучав дуже владно. — Кадасікси й Зірки, ситуація безпрецедентна. Що нам робити, коли стати Верховним не хоче ніхто?

Ніхто не хоче стати Верховним? Це що ж, уся країна раптом набралася розуму? Цуп повзла далі. Багатство здавалося привабливим і таке інше — але стояти на чолі стількох людей? Суща мука та й годі.

— Певне, варто обрати найгіршу заявку, — запропонував якийсь голос. — За поточних обставин, це буде ознакою найрозумнішого претендента.

— Усього за два місяці вбито шістьох різних монархів, — пролунав іще один голос, новий. — По всьому Сходу вирізають великих князів, релігійних лідерів. А потім за один-єдиний тиждень убивають двох Верховних. Буря забирай! Я вже починаю думати, наче настала чергова Руйнація.

— Еге, Руйнація в особі однієї людини. Допоможи Єзір тому, кого ми оберемо, бо це смертний вирок.

— Ми й так надто довго відкладали. Ці тижні очікування без Верховного зашкодили Азіру. Оберімо з цього стосу найгіршу заявку — та й по всьому.

— А що, як ми оберемо того, хто невдавано недолугий? Адже дбати про королівство — наш обов’язок, хай на який ризик наражається наш обранець.

— Але обираючи з-поміж себе найліпших, ми прирікаємо нашу красу та гордість на смерть від меча… Єзіре допоможи нам! Преосвященний Етіде, тут не завадила б молитва про напучення. Треба, щоб сам Єзір явив нам свою волю. Може, якщо ми зробимо правильний вибір, він захистить таку людину власною рукою.

Цуп доповзла до краю стільниці і глянула на фуршетний столик з іншого боку зали. Як тут усе по-азішському! Скрізь завитки гаптування й такі вишукані килими, що якась бідолашна ткаля, певне, осліпла над ними. Темні кольори й приглушене світло. А на стінах — картини.

«Гм, — подумала дівчинка, — а он із тієї хтось зішкріб обличчя». І хто ж це зіпсував таке чудове полотно з усіма Вісниками в ряд?

Скидалося на те, що фуршету ніхто не торкався. В животі бурчало, але Цуп чекала, щоб увагу всіх присутніх щось відволікло.

І незабаром дочекалася. Відчинилися двері. Певне, вартові прийшли доповісти про впійманого злодія, Ґокса. Доведеться їй пізніше визволити бідолаху.

Але просто тепер настав час попоїсти. Так само стоячи навколішках, Цуп ринула вперед і, спрямувавши диво-здібності на Плин у ногах, ковзнула підлогою і схопилася за ніжку фуршетного столика. Сила інерції плавно крутнула її довкола цієї «осі» й загнала під стіл. Крадійка пригнулася, прихована скатертиною від людей по центру кімнати, й позбулася Плину в ногах.

Чудово. Цуп сягнула рукою вгору і, схопивши зі столика булку з начинкою, відкусила шматок і завмерла.

Чому всі присутні раптом затихли? Дівчинка ризикнула визирнути з-за стільниці.

Він був тут.

Той рослявий азіш із білою плямою на щоці, схожою на півмісяць. У чорному форменому сюртуку з двома рядами срібних ґудзиків на грудях, з-під якого прозирав тугий сріблястий комірець сорочки, та в цупких рукавицях із розтрубами, які сягали до середини передпліч.

З мертвими очима. Втілення самого Морока.

«О, ні».

— Що це означає?!

Голос належав візирці в модному тепер просторому мундирі з широченними рукавами. Візерунок її головного убору ефектно контрастував із сюртучним.

— Я тут, щоб затримати злодійку, — відповів Морок.

— Ви усвідомлюєте, де перебуваєте? Та як ви смієте переривати…

— Я маю всі потрібні документи, — мовив Морок.

Він говорив цілком беземоційно — жодного роздратування через грубий окрик, жодної пихи або зверхності. Анічогісінько. За ним увійшов один із поплічників у чорному зі сріблятим, але скромнішому однострої і простягнув своєму начальникові акуратний стосик паперів.

— Констеблю, документи — це добре, — відказала візирка. — Але тепер не час для…

Цуп кинулася тікати.

Інстинкти зрештою притлумили подив, і крадійка помчала, перестрибуючи кушетку, до задніх дверей. А поруч неї смужкою спішив В’юнок.

Вона зубами відірвала шматок булки — без їжі їй було не обійтися. За тими дверима мала бути спальня, а в спальні — вікно. Дівчинка розчахнула двері й кинулася в пройму.

З темряви по той бік дверей на неї хтось замахнувся.

Дубець зацідив їй у груди. Хруснули ребра. Цуп охнула й повалилася долілиць на підлогу.

А з темряви опочивальні виступив іще один поплічник Морока.

— Спрогнозувати можна навіть хаотичне, якщо до пуття його вивчити, — сказав Морок, і його кроки загупали долом позаду крадійки.

Дівчинка зціпила зуби й згорнулася в клубок на підлозі. «Я не встигла підкріпитися…» Яка ж вона голодна!

Але кілька з’їдених-таки шматків робили свою справу. Всередині з’явилося знайоме відчуття — неначе буря в жилах. Диво-здібності розтікалися тілом. Груди зцілювалися, і біль відступав.

В’юнок закружляв довкола неї, низаючи петлі ліан, які випускали на підлогу листки, — знов і знов. Морок підступив уже близько.

«Тікай!» Вона зірвалася накарачки. Той ухопив її за плече, але дівчинка змогла вирватися й прикликала свої диво-здібності.

Аж тут Морок чимось у неї метнув.

Як виявилося, маленькою твариною, котра скидалася на крєм’ячка, але з крилами — щоправда, зв’язаними, як і лапки. Вона мала дивну мордочку: не крабоподібну, як у крєм’ячка, а радше як у крихітного сокирогончака — зі щелепами, пащею та очима.

Тваринка здавалася хворою, а її мерехтливі очиці були повні болю. І звідки дівчинка це знала?

Істота висмоктала з неї всі диво-здібності. Цуп так і бачила, як вони виливаються — від неї до створіння струмувала блискотлива білизна́. А те, роззявивши пащу, впивало її.

Цуп раптом відчула сильну втому та страшенний голод.

Морок передав істоту одному з підручних, який посадив її в чорну торбу, а відтак сховав до кишені. Дівчинка була певна, що візири — які обурено з’юрмилися коло столу — нічого не бачили: Морок стояв до них спиною, а двоє його поплічників застували цю картину з боків.

— Не підпускайте її до сфер, — звелів Морок. — Не можна дозволяти, щоб вона Інвестувала енергію в себе.

Цуп охопила паніка: вона відчула такий жах, якого не знала вже багато років — аж відколи залишила Ралл-Елорім. Дівчинка борсалася, виривалася й кусала Морока за руку, але той навіть звуку не видобув. Він ривком підвів її на ноги й передав помічникові, який заламав їй руки за спину — так сильно, що вона аж охнула від болю.

Ні. Вона звільниться! Її так просто не взяти! Вбитий горем В’юнок і далі снував на підлозі кола. Як на Спустошувача, він був непоганий.

Морок обернувся до візирів:

— Я вас більше не потривожу.

— Господарко! — вигукнув В’юнок. — Погляньте!

На підлозі лежала напівз’їдена булка: коли дубець уперіщив, крадійка її зронила. «Спустошувач» кинувся до знахідки, але тільки й зміг, що трішки поворухнути її. Цуп борсалася, силкуючись вирватися, однак без бурі всередині вона була просто дитина, яку тримає вимуштруваний солдат.

— Констеблю, характер вашого вторгнення викликає в мене сильне занепокоєння, — сказала головна візирка, перебираючи стіс документів, які зронив Морок. — Ваші папери в порядку, і я бачу, що ви навіть додали клопотання — котре вдовольнили арбітри — про обшук палацу з метою виявлення цієї обірванки. Але вона, поза сумнівом, не варта того, щоб турбувати священний конклав. Звичайнісінька злодійка.

— Правосуддя не може чекати, — відказав на це Морок. Абсолютно спокійно. — А ця злодійка — далеко не «звичайнісінька». З вашого дозволу, ми звільнимо вас від своєї присутності.

Хоча Морокові, здавалося, було байдуже, дають йому цей «дозвіл» чи ні. Він рушив до дверей, а його поплічник поволік затриману слідом за ним. Цуп дотяглася до булки ногою, але тільки й змогла, що відшпурнути її ще далі — під довгий стіл біля членів конклаву.

— Це ухвала смертного вироку, — здивовано сказала візирка, підносячи перед очі останній аркуш у стосі. — Ви стратите дитину? За саму лише крадіжку?

Її стратять? «Ні. Ні!»

— Обтяжену проникненням до палацу Верховного та перешкоджанням сесії священного конклаву, — озвався Морок від дверей.

Він зустрівся з жінкою очима. Та спершу витримувала його погляд, але потім знітилася.

— Я… — забелькотіла вона. — А, так… е-е… звісно, констеблю.

Морок, відвернувшись, відчинив двері. Візирка сперлася одною рукою об стіл, а другою взялася за голову.

Посіпака поволік Цуп до пройми.

— Господарко! — вигукнув В’юнок, звиваючись поблизу. — Ой… ой, біда. Із цим чоловіком щось не так! Щось дуже-дуже негаразд. Вам варто залучити свої здібності.

— Я намагаюся, — прохекала крадійка.

— Ви дозволили собі надто охлянути, — промовив «Спустошувач», — і це погано. Бо завжди зуживали весь запас… Замало тілесного жиру… Можливо, річ у цьому. Я не знаю, як це влаштовано!

Затримавшись коло виходу, Морок глянув на люстри з осяйними самоцвітами й дзеркалами, які низько звисали в коридорі за дверима, і, здійнявши руку, зробив наказовий жест. Його поплічник — не той, який утримував Цуп — пройшов у коридор і, розшукавши шнури, за допомогою яких регулювали їхню висоту, підтягнув світильники вище.

Дівчинка силкувалася прикликати свої диво-здібності. Ну ж бо, хоч крапельку — багато їй не треба.

Але в тілі відчувалася знемога. Виснаженість. Вона й справді зловживала диво-здібностями. Її паніка й відчай чимраз наростали, але Цуп не здавалася.

Помічник у коридорі закріпив світильники аж під стелею, а неподалік очільниця візирів перевела погляд із Морока на Цуп.

— Благаю, допоможіть… — беззвучно промовила та.

Візирка буцімто несамохіть штовхнула стіл, який вдарив у лікоть чоловіка, що утримував дівчинку. Той вилаявся, розтискаючи забиту руку.

А крадійка, вириваючись із його хвату, кинулася на підлогу й поповзла вперед, під стіл.

Але конвоїр схопив її за щиколотки.

— Що це було? — запитав Морок холодно-беземоційним тоном.

— Я послизнулася, — відказала візирка.

— Глядіть мені.

— Це що, погроза? Я вам непідвладна, констеблю.

— Мені всі підвладні.

Його тон і досі не виказував жодних емоцій.

Цуп, відбрикуючись, борсалася під столом. Мороків посіпака тихо вилаявся й, виволікши дівчинку за щиколотки, ривком поставив її на ноги. Його ж господар із непроникним обличчям спостерігав за процесом.

З напівз’їденою булкою в зубах вона зустрілася з ним поглядом і, не відводячи очей, хутко жувала й ковтала.

Цього разу Морок таки виказав емоцію — спантеличення.

— То все це було заради булки? — спитав він.

Цуп не відповіла.

«Ну ж бо…»

Її провели коридором, а відтак звернули за ріг. Один із підручних біг попереду, цілеспрямовано виймаючи сфери з настінних світильників. Вони що, також злодії? Але ні — після того, як дівчинка пройшла, поплічник метнувся назад і повернув заряди на місце.

«Ну ж бо…»

Коли вони проминали палацового вартового у великому коридорі, що тягнувся за вужчим, солдат зауважив щось у вигляді Морока — певне, зсукану в азішських кольорах мотузяну пов’язку в того на плечі — й віддав йому честь.

— Констеблю, сер! Ви впіймали ще одну злодюжку?

Морок зупинився, й охоронець відчинив перед ним двері поряд із собою. Всередині, між двох вартових, сидів на стільці зсутулений Ґокс.

— То без спільників таки не обійшлося! — вигукнув один із вартових і ляснув хлопця по обличчю.

Позаду Цуп охнув В’юнок:

— А це вже однозначно зайве!

«Ну ж бо…»

— Вас це не стосується, — сказав до охоронців Морок, чекаючи, доки один із його поплічників здійснить ті самі дивні маніпуляції із самоцвітами.

Нащо вони клопоталися виймати їх, щоб потім повернути?

Всередині дівчинки щось ворухнулося — немовби вихорець, який віщує буревій.

Морок різко звів на неї очі.

— Щось не…

Диво-здібності повернулися.

Кожна частина її тіла, крім ступнів і долонь, стала ковзкою, Плинною. Цуп смикнула рукою, і та вислизнула з пальців конвоїра, кинулась уперед, упала навколішки й просковзнула під п’ястком Морока, що потягнувся до неї.

В’юнок, тріумфально скрикнувши, метнувся до господарки, а та заходилася молотити кінцівками по підлозі — немов пливучи — і з кожним змахом рук гнала себе вперед. Цуп стриміла палацовим коридором, і коліна ковзали по підлозі не гірше від змащених.

Її поза була не надто статечна, але статечність вона залишить багатіям, які мали час вигадувати ігри й бавитися в них одне з одним.

Дівчинка миттю неабияк розігналася й стриміла так швидко, що «не впоралася з керуванням»: послабивши диво-здібності, Цуп спробувала скочити на ноги, але натомість врізалася в стіну, якою закінчувався коридор, і повалилася, розкинувши руки-ноги.

Але оговталася й широко всміхнулася. Цього разу все пройшло куди ліпше, ніж під час кількох останніх спроб. Особливо бентежною стала найперша: Плину було стільки, що крадійці не вдавалося навіть утриматись навколішках.

— Цуп! — вигукнув В’юнок. — Ззаду!

Та озирнулася вглиб коридору. Вона могла заприсягтися: Морок ледь помітно сяяв і, поза сумнівом, біг надто швидко.

Він теж мав диво-здібності!

— Так нечесно! — крикнула Цуп.

Зірвавшись на ноги, крадійка кинулася в бічний коридорчик — той, куди прокрадалася з Ґоксом. У тілі знову починала відчуватися втома. На одній булці далеко не заїдеш.

Вона щодуху помчала службовим ходом, і випадкова служниця, звереснувши, відскочила, немовби побачила пацюка. Із заносом звернувши за ріг коридору, дівчинка побігла на пахощі і ввірвалася в кухню.

Цуп понеслася крізь людську товкотнечу всередині. А за мить двері позад неї розчахнулися. Морок.

Не звертаючи уваги на переляканих кухарів, крадійка вискочила на довгу стільницю й завдяки Плину в ногах поїхала нею боком, зчиняючи гуркіт мисками й сковородами, котрі летіли додолу. Досягши протилежного кінця, Цуп зіскочила, а Морок тим часом, стискаючи високо занесеного Сколкозбройця, проштовхувався між кухонної обслуги, яка збилася в купу.

Він не лаявся. Хоча який же чоловік не лається, дратуючись? Лайка дає відчуття твоєї справжності.

Проте Морок, звісно, не був справжньою людиною. Чого-чого, а цього Цуп була певна.

Схопивши з паркої тарелі сосиску, вона рвонула в коридор для прислуги. Дівчинка жувала на бігу, а В’юнок вився по стіні поруч неї, залишаючи смугу темно-зелених ліан.

— Куди ми? — спитав «Спустошувач».

— Подалі звідси.

Позаду розчахнулися двері. Крадійка завернула за ріг, де застала зненацька стайничого, але завдяки диво-здібностям притислася до стіни вузенького коридорчика й легко прослизнула повз нього.

— На кого я перетворився? — бідкався В’юнок. — Краду по ночах, тікаю від чудовиськ. А був садівником. Чудовим садівником! Помилуватися кристалами, які я вирощував зі свідомостей вашого світу, сходилися хоч Криптики, хоч спрени честі. А тепер таке! На кого я перетворився?

— На скиглія, — прохекала Цуп.

— Нісенітниця.

— А, то ти завжди таким був?

Дівчинка озирнулася через плече. Морок запросто штовхнув стайничого додолу й перескочив через нього, майже не сповільнивши бігу.

Цуп домчала до дверей і, врізавшись у них плечем, знову вискочила в розкішний коридор.

Щоб вирватися з палацу, вона мала розшукати вікно. Бо досі втікачка просто описала коло й знову повернулася в крило поблизу покоїв Верховного. Інтуїтивно обравши напрямок, Цуп побігла туди, але на її шляху з-за рогу раптом з’явився один із Морокових поплічників — також Сколкозбройний. От не фартить!

Крадійка повернула в протилежний бік і ледве проскочила повз Морока, який саме вийшов із коридору для слуг. Вона увернулася від його Сколкозбройця тільки тому, що підпірнула під удар і, ставши Плинною, сковзнула по підлозі. Але цього разу звелася на ноги, не спотикаючись. Що ж, і то добре.

— Хто вони такі? — поцікавився В’юнок, тримаючись поруч неї.

Цуп тільки хмикнула.

— Чому вони так вами переймаються? І що то за мечі? Бо з ними щось не те…

— Це Сколкозбройці, — пояснила Цуп. — Кожен такий клинок вартує цілого королівства. Їх створено, щоб знищувати Спустошувачів…

І в переслідувачів їх було аж два. Здуріти можна.

«Їх створено, щоб знищувати Спустошувачів…»

— Річ у тобі! — крикнула дівчинка на бігу. — Вони прийшли по тебе!

— Ну що ви? Звісно, ні!

— Так, так. Але не бійся. Ти мій, і я тебе їм не віддам.

— Яка зворушлива відданість! І неабияка неповага, — відказав на це В’юнок. — Але вони прийшли не по…

Аж раптом у коридорі попереду з’явився другий із Морокових посіпак. У заручниках у нього був Ґокс.

До горла підлітка був приставлений ніж.

Крадійка різко спинилася. А хлопчина, котрий влип по самі вуха, розрюмсався.

— Ані руш, — промовив чоловік, — бо я порішу його.

— Жалюгідний покидьок із брудними прийомами, — кинула Цуп і сплюнула вбік.

Ззаду загупали кроки Морока, до якого долучився інший підручний. Її оточили. Власне, вхід до покоїв Верховного був просто попереду, хоча тепер візири з преосвященними висипали в коридор і шварготіли між собою на підвищених тонах.

Ґокс плакав. Бідолашний дурник.

Що ж, такі речі ніколи не закінчуються добре. Цуп нутром відчувала — вона, власне, завжди покладалася на чуття — що ворог блефує. Він законник і не піде на холоднокровне вбивство заручника. Крадійка рвонула вперед.

І Мороків поплічник перерізав Ґоксові горло.

На одяг хлопця ринула багряна кров. Убивця відпустив його й відсахнувся, неначе злякавшись того, що накоїв.

Цуп заціпеніла. Він не міг… Він не…

Морок схопив її ззаду.

— Погана робота, — беземоційним тоном сказав він підручному, але дівчинка його заледве чула. «Стільки крові». — Тебе покарають.

— Але ж я мав утілити свою погрозу в життя… — виправдовувався поплічник.

— Ти не зібрав потрібних паперів, що узаконили б убивство в цьому королівстві, — відказав на це Морок.

— А хіба ми не стоїмо над їхніми законами?

Морок аж випустив Цуп і, підійшовши, вмазав посіпаці ляпаса.

— Без закону не залишиться нічого. Ти коритимешся їхнім правилам і визнаватимеш норми їхнього правосуддя. Закон — це все, що в нас є. Єдина безсумнівна річ у цьому світі.

Цуп прикипіла поглядом до хлопця на порозі смерті, який затискав руками шию, наче силкуючись зупинити кровотечу. Ці його сльози…

Ззаду підходив інший поплічник Морока.

— Тікайте! — вигукнув В’юнок.

Цуп здригнулася.

— Тікайте!

І вона кинулася бігти.

Проскочила повз Морока й проштовхалася крізь візирів, які зойкали і охали з побаченої смерті. Влетівши в покої Верховного, вона сковзнула через стіл, схопила з таці ще одну булку, метнулася в спальню і за мить була за вікном.

— Уверх, — сказала дівчинка В’юнкові, а відтак запхала в рот булку.

«Спустошувач» поплівся вгору по стіні, й Цуп, обливаючись потом, подерлася вище. А за мить із вікна під нею вистрибнув один із Морокових людей.

Поблискуючи в темряві Сколкозбройцем, що віддзеркалював зоряне світло, він метався припалацовою територією, роззираючись на всі боки в пошуках Цуп, але вгору не глянув.

Тож злодійка благополучно досягла купола і сховалася серед тіней. Сіла навпочіпки, обхопивши руками коліна, й відчула озноб.

— Ви його заледве знали, — сказав В’юнок. — Але горюєте.

Дівчинка кивнула.

— Ви бачили багато смертей, і мені це відомо. Хіба ви до них не звикли? — спитав він.

Та похитала головою.

Внизу Мороків поплічник віддалявся, чимраз розширюючи радіус пошуків. Цуп була вільна. Вона мала лише перетнути купол, зісковзнути по стіні з протилежного боку і зникнути.

А що то за рух на мурі, яким обнесено припалацову територію? Так, ті рухомі тіні — люди. То решта злодіїв перелазили на той бік, щоб зникнути в темряві. Як вона й очікувала, Гукін покинув племінника.

Хто оплаче Ґокса? Ніхто. Його забудуть, викреслять із пам’яті.

Цуп розімкнула руки й поповзла випуклою цибулиною даху до вікна, крізь яке допіру проникла в палац. Ліани з насіння, на відміну від В’юнкових, були досі живі. Вікно заросло ними, й вітер погойдував їхнє листя.

«Рятуйся! — волали інстинкти. — Тікай!»

— Недавно ти говорив про якусь Ре… — прошепотіла Цуп.

— Регенерацію, — підказав В’юнок. — Кожен зв’язок дає змогу повелівати двома Сплесками. Ви маєте вплив на ріст.

— А я можу застосувати його, щоб урятувати Ґокса?

— Якби ви мали ліпшу підготовку… тоді так. А наразі, сумніваюся. Ви не дуже сильна й не надто вправна, а він, мабуть, уже мертвий.

Цуп торкнулася одної з ліан.

— Чому вам небайдуже? — спитав В’юнок знову.

У його тоні лунала цікавість. Не докір, а намагання зрозуміти.

— Бо комусь має бути небайдуже.

Цього разу Цуп — хай що вона відчувала нутром — вчинила навпаки і, залізши крізь вікно, стрілою перетнула кімнату.

В горішній коридор. На сходи. Вона навіть не збігла, а зіскочила ними, пролетівши більшість дистанції. У двері. Ліворуч. По коридору. Знову ліворуч.

У багато декорованому коридорі юрмилися люди. Змішавшись із людською товкотнечею, крадійка пробралася наперед. Диво-здібності для цього не знадобилися — Цуп прослизала там, де натовп був менш щільний, аж відколи почала ходити.

Ґокс лежав у калюжі крові, яка темніла на розкішному килимі, а довкола нього стишено перемовлялися охоронці й візири.

Цуп підповзла до хлопця, чиє тіло ще не охололо, але кров, здавалося, спинилась. Ґоксові очі були заплющені.

— Надто пізно? — шепнула дівчинка.

— Не знаю, — відказав В’юнок, звиваючись поруч неї.

— Що мені робити?

— Я… Господарко, я не певен. Перехід у ваше царство дався мені важко й, попри вжиті застережні заходи, залишив прогалини в пам’яті. Я…

Цуп поклала Ґокса на спину, обличчям до неба. Їй справді мало бути байдуже до цього хлопця. Вони заледве встигли познайомитися, й він повівся по-дурному. Вона ж казала йому повертатися нагору.

Але в цьому була вся Цуп. Інакше вона не могла.

«Я маю пам’ятати про забутих».

Цуп нахилилася над Ґоксом і, торкаючись його чола своїм, зробила видих. Із її вуст злетіло не знати що — пасмо осяйного світла — й зависло перед губами хлопчини.

«Ну ж бо…»

Хмаринка прийшла в рух і всоталася в Ґокса крізь рот.

На плече Цуп лягла чиясь рука й відтягнула її від хлопчини. Дівчинка обм’якла, відчуваючи раптову знемогу — таку, що навіть триматися на ногах було важко.

— Пішли, — сказав Морок і поволік її подалі від натовпу.

Ґокс ворухнувся, й візири, охнувши, зосередили всю увагу на хлопцеві, а той, застогнавши, підвівся в положення сидячи.

— Схоже, що ти — Вістретанцівниця, — зронив він, ведучи її коридором, доки гамірка юрба прилинула до Ґокса. Цуп спотикалася, але чоловік не давав їй упасти. — А я все гадав: до якого ж із двох орденів ти належиш?

— Це диво! — вигукнув хтось із візирів.

— Єзір явив нам знак! — сказав якийсь преосвященний.

— Вістретанцівниця? — перепитала дівчинка. — Я не знаю, що це означає…

— Вістретанцівники були колись славетним орденом, — пояснив Морок, ведучи її коридором. Увага кожного була прикута до Ґокса, й на них ніхто не дивився. — Ти дієш наосліп, а вони були сама краса та грація. Їм було до снаги промчати на швидкості найтоншим канатом, перетанцьовувати з даху на дах і нестися полем бою, наче стрічка на вітрі.

— Звучить… дивовижно.

— Ще б пак. Шкода, що вічна зашореність заважала їм правильно оцінити порівняльну важливість речей. Здається, ти теж маєш їхню натуру й стала одною з них.

— Я ненавмисне, — відказала Цуп.

— Знаю.

— Чому… навіщо ви полюєте на мене?

— В ім’я правосуддя.

— Але ж злочинців — сила-силенна, — заперечила дівчинка. Кожне слово доводилося вимучувати. Говорити було важко. І навіть думати. Яка ж вона змучена! — Ви… могли б ловити вбивць, ватажків кримінального світу. Але обрали мене. Чому?

— Вони, мабуть, огидні, але це не дилетанти, що займаються мистецтвами, які здатні повернути у цей світ Руйнацію. — Від його слів віяло крижаним холодом. — Таких, як ти, потрібно зупинити.

Цуп заціпеніла. Вона силкувалася прикликати диво-здібності, але досі зужила весь заряд. А потім, певне, навіть більше од того.

Морок розвернув затриману й штовхнув її до стінки. Дівчинка не встояла на ногах і, скулившись, осіла додолу. В’юнок не відставав від господарки, снуючи суцвіття повзучих ліан.

Чоловік опустився навколішки позаду крадійки й виставив руку.

— Я врятувала хлопчика, — мовила Цуп. — Хіба це поганий вчинок?

— Хороший, поганий… Це не має значення, — відказав Морок.

У його руку вклався Сколкозброєць.

— Вам просто байдуже, еге ж?

— Так, байдуже, — підтвердив той.

— А даремно, — через силу заперечила Цуп. — Вам варто… варто спробувати. Свого часу я прагнула стати такою, як ви. Але в мене не вийшло. Це було… наче й не жити…

Морок заніс Зброю.

Цуп зажмурилася.

— Її помилувано!

Хват Морока, який стискав її за плече, поміцнішав.

Почуваючись цілковито спустошеною — немовби її схопили за ноги й вичавили зсередини геть усе — Цуп примусила свої очі розплющитися. Поруч них, заледве втримавшись на ногах, спинився засапаний Ґокс, а позаду приспівали й преосвященні з візирами.

У скривавленому одязі та з виряченими очима, Ґокс тицяв Морокові під носа аркуш паперу, який стискав у руці.

— Констеблю, я помилував цю дівчинку. Відпустіть її!

— Та хто ти такий, щоб милувати? — спитав Морок.

— Я Верховний Акасікс, — заявив хлопець. — Правитель Азіру!

— Це сміховинно.

— По слову Кадасіксів, — підтвердив один із преосвященних.

— Вісників? — здивувався Морок. — Вони нічого не говорили. Ви помиляєтесь.

— За нього проголосував конклав, — утрутився якийсь візир. — Цей юнак подав найкращу заявку.

— Яку ще заявку? Він злодій! — відказав на це Морок.

— Він явив нам диво Регенерації, — промовив один зі старших преосвященних. — Був мертвий, але повернувся до життя. Якої ж іще заявки нам хотіти?

— Це знак, — сказала головна візирка. — Ми маємо Верховного, здатного пережити напад Того, хто весь білий. Хвала Єзіру, Кадасіксові королів, нехай владарює його мудрість! Цей підліток — Верховний і завжди ним був. А ми лише тепер це збагнули, й благаємо прощення за те, що не розгледіли правду раніше.

— Як було завжди і як буде знову, — докинув старший преосвященний. — Відступіться, констеблю. Ви отримали наказ.

Морок пильно глянув на Цуп.

Крадійка стомлено всміхнулася, показуючи зуби. Так цьому катові й треба.

Сколкозброєць щез, перетворившись на імлу. Морока пошили в дурні, але йому, здавалося, було байдуже. Ні лайки, ні хоч би примружених очей. Він підвівся, підтягнув рукавиці з розтрубами — спершу одну, тоді другу — і сказав:

— Хвала Єзірові, Віснику королів, нехай владарює його мудрість. Якщо він таки припинить розпускати шмарклі.

І Морок, уклонившись новому Верховному, рішучим кроком залишив палац.

— Хтось знає ім’я цього констебля? — спитав один із візирів. — Відколи це ми стали роздавати правоохоронцям дозволи на Сколкозбройці?

Ґокс опустився навколішки поруч Цуп.

— То ти тепер аж цілий імператор, — сказала дівчинка, заплющуючи очі й відкидаючись на стінку.

— Еге. І досі не збагну, як це сталося. Я начебто явив якесь диво.

— Ну ти даєш! — мовила Цуп. — А можна, я з’їм твою вечерю?

І-10. Сет

Сет-син-сина-Валлано, Заблудлий із Шиновару, сидів на вершині найвищої башти світу, розмірковуючи про Кінець усього сущого.

Між тіней таїлися душі тих, кого він убив. І шепотіли до нього. А якщо Сет наближався — кричали.

Вони кричали, і коли той заплющував очі, тож Сет завів собі звичку кліпати якомога рідше (хоча від цього пересихала слизова оболонка). Так учинила б кожна… адекватна людина.

Найвища башта світу, схована серед гірських вершин, якнайліпше придавалася для таких міркувань. Якби він не був зв’язаний присяжним каменем, якби став зовсім іншою людиною, то залишився б тут — у єдиному місці на Сході, де на камінні не лежало прокляття і де ходити по ньому було дозволено. В цьому святилищі.

Згори лилося яскраве сонячне світло, розганяючи тіні й тим зводячи їхні крики до мінімуму. Так цим крикунам і треба — бо чому вони не вбили Сета? «Ненавиджу вас. Ненавиджу… всіх». Рятуйте мої Слави — ну й дивне відчуття!

Сет не дивився вгору, щоб не зустрітися поглядом із Богом Богів. Але й добре було на сонячному світлі! Тут не було хмар, які несли темряву: це місце вивищувалося над ними всіма. Урітіру панувало навіть над хмарами.

Масивна башта була також порожня: ось іще одна причина, чому Сет полюбляв її. Сотня круглих ярусів, де нижній щоразу був більший, ніж верхній, утворюючи залитий сонцем балкон. Проте східний край був прямовисний і плаский, а тому здалеку здавалося, що з того боку башту обтесав гігантський Сколкозброєць. Ну й дивна споруда!

Сет сидів зі східного краю, на самій верхівці, звісивши ноги над сотнею поверхів і гірським проваллям під ними. На гладкій поверхні з того боку пускало сонячних зайчиків скло.

Скляні вікна. Вони виходять на схід, до Першопочатку. Під час перших відвідин цього місця — одразу після вигнання з батьківщини — він не вповні збагнув, до чого дивні ці вікна. Тоді Сет іще був звичний до м’яких великобур. Дощ, вітер і медитативний настрій.

Але в цих клятих землях, де ходять по каменю, все було не так, як удома. В цих ненависних йому землях. У цих землях, що спливають кров’ю, смертю та криками. І ще… і ще…

Дихай глибше. Через силу роблячи глибокі вдихи й видихи, Сет підвівся і став на краю парапету, який увінчував башту.

Він бився з тим, кого не могло бути — з чоловіком, який пізнав Буресвітло й бурю всередині. А це віщувало… проблеми. Багато років тому Сета зробили ізгоєм за тривогу, яку він здійняв. Тоді її назвали марною.

Йому сказали, що Спустошувачів більше не буде.

Це обіцянка самих духів каміння.

Прадавніх сил більше немає.

Променисті лицарі пали.

А все, що залишилося — це ми.

Все, що залишилося… це Заблудлий.

— Хіба я не був тобі вірний?! — вигукнув Сет, зрештою звертаючи обличчя до сонця. Його голос відлунював від гір і їхніх духів-душ. — Хіба я не корився, не дотримував обітниці?! Хіба я не робив того, що ти від мене вимагав?!

Убивства, різанина. Він кліпнув стомленими очима.

КРИКИ.

— А що, коли шамани помиляються? А що, коли мене перетворили на ізгоя помилково?

Це значило б Кінець усього сущого. Кінець істини. Це означало б, що все втратило сенс і його обітниця — пустий звук.

Це означало б, що він убивав безпричинно.

Сет зістрибнув із краю башти, і його біле вбрання — яке тепер символізувало для нього стільки всього — затріпотіло на вітрі. Він сповнився Буресвітлом і Кинувся в південному напрямку. Тіло накренилося в той бік і, падаючи, полетіло по небу. Хоча далеко йому було не дістатися: Буресвітла вистачало ненадовго.

Недосконалий організм. А от у Променистих лицарів… кажуть, що в них це виходило ліпше… а також у Спустошувачів.

Йому якраз вистачило Світла, щоб спуститися з гір і приземлитися в селі біля підніжжя, де для нього часто залишали підношення — сфери — маючи Сета за когось на кшталт бога. Він підживиться їхнім зарядом і зможе рушити далі, доки не знайде інше місто й новий запас Буресвітла.

Дорога туди, куди він зібрався, мала зайняти багато днів — але Сет отримає відповіді. А коли ні, то бодай знайде жертву.

Цього разу він обере її сам.

І-11. Нові ритми

Вибираючись на шпиль у центрі Нарака, Ешонай махала рукою, намагаючись відігнати крихітного спрена, що танцював довкола її голови. Його кометоподібне тільце відкидало кружальця світла. От паразит. І чому він не дасть їй спокою?

А може, йому несила залишатися осторонь? Адже вона зрештою спізнавала щось неймовірно нове, небачене вже багато століть. Буремну подобу. Справжню подобу сили.

Подобу, яка походила від богів.

Ешонай піднімалася сходами, подзенькуючи сабатонами Сколкозбруї. Відчуття було чудове.

Вона пробула в новій подобі вже п’ятнадцять днів. П’ятнадцять днів прослухування нових ритмів. Спочатку вона налаштовувалась на них часто, але декого це стало дуже дратувати, й Ешонай відступила, примусивши себе, розмовляючи, вдаватися до знайомих, колишніх.

Це було важко — адже старі ритми здавалися такими нудними. А з нових, чиї назви вона хтозна-як збагнула інтуїтивно, до неї майже чутно промовляли приховані в них голоси, які давали поради. Якби всі ці віки її народ отримував такі настанови, то, поза сумнівом, не скотився б так сильно.

Вона піднялася на верхівку шпиля, де на неї чекали решта членів П’ятірки. Там знову була і її сестра Венлі, також у новомодній подобі — з червоними очима й шипастими захисними пластинами — водночас піддатливій і загрозливій. Сьогоднішнє засідання мало пройти зовсім не так, як попереднє. Ешонай перебрала в голові нові ритми, щоб ретельно їх уникати. Бо решта до них поки не готові.

Командувачка сіла й охнула.

Цей ритм! Він лунав… наче крики її власного голосу. Зойки болю. Що це було? Вона струснула головою й виявила, що, розхвилювавшись, інстинктивно схопилася рукою за серце. Ешонай відняла п’ястка від грудей, і з нього випурхнув той схожий на комету спрен.

Вона налаштувалася на Ритм роздратування. Решта П’ятірки глянули на неї, посхилявши голови набік, а дехто навіть замугикав у Ритмі цікавості. Чому командувачка так поводиться?

Скреготнувши Збруєю об камінь, Ешонай вмостилася зручніше. Так близько до затишшя — яке люди називали Риданням — великобурі рідшали, і це створювало невеличку перешкоду в її зáдумі, щоб кожен слухач прибрав буремну подобу. Від часу її власної трансформації стихія налітала всього раз. Тоді-то й трансформувалися Венлі та її вчені, а також дві сотні солдатів, яких обрала командувачка. Не офіцери — тільки рядові. Причому з тих, які точно коритимуться.

До наступної великобурі залишалися лічені дні, й Венлі збирала спренів. Вона підготувала їх уже тисячі. Час наставав.

Ешонай придивлялася до решти членів П’ятірки. Сьогодні з чистого неба лилося біле сонячне світло і на легкому бризі підлітали кілька спренів вітру — але, наблизившись, спинялися і спурхували в протилежний бік.

— Нащо ви скли́кали сьогоднішнє засідання? — зажадала Ешонай у присутніх.

— Ти все торочиш про якийсь план, — промовив Давім, зчепивши перед собою свої широкі руки робітника. — Розказуєш про нього всім і кожному. Хіба ти не мала спершу винести його на розгляд П’ятірки?

— Вибачте, — сказала вона, — я просто захопилася. А втім, гадаю, що тепер ми маємо стати Шісткою.

— Рішення ще не ухвалене, — парирував Абронай — тілистий слабак. Його шлюбна подоба виклика́ла в Ешонай огиду. — Все відбувається надто швидко.

— Бо нам і треба поспішати, — заперечила командувачка в Ритмі рішучості. — Всього за дві великобурі настає затишшя. Ти ж знаєш, що повідомляють вивідувачі: люди планують генеральний наступ на Нарак.

— Шкода, що твої перемовини з ними пройшли так невдало, — зауважив Абронай у Ритмі розважливості.

— Їм закортіло повідомити мене про заплановані руйнування, — збрехала Ешонай. — Вони захотіли позловтішатися — ось єдина причина нашої зустрічі.

— Ми маємо підготуватися до бою з ними, — сказав Давім у Ритмі занепокоєння.

Ешонай розсміялася. Цей вияв емоційності був грубуватий, зате щирий.

— До бою? Ти що, не слухав? Я можу прикликати великобурю.

— Якщо тобі допоможуть, — зауважила Чіві в Ритмі цікавості. Спритниця. Ще одна подоба слабаків. Варто очистити від неї свої лави. — Ти казала, що самотужки не впораєшся. То скільки ж помічників тобі треба? Невже нинішніх двох сотень не вистачить?

— Ні, цього й близько не досить, — заперечила Ешонай. — У мене таке відчуття, що збільшення носіїв цієї подоби збільшує і наші шанси на успіх. А тому я пропоную нам трансформуватися.

— Так, але скільком із нас? — спитала Чіві.

— Усім.

Давім замугикав було в Ритмі зчудування — гадаючи, що це, певне, жарт. Але решта сиділи мовчки, і його мугикання стихло.

— Нам випаде один-єдиний шанс, — сказала командувачка у Ритмі рішучості. — Люди виступлять із військових таборів усі разом, однією великою армією, щоб скористатися періодом затишшя й досягти Нарака. На плато, не маючи укриття, вони будуть цілковито беззахисні — і своєчасна великобуря їх знищить.

— Насправді ми навіть до пуття не знаємо, чи до снаги тобі її прикликати, — заперечив Абронай у Ритмі сумніву.

— Саме тому нам і потрібно якнайбільше носіїв буремної подоби, — відказала Ешонай. — Якщо ми змарнуємо цю нагоду, наші діти співатимуть нам пісень у Ритмі прокляття — якщо, звичайно, доживуть і встигнуть їх скласти. Це наш єдиний шанс. Уявіть собі десять ворожих армій, відрізаних на плато, де їх крушить і побиває стихія, якої ті нізащо не очікували! Тимчасом як нам, у буремній подобі, боятися нічого. Якщо хтось із ворогів і вціліє, ми легко їх знищимо.

— Звучить спокусливо, — визнав Давім.

— Не до душі мені вигляд тих, хто прибрав цю подобу, — не здавалася Чіві. — А також те, як гучно її вимагають. Двох сотень «буремних» має вистачити.

— Ешонай, — запитав Давім, — а яке відчуття в цій подобі?

Його запитання було глибше, ніж здавалося з формулювання. Кожна подоба якось змінювала особистість того, хто її прибирав. У воєнній слухач ставав агресивнішим, у шлюбній — легко відволікався, спритна стимулювала зосередженість, а робоча — слухняність.

Ешонай налаштувалася на Ритм примирення.

Ні. Ось коли лементував той голос. І як вона цього не зауважила, не один тиждень пробувши в буремній подобі?

— Я сповнена життя, — оголосила вона у Ритмі торжества. — Я відчуваю силу, відчуваю міць. Відчуваю зв’язок зі світом, який мала б спізнати ще хтозна-коли. Давіме, я наче змінила тупу подобу на іншу — ось масштаби цього вдосконалення. Лише з позицій нинішньої могутності я усвідомлюю, що ще ніколи не жила повним життям.

Командувачка здійняла руку і стисла її в кулак, відчуваючи, як із напруженням м’язів плечем пробігає енергія — хоча під Збруєю цього було не побачити.

— Червоні очі, — прошепотів Абронай. — Невже ми дожилися до такого?

— Рішення ще не ухвалене, — заперечила Чіві. — Може, варто, щоб нову подобу спершу оцінили ми вчотирьох і вже потім сказали, як бути решті? — Венлі розтулила рота, збираючись щось сказати, але та, не слухаючи, махнула на неї рукою. — Тобі вже давали слово, Венлі, і ми знаємо, до чого ти прагнеш.

— На жаль, чекати нам нíколи, — промовила Ешонай. — Якщо ми хочемо, щоб алеті потрапили в пастку, нам знадобиться час для всенародної трансформації, доки ворог не виступить на пошуки Нарака.

— Я ладен спробувати, — сказав Абронай. — Може, варто запропонувати нашому народові масову трансформацію?

— Ні, — втрутилася Зулн у Ритмі примирення.

Ця членкиня П’ятірки сиділа зсутулена, втупившись у підлогу перед собою. Вона майже незмінно мовчала.

Ешонай налаштувалася на Ритм невдоволення:

— Що ти сказала?

— Ні, — повторила Зулн. — Це неправильно.

— Я волів би, щоб наше рішення було одностайне, — промовив Давім. — Зулн, чом би тобі не дослу́хатися до голосу розуму?

— Це неправильно, — стояла на своєму тупачка.

— Вона тупа, — кинула Ешонай. — Не зважаймо на неї.

Давім замугикав у Ритмі занепокоєння:

— Ешонай, Зулн представляє минуле. Не говори про неї такого.

— Минуле пішло в небуття.

Абронай завторував Давімові, налаштувавшись на той самий Ритм:

— Мабуть, нам варто подумати ще. Ешонай, ти… говориш не так, як колись. Я не усвідомлював усієї серйозності змін у тобі.

Командувачка налаштувалася на Ритм люті — один із новонабутих. Вона тамувала цю пісню в собі, але та просто рвалася з неї. Ну й перестрахувальники, ну й слабаки! Через них її народ загине.

— Зберімося сьогодні на повторне засідання, а доти поміркуймо, — промовив Давім. — Ешонай, якщо ти не проти, я б тим часом побесідував з тобою наодинці.

— Так, звісно.

Присутні повставали зі своїх місць на вершині вежі. Решта членів П’ятірки по одному спускалися, а командувачка підступила до краю шпиля й поглянула вниз. Він був надто високий, щоб зістрибнути — навіть у Збруї. Але як же їй кортіло спробувати!

Скидалося на те, що в очікуванні на рішення ареопагу довкола підніжжя вежі зібралося все населення міста. Протягом тижнів, які минули від трансформації Ешонай, розмови про те, що сталося з нею — а потім і з рештою — вселили в мешканців суміш тривоги й надії. Багато хто приходив до командувачки благати такої подоби й собі — бо розумів, які перспективи це відкриває.

— Вони не погодяться, — озвалася ззаду Венлі, коли решта спустилися. Вона сказала це в Ритмі злості — одному з новонабутих. — Ешонай, ти говорила з ними надто агресивно.

— Давім на нашому боці, — заперечила сестра в Ритмі впевненості. — Та й Чіві можна переконати.

— Цього не досить. Якщо П’ятірка не дійде консенсусу…

— Не хвилюйся.

— Наш народ має прибрати цю подобу, — промовила Венлі. — Ешонай, це неминуче.

Та мимоволі налаштувалася на нову версію Ритму зчудування… Насмішка, ось що це було.

Ешонай обернулася до сестри.

— Ти все знала, еге ж? Тобі було достеменно відомо, на кого перетворить мене ця подоба. Ти знала це ще до того, як прибрала її сама.

— Я… так.

Ешонай схопила Венлі за барки й, притягнувши за мантію, не давала сестрі вирватись. У Сколкозбруї це було легко, хоча Венлі пручалася сильніше, ніж мала б, а її руками та обличчям пробіг невеличкий спалах червоної блискавки. Командувачка не звикла, щоб її вчена сестра була така сильна.

— Ти могла нас знищити, — сказала Ешонай. — Що, якби ця подоба наробила нам біди?

Крики. В її голові. Венлі всміхнулася.

— Як ти її відкрила? — зажадала відповіді Ешонай. — У піснях про неї не співають. За цим стоїть щось іще.

Венлі мовчала. А відтак глянула сестрі у вічі й промугикала в Ритмі впевненості:

— Ми маємо забезпечити, щоб П’ятірка ухвалила цей план. Якщо ми прагнемо вижити й перемогти ворогів, то маємо прибрати цю подобу — всі поголовно. Ми зобов’язані прикликати цю бурю. Ешонай, вона… чекала. Чекала і ярилася.

— Про це я подбаю, — пообіцяла сестра, відпускаючи Венлі. — А ти зможеш назбирати досить спренів, щоб трансформувати всіх слухачів?

— Мій персонал працює над цим останні три тижні. За дві заключні великобурі перед затишшям ми будемо готові трансформувати тисячі й тисячі.

— Добре.

Ешонай рушила сходами донизу.

— Сестро? — окликнула її Венлі. — Ти щось затіваєш — але що? Як ти збираєшся переконати П’ятірку?

Та мовчки спускалася сходами. Збруя додавала стільки сили й рівноваги, що триматися за поручень — запобіжний ланцюг — їй було ні до чого. Досягнувши підніжжя, де промовляли до натовпу решта членів П’ятірки, вона спинилася недалеко від них і, височіючи над юрбою, набрала повні груди повітря.

А відтак якомога гучніше оголосила:

— За два дні я поведу всіх охочих під бурю, де вони отримають нову подобу.

Натовп принишк, мугикання стихло.

— П’ятірка відмовляє вам у цьому праві, — проревіла Ешонай, — бо не хоче, щоб ви мали цю подобу сили. Вони налякані, мов крєм’ячки, які ховаються в розщелинах. Але заборонити вам — не в їхній владі! Право обирати для себе подобу має кожен слухач.

Вона здійняла руки вгору й, мугикаючи в Ритмі рішучості, прикликала бурю.

Крихітну — просто струминку, як порівняти з тим, що чекало попереду. Буря ярилася між долонями ураганом і блискавкою. Мініатюрна стихія в пригорщі — світло, шал і смерч. Цю енергію не використовували вже багато століть, а тому — наче перегачена ріка — вона нетерпляче чекала на вивільнення.

Буря сильнішала, смикаючи її одяг і кружляючи вихором, спалахувала червоними блискавицями, клубочилася темною імлою. Але зрештою стихла. По всьому натовпу зачувся спів у Ритмі благоговіння — не мугикання, а повноцінні пісні. Юрбу захльостували емоції.

— За допомогою цієї сили ми знищимо алеті й захистимо наш народ, — заявила командувачка. — Я бачу ваш відчай. Чую ваш спів у Ритмі скорботи. Але все може стати інакше! Рушайте зі мною під бурю. Долучитися до мене — ваше право, ваш обов’язок.

Зі сходів позаду в Ритмі напруги замугикала Венлі:

— Ешонай, так ти розколеш наші лави. Це надто різко, надто несподівано!

— Це спрацює, — відказала Ешонай у Ритмі впевненості. — Ти не знаєш їх так добре, як я.

Знизу на неї люто позиркували решта членів П’ятірки — з таким виглядом, наче їх зрадили — хоча які пісні вони співали, Ешонай не чула.

Вона пройшла до підніжжя шпиля й проштовхалася крізь юрбу, де до неї долучалися солдати в буремній подобі. Слухачі давали їй дорогу, нерідко мугикаючи в Ритмі занепокоєння. Більшість присутніх були трударі або спритники. Воно й не дивно — адже воєнна подоба робила тебе надто прагматичним, щоб стояти й витріщатися.

Разом зі своїми буремними воїнами Ешонай залишила центральну площу міста. Венлі ув’язалася за ними, але сестра на неї не зважала. Зрештою командувачка підійшла до казарм із підвітряного боку Нарака — великої групи будівель, зведених так, щоб утворювати монолітне солдатське поселення. Ночувати там від воїнів не вимагали, але багато хто саме так і чинив.

На військовому плацу за одне плато звідти кипіла діяльність: було чути, як солдати відточують свої навички або, ймовірніше, муштрують новотрансформованих рекрутів. А другий підрозділ (у кількості ста двадцяти восьми бійців) пильнував, чи не висуваються на серединні плато люди. Рівнини прочісували бойові тандеми розвідників: командувачка відрядила їх на це завдання невдовзі після набуття нової подоби, бо вже тоді розуміла потребу змінити перебіг цієї кампанії. Ешонай хотіла мати кожну дещицю можливих відомостей про алеті та їхню поточну тактику.

Наразі її військо не зважатиме на хризаліди: вона більше не марнуватиме солдатів на ці жалюгідні забавки — не тоді, коли кожен слухач під її орудою (хоч вичоловічений, хоч вижіночений) утілював потенціал буремної подоби.

Але решта підрозділів були зібрані тут. Їхня загальна кількість становила сімнадцять тисяч бійців — по-своєму потужна армія, хоча й малочисельна, як порівняти з давніми часами. Командувачка здійняла кулак, і підрозділ, укомплектований слухачами в буремній подобі, кинув клич до загального збору. Рекрути відклали зброю й побігли до них, із казарм повиходили інші, і за короткий час довкола Ешонай зібралося все військо.

— Час завершити цю битву з алеті, — гучно оголосила командувачка. — Хто з вас ладен піти за мною, щоб покласти їй край?

Юрбою прокотилося мугикання в Ритмі рішучості. Ешонай не чула, щоб хоч один із присутніх налаштувався на Ритм сумніву. От і чудово.

— Кожному охочому долучитися доведеться прибрати буремну подобу, — гукнула командувачка, і її слова розійшлися лавами.

Знову мугикання в Ритмі рішучості.

— Я пишаюся вами, — промовила Ешонай, — але накажу Буремній дивізії зробити обхід, щоб кожен особисто підтвердив свою згоду на трансформацію. Якщо хтось із присутніх не бажає трансформуватися, мені стане відомо про кожен такий випадок. Це ваше право й ваше рішення — примушувати я нікого не стану — але мені треба знати.

Вона глянула на буремноподобних, і ті, віддавши їй честь, розійшлися, пересуваючись бойовими тандемами. Ешонай відійшла і, склавши руки на грудях, дивилася, як вони почергово обходять кожен підрозділ. У голові лунали нові ритми, але вона трималася подалі від Ритму примирення з його дивними зойками. Опиратися своїй новонабутій подобі не випадало: очі богів стежили за нею надто пильно.

Неподалік зібрався гурт солдатів, чиї обличчя під затверділими панцирами мали знайомий вигляд, а в бородах чоловіків пишалися шматочки вплетених самоцвітів. Її власний підрозділ — колишні друзі.

Ешонай не могла до пуття пояснити, чому не залучила їх для першої ж трансформації, а назбирала натомість дві сотні бійців із різних підрозділів. Їй були потрібні слухняні, але не надто розумні солдати.

А Т’юд і її колишні підлеглі… вони знали командувачку надто добре. І ставили б запитання.

Незабаром їй доповіли, що з-поміж сімнадцятитисячного війська лише жменька слухачів відмовилася від потрібної трансформації. «Відмовників» зібрали на плацу.

Доки командувачка розмірковувала над наступним кроком, підійшов Т’юд — високий та з міцними кінцівками. Крім двотижневого перебування в шлюбній подобі (разом із Байлою), він завжди носив воєнну й тепер замугикав у Ритмі рішучості — за його допомогою вояки демонстрували готовність виконувати накази.

— Ешонай, мене це непокоїть, — сказав Т’юд. — Невже трансформуватися потрібно аж стільком із нас?

— Якщо не трансформуємося, — відповіла вона, — ми покійники. Люди нас знищать.

Той так само замугикав у Ритмі рішучості — демонструючи, що вірить почутому — але в очах у нього, схоже, прозирало зовсім інше.

Повернувся Мелу, один із буремноподобних і, віддавши честь, доповів:

— Генерале, підрахунок завершено.

— Чудово, — промовила Ешонай. — Перекажи у війська, що те саме треба зробити з кожним містянином.

— З кожним? — охнув Т’юд у Ритмі занепокоєння.

— У нас обмаль часу, — пояснила командувачка. — Через свою бездіяльність ми можемо змарнувати нагоду виступити проти людей. Залишається ще дві великобурі, й мені треба, щоб, доки вони налетять, кожен доброволець у місті підготувався прибрати буремну подобу. Ну а хто не схоче… що ж, це їхнє право. Але таких потрібно зібрати докупи, щоб не заплутували загальну картину.

— Слухаю, генерале, — відчеканив Мелу.

— Стрій тримайте щільний, як у розвідці, — сказала Ешонай, указуючи на міські райони. — Обходьте вулиці й рахуйте кожного містянина. Щоб було швидше, залучіть і звичайні підрозділи. Пояснюйте простим слухачам, наче ми намагаємося з’ясувати, скільки сил зможемо виставити на битву, яка насувається. А солдати нехай поводяться лагідно і співають у Ритмі примирення. Охочих трансформуватися збирайте в центрі, а тих, хто не згоден, присилайте сюди. І то під конвоєм — щоб не заблукали.

Доки Мелу передавав її слова і відряджав загони виконувати наказ, Т’юд повернувся до свого підрозділу, а до командувачки підступила Венлі.

Інспектування подоб проводили що пів року: встановлювали їхню кількість і перевіряли, чи немає перекосу. Вряди-годи доводилося шукати охочих стати шлюбувальниками або трударями. Але найчастіше бракувало вояків.

Тож солдатам таке заняття було знайоме, й вони залюбки взялися виконувати отримані розпорядження. Після багатьох років війни бійці звикли чинити, як велено. Багато з них потерпали від тієї ж депресії, що й цивільні — просто в армійців вона виявляла себе в кровожерності: вони просто рвалися в бій і, певне, кинулися б за наказом командувачки навіть у лобову атаку на бівуак удесятеро численніших людей-ворогів.

«П’ятірка, вважай, розв’язала мені руки, — подумала Ешонай, а з міста тим часом потяглися перші незгодні, яких конвоювали солдати. — Я багато років мала абсолютну владу над нашими арміями, й кожного слухача, у якому жеврів хоч натяк на войовничість, віддавали в солдати — мені».

Трударі скоряться: така їхня натура. Багато спритників, які ще не трансформувалися, орієнтуються на Венлі — адже більшість із них сподівається стати вченими. Шлюбувальникам буде байдуже, а нечисленні тупаки — надто безмозкі, щоб опиратися.

Тож місто у неї в кишені.

— Шкода, але доведеться їх убити, — промовила Венлі, спостерігаючи, як збирали докупи незгодних, що перелякано тулилися одне до одного, попри лагідні співи солдатів. — Твої люди з цим упораються?

— Ні, — відповіла Ешонай, хитаючи головою. — Якби ми втнули таке просто зараз, багато хто опирався б. Тож доведеться зачекати, доки всі мої солдати трансформуються. Тоді вони не стануть сперечатися.

— Яка розхлябаність! — кинула Венлі в Ритмі злості. — А я гадала, вони віддані тобі…

— Не смій ставити під сумнів моїх рішень! — гиркнула Ешонай. — Містом керую я, а не ти.

Сестра принишкла, але так само мугикала в Ритмі злості. Венлі ще спробує перехопити в неї владу. Неприємне відкриття — як і те, наскільки сильно сама Ешонай хотіла її зберегти. Це було на неї не схоже. Зовсім не схоже.

«Я взагалі сама не своя. В мене таке відчуття…»

У свідомості забушували нові ритми, й думки Ешонай звернулися до гурту солдатів, що саме підволік якогось крикуна. То був Абронай, член П’ятірки. Вона мала б здогадатися, що з ним будуть проблеми: він надто легко зносив шлюбну подобу, не відволікаючись раз по раз на стороннє.

«Трансформувати Аброная було б небезпечно, — подумала Ешонай. — У нього надто добре самовладання».

Буремноподобні підтягли його до командувачки, і той закричав їй просто в обличчя:

— Це нечувано! Слухачами керують постанови П’ятірки, а не воля однієї особи! Хіба ви не бачите, що ця нова подоба заполоняє її?! Ви всі збожеволіли! Або… або й гірше…

Це було неприємно близько до істини.

— Відведіть його до таких самих, як він, — наказала Ешонай, махнувши рукою в бік групи незгодних. — А що з рештою членів П’ятірки?

— Вони погодилися, — відповів Мелу. — Подекуди неохоче, але зголосилися.

— Приведіть сюди, до незгодних, ще й Зулн. У тому, що треба зробити, на неї не можна покластися.

Вояк без зайвих запитань поволік Аброная туди, де на великому плато, яке утворювало тренувальний майданчик, зібрали, певне, з тисячу «відмовників» — незначну й тому прийнятну кількість.

— Ешонай… — Цей спів пролунав у Ритмі занепокоєння. Командувачка обернулася й побачила перед собою Т’юда. — Не подобається мені те, що ми робимо.

От халепа! Вона так і знала, що з ним будуть проблеми. Ешонай узяла колишнього підлеглого за плече і відвела його осторонь. Під акомпанемент каміння, що скреготіло під сабатонами, у голові крутилися новонадбані ритми. А щойно вони опинилися наодинці — досить далеко від Венлі та решти — Ешонай розвернула Т’юда до себе і глянула йому просто у вічі.

— Кажи все як є, — промовила вона в Ритмі роздратування, який обрала для нього з-поміж звичних, колишніх.

— Ешонай, — тихенько почав Т’юд, — це неправильно. Ти й сама знаєш, що так не годиться. Я погодився на трансформацію — як і кожен солдат — але це неправильно.

— Ти заперечуєш, що нам у цій війні потрібна нова тактика? — запитала командувачка в Ритмі рішучості. — Т’юде, нас повільно винищують…

— Змінити тактику справді потрібно, — погодився той. — Але це… Ешонай, з тобою щось не так.

— Ні, Т’юде, я вже не перший місяць подумувала про щось на кшталт цього. Мені просто потрібен був привід для таких радикальних заходів.

— Ти планувала заколот?

— Не заколот, а зміну курсу. Ми приречені, якщо не переглянемо своїх підходів! Єдиним, на що я сподівалася, були дослідження Венлі, які тільки й дали, що цю подобу. Що ж, я маю ризикнути і скористатися з неї — востаннє спробувати врятувати наш народ. Але П’ятірка намагалася завадити мені. Я на власні вуха чула, як ти сам нарікав, що вона лише базікає замість того, щоб діяти.

Т’юд замугикав у Ритмі розважливості, але командувачка знала його досить добре, щоб уловити фальш цього наспіву. Сильні долі тактів були надто виразні, надто чіткі.

«Ще трішечки — і я б його переконала, — подумала Ешонай. — Це все через мої червоні очі. Я вселила в нього та ще в декого зі свого підрозділу забагато страху перед богами».

Хай як це неприємно, а їй, певне, доведеться стратити його та інших давніх друзів.

— Бачу, що ти зостався при своїй думці, — сказала командувачка.

— Просто… Не знаю, Ешонай… Враження це справляє погане…

— Договоримо пізніше, — запропонувала та. — Бо зараз мені нíколи.

— А що буде з ними? — спитав Т’юд, кивнувши в бік «відмовників». — Це страх як нагадує облаву на інакодумців. Ешонай… ти в курсі, що до їхніх лав потрапила й твоя рідна мати?

Вона здригнулася й побачила, як двоє буремноподобних підводять до гурту «відмовників» її стару матір. Солдати навіть не спитали в Ешонай, як їм бути в такій ситуації. На що це вказувало: на готовність коритися й сліпо виконувати накази — чи на побоювання, що материна відмова трансформуватися ослабить рішучість командувачки?

Їй було чути, як мати, йдучи під конвоєм, співає одну зі старовинних пісень.

— Чом би тобі не наглянути за ними? — запропонувала Т’юдові Ешонай. — Візьми із собою солдатів, яким довіряєш. Я приставляю до «відмовників» власний підрозділ, а тебе призначаю очільником. Адже так без твоєї згоди з ними точно нічого не трапиться.

Той повагався, а відтак кивнув і замугикав у Ритмі розважливості — цього разу невдавано. Ешонай відпустила його, і той потрюхав до Байли та ще кількох колишніх безпосередніх підлеглих командувачки.

«Т’юде, Т’юде, бідолашний легковіре… — думала Ешонай, доки той перебирав командування над охороною незгодних. — Дякую, що ти долучився до них добровільно».

— Усе пройшло гладко, — мовила Венлі до Ешонай, коли та повернулася. — Ти зможеш утримати місто в покорі до самої трансформації?

— Запросто, — відповіла сестра, киваючи на військових, які підійшли, щоб відрапортувати. — Аби потрібних спренів не забракло.

— Не забракне — про це я подбаю, — відказала Венлі в Ритмі вдоволення.

Ешонай заслухала рапорти. Усіх згодних зібрали в центрі міста. Настав час звернутися до них із промовою й задурити їм голови заздалегідь підготованою брехнею. Мовляв, щойно розберемося з людьми, як П’ятірку буде поновлено, тож немає причин хвилюватися. Мовляв, усе йде просто чудово.

Оточена солдатами в новій подобі, командувачка вступила до міста, яке тепер належало їй. Для більшого ефекту вона навіть прикликала Сколкозбройця — останнього з тих, що належали її народові — і поклала його на плече.

Прямуючи до центру міста, Ешонай проминала ветхі будівлі й халупи, зведені з карапакса. І як це убозтво витримувало великобурі? Її народ вартий ліпшого, і з поверненням богів слухачі його матимуть!

На жаль, командувачці довелося зачекати, доки присутніх підготують до її промови. Тисяч із двадцять невоєнних подоб, яких зібрали докупи, утворювали неабияке видовище: як поглянути, то населення міста і близько не здавалося крихітним. Проте це була всього лише дещиця від їхньої первинної кількості.

Солдати розсаджували присутніх і готували глашатаїв, які мали доносити її слова до тих, кому через відстань буде не чути. А Ешонай, чекаючи, слухала рапорти про містян. На її подив, більшість незгодних становили робочі подоби, хоча трударі мали бути слухняні. А втім, чимало з них були підстаркуваті й не брали участі у війні з алетійцями. Ще б пак: адже не вони безсило дивилися, як убивають їхніх товаришів.

Командувачка зачекала біля підніжжя колони, доки все підготують, і вже було рушила сходами, щоб почати промову, але спинилася, зауваживши, що до неї біжить Вараніс — один із її лейтенантів, котрий пройшов відбір на буремну подобу.

Ешонай зненацька стривожилася й налаштувалася на Ритм руйнування.

— Генерале, — гукнув Вараніс у Ритмі занепокоєння. — Вони втекли!

— Хто?

— Ті, кого ви наказали тримати окремо — незгодні на трансформацію. Вони повтікали!

— То наздоженіть їх, — відказала Ешонай у Ритмі злості. — Далеко їм не втекти. Трударям не перестрибнути проваль, тож далі мостів утікачі не дістануться.

— Генерале! Вони зрізали один із настилів і, скориставшись мотузками, спустилися в прірву, а там повтікали розколинами.

— В такому разі вони все одно що покійники, — відповіла Ешонай. — За два дні гряне буря. Вона застигне їх у проваллях і там перетопить. Не зважайте на них.

— А куди дивилися вартові? Чому не пильнували затриманих? — спитала Венлі в Ритмі злості, проштовхуючись нагору, до Ешонай.

— Охорона драпонула з ними, — пояснив Вараніс. — Генерале, її очолював Т’юд…

— Ет, байдуже, — відказала командувачка. — Можеш іти.

І лейтенант ретирувався.

— Ти не здивована, — сказала Венлі в Ритмі руйнування. — Хто ці охоронці, які добровільно дали в’язням утекти? Ешонай, що ти накоїла?

— Не смій мені перечити.

— Я…

— Не пнись на моє місце, — просичала Ешонай, хапаючи Венлі за горло латною рукавицею.

— Уб’єш мене — і всьому кінець, — парирувала та без найменшого остраху в голосі. — Народ нізащо не піде за жінкою, яка у всіх на очах вбила рідну сестру. А до того ж лише я можу надати спренів, які потрібні для такої трансформації.

Ешонай замугикала в Ритмі насмішки, але відпустила суперницю.

— На мене чекає промова.

І вона, відвернувшись від Венлі, піднялася сходами, щоб звернутися до народу.

Частина четверта. Наближення

Каладін Шаллан • Далінар

59. Спринт

Я навзаєм адресую цього листа «старому другові», бо навіть гадки не маю, як ти нині себе називаєш.

Каладін іще ніколи не сидів у в’язниці.

У клітках, ямах, загонах для рабів — так. Прикутий до стільця у звичайній кімнаті — теж було діло. А от у справжній тюрмі — ні разу.

Певне, тому, що там було надто добре. Він мав дві ковдри, подушку й нічного горщика, який регулярно спорожнювали. Годували його куди ліпше, ніж будь-коли за весь час невільництва. Кам’яні нари — не найзручніше ліжко, але, маючи ковдри, на них було не так і погано. Вікон, щоправда, — жодного, зате й великобурі не доводилося перечікувати просто неба.

Тож загалом у камері було цілком незле. І Каладін її ненавидів.

Раніше він опинявся в тісному приміщенні, хіба доки не вщухне великобуря. Але тепер, проводячи в ув’язненні нескінченні години, і то не маючи чого робити, окрім як лежати навзнак і думати думу… Тепер він став смиканий, обливався потом і тужив за відкритим простором. Сумував за вітрами. Самотність його не гнітила. Але оті чотири стіни… Відчуття було таке, наче вони його от-от розчавлять.

На третій день ув’язнення Каладін почув якийсь шум. Не в камері, а десь у глибині темниці. Не звертаючи уваги на Сил, котра сиділа на невидимій пристінній лаві, в’язень підвівся з нар. Що то за крики? Вони луною розлягалися тюремним коридором, долинаючи в камеру.

Відведена Каладінові «одиночка» була розташована осібно від решти, в окремому блоці. Відколи його посадили під замок, юнак бачив лише наглядачів і служниць. На стінах м’яко сяяли сфери, й приміщення було добре освітлене. Сфери в тюремному коридорі! Вони що, мали сипати злочинцям сіль на рани? Мовляв, бачать очі, та ба?

Каладін притисся до холодних ґрат, дослухаючись до приглушених криків. Чи не Четвертий міст, бува, вломився визволяти свого командира? Дай же Прародителю бур, щоб його люди не втнули такої дурниці.

Він затримав погляд на одній зі сфер у вмонтованому в стіну світильнику.

— Що це ти робиш? — не зрозуміла Сил.

— Дивлюся, чи не вдасться мені дотягтися й осушити її. Ця сфера хіба трішки далі, ніж ті паршенді, з чиїх самоцвітів я висотав Світло.

— І що тоді? — тихенько спитала спрен із тривогою в голосі.

Гарне запитання.

— Якби я наважився на втечу, ти допомогла б мені?

— А ти збираєшся втекти?

— Сам не знаю. — В’язень обернувся й так само навстоячки прихилився спиною до ґрат. — Але мені, бува, доведеться. Хоча тікати з в’язниці — протизаконно.

Сил випнула підборіддя:

— Я спрен честі, а не закону. Для мене важить правильність учинку.

— Щодо цього ми з тобою одностайні.

— Коли тебе сюди саджали, ти не опирався, — зауважила Сил. — То навіщо ж тікати?

— Я не дам, щоб мене стратили.

— Але ж тебе й не збираються страчувати, — заперечила спрен. — Ти ж чув, що сказав Далінар.

— Пішов він у бурю! Це він дозволив запроторити мене сюди.

— Він намагався…

— Погано намагався! — гаркнув Каладін, відвертаючись і вдаряючи долонями в ґрати. Знову він у буреклятій клітці — там, де й починав! — Він такий самий, як і решта! — проричав юнак.

Сил перепурхнула до нього й, зупинившись між ґратами, взяла руки в боки:

— Що ти сказав?

— Він… — Каладін відвернувся. Брехати спренові честі було непросто. — Гаразд, нехай буде по-твоєму. Далінар не такий. Але король — точнісінько такий. Визнай це, Сил! Елгокар — жахливий правитель. Спочатку похвалив мої намагання захистити його, а тепер за помахом монаршої руки мене хочуть стратити. Мала дитина та й годі…

— Каладіне, ти мене лякаєш.

— Справді? «Все буде добре. Довірся мені». Так ти сказала, коли я зістрибнув на арену? І що ж у цій камері доброго?

Сил відвела очі й від того немовби помітно поменшала.

— Навіть Далінар не став заперечувати, що король припустився величезної помилки, дозволивши Садеасові відкрутитися від поєдинку, — сказав Каладін. — Моаш та його спільники мають рацію: без Елгокара королівству було б ліпше.

Сил, похнюпивши голову, опустилася на підлогу.

А Каладін підійшов до нар, але був надто накручений, щоб лягти, й мимоволі став міряти камеру кроками. Як може хтось жити, затиснутий у цій комірчині, де немає чим дихати? Він не дозволить, щоб його тримали тут без кінця-краю.

«Ліпше тобі, Далінаре, дотримати слова і якнайшвидше звільнити мене».

Хай що допіру спричинило шум, а він ущух. Коли служниця принесла їжу, просунувши її в маленький отвір під ґратами, Каладін спитав у неї, що то було — але жінка, не відповівши, чкурнула від нього, мов крєм’ячок від бурі.

В’язень, зітхнувши, взяв принесене їдло — тушковані овочі, збризнуті чорним солоним соусом — і всівся на нари. Його годували тим, що можна їсти руками: виделок або ножів йому — від гріха — не давали.

— Непогано влаштувався, мостонавідничку, — промовив Дотепник. — Я й сам кілька разів подумував сюди перебратися. Але оренда тут, може, й помірна, проте плата за вхід — зависока.

Каладін зірвався на ноги. Дотепник сидів на лаві біля дальньої стіни — не в камері, а в коридорі, під сферами — налаштовуючи якийсь дивний інструмент із полірованою декою й натягнутими струнами, що його він тримав на колінах. Усього мить тому цього гостроязикого там не було. От буря! Там, здається, не було навіть лави…

— Як ви сюди потрапили? — запитав Каладін.

— Ну, є такі штуки — так звані «двері»…

— Й охоронці вас пропустили?

— Формально кажучи, так, — відказав Дотепник, щипнувши струну, а відтак нахиляючись, щоб ліпше розчути, як звучатиме інша.

Каладін знову опустився на нари. Дотепник був суціль у чорному, а знятий із пояса тонкий срібний меч лежав на лаві поруч господаря. Там само примостився і якийсь коричневий мішок. Схилившись і закинувши ногу на ногу, Дотепник налаштував свій інструмент і, тихенько мугикнувши сам до себе, кивнув.

— Якщо мати абсолютний слух, уся ця процедура стає куди легшою… — зауважив він.

А потім відкинувся на стіну, і Каладін, так само сидячи на нарах, став чекати, що буде. Але нічого не відбувалося.

— І що? — не витримав в’язень.

— І нічого. Дякую, що спитав.

— Ви прийшли мені заграти?

— Ні, ти цього не оцінив би.

— То навіщо ж ви тут?

— Люблю провідувати ув’язнених. Ти їм що хочеш, те й кажеш — а вони нічого не можуть удіяти. — Жартун підвів на Каладіна очі й, поклавши руки на інструмент, усміхнувся. — Я прийшов по історію.

— Яку ще історію?

— Ту, яку ти мені розповіси.

— От іще! — фиркнув Каладін, лягаючи на нари. — Сьогодні я не в настрої для ваших ігор.

Дотепник, щипнувши струну, взяв якусь ноту.

— Так щоразу кажуть геть усі — а це, по-перше, перетворює твої слова на штамп. І викликає в мене здивування: чи буває бодай хтось у настрої для моїх ігор? А коли так, то чи це, бува, не скасовує самого їхнього сенсу?

В’язень позіхнув, а Дотепник так само пощипував струни.

— Якщо я вам сьогодні підіграю, — спитав юнак, — ви дасте мені спокій?

— Я піду, щойно твоя історія сягне завершення.

— Чудово. Чоловіка запроторили до в’язниці, де йому було дуже погано. Кінець.

— А-а… — протягнув Дотепник. — То це історія про дитину…

— Ні, не про дитину, а… — Каладін змовк.

«…Про мене».

— Гаразд, нехай не про дитину, але дитяча, — стояв на своєму Дотепник. — Я розповім тобі одну таку — задам потрібний тон. Одного сонячного дня курча та кролик бавилися разом у траві.

— Курча… і хто? — не зрозумів Каладін.

— Ой, вибач, — я на мить забувся, де перебуваю, — зауважив Дотепник. — Дай-но я її адаптую, щоб тобі було зрозуміліше: одного нестерпно дощового дня по скельній породі повзли шматок слизу й огидна сімнадцятиніжка. Так ліпше?

— Начебто. Це все?

— Я ще й не починав.

Дотепник різко вдарив по струнах і несамовито заграв. Виходило енергійне, пронизливе тремоло. То одна нота стакато, то шалений перебір із семи.

Цей ритм ущерть заповнив Каладіна, й камера немовби заходила ходором.

— Що ти бачиш? — різко запитав Дотепник.

— Я…

— Заплющ очі, ідіоте!

В’язень заплющив. «Дурня якась».

— Що ти бачиш? — повторив Дотепник.

«Цей тип знущається з мене». Про цього штукаря подейкували, наче він мастак на такі речі. А ще здогадно саме в нього навчався Сиґзіл. То хіба ж не заслуговує поблажливості той, хто допоміг його учневі?

Хоча в музиці, що лунала, комічного не було нічогісінько — тільки міць. Дотепник додав ще одну мелодію, яка доповнила першу. Він що, виводив її другою рукою? Дві мелодії водночас? Невже одна людина й один інструмент могли породжувати таку поліфонію?

Аж раптом внутрішнім поглядом Каладін побачив…

…Гонитву.

— Це пісня про бігуна, — сказав він.

— В найспекотнішу пору сліпучого дня, — затягнув Дотепник речитативом під музику, — від моря, яке омива Східний край, біжить чоловік. А куди та чому — на це вже ти сам мені відповідь дай.

— Він утікає від бурі, — зронив Каладін.

— Той бігун звався Спринт. Ти чував це ім’я — про нього складали легенди й пісні. Прудкішого ще не носила земля, ще не бачив Рошар невтомніших ніг. Пригадую, що в незапам’ятний час у гонитві цей Спринт Чан-а-рач обігнав. Залишив позаду Вісницю зух! Аж ось час поразки настав…

Адже прокричав самовпевнений Спринт на весь світ про зухвалий свій план: дерзнув заявити, що прудкіший за вітер і що обжене ураган. Ураган обжене? Хай людей не смішить! Але Спринт наш на Схід невстрашимо спішить, де на березі — ох, світ небли́зький! — накреслено стартову риску.

Ярилася буря, шалів ураган. Та хто ж цей зухвалий бігун і блюзнір? З Богом бур хіба дурень змагатись дерзне. Це що за нахабство безмірне?

І як Дотепник виконував таку музику, маючи всього дві руки? Йому, не інакше, допомагав хтось іще. Може, варто розплющити очі й поглянути?

Перед внутрішнім поглядом Каладіна постала гонитва. Він побачив Спринта, який бігтиме босоніж. Дотепник стверджував, наче в’язень «чував це ім’я», але насправді той не знав таких легенд. Спринт був рослявий, довгоногий і мав зібране ззаду волосся, яке сягало до пояса. Там, на березі, він став на старт і чекає, доки буряна стіна, гуркочучи, понесеться морем на нього. Каладін аж підскочив, коли Дотепник узяв акорд, що сповіщав початок перегонів.

Спринт рвонув уперед просто перед шаленою стіною води, блискавиць і здійнятого в повітря каміння.

Дотепник не продовжував речитативу, доки юнак не підказав йому, що буде далі:

— Попервах його справи йшли добре…

— Травою й породою скельною біг, петляв між дерев, перестрибував камені — натхненно мчав Спринт, не чуючи ніг! Буревій шаленів, та догнати не міг. А Спринт відірвався — і ще підналіг!

Спринт попереду, а ураган навздогін. Невже простий смертний утре носа стихії? Уже й Алеткар наш бігун перетнув: от-от обжене буревій він. Аж раптом попереду виріс гірський перевал, який застував шлях, мов бар’єр. Ураган, заревівши, угледів свій шанс — і рвонув, наче з місця в кар’єр!

Найвищі вершини й крижані височини наш Спринт-чемпіон, біжучи, підкорив. Крутосхили й стрімкі стежини гірські… Чи втримає він свій потужний відрив?

— Звісно, ні, — відказав в’язень. — Першість неможливо втримувати довго…

— Буревій наближався, в потилицю дихав, холодні вітри насідали на п’яти, ураган ширив ніч і на крилах морозу летів крижаним своїм духом обдати. Каміння дробив його голосище, а спів розлягався, мов градом періщив.

Каладін так і відчув, як його одяг просякає крижаною водою, а шкіру обдає холодним вітром. Стоїть страшний рев, за яким нічого більше не чути.

Він побував там і спізнав це на собі.

— Аж ось і вершина! Аж ось перевал! Підйому кінець! Позаду вже пік! Спринт схилом спустився під сонячний лик! Рівнинний Азір перед ним тепер ліг! І на Захід помчав той, пришвидшивши біг.

— …Але поступово видихаючись, — докинув в’язень. — Навіть Спринтові не пробігти такої відстані, не стомившись.

— Проте скоро гонитва далася взнаки: захекався зовсім бігун і знеміг. Мов налиті свинцем, стали ноги важкі. Буревій обігнавши, наш Спринт під кінець не мчав — а все підтюпцем, підбіжки…

— А далі знову гори, — шепнув Каладін. — Шиновар.

— Аж ось — просто жах! — постає перед ним перешкода остання, що застує путь: земля раптом знову стримить догори — то гори Імлисті, де шини живуть.

— Там буряна стіна його й наздожене.

— Щоб позаду залишити кляті вітри, знову подерся наш Спринт догори, знов скоротився відрив, як раніш, знову довкола кружляли вихри! Цей підйом був не швидший і не легший, аніж попередній — зате близився фініш!

— Вона в нього просто за спиною. Навіть спускаючись протилежним схилом, йому від неї не відірватися.

— Гори Спринт перетнув, але фори не мав. Залишалось зробити останній ривок. Але сили ослабли, заряд вичахав, у муках давався кожнісінький крок. Краєм пласким прикінцева гонитва трива, де не ховається в нірки безживна трава.

Але досі суперник і сам став не той. Обливаючись потом, знеможений був. Блискавиці й громи розгубивши, змарнів, адже Шиновар — не місце для бур.

Ось попереду море, де фініш чекає. Спринт заледве біжить. Його зір помутнів. Ниють зморені м’язи. Гонитва триває, і наш чемпіон вперто йде до мети. Кінець стане шоком. Ти й сам його знаєш, і що було далі, скажи мені ти.

Музика залунала без співу. Дотепник чекав на Каладінову відповідь. «Ну все, годі з мене», — подумав той.

— Він помер. У нього не вийшло. Кінець.

Музика різко урвалася, і в’язень, розплющивши очі, глянув на виконавця. Він що, розгнівався через те, що хлопець так бездарно завершив історію?

Тримаючи інструмент на колінах, Дотепник уважно дивився на Каладіна, але розлюченим не здавався.

— То ти, виходить, таки знаєш цю історію, — промовив він.

— Що? Я гадав, ви складаєте її на ходу…

— Ні, її складав ти.

— Тоді що ж я маю знати?

Дотепник усміхнувся.

— Всі історії відомі наперед. Ми розказуємо їх самі собі, й так само чинив або чинитиме кожен, хто жив або житиме на білому світі. Оновлюються лише імена.

Каладін звівся в положення сидячи й постукав пальцем по каменю нар.

— То цей Спринт… Він справді існував?

— Не менш реально, ніж я, — підтвердив Дотепник.

— І помер? — запитав Каладін. — Не встигнувши завершити перегони?

— І помер.

Дотепник усміхнувся.

— Що?

Віртуоз ударив по струнах, і в камеру полилася музика. Її ноти досягли нових висот, і Каладін підвівся з нар.

— У шинському краї, де гумус і ґрунт, наш бігун заточився і замертво впав, бо полишили сили, знемогло його тіло: чемпіон усього себе вичерпав, — виводив співак.

Налетіла стихія — вітри-буревії та грози. Усе це шаліло, ревло — але переступити труп Спринта й щодуху рвонути вперед їм несила було.

І збагнув ураган, що людині властиво до звершень величних стриміти настирливо, вище ставити планку й повноцінно щоднини проживати життя — ось мірило людини.

Каладін повільно підступив до ґрат. Попри широко розплющені очі, він так і бачив цю картину — уявляв її.

— Тож у шинському краї, де гумус і ґрунт, чемпіон того дня саму бурю спинив. І хоч дощ, мов слізьми, поливав його труп, перегонів герой так і не припинив. Із них вибуло тіло, та незламним був дух — Спринт таки переміг, хоч і випустив дух в небеса під вечірній малиновий спів, щоб ізнову світанок новий зазорів. Уперед і вперед, повз моря і повз хвилі мчить наш Спринт, не захекуючись ні на хвилю. Вічно невтомний і вічно прудкий — вічний бігун, переможець стихій.

Каладін поклав руки на ґрати. Музика, відлунавши, затихла.

В’язень якусь мить мовчав, а Дотепник глянув на інструмент із гордою усмішкою на вустах. А зрештою підвівся, взяв його під пахву, прихопив меча та мішка й рушив до виходу.

— У чому мораль цієї історії? — шепнув Каладін.

— Історія твоя — тобі й вирішувати.

— Але ж ви знали її наперед.

— Більшість історій мені відомі — але цієї я ще зроду не співав. — Дотепник, усміхаючись, озирнувся на в’язня. — То в чому ж її мораль, Каладіне з Четвертого мосту? Га, Каладіне Буреблагословенний?

— Буря його наздогнала, — відказав той.

— Вона кожного кінець кінцем наздоганяє. Та чи в цьому вся річ?

— Не знаю.

— От і добре. — Дотепник відсалютував йому мечем, немов на знак поваги. — Значить, тобі є над чим поміркувати.

І вийшов.

60. Вейл походжає

Ти ж бо тепер, коли самоцвіту кінець, уже не величаєш себе на його честь? І більше не ховаєшся за ім’ям свого старого наставника? Я чув, наче у своєму нинішньому втіленні ти обрав псевдонім, який відсилає до одної з твоїх гаданих чеснот.

— Ось воно! — вигукнула Шаллан.

Дівчина квапливо підповзла до краю пухнастого ліжка (за кожним рухом угрузаючи замало не по шию), і почала порпатися, звісившись долі, серед паперів, що валялися на підлозі, й відшпурювала осторонь непотрібні.

А зрештою, натрапивши на той, який шукала, піднесла аркуша ближче, паралельно відкидаючи з очей і заправляючи за вуха волосся. Це була одна з тих старовинних мап, про які розповідала їй Ясна. Щоб розшукати на Розколотих рівнинах букініста, котрий мав такий раритет, знадобилася ціла вічність.

— Поглянь-но, — сказала Шаллан, тримаючи знайдену мапу поряд сучасної, яка зображала ту саму місцевість, — власноруч скопійованої з тієї, що висіла на стіні в Амарама.

«Мерзотника», — докинула вона подумки на цій згадці.

Дівчина розвернула мапи так, щоб Фракталові — який прикрашав стіну над узголів’ям ліжка — було добре видно.

— Мапи, — зронив той.

— Закономірність! — вигукнула Шаллан.

— Не бачу ніякої закономірності.

— Поглянь сюди, — сказала дівчина, підсовуючись ближче до стінки. — Тут, на старій мапі цю територію позначено як…

— Натанатан, — прочитав Криптик і тихенько загудів.

— Одне з королівств Епохи, що його створили самі Вісники для божественних цілей і т. д. і т. п. Але дивися. — Шаллан тицьнула пальцем у мапу. — Столиця Натанатану, Осідище Бур. Де, на твою думку, нам шукати його руїни, коли порівняти стару мапу з тією, яку Амарам…

— Вони мають бути десь у горах, що лежать між словами «Світанкова Тінь» і початковим «Н» у назві «Нічийні пагорби».

— Ні-ні, — заперечила Шаллан. — Додай-но трішки уяви! Ця стара мапа страхітливо неточна. Осідище Бур було саме тут. На Розколотих рівнинах.

— На мапі показано інше, — відказав Фрактал, загудівши.

— Але майже те саме.

— Теж мені закономірність, — кинув спрен ображеним тоном. — Вам, людям, не збагнути, що таке закономірності. Як-от тепер: зійшов другий місяць; щоночі о цій порі ти вже спиш, але сьогодні — ще ні.

— Бо сьогодні я не можу заснути.

— А якщо докладніше? Чому саме сьогодні? — запитав Фрактал. — Річ у дні тижня? У тебе безсоння що єсела? Чи в погоді? Тобі стало надто парко? Чи в положенні місяців відносно…

— Усе це тут ні до чого. Просто не спиться… — знизала плечима Шаллан.

— Але ж твій організм, поза сумнівом, здатен заснути.

— Мабуть, так, — відказала дівчина, — а от моїй голові не до сну. В ній вирує забагато думок — наче вали, що розбиваються об скелі. А ці скелі… вони, певне, теж у мене в голові. — Шаллан схилила її набік. — Гадаю, що така фігура мови створює ненайкраще враження про мій розум.

— Але ж…

— Годі бурчати, — сказала вона, здіймаючи пальця. — Цієї ночі я займаюся наукою.

Дівчина поклала аркуша на ліжко й, перевісившись через край, розшукала на підлозі кілька інших.

— А хто бурчить? — буркнув Фрактал, переповзаючи на ліжко поруч неї. — Я можу помилятися, але Ясна, здається, «займалася наукою» за письмовим столом…

— Письмові столи — для зануд, — відрізала закид Шаллан. — А ще для тих, хто не має м’якої постелі.

Хтозна, чи знайшли б у Далінаровому таборі для неї таке саме плюшеве ліжко. Хоча її робоче навантаження, певне, поменшало б. А втім, вона зрештою таки закінчила давати лад Себаріаловим дебетам-кредитам і от-от мала пред’явити комплект відносно впорядкованих бухгалтерських книг.

У пориві осяяння Шаллан підколола до звітів, які передавала Палоні, копію одного з паперів, на яких були виписані цитати про Урітіру — про його гіпотетичні багатства та зв’язок із Розколотими рівнинами. А внизу додала: «Це нотатки Ясни Холін, які свідчать, що там може бути сховано дещо цінне. Я триматиму вас у курсі своїх подальших досліджень». Тож якщо Адолінові обіцянки так і залишаться обіцянками, вона, бува, переконає Себаріала — який подумає, що на Рівнинах можна поживитися не тільки яхонтосерцями — взяти її із собою, коли туди виступатимуть його армії.

На жаль, усі ці приготування залишали Шаллан обмаль часу для наукового пошуку. Певне, тому їй і було не до сну. «Якби Навані погодилася на зустріч зі мною, мені було б легше», — подумала дівчина. Вона знову написала королеві-матері й отримала відповідь, що та не має часу, бо зайнята піклуванням про Далінара, який занедужав. Загрози для життя, здається, немає, але великий князь на кілька днів усамітнився, щоб побороти хворобу.

Невже Адолінова тітка вважає, що промах із тим викликом на дуель — провина Шаллан? Після того, що її наречений поклав собі зробити минулого тижня… Хай там як, а він принаймні був зайнятий, і в дівчини залишалося трохи часу, щоб почитати й поміркувати про Урітіру. Все ліпше, ніж безперестанку хвилюватися за братів, які досі не відповіли на її листи з благаннями полишити Я-Кевед і прибути до неї.

— Як на мене, сон — це дуже дивна штука, — зауважив Фрактал. — Мені відомо, що йому віддаються всі істоти Царства матерії. Ви що, вважаєте спання приємним? Якщо небуття вас страшить, то хіба несвідомий стан — не те саме?

— Сон — це тільки тимчасова несвідомість.

— А-а. Все, мовляв, гаразд, бо вранці кожен із вас приходить до тями.

— Ну, це залежить від конкретної людини, — неуважливо промовила Шаллан. — Сказати про багатьох із них «до тями» означає полестити…

Фрактал загудів, стараючись добрати сенсу в почутому, і зрештою дзизнув якоюсь подобою сміху.

Шаллан звела на Криптика брову.

— Я збагнув, що ти сказала це жартома, — пояснив свою реакцію спрен. — Хоча й не розумію, в чому полягає гумор. Адже твої слова — не анекдот. Про анекдоти я знаю. «Сходив один солдат до повій і влітає назад до табору. В обличчі — ні кровинки. Друзяки запитують, чи добре той відпочив. “Яке вже там добре!” — кричить солдат. “А що сталося?” — питають друзяки. Солдат відповідає, що спитав у шльондри, скільки вона хоче, а та заявила: “Жени марку й кінець!” Він же не знав, що плату тепер беруть частинами тіла».

Шаллан скривилася.

— Ти почув це від Васиних вояків?

— Так. Це смішно, бо слово «кінець» має кілька значень. Повія мала на увазі, що одної марки буде досить, але на жаргоні солдатів «кінець» вочевидь означає щось інше, тож герой анекдота подумав, наче вона збиралася відрізати йому…

— Так, дякую, що пояснив, — урвала спрена Шаллан.

— Це був анекдот, — вів далі Криптик, — і я розумію, що в ньому смішного. Ха-ха. І те саме із сарказмом. Ти замінюєш очікуване на щось геть неочікуване, й таке протиставлення породжує гумористичний ефект. Але чим було смішне твоє недавнє зауваження?

— Я, власне, вже й не знаю, чи було воно смішне…

— Але ж…

— Фрактале, от що вже ніскілечки не смішно, то це пояснення, чому смішне смішить, — сказала дівчина. — Нам треба обговорити важливіші речі.

— Ммм… Як-от чому ти розучилася робити так, щоб твої о́брази породжували звук? Адже одного разу, колись дуже давно, в тебе вийшло.

Шаллан змигнула очима і здійняла перед собою сучасну, скопійовану, мапу.

— Столиця Натанатану була тут, на Рівнинах. А колишні мапи вводять в оману. Амарам зауважує, що паршенді використовують майстерно зроблену зброю, якість якої набагато перевершує досягнення їхніх ремісників. То де ж вони її взяли? На руїнах міста, яке колись тут стояло!

Порившись у стосах паперів, вона витягнула мапу самого поселення. На ній було показано лише його план без жодної прилеглої території — та й той поганенький. Шаллан скопіювала цю мапу з купленої книжки, гадаючи, що Яснині нотатки відсилали саме до неї.

Букініст, який продав їй ту книжку, клявся-божився, що ця мапа дуже старовинна: мовляв, це копія з копії, поданої в якомусь азішському фоліанті, — замальовка мозаїки із зображенням Осідища Бур. Що ж до оригіналу, то його більше немає: адже більшість даних про дні мороку саме з таких фрагментів і походить.

— Учені відкидають ідею, що Осідище Бур було тут, на Рівнинах, — сказала Шаллан. — За їхніми словами, кратери військових таборів не відповідають описам міста, і тому його руїни натомість пропонують шукати у високогір’ї — там, де ти вказував. Але Ясна була з цим не згодна. Вона відзначила, що вчених там бувало дуже мало і що тутешня місцевість загалом погано досліджена.

— Ммм, — видобув Фрактал. — Шаллан…

— Я згодна з Ясною, — вела далі дівчина, відвертаючись. — Осідище Бур було невеликим містом. Воно могло стояти десь у центрі Рівнин, а ці кратери залишило щось інше… Амарам пише, що вони, на його думку, могли бути склепіннями. Не знаю, чи це взагалі реально… Адже в такому разі ті склепіння мали бути величезні… Хай там як, а тут могло стояти таке собі місто-супутник.

Шаллан відчувала, що наблизилася до якогось відкриття. В Амарамових нотатках переважно йшлося про спроби встановити контакт із паршенді, щоб розпитати про Спустошувачів і про те, як їх повернути. Про Урітіру він також побіжно згадував і, схоже, дійшов такого самого висновку, як і Ясна — що шлях туди лежав через прадавнє Осідище Бур. Колись десять таких порталів у столицях з’єднували десять королівств Епохи з Урітіру, де була така собі конференц-зала для десятка їхніх монархів із троном для кожного з них.

Ось чому на кожній тогочасній мапі святе місто лежало деінде: добиратися туди своїм ходом було б просто смішно — натомість вирушали до найближчої столиці, оснащеної Присяжною брамою.

«Він, як і я, шукає інформацію, — подумала дівчина. — Але хоче не розгромити, а повернути Спустошувачів. Навіщо?»

Шаллан здійняла старовинний план Осідища Бур, скопійований із мозаїки. Замість спеціальних позначок на кшталт координат і відстаней вона містила декоративні деталі. І хоча останні радували око, відсутність перших по-справжньому дошкуляла.

«Гей, таємнице, Присяжна брамо, ти тут? — питала себе подумки дівчина. — Тут, на цьому узвишші, як і думала Ясна?»

— Розколоті рівнини не завжди були розколоті, — шепнула сама до себе Шаллан. — Ось що випускають з уваги всі вчені, за винятком Ясни. Під час Останньої Руйнації Осідище Бур занепало, але це було так давно, що ніхто не порушує питання, як це сталося. Через пожежу? Землетрус? Ні, через щось куди жахливіше. Місто розбилося, мов таріль тонкої роботи, по якій ударили молотком.

— Шаллан, — сказав Фрактал, підсовуючись ближче. — Я знаю, що багато з минулих подій ти забула. Твоя брехня самій собі привабила мене. Але так не може тривати довіку — ти маєш поглянути правді у вічі. Правді про те, на що я здатен, і про те, що ми зробили. Ммм… Ба більше, ти маєш пізнати себе. І все пригадати.

Дівчина сиділа, підібгавши ноги, на своєму шикарному ліжку, а спогади намагалися вирватися з глухих кліток усередині її голови. Всі вони вказували в тому самому напрямку — на скривавлений килим. І той килим… ні.

— Ти хочеш допомогти, — вів далі Криптик. — Хочеш підготуватися до Вічновію, до спренів протиприродного. А отже, ти маєш стати собою. Я прибув до тебе не лише для того, щоб навчати фокусам зі Світлом.

— Ти ж казав, наче прибув не вчити, а вчитися, — відповіла Шаллан, не відриваючи очей від мапи.

— Так, учитися, але все йде до того, що ми могли б зробити дещо більше.

— Ти хочеш, щоб я втратила здатність сміятися? — спитала дівчина, тамуючи раптові сльози. — Хочеш, щоб стала калікою? Саме такою мене й зроблять ті спогади. Я можу бути собою лише тому, що ізолювала їх.

Перед нею утворився образ — породження інстинкту й Буресвітла. У Шаллан навіть не виникло потреби малювати: вона знала його надто добре.

То був образ її самої — такої, якою вона мала стати. Згорнутої клубочком на ліжку й неспроможної плакати, бо всі сльози вже давно виплакані. Ця дівчинка… не дівчина, а дівчинка… здригається щоразу, коли до неї звертаються, бо очікує, що всяк на неї кричатиме. Вона не сміється, бо сміх забрало болісне й безпросвітне дитинство.

Осьде справжня Шаллан. Вона знала це так само надійно, як власне ім’я. А та, ким вона стала натомість, була просто облудою — фабрикацією задля виживання. Створеною, щоб згадати себе дитиною, яка відкриває Світло в садах, Фрактала на кам’яній мурівці та сни, що стали реальністю…

— Ммм… як глибоко вкорінена твоя брехня! Оце вже що глибоко, то глибоко! — шепнув Криптик. — Що ж, хай там як, а тобі треба поновити свої здібності. Опанувати їх заново, якщо доведеться.

— Гаразд, — відповіла Шаллан. — Але якщо ми таке вже робили, то чи не міг би ти просто сказати мені, як це робиться?

— Моя пам’ять ослаблена, — промовив Фрактал. — Я так довго пробув недорозвиненим, замало не мертвим. Ммм. Не міг говорити…

— Атож, — підтакнула Шаллан, згадавши, як той крутився дзиґою на підлозі й буцався в стінку. — А втім, ти був по-своєму кумедний.

Вона відігнала образ переляканої дівчинки, що скімлить, скулившись на ліжку, й дістала своє малярське приладдя. Задумливо постукала олівцем по губах, а потім, недовго думаючи, намалювала темнооку аферистку Вейл.

Назвати це автопортретом не випадало, адже риси обличчя Вейл і Шаллан були досить відмінні, щоб ніхто, побачивши, не переплутав одну з іншою. А втім, щось від Шаллан у ній таки було. То була смаглява й темноока, алетійська, іпостась самої художниці — на кілька років старша та з різкіше окресленими носом і підборіддям.

Закінчивши малювати, вона видихнула Буресвітло і створила образ. Схрестивши руки на грудях, той стояв коло ліжка — на позір не менш упевнений у собі, ніж бувалий дуелянт перед дитиною з дрючком.

Звук. Як їй домогтися звуку? Фрактал казав, що це частина Сплеску Ілюмінації чи принаймні щось подібне до неї. Підібгавши одну ногу під себе, Шаллан зручніше вмостилася на постелі й уважно оглянула Вейл. А протягом наступної години перепробувала все, що на думку спадало — від напруженого зосередження до намагання зобразити звуки, які мали з’явитися. Але нічого не вийшло.

Зрештою Шаллан злізла з ліжка й пішла принести собі пляшку напою, який охолоджувався у відерці в сусідній кімнаті. Але на шляху туди відчула всередині незрозуміле посмикування й, озирнувшись через плече, зауважила, що образ Вейл почав розпливатися, наче розтерті олівцеві лінії.

Буря забирай! От біда: підтримання ілюзії потребувало постійного підживлення Буресвітлом, яке надходило від Шаллан. Вона повернулася в опочивальню й поклала на підлогу, всередині ноги́ Вейл, заряджену сферу. А коли знову вийшла, ілюзія все одно розпливлася — наче булька, що от-от має луснути. Шаллан розвернулася й, узявши руки в боки, сердито глянула на образ Вейл, який став зовсім нечітким.

— А бодай тобі буря! — роздратувалася дівчина.

Фрактал загудів:

— Мені шкода, що твої божественні й містичні таланти не дають миттєвого результату — та ще й саме такого, як ти хотіла б.

Шаллан звела на нього брову.

— А я гадала, наче гумор тобі не дається.

— Дається. Я ж щойно пояснював… — Він на мить змовк. — То я пожартував? Сарказм! Моє зауваження було саркастичне. І то ненавмисно!

Спрен, здавалося, здивувався й навіть зрадів.

— Гадаю, ти потроху вчишся.

— Вся річ у зв’язку між нами, — пояснив Фрактал. — У Гадесмарі я спілкуюся інакше… не по-людському. А наш зв’язок забезпечує мене засобами явити себе в Царстві матерії не просто бездумним проблиском. Ммм. Прив’язка до тебе допомагає мені спілкуватися так само, як ти. Неймовірно! Ммм.

І спрен осів, немовби сокирогончак, який аж затрубив від задоволення. Аж раптом Шаллан дещо зауважила.

— Я не сяю, — сказала вона. — У мені багато Буресвітла, але я не сяю.

— Ммм… — видобув спрен. — Велика ілюзія трансформує один Сплеск у інший. Живиться твоїм Буресвітлом.

Шаллан кивнула. Надлишок заряду споживала ілюзія, яка всотувала втримуване в дівчині Буресвітло, й те не клубочилося над шкірою, як зазвичай. Це могло стати в пригоді. Фрактал переповз на ліжко, й лікоть Вейл — той, що був ближче до нього — зробився чіткішим.

Шаллан наморщила чоло.

— Фрактале, перемістися-но ближче до образу.

Той зробив, як просили, й переповз покривалом на той кінець ліжка, з якого стояла Вейл. Ілюзія почіткішала. Не те щоб уповні, але Фракталова присутність внесла помітну різницю.

Шаллан і собі підійшла, і з її наближенням до ілюзії та знову стала повноцінно чіткою.

— Ти здатен втримувати Буресвітло? — спитала Шаллан у Фрактала.

— Я не… Тобто… За допомогою Інвеститури я…

— Зараз побачимо, — сказала Шаллан.

І притиснула до нього долоню, від чого спренові слова перетворилися на невдоволене гудіння. Відчуття було дивне: вона немовби спіймала під простирадлами сердитого крєм’ячка. Дівчина запхала в нього трохи Буресвітла, а коли відняла руку, спрен курився його струминками, мов фабріалова кухонна плитка — парою.

— Ми з’єднані зв’язком, — промовила Шаллан. — Моя ілюзія — твоя ілюзія. Піду-но я візьму собі чогось випити, а ти спробуй не дати образові розсіятись.

І вона, всміхаючись, пішла у вітальню. Фрактал продовжив роздратовано гудіти, але перемістився з покривала на підлогу. Огляд застувало ліжко, але дівчина здогадалася, що той переповз до ніг Вейл.

Це спрацювало — ілюзія зосталася на місці.

— Ха! — видобула Шаллан, наливаючи собі келих вина.

Відтак дівчина повернулася в спальню і, обережно опустившись на ліжко (бо плюхнутися з червоним вином у руках було б необачно), поглянула туди, де недалечко від Вейл застиг на підлозі Фрактал. Від Буресвітла спрен став видимий.

«Треба буде врахувати цю обставину, — подумала Шаллан, — і вибудовувати ілюзії таким чином, щоб він міг у них заховатися».

— Що, спрацювало? — запитав Фрактал. — Звідки ти знала, що це дасть результат?

— А я й не знала. — Шаллан пригубила вино. — Я здогадалася.

Той загудів, а дівчина знову сьорбнула вина. Ясна цього не схвалила б. «Наука потребує ясного розуму й загострених відчуттів — а з алкоголем вони несумісні». І колишня підопічна залпом осушила келих.

— А тепер… — сказала Шаллан, сягаючи рукою донизу.

Її наступний крок був суто інтуїтивний: маючи прив’язку до ілюзії і до спрена, вона…

…Поштовхом Буресвітла прикріпила ілюзію до Фрактала, як-от нерідко прикріплювала до себе. Спренове світіння потьмяніло.

— Пройдися, — попросила Шаллан.

— Я не ходжу, а повзаю… — поправив її Криптик.

— Ти зрозумів, про що я.

Фрактал перемістився, і образ Вейл перемістився разом із ним. Але, на жаль, не крокуючи, а, так би мовити, ковзаючи — як-от сонячний зайчик від ложечки, яку знічев’я крутять у руках. Але Шаллан усе одно тріумфувала. Після стількох невдалих спроб домогтися, щоб її творива зазвучали, це неочікуване відкриття здавалося великою перемогою.

А чи не зможе вона домогтися, щоб образ рухався трохи природніше? Шаллан узяла альбом і всілася малювати.

61. Слухняність

Півтора року тому

Шаллан стала ідеальною донькою.

Була тихша води, а надто в батьковій присутності. Дні переважно проводила у себе в кімнаті, де сиділа біля вікна, знов і знов перечитуючи ті самі книжки або ще раз і ще раз малюючи ті самісінькі натюрморти. Досі батько вже кілька разів доводив на ділі, що не чіпатиме її, якщо вона його розсердить.

Але натомість битиме інших.

Дівчина дозволяла собі скинути маску, лише залишаючись наодинці з братами, подалі від батькових вух. Їхня трійця частенько улещувала сестру — з якимось самогубним відчаєм — розповідати їм історії, вичитані з книжок. Лише для них Шаллан жартувала, насміхалася з батькових візитерів і вигадувала химерні небилиці, котрі вони слухали коло каміна.

Який жалюгідний спосіб опиратися! Не роблячи більшого, вона почувалася боягузкою. Хоча тепер усе неодмінно… неодмінно налагодиться. Власне, проводячи дедалі більше часу за рахунками в товаристві подвижників, Шаллан зауважила, як спритно її батько поклав край цькуванню з боку інших світлооких і почав стикати їх лобами між собою. Те, як він захоплював владу, водночас вражало й жахало. Батькові справи пішли вгору ще дужче, коли на їхніх землях відкрили нові поклади мармуру, забезпечивши ясновельможного Давара ресурсами для чергових авансів, оборудок і хабарів.

Тепер він неодмінно засміється знову. А темрява в його очах неодмінно розсіється.

Але сталося не так, як гадалося.

***

— Вона занизького звання, щоб стати моєю невісткою, — промовив батько, опускаючи кухля. — Балате, я цього не потерплю. Ти маєш порвати з тією дівулею.

— Вона з доброї родини! — заперечив Балат і підвівся, спершись долонями на стільницю.

Вони саме обідали, тож Шаллан була тут, як годиться господарській доньці, а не сиділа під замком у себе в кімнаті. Її годували, немов малу дитину, за окремим столиком, осторонь, а Балат стояв і дивився на батька через стіл на помості.

— Вони твої васали! — гаркнув до старого її брат. — Ти сам запросив їх повечеряти з нами.

— Мої сокирогончаки також їдять у мене біля ніг, — відказав той, — але я не дозволю, щоб мої сини лигалися з ними. Дім Тавінар і близько не відповідає нашим амбіціям. А от кандидатуру Суді Валам можна й розглянути.

Балат насупився.

— Ти про дочку великого князя? Це навіть не смішно. Та їй звернуло на шостий десяток!

— Але вона незаміжня.

— Бо чоловіка вбили на дуелі! Хай там як, а великий князь нізащо такого не схвалить.

— Він погляне на нас іншими очима, — заперечив батько. — Бо тепер ми багата й вельми впливова родина.

— Але так само з убивцею на чолі, — огризнувся Балат.

«Ой лишенько! Це було зайве», — подумала Шаллан. Поруч господаря зчепив пальці в замок новий дворецький, Луеш, чиє обличчя нагадувало бувалу в бувальцях шкіряну рукавичку, проорану глибокими зморшками там, де її найактивніше зношували (у випадку Луеша — на чолі від частого суплення).

Батько повільно підвівся. Цей новонадбаний різновид його люті — холодний гнів — дуже страшив дівчину.

— До речі, про останній виводок твоїх сокирогончаків… — промовив старий до Балата. — Шкода, що під час останньої великобурі всі вони захворіли. Справжня трагедія! Але нічого не поробиш — доведеться їх добити…

Батько зробив наказовий жест, і один із його нових охоронців — Шаллан погано знала того чоловіка — відійшов, на ходу оголюючи меча.

Вона похолола. Занепокоївся навіть Луеш, який узяв старого за плече, щоби стримати.

— Ти мерзотник, — кинув Балат, сполотнівши. — Я тебе…

— Що «ти мене»? — спитав батько, струшуючи Луешеву руку й нахиляючись до старшого сина. — Ну ж бо, Балате. Я слухаю. Викличеш мене на дуель? Тільки не думай, наче я не стану тебе вбивати. Вікім, може, й жалюгідний слинько, але Наном нашого Дому послужить не гірше за тебе.

— Геларан повернувся, — мовив Балат.

Батько застиг на місці, так само спираючись долонями на стільницю.

— Я бачився з ним два дні тому, — повів далі син. — Він прислав по мене, і я їздив до міста на зустріч із ним. Геларан…

— Не смій згадувати це ім’я в моєму домі! — проревів батько. — Ніколи не смій! Не жартуй зі мною, Нане Балате.

Брат зустрівся очима з главою родини й витримував його погляд, доки Шаллан не налічила десять ударів серця, що так і вилітало в неї з грудей. Лише тоді Балат здався й відвів очі.

Старий на позір знеможено осів на стілець, а син вийшов із зали. Запанувала цілковита тиша, й Шаллан боялася зронити бодай слово. Зрештою батько підвівся й, відсунувши стільця, пішов геть, а Луеш незабаром подався за ним.

В їдальні зосталися лише донька господаря і служниці. Тож дівчина боязко встала з-за столу й рушила вслід за Балатом.

Той був у вольєрі для сокирогончаків. Охоронець, не гаючи часу, зробив, що веліли: в калюжі фіолетової крові на кам’яній підлозі валявся останній виводок цуценят.

Це сестра приохотила брата розводити їх. Він рік за роком учився давати раду своїм внутрішнім демонам і тепер рідко кривдив щось більше за крєм’ячка. Тож, сидячи на ящику, Балат нажахано дивився на маленькі трупики, а на підлозі коло нього аж кишіло спренів болю.

Гримнувши металевими дверима вольєра, Шаллан відчинила їх і, наблизившись до нещасних тілець, притисла до вуст захищену руку.

— Таке враження, — зронив брат, — наче батькові охоронці тільки й чекають нагоди зробити щось на кшталт цього. Не до вподоби мені ця його нова варта. Той Леврін зі злими очима… Або Рін, який мене просто лякає. Куди поділися Тен і Біл — охоронці, які розуміли жарти? Ми з ними майже здружилися…

Шаллан поклала руку йому на плече.

— Балате, ти справді бачився з Гелараном?

— Так, але він просив нікому про це не казати. Й попереджав, що цього разу може поїхати дуже надовго. Він велів мені… велів наглянути за родиною. — Балат затулив обличчя долонями. — Шаллан, мені не стати Гелараном.

— А тобі й не треба.

— Він сміливий. Сильний.

— Геларан покинув нас напризволяще.

Балат звів на сестру заплакані очі. Його щоками збігали сльози.

— А може, він мав рацію? Шаллан, а що, як це єдиний вихід?

— Поїхати з дому?

— А чом би й ні? — відповів запитанням Балат. — Ти день при дні просиджуєш під замком, виходячи зі своєї кімнати лише перед батькові ясні очі. Юшу знову взявся до азартних ігор — ти й сама це знаєш! — хоча тепер поводиться обережніше. А Вікім поговорює, що стане подвижником, але старий, мабуть, не дасть на це дозволу. Адже він потрібен для підстраховки.

Крити, на жаль, було нічим.

— Але куди ж ми поїдемо? — спитала Шаллан. — У нас нічого немає.

— У мене й тут нічого немає, — заперечив брат. — Шаллан, я не відмовлюся від Ейліти. Наше знайомство — єдина прекрасна подія, яка сталася в моєму житті. Якщо нам із нею доведеться перебратися до Веденара й жити, належачи до десятого дану, то я наймуся в чийсь дім охоронцем абощо, але ми підемо на це. Бо хіба навіть таке життя не ліпше, ніж тутешнє?

І він вказав на мертвих цуценят.

— Може, й так.

— А ти не поїдеш зі мною? Якщо я візьму Ейліту й переберуся туди? Ти могла б улаштуватися писаркою. Сама заробляти на прожиття і звільнитися з-під влади старого.

— Я… Ні, я не можу.

— Чому?

— Батьком щось заволоділо, щось жахливе. Якщо ми всі роз’їдемося, то зоставимо його на поталу цій силі. Хтось має йому допомогти.

— Чому ти так його захищаєш? Тобі ж відомо, що він скоїв.

— То не він.

— Еге, ти не можеш пригадати… — підхопив Балат. — Я вже сто разів чув, що в тому місці твоєї пам’яті зяє прогалина. Ти на власні очі бачила, як він її вбив, але не хочеш цього визнавати. Буря забирай! Шаллан, ти така само зламана, як Вікім або Юшу. Або… як інколи і я сам…

Сестра струснула із себе заціпеніння.

— Облишмо про це, — сказала вона. — Якщо ти поїдеш, то забереш із собою братів?

— Я не зможу собі такого дозволити, — пояснив їй Балат. — А надто коли йдеться про Юшу. Нам доведеться жити дуже скромно, і я не можу твердо розраховувати, що він… ну, ти мене зрозуміла. Але якби з нами поїхала ти, то шанси, що бодай хтось із нас трьох одразу влаштується на роботу, зросли б. Ти ліпша каліграфка й художниця, ніж Ейліта.

— Ні, Балате, — відказала Шаллан, налякана тим, як сильно частині її єства кортить відповісти братові згодою. — Я не можу. А надто коли Юшу з Вікімом залишаться тут.

— Зрозуміло, — мовив той. — Що ж… пошукаємо іншого виходу. Я поміркую.

Дівчина залишила брата й вийшла з вольєра, побоюючись, щоб батько не застав її всередині й не розгнівався. Заходячи до маєтку, вона не могла позбутися відчуття, наче силкується не дати розпуститися килимові, з країв якого десятки людей висмикують нитки.

Що то буде, коли Балат таки поїде? Він пасував перед старим, але принаймні опирався. Тимчасом як Вікім просто робив, що веліли, а Юшу так само завдавав купу клопоту. «Треба лише перечекати цю бурю, — думала Шаллан. — Не дратувати батька, а дати йому заспокоїтись. І тоді він опам’ятається…»

Вона піднялася сходами й проминула прочинені двері його кабінету. Зсередини долинув голос господаря:

— …розшукаєш його у Валаті. Коли вірити Нанові Балату, вони зустрічалися в місті, тож ідеться, найпевніше, про Валат.

— Буде зроблено, Ваша Ясновельможносте.

Цей голос… він належав Рінові, капітанові нової охорони її батька. Дівчина позадкувала й зазирнула до кабінету. За картиною на дальній стіні сяяв сейф, пронизуючи полотно яскравим світлом. Шаллан воно замало не сліпило, але решта присутніх, здавалося, нічого не помічали.

Тримаючи руку на ефесі меча, капітан уклонився батькові.

— І принесеш мені голову, Ріне. Я хочу побачити її на власні очі, — наказав господар кабінету. — Він той, хто може все зруйнувати. Застань його зненацька і вбий, не давши йому часу прикликати Сколкозбройця — який, до речі, стане твоїм, доки ти служитимеш Дому Давар.

Шаллан позадкувала, доки батько не підвів очей на двері й не побачив доньку. Геларан. Старий щойно звелів його вбити.

«Я маю щось удіяти. Я маю попередити його». Але як? Чи не зможе Балат зв’язатися з ним іще раз? Вона…

— Та як ти смієш? — пролунав із-за прочинених дверей жіночий голос.

Запала приголомшена мовчанка. Шаллан знову підкралася до шпарини й зазирнула всередину. У дверях, що вели вглиб батькових покоїв, до опочивальні, стояла Маліз, її мачуха. Ця невисока й дебела жіночка ще ніколи не здавалася падчерці грізною, але того дня буря на її обличчі злякала б і білошипника.

— Йдеться про твого рідного сина, — промовила мачуха. — Ти маєш бодай рештки совісті? А серце в грудях?

— Він мені більше не син, — ревнув батько.

— Я вірила твоїм балачкам про ту жінку, мою попередницю, — сказала Маліз. — Я підтримувала тебе. Жила з цією хмарою, що нависла над домом. А тепер чую таке? Бити слуг — це одне, але вкоротити віку рідному синові?

Батько шепнув щось до капітана, і Шаллан, відскочивши від шпарини, заледве встигла прошмигнути до себе в кімнату, як із дверей вигулькнув Рін і щільно — з хляпом — зачинив їх за собою.

Шаллан замкнулася в спальні, а між батьком і мачухою спалахнула шалена сварка, котра супроводжувалася гнівними криками. Дівчина зіщулилася на підлозі коло ліжка й затулила вуха подушкою. А коли гадала, що сварці кінець, прибрала її.

І саме тоді в коридор бурею вилетів батько.

— Ну чому ніхто в цьому домі не кориться?! — кричав він, погупавши сходами вниз. — Якби всі ви просто корилися, нічого б не сталося!

62. Той, хто позбавив майбутнього

Про мене, це майже те саме, що йменувати скунса за його смородом.

У Каладіновій камері тривало життя. Хоча, за в’язничними мірками, умови там були непогані, він ловив себе на тому, що сумує за фургоном для рабів. Тоді принаймні можна було милуватися пейзажем. Свіже повітря, вітерець, а вряди-годи навіть «душ» під дощиком позбувайла. Життя було, звісно, не мед, але все-таки ліпше, ніж коли тебе посадили під замок і забули.

На ніч сфери зі світильників забирали, залишаючи в’язня в пітьмі. Лежачи в темряві, він мимоволі уявляв, неначе опинився десь глибоко під землею, похований під милями й милями каменю без жодного шляху нагору, без жодної надії на порятунок. Гіршої смерті годі було й уявити. Ліпше лежати на полі битви з розпоротим черевом і дивитися в небо, доки з тебе витікає життя.

***

Прокинувшись від світла, Каладін зітхнув і задивився в стелю, доки наглядачі — незнайомі йому світлоокі солдати — знову розкладали заряди по лампах. День за днем усе тут було до бурі одноманітне: прокидаєшся від тьмяного світла сфер, від якого тільки більше тужиш за сонцем, а служниця приносить сніданок. Нічний горщик стояв коло отвору під ґратами й шкрябнув по каменю, коли та, витягаючи, замінила його на новий.

Відтак служниця поспішила геть: в’язень лякав її. Застогнавши від болю в затерплих м’язах, Каладін сів на нарах і глянув, що дали на сніданок. Пласку перепічку з начинкою з бобової пасти. Він підвівся й, відганяючи якихось дивних спренів, що снували перед ним, — ті скидалися на туго натягнуті дротики — примусив себе зробити серію відтискань. Якщо його ув’язнення затягнеться, то зберегти фізичну форму буде складно. Може, попросити собі кілька каменів замість гир і гантелей?

«Чи не так само було і з Моашевими дідусем та бабусею, які чекали суду, доки не померли у в’язниці?» — подумав Каладін, беручись до сніданку.

Він відкинувся на нарах, пощипуючи перепічку. Вчора налітала великобуря, але, замкнений у цій камері, юнак її майже не чув.

Неподалік лунало мугикання Сил, але куди вона поділася, сказати було складно.

— Ти де? — спитав Каладін.

Але та так само ховалася.

— Там, на арені, був Криптик, — тихенько промовив її голосок.

— Ти про них уже якось казала, еге ж? Це різновид спренів?

— І то огидний. — Сил помовчала й додала: — Хоча, як на мене, некривдний. — У її голосі залунало невдоволення. — Коли він тікав, я збиралася полетіти за ним, але ти потребував моєї допомоги. Ну а коли я повернулася, щоб пошукати ще, він уже сховався.

— Що ти хочеш цим сказати? — спитав Каладін, насупивши чоло.

— Криптикам до вподоби будувати плани, — повільно промовила Сил, неначе пригадуючи щось давно забуте. — Так… я пам’ятаю: вони дискутують і ведуть спостереження, але ніколи нічого не роблять. Хоча…

— Що «хоча»? — спитав в’язень, підводячись.

— Я бачила ознаки, що вони когось шукають, — пояснила Сил. — Тож незабаром може виявитися, що ти не один.

«Когось шукають». Щоб обрати — як колись його — Приборкувачем сплесків. І що ж за Променистого могли обрати спрени, яких Сил так неприховано ненавидить? Скидалося на те, що Каладін був би не радий такому знайомству.

«От буря забирай! — подумав він, знову сідаючи. — Якщо вони оберуть Адоліна…»

Від такої думки Каладіна мало б занудити, але натомість одкровення Сил його не знати чому заспокоїло. Навіть якщо тим Променистим справді стане Адолін, це все одно бажаніше, ніж бути самому. Тож Каладінів настрій поліпшився, і його похмурість трішки розсіялась.

Коли він закінчував снідати, з коридору долинув якийсь глухий стук. Невже відчинилися двері? Відвідувати його могли лише світлоокі, але поки ніхто не приходив — якщо не рахувати Дотепника.

«Кінець кінцем буря наздоганяє кожного…»

До камери підійшов Далінар Холін.

Попри невеселі роздуми, миттєвою реакцією капітана, яку вимуштрувала в ньому багаторічна військова служба, стало підвестися й віддати новоприбулому честь, приклавши руку до грудей. Ще б пак — адже то був його безпосередній командувач. Та щойно він зробив це, як відчув себе ідіотом. Тягнеться в струнку за ґратами й салютує людині, яка його туди запроторила?

— Вільно, — скомандував Далінар і кивнув.

Широкоплечий князь стояв перед камерою, тримаючи руки за спиною. Навіть коли він був розслаблений, це все одно справляло враження якоїсь поважності.

«У нього вигляд, наче в генерала з переказів», — майнуло в Каладіновій думці. Широке обличчя, сивина у волоссі й непохитність цегляної стіни. Не він носив форму, а форма носила його. Далінар Холін уособлював той ідеал, що його капітан давно мав за чистісіньку вигадку.

— Ну, як ти тут? — поцікавився князь.

— Я у в’язниці, сер. Буря її забирай!

Далінарове обличчя розколола усмішка.

— Та бачу… Заспокойся, солдате. Адже якби я наказав тобі тиждень-другий повартувати в кімнаті, ти виконав би моє розпорядження?

— Так точно.

— От і вважай, що такий у тебе наказ: охороняти цю камеру.

— Сер, я подбаю, щоб невповноважені особи не поцупили нічного горщика.

— Елгокар уже охолов, приходить до тями й непокоїться тільки про те, що, звільнивши тебе надто швидко, справлятиме враження слабака. Дай мені ще кілька днів — і ми оформимо тобі помилування за скоєний злочин і поновимо тебе на посаді.

— Не бачу, сер, який у мене вибір.

Далінар підступив ближче до ґрат.

— А тобі тут нелегко.

В’язень кивнув.

— Про тебе й про твоїх людей добре піклуються. Двоє мостонавідників із твоєї команди повсякчас вартують на вході до цієї будівлі. Тобі немає про що хвилюватися, солдате. А що ж до твоєї репутації в моїх очах…

— Сер, — промовив капітан, — я, мабуть, просто не певен, чи король мене зрештою таки звільнить. Він уже гноїв незручних для себе людей у в’язниці, доки ті не помруть.

Каладін сказав це й сам не вірив, що такі слова злетіли в нього з вуст. Вони звучали як порушення субординації, ба навіть як державна зрада — але так і крутилися на язику, вимагаючи, щоб він їх озвучив.

Далінар так само стояв, склавши руки за спиною.

— Ти про срібних справ майстрів із Холінара?

То він усе знав. Прародителю бур! Невже й Далінар доклав до цього руку? Каладін кивнув.

— Від кого ти почув про той випадок?

— Від одного зі своїх людей, який знав тих ув’язнених, — пояснив капітан.

— Я сподівався, що ми зможемо уникнути таких чуток, — промовив Далінар. — Хоча поголоски, звісно, мов лишайники: хоч як зішкрібай, а під корінь не виведеш. Солдате, ті люди стали жертвами помилки, і я готовий відверто це визнати. Але з тобою такого не трапиться.

— То поголоски, виходить, правдиві?

— Я волів би не говорити про справу Рошона.

«Рошона».

Каладін згадав крики. Кров на підлозі батькової операційної. Юнака, який помирає.

Дощовий день — той самий, коли дехто намагався відібрати Каладінове світло. І зрештою домігся свого.

— Рошона? — шепнув Каладін.

— Так, дрібномаєтного світлоокого, — зітхнув Далінар.

— Сер, заради мого душевного спокою, мені важливо дізнатися, що тоді сталося.

Князь зміряв його поглядом. Але в’язень дивився просто перед собою… заціпенівши душею. Рошон. Відколи той прибув до Гартстоуна, щоб стати там новим градоправителем, усе пішло не так. А доти Каладінового батька поважали.

Із прибуттям того жахливого чоловіка, який тягнув за собою шлейф дріб’язкової заздрості, весь світ перевернувся з ніг на голову. Рошон інфікував їхнє містечко, наче гнилокузьки — брудну рану. Це через нього Тіен вирушив на війну, а Каладін подався за братиком.

— Що ж, гадаю, я тобі завинив, — сказав Далінар. — Але те, що ти почуєш, має позостатися між нами. Рошон був нікчемою, який утерся в довіру до Елгокара. На той час мій небіж був кронпринцом, якого залишили правити Холінаром і наглядати за королівством, доки його батько засновував тут, на Рівнинах, перші алетійські табори. А я… мене саме не було на місці.

Хай там як, а винен був не Елгокар: він просто послухався поради довіреної особи. Але Рошон дбав не про інтереси трону, а про власний зиск. Він мав у власності кілька крамниць, де торгували сріблом… але це вже деталі. Суть у тому, що через Рошона кронпринц припустився кількох помилок. Але я, повернувшись, з усім розібрався.

— Ви покарали Рошона? — тихо спитав Каладін, перебуваючи в ступорі.

— Так, він потрапив у опалу, — кивнув князь. — Елгокар відправив його туди, де той більше не міг нікому нашкодити.

«…Де той більше не міг нікому нашкодити». Каладін замало не розсміявся.

— Ти хочеш щось сказати?

— Мої слова вам не сподобаються, сер.

— Може, й ні, але я, певне, маю їх вислухати.

Далінар справді був хорошою людиною. Де в чому засліпленою, але непоганою.

— Що ж, сер, — промовив капітан, насилу стримуючи емоції. — Мене… непокоїть, що такий, як Рошон… призвів до загибелі невинних людей, але уникнув в’язниці.

— Солдате, там усе було не так просто. Рошон, васал великого князя Садеаса, був кузеном впливових людей, чиєю підтримкою ми прагнули заручитися. Я спершу пропонував позбавити його шляхетської гідності та зробити «десятником», приреченим на злиденне життя. Але такий крок відштовхнув би наших союзників і міг би зашкодити королівству. Тож Елгокар просив виявити до Рошона поблажливість, і його батько телестилеграфував, що погоджується. От я й поступився, розсудивши, що не варто виховувати в кронпринца жорстокосердість.

— Звісно, не варто, — процідив Каладін крізь зціплені зуби. — От тільки зрештою складається враження, що монарша милість частенько стає в пригоді кузенам світлооких магнатів, і дуже рідко — людині низького звання.

І в’язень пильно глянув на князя крізь ґрати, які розділяли їх.

— Солдате, я, по-твоєму, бував несправедливим із тобою або з твоїми людьми? — холодно поцікавився Далінар.

— Ви? Ні, сер. Але ж ідеться не про вас.

Князь тихенько й наче розчаровано зітхнув.

— Капітане, ти зі своїми людьми перебуваєш в особливому становищі. Ваше життя щодня проходить біля короля. Ви бачите не лик, який монарх являє світові, а обличчя живої людини. З охоронцями незмінно так буває. Тож ваша вірність має бути особливо непорушною. Так, ваш підопічний має недоліки — як і кожен із нас. Але він ваш король, і я не потерплю неповаги до нього.

— Сер, я щиро поважаю престол, — відказав Каладін.

Того, хто на ньому возсідав, може, й ні — але сам трон він справді шанував: комусь же треба правити.

— Синку, — мовив князь після хвилинної задуми, — ти знаєш, чому я призначив тебе на твій пост?

— Ви казали, що шукаєте людину, яка точно не шпигуватиме на користь Садеаса.

— Це логіка, а не причина мого рішення, — сказав Далінар, впритул підступивши до ґрат і майже впритул — до в’язня за ними. — Я вчинив так, бо в мене було відчуття, що це правильно.

Каладін насупив чоло.

— Я довіряю інтуїції, — повів далі князь. — І нутром відчув, що ти — саме той, кому до снаги допомогти мені змінити королівство. Чоловік, який пройшов у таборі Садеаса через саму Геєну, але зберіг у собі здатність надихати інших — саме той, кого я хочу бачити під своєю орудою. — Вираз його обличчя посуворішав. — Я призначив тебе на посаду, якої в цій армії не обіймав іще ні один темноокий. Я дозволяв тобі бути присутнім на нарадах за участю короля й вислуховував, коли ти просив слова. Не змушуй мене жалкувати про ці рішення, солдате.

— Хіба ви про них іще не жалкуєте? — спитав Каладін.

— От-от пожалкую, — відказав Далінар. — Ні, я все розумію: якщо ти справді віриш у свої слова про Амарама… В такому разі — на твоєму місці — мені б і самому страшенно кортіло встругнути таку саму штуку, як ти. Але буря забирай, чоловіче, — ти все одно темноокий!

— Це не має відігравати жодної ролі.

— Має чи не має, а відіграє! Ти хочеш це змінити? Що ж, волаючи, мов божевільний, і викликаючи на дуель людей на кшталт Амарама, цього точно не зміниш. Такого можна досягти, лише проявивши себе на посаді, на яку ти призначений. Стань тим, хто викликає захоплення в інших — хоч світлооких, хоч темнооких. Переконай Елгокара, що темнонародженому до снаги бути лідером. Ось що зможе змінити цей світ.

Князь, розвернувшись, рушив до виходу, і в’язень мимоволі відзначив про себе, що Холінові плечі стали дещо сутуліші, ніж коли той увійшов.

А Каладін, зоставшись на самоті, опустився на нари й протяжно зітхнув.

— Спокійно, — роздратовано шепнув він сам до себе. — Роби, що велять, Каладіне. Сиди собі в клітці.

— Він намагається допомогти, — заперечила Сил.

Каладін зиркнув у той бік. Та де ж вона ховається?

— Ти ж чула про Рошона.

Мовчанка.

— Так, — тихенько підтвердив зрештою її голосок.

— Злидні нашої родини, остракізм, якому піддали її в містечку, призов Тіена на службу — все це сталося через Рошона. А прислав його до нас Елгокар.

Сил мовчала. Каладін узяв із миски шматочок перепічки й заходився жувати. Прародителю бур — а Моаш насправді мав рацію! Без Елгокара королівству було б ліпше. Далінар старався щосили, але щойно заходило про племінника, як огляд князеві застувало величезне більмо.

Час було комусь утрутитися й розітнути пута, які зв’язували Далінарові руки. Задля блага Алеткару й самого князя Холіна король мав померти.

Деяких людей потрібно просто усувати — як-от ампутують гангренозного пальця або вщент розтрощену ногу.

63. Світ, що палає

Ось, полюбуйся, до чого я через тебе договорився. Ти завжди вмів довести мене до крайнощів, старий друже. І то хай як я від тебе стомився, а й досі називаю тебе своїм другом.

«Що поробляєте?» — написав телестиль до Шаллан.

«Нічого особливого, — відповіла та при світлі сфер, — просто працюю над бухгалтерськими книгами Себаріала».

Визирнувши крізь отвір в ілюзії, вона глянула на вулицю далеко внизу. Людський потік лився містом, немов маршируючи під якийсь дивний ритм: то струмочком, то паводком, то знову струмочком. Плин рідко залишався постійним. І чому так було?

«Не хочете мене провідати? — вивів пристрій. — Бо тут стає по-справжньому нудно».

«Даруйте, — відписала дівчина Адолінові, — але я справді маю завершити цю роботу. Хоча залюбки потеревеню з вами телестилеграфом, щоб мені було веселіше».

Зреагувавши на брехню, поряд тихенько загудів Фрактал. Шаллан скористалася з ілюзії, щоб збільшити розміри надбудови на антресолях дохідного будинку в Себаріаловому військовому таборі, де можна було, заховавшись, сидіти, спостерігаючи за вулицею внизу. Стілець і сфери для освітлення додавали комфорту, але наразі п’ятигодинне очікування не дало результатів: до самотнього дерева з кам’яною корою, яке росло коло під’їзної доріжки, ніхто не підходив.

Дівчина не знала, що то за вид: надто старе, щоб бути недавнім насадженням, воно, певне, стояло там іще до прибуття Себаріала. Цупка, з наростами, кора наводила на думку, що то якийсь різновид дендроліту, але довгими вайями, які здіймалися в повітря, погойдуючись і тріпочучи на вітрі, наче вимпели, те дерево нагадувало долинну вербу. Шаллан уже зробила замальовку й мала намір пошукати таке саме в книжках.

Дерево звикло до людей і не втягувало своїх вай, коли ті його проминали. Якби хтось підкрався досить обережно, щоб не зачепити їх, Шаллан помітила б. А якби швидко, вайї натомість уловили б вібрацію й поховалися — і це також не оминуло б уваги спостерігачки. Дівчина була практично певна, що спробуй хтось зробити там закладку, вона про це дізналася б, навіть якби їй саме трапилося відвернутися.

«Гадаю, в мене є можливість скласти вам компанію, — написав телестиль. — Шорен зараз вільний».

Ішлося про подвижника, якого викликав до себе княжич і який писав сьогодні під його диктовку. Адолін навмисне зауважив, що користується послугами подвижника, а не когось із батькових писарок. Невже він гадав, наче Шаллан ревнувала б, якби за нього писала жінка?

Схоже, Адоліна таки дивувало, що вона не ревнива. Це що ж, усі придворні дами аж такі обмежені? А чи це вона — дивачка, що от-от проґавить своє щастя? Княжич справді кидав оком на інших дівчат, і Шаллан мала визнати, що їй це було неприємно. А до того ж вона мала враховувати його репутацію: подейкували, наче в минулому її наречений міняв пасій не рідше, ніж решта чоловіків — сюртуки.

Їй, мабуть, варто було б триматися за нього міцніше, але ця думка виклика́ла в дівчини відразу. Така поведінка нагадувала б її батька, який хапався за все так міцно, що те зрештою щоразу ламалося.

«Атож, не маю сумніву, що тому доброму подвижникові нічим більше зайнятися, окрім як допомагати світлоокій парочці обмінюватися любовними записками», — відповіла Шаллан, скориставшись планшетом, встановленим на ящику поруч неї.

«Він подвижник, — надійшло від Адоліна, — і послужливість йому до вподоби. Така в них робота».

«А я гадала, що їхня робота — рятувати душі», — написала Шаллан.

«Від неї він стомився: каже, що сьогодні вранці три душі вже врятував», — надіслав у відповідь княжич.

Дівчина всміхнулася й перевірила, як там дерево — але все залишалося, як було.

«Он як? Певне, сховав у задню кишеню, щоб ціліші були?» — написала вона.

Ні, батькові підходи не спрацюють. Якщо вона хоче втримати Адоліна, то має не хапатися за нього, а спробувати дещо набагато складніше: стати такою незрівнянною, щоб наречений сам її не відпустив. На жаль, у цьому їй не допоможуть ні повчання Ясни, ні поради Тин. Першій до чоловіків було байдуже, а друга розповідала не про те, як їх утримати, а як відволікти їхню увагу, щоб хутчіш ошукати.

«Вашому батькові ліпше?» — спитала Шаллан.

«Так, дякую. Відучора він уже на ногах і на вигляд нівроку».

«Рада це чути», — відписала дівчина.

Обмін порожніми люб’язностями тривав, а Шаллан тим часом наглядала за деревом. Від мрейза надійшла записка з вимогою прийти на світанку й забрати з дупла залишені для неї інструкції. Тож вона була на місці ще затемна, за чотири години до світу, і влаштувалась пильнувати нагорі дохідного будинку.

Але, очевидячки, запізнилася. А їй так кортіло поглянути, хто ж залишатиме ті інструкції!

— Не подобається мені це, — шепнула вона до Фрактала, не звертаючи уваги на свіжу репліку Адоліна, яку написав телестиль. — Чому мрейз просто не телестилеграфував мені потрібні інструкції? Навіщо викликати мене сюди?

— Ммм… — озвався з підлоги Фрактал.

Сонце давно зійшло, тож дівчина мала б спуститися по інструкції, але так само зволікала, постукуючи пальцем по планшету з аркушем, який лежав поруч неї.

— За деревом спостерігають, — здогадалася Шаллан.

— Що-що? — не зрозумів спрен.

— Примарокровні повелися достоту так само, як я. Сховалися десь, щоб поглянути на мене, коли я прийду по інструкції.

— Але для чого? Що це їм дасть?

— Інформацію, — пояснила Шаллан. — Саме те, завдяки чому вони й процвітають.

Вона схилилася набік і визирнула в отвір, який зовні мав здаватися зазором між двома цеглинами.

Попри огидний інцидент із візником, Шаллан не думала, наче мрейз хоче її смерті. Так, його ближнє оточення отримало дозвіл вкоротити їй віку, якщо вона їх страшить, але — як і майже все у мрейза — то була перевірка. Тодішній випадок немовби натякав: «Якщо ти справді досить сильна й розумна, щоб стати одною з нас, то уникнеш загибелі від рук цих людей».

А тепер приспіла ще одна перевірка. Як би це пройти її так, щоб цього разу ніхто не загинув?

Гаразд, вони чекають, доки Шаллан прийде по інструкції — але ж спостерігати за потрібним деревом не надто є звідки. А де б вона сама, будучи мрейзом і його підручними, влаштувала спостережний пункт?

Подумавши про це й відчувши себе дурепою, дівчина шепнула:

— Фрактале, позаглядай-но у вікна цього будинку, які виходять на вулицю. Там, бува, ніхто не засів і не чатує, як ми?

— Гаразд, — промовив Криптик і вислизнув з ілюзії.

Шаллан раптом гостро усвідомила той факт, що мрейзові люди можуть ховатися десь зовсім близько, але притлумила в собі цю нервозність читанням Адолінового послання.

«До речі, маю добрі новини, — написав телестиль. — Вчора ввечері мене відвідав батько, і ми довгенько проговорили. Він планує експедицію на Рівнини, щоб раз і назавжди розгромити паршенді. А в межах підготовки до неї туди найближчими днями вишлють кілька розвідзагонів. Тож я домігся від нього дозволу взяти вас на одну з таких вилазок».

«І ми зможемо знайти хризаліду?» — запитала Шаллан.

«Бачте, яка штука, — вивів телестиль, — паршенді за них більше не воюють, але батько не стане ризикувати. Він не дозволить мені взяти вас на вилазку, пов’язану з небезпекою ворожого нападу. Але я тут подумав, що ми, певне, зможемо прокласти свій маршрут повз плато з хризалідою, яку спорожнили всього день-два тому».

Шаллан насупилася.

«Ви про мертву, випатрану хризаліду? — відписала вона. — Не знаю, чи багато вона мені скаже…»

«Так-то воно так, але це ліпше, ніж не бачити ніякої, еге ж? — відповів Адолін. — А ще, ви ж сама казали, що прагнете розтяти одну з них — тож це майже те саме».

Княжич мав рацію. Не кажучи про те, що її справжня мета — розвідати Рівнини.

«Гаразд, нехай так. А коли ми вирушаємо?»

«За кілька днів».

— Шаллан!

Та аж підскочила, але її окликнув усього лише Фрактал. Спрен збуджено гудів.

— Ти мала рацію. Вона пильнує. Мммм. Усього поверхом нижче. Друге вікно.

— Вона?

— Ммм. Та, що в масці.

Шаллан здригнулася. І що тепер? Повернутися до себе й написати мрейзові, що їй не до вподоби, коли за нею шпигують?

Нічого путнього з цього не вийшло б. Опустивши погляд на планшет, вона збагнула, що її стосунки з мрейзом чимось схожі на стосунки з Адоліном. В обох випадках не можна було діяти прогнозовано. Шаллан мала вражати, перевершувати їхні очікування.

«Я маю йти: Себаріал викликає. Це може затягтися», — написала дівчина нареченому.

Шаллан вимкнула телестиль і заховала його разом із планшетом до своїх речей — не до звичного для себе портфеля, а до пошарпаної сумки на шкіряному ремені через плече, яку пасувало носити Вейл. А відтак — доки від страху не передумала! — вибралася зі своєї ілюзорної схованки. Притиснувшись спиною до тильної стіни надбудови, вона торкнулася ілюзії й висотала Буресвітло.

Від цього ілюзорна частина стіни, швидко розвіявшись, щезла й перелилася в руку Шаллан. Залишалося сподіватися, що тієї миті ніхто туди не дивився. А втім, якщо й так, то хтось, певне, подумав, що це обман зору.

Відтак дівчина, опустившись навколішки, зарядила Буресвітлом Фрактала й прикріпила до нього Вейл із заздалегідь намальованого портрета. Шаллан кивнула спренові рушати, і коли той зробив, як веліли, образ темноокої рушив із ним.

На вигляд Вейл була нівроку: впевнена хода, сурдут, що розвівається, і крисатий капелюх, щоб захистити обличчя від сонця. Відповідно до низки «рухомих картинок», які намалювала Шаллан, Вейл навіть уряди-годи кліпала очима й повертала голову.

Дівчина дивилася й не вірила власним очам. Невже й вона мала такий само вигляд у вбранні та «під маскою» Вейл? Вона й близько не почувалася так упевнено, а цей одяг завше здавався їй недоладним — ба навіть блазенським. Але цьому образові він пасував.

— Спускайся й прямуй до дерева, — шепнула Шаллан до Фрактала. — Спробуй наблизитися обережно, не поспішаючи, але гучно гуди — щоб листки поховалися. Постій мить-другу коло стовбура, немовби дістаєш щось із дупла, й рушай у провулок між цим і сусіднім будинками.

— Залюбки! — сказав спрен і метнувся до сходів, у захваті від того, що долучиться до брехні.

— Не так швидко! — гукнула Шаллан і скривилася, зауваживши, що Вейл крокує повільніше, ніж рухається. — Згадай, як ми тренувалися!

Фрактал, пригальмувавши, дістався сходів, і Вейл почала спускатися. Але дуже незграбно. Ілюзія могла ходити рівною поверхнею (або стояти на ній), проте на похилу — як-от сходовий марш — була не розрахована. Сторонньому спостерігачеві здалося б, наче Вейл не спускається східцями, а пливе над ними, не торкаючись землі.

Що ж, наразі сподіватися ліпшого не доводилось. Шаллан зробила глибокий вдих і, надягнувши капелюха, видихнула ще один образ, який огорнув її, перетворивши на Вейл. Той, що на Фракталі, проіснує, доки стане Буресвітла — яке, втім, хтозна-чому витікало з нього куди швидше, ніж із самої Шаллан.

Силкуючись ступати якомога тихіше, дівчина спустилася сходами, але тільки на поверх нижче, й відрахувала в темному коридорі двоє дверей. Та жінка в масці мала бути он за тими. Але Шаллан до них не підходила, а натомість гулькнула в стінну нішу біля сходів, де з коридору її було не побачити.

І стала чекати.

Зрештою двері, клацнувши, відчинилися, й у коридорі залунав шурхіт одягу. Та жінка в масці проминула схованку Шаллан і стала напрочуд тихенько спускатися сходами.

— Як вас звати? — спитала дівчина.

Незнайомка застигла на сходах. А відтак обернулася — тримаючи «захищену» лівицю в рукавичці на руків’ї кинджала, що висів при боці — й побачила Шаллан, котра стояла в ніші. Очі під маскою метнулися в бік кімнати, яку жінка щойно залишила.

— Я послала замість себе двійницю в такому самому одязі — ось кого ви бачили у вікні, — пояснила Шаллан.

Жінка нерухомо стояла на сходах, так само зсутулившись.

— Навіщо він вас послав шпигувати за мною? — спитала дівчина. — Йому аж так цікаво з’ясувати, де я мешкаю?

— Ні, — відказала зрештою жінка. — Залишені в дуплі інструкції вимагають, щоб ти виконала завдання негайно, не марнуючи часу.

Шаллан насупила чоло.

— То вас послали не простежити, де я мешкаю, а поглянути на мене за роботою — в ділі? Перевірити результат? Чи процес?

Жінка мовчала.

Шаллан вийшла з ніші й сіла на верхній сходинці, спираючись ліктями схрещених рук на коліна.

— То що я маю зробити?

— Інструкції в…

— Я волію вислухати їх від вас, — урвала її дівчина. — Вважаймо, що я надто лінива.

— Як ти мене знайшла? — спитала незнайомка.

— У мене гострозорий помічник, — відказала Шаллан. — Я веліла йому стежити за вікнами, і він сповістив мене, де ви. Я ж бо чекала нагорі. — Вона скривилася. — Чекала, сподіваючись побачити, як хтось із вас залишає для мене інструкції.

— Ми зробили там закладку ще до того, як зв’язалися з тобою, — пояснила жінка й, повагавшись, піднялася на кілька сходинок. — Іятіль.

Шаллан схилила голову набік.

— Так мене звати, — розтлумачила їй «маска». — Іятіль.

— Ніколи не чувала такого імені.

— Це й не дивно. Твоє сьогоднішнє завдання — з’ясувати, що за чоловік прибув до Далінара в табір. Ми хочемо дізнатися, хто він і що він, бо Далінарова вірнопідданість ненадійна.

— Холін відданий королю та престолу.

— На позір так, — повела далі жінка. — Але його брат мав езотеричні знання, і ми не певні, чи передав він їх Далінарові, чиї зв’язки з Амарамом нас непокоять. Цей новоприбулий також до цього причетний.

— Амарам складає мапи Рівнин, — промовила Шаллан. — Для чого? Що він хоче там знайти?

«І навіщо йому повертати Спустошувачів?»

Іятіль мовчала.

— Що ж, — сказала Шаллан, підводячись, — гайда, коли так.

— Разом? — здивувалася Іятіль.

Дівчина стенула плечима:

— Можете впасти мені на хвіст, коли хочете — або просто йти поряд мене.

І простягнула тій руку.

Іятіль уважно глянула на її п’ясток, а відтак потисла його власною правицею (також у рукавичці) на знак згоди. Проте лівицю вона весь цей час так само тримала на кинджалі в себе при боці.

***

Шаллан гортала інструкції, які залишив їй мрейз, а завеликий паланкін, погойдуючись, ніс її до Далінарового табору. Іятіль, підібгавши під себе ноги, сиділа навпроти й позирала з-під маски очицями, що нагадували намистини. На ній були прості штани та сорочка — як і за їхньої найпершої зустрічі, коли Шаллан спочатку прийняла її за невисокого чоловіка.

Присутність цієї жінки надзвичайно напружувала Шаллан.

— Божевільний, — мовила вона, перегортаючи сторінку. — Мрейза так сильно цікавить звичайнісінький божевільний?

— Він цікавить Далінара з королем — а отже, й нас, — відповіла Іятіль.

Скидалося на те, що без «подвійного дна» тут справді не обійшлося. Того божевільного привіз Бордін, Далінарів слуга, призначений у Холінар іще багато років тому. За мрейзовими даними, цей Бордін був не просто вістовим, а одною з найдовіреніших осіб великого князя. Його залишили в Алеткарі шпигувати за королевою — чи так принаймні вважали Примарокровні. Але навіщо комусь наглядати за королевою? Про це в отриманих матеріалах не йшлося.

Бордін спішно прибув на Рівнини кілька тижнів тому, привізши того божевільного і якийсь загадковий вантаж. Шаллан мала з’ясувати, хто той божевільний і навіщо Далінар сховав його в монастирі, суворо наказавши не підпускати нікого, крім певних подвижників.

— А ваш господар знає більше, ніж повідомляє мені, — зауважила дівчина.

— Господар? — перепитала Іятіль.

— Мрейз.

Та розсміялася.

— Ти помиляєшся. Він мені не господар — він у мене навчається.

— І чому ж саме? — запитала Шаллан.

Іятіль спокійно глянула на неї, але відповідати не стала.

— А навіщо вам маска? — поцікавилася дівчина, нахиляючись ближче. — Який у ній сенс? Що вам ховати?

— Я так і не знайшла для себе відповіді: і як ви тут живете, безсоромно виставляючи обличчя на загальний огляд? Ця маска захищає моє єство. А ще дає мені змогу адаптуватися.

Шаллан замислено відкинулася на сидіння.

— Ти схильна не тільки сипати запитаннями, а й міркувати. Це добре, — промовила Іятіль. — Але в твоїх інстинктах іще треба розібратися. Хто ти — мисливиця чи здобич?

— Ні та, ні та, — миттєво відказала Шаллан.

— Всі ми або мисливці, або здобич.

Носії паланкіна уповільнили крок. Шаллан визирнула з-за завісок і побачила, що вони нарешті добулися до периметру Далінарового військового табору, де солдати біля брами зупиняли кожного, хто чекав у черзі дозволу на вхід.

— Як ти влаштуєш, щоб нас пропустили? — спитала Іятіль, коли Шаллан запнула завіски. — Віднедавна, після нічного нападу вбивці, великий князь Холін став дуже обережний. Який обман відкриє нам шлях у його володіння?

«Чудо-о-ово!» — подумала дівчина, доповнюючи перелік завдань, які перед нею стояли. Вона мала не лише проникнути в монастир і роздобути інформацію про того божевільного, а й зробити це так, щоб не розкрити перед супутницею забагато про себе або свої здібності.

Тож думати доводилося швидко. Варта попереду гукнула паланкіну рушати до неї: від світлооких не можна було вимагати чекати в черзі нарівні з простолюддям, а солдати не сумнівалися, що в таких пишних ношах несуть якогось багатія. Шаллан глибоко вдихнула і, знявши капелюха, перекинула волосся через плече, наперед, — так, щоб воно звисало додолу, коли вона вигляне з паланкіна. А щойно її голова була зовні, як дівчина — щільно стуливши довкола шиї завіски, щоб Іятіль не зауважила трансформації — розсіяла ілюзію.

За носіїв були паршмени, які навряд чи розкажуть про те, що побачили, а їхній світлоокий «погонич», на щастя, якраз відвернувся. Паланкін, погойдуючись, проплив у голову черги, й солдати, здригнувшись, негайно замахали їй проїжджати: адже досі Адолінову наречену чудово знали в обличчя.

Гаразд, а як же повернути собі зовнішність Вейл? На вулиці було людно, і Шаллан не збиралася вдихати Буресвітло, звісившись із вікна.

— Фрактале, — шепнула вона, — мерщій зашуми по той бік паланкіна!

Тин вимуштрувала її робити одною рукою оманливий рух, відволікаючи увагу від другої, яка тим часом щось цупить — тож такий самий принцип мав спрацювати й тепер.

Навпроти вікна з протилежного боку залунав пронизливий вереск. Шаллан видихнула Буресвітло й миттю гулькнула назад у паланкін, де буцімто знічев’я засмикнула шторки і затінила лице капелюхом.

Іятіль озирнулася на неї від вікна, звідки долинув той вереск, але дівчина вже знову стала Вейл, яка відкинулася на сидінні й витримала погляд супутниці. Невже ця коротунка таки щось помітила?

Якусь мить вони їхали мовчки.

— Ти завчасно підкупила вартових, — здогадалася зрештою Іятіль. — Цікаво, як ти це зробила? Холінові люди не з тих, які легко беруть хабарі. У тебе, певне, блат із кимось з офіцерів?

Дівчина відповіла на це посмішкою — як вона сподівалася, ущипливою.

Паланкін ніс їх далі, до храму, що стояв у тій частині військового табору, де Шаллан іще не бувала. Щоправда, до подвижників свого покровителя вона теж не вчащала, хоча якось, таки завітавши, побачила, що ті — як на Себаріалових — на диво побожні.

Під’їжджаючи до храму, Шаллан визирнула у вікно. Як і варто було очікувати, храмова територія справляла враження суворої простоти. Повз паланкін проходили подвижники в сірих мантіях — парами або невеличкими групками — змішуючись із людом усіх станів і звань, який прийшов помолитися, отримати напучення або спитати поради: адже братії доброго храму, яка мала належні ресурси, було до снаги й не таке! Темноокі мало не кожного нану приходили вчитися ремеслу, користуючись зі свого божественного Права просвіти, яке заповіли самі Вісники. Засвоювати ремесла приходили й дрібні світлоокі, а представники вищих данів прибували опановувати мистецтва або вдосконалюватись у своїх Покликаннях на радість Усемогутньому.

Велика подвижницька братія на кшталт тутешньої мала справжніх майстрів у будь-якій царині — хоч професійній, хоч творчій. Певне, треба буде прийти сюди, щоб повчитися в князівських художників.

Шаллан скривилася, подумавши про те, де взяти час на такі речі. За побаченнями з Адоліном, спробами проникнути до лав Примарокровних, дослідженням Розколотих рівнин і впорядкуванням Себаріалових бухгалтерських записів вона дивом знаходила час, щоб здрімнути! Хай там як, а відчуття було таке, що це блюзнірство: очікувати на успіх у справах, забувши про Всемогутнього. Їй справді варто було більше турбуватися про такі речі.

«Хоча що доброго Він може про тебе подумати? — майнуло в свідомості. — А заразом і про обмани, на які ти стала такою майстринею?» Адже зрештою чесність належала до божественних атрибутів Усемогутнього, що їх мав прагнути кожен вірянин.

Тамтешній храмовий комплекс містив не одну будівлю, хоча більшість прибулих відвідували лише головну. До мрейзових інструкцій було додано мапу, тож дівчина знала, яка саме будівля їй треба — та, що ген на задах, де подвижники зцілювали недужих і доглядали невиліковно хворих.

— Проникнути в неї буде нелегко, — зауважила Іятіль. — Подвижники бережуть своїх підопічних і тримають їх під замком, подалі від сторонніх очей. Тож спробі вдертися туди вони не зрадіють.

— В інструкціях сказано, що сьогодні ідеальний момент для проникнення, і я маю поквапитися, щоб не втратити цієї нагоди, — заперечила дівчина.

— Раз на місяць храмові наставники й цілителі приймають усіх, не просячи зробити пожертву, — пояснила їй жінка. — Сьогодні саме такий день — тут буде людно й метушливо. Це полегшить твоє завдання, але зовсім не означає, наче тобі дозволять тинятися де заманеться.

Шаллан кивнула.

— Якщо ти радше воліла б дочекатися темряви, я, певне, змогла б переконати мрейза не пороти гарячки, — зауважила Іятіль.

Дівчина похитала головою: вона не мала досвіду нічних проникнень і тільки осоромилася б перед усіма.

Але як же їй туди прослизнути?..

— Гей, погоничу, — гукнула Шаллан, висовуючи голову у вікно й показуючи тому, куди прямувати, — піднесіть нас он до тієї будівлі й опустіть паланкін. І нехай один із носіїв розшукає найліпших цілителів. Скажете, що мені потрібна їхня допомога.

«Десятник», який правив паршменами цього найнятого на сфери Шаллан екіпажа, лише мовчки кивнув. Дивний вони народ, ці «десятники». Паршмени були не його: він працював на жінку, яка здавала їх напрокат. У суспільній ієрархії Вейл — темноока — була нижча за нього, але від неї той отримував гроші, тож і ставився до неї так само, як до будь-якої іншої пасажирки.

Паланкін опустився, й один із паршменів пішов передати прохання новоприбулої.

— Симулюватимеш хворобу? — запитала Іятіль.

— Щось на кшталт цього, — зронила Шаллан.

Тим часом знадвору до паланкіна приставили східці, й дівчина спустилася назустріч двійку прямокутнобородих подвижників, які, перемовляючись, ішли в її бік услід за паршменом. Вони зміряли її поглядами й, зауваживши темні очі та одяг — доброї якості, але вочевидь не салонний — вирішили, що йдеться про середньої руки громадянку. Мовляв, невелике цабе.

— У чім річ, панянко? — спитав старший із ченців.

— З моєю сестрицею щось не так: надягла дивну маску й не хоче скидати, — пояснила Шаллан.

Зсередини паланкіна долинув приглушений стогін.

— Дитя моє, — промовив передній подвижник страдницьким тоном, — незговірлива сестра — це не до нас.

— Я розумію, добрий брате, — відказала Шаллан, благально здіймаючи руки. — Але тут не просто незговірливість. Гадаю… Мені здається, що в неї вселився Спустошувач!

І дівчина, відкинувши завіски паланкіна, явила ченцям Іятіль. Забачивши її дивну маску, подвижники сахнулися, а їхні заперечення стихли. Молодший, придивляючись, аж очі вирячив.

Іятіль обернулася до Шаллан і, ледь чутно зітхнувши, почала розгойдуватися взад-уперед.

— Може, нам їх убити? — бурмотіла вона. — Ні, вбивати не варто. Бо ще хтось побачить! Ні, не кажи мені такого. Ні. Я не стану тебе слухати.

А відтак замугикала.

Молодший подвижник озирнувся на старшого.

— Кепські справи, — сказав той, кивнувши. — Погоничу, вели паршменам нести паланкін за нами.

***

Невдовзі по тому Шаллан чекала в кутку невеличкої келії, а «сестриця», сидячи перед нею, опиралася спробам кількох подвижників надати їй допомогу, раз по раз попереджаючи: якщо ті спробують зірвати з неї маску, вона їх уб’є.

Скидалося на те, що ці погрози — невдавані.

На щастя, поза тим роль божевільної Іятіль грала просто чудово. Від її маячні вкупі з маскою морозом продирало навіть Шаллан. А подвижникам, здавалося, почергово ставало то страшно цікаво, то просто страшно.

«Зосередься на зображенні», — сказала собі подумки художниця. Йшлося про портрет одного з подвижників — огрядного чоловічка, чий зріст був приблизно таким, як у неї. Малюнок був квапливий, зате вмілий. «І що то за відчуття, коли ти з бородою?» — знічев’я подумала дівчина. Адже вона, мабуть, свербить? Хоча ні: волосся на голові не свербить — то чому ж на обличчі воно має свербіти? Гм, і як чоловіки не бруднять їх, коли їдять?

Нашвидкуруч додавши останні штрихи, Шаллан підвелася. Іятіль відвернула увагу подвижників новим нападом маячіння, і дівчина, вдячно кивнувши, вислизнула з келії в коридор. Навсібіч роззирнувшись і впевнившись, що там нікого немає, вона за допомогою хмаринки Світла перетворилася на подвижника. А щойно справу було зроблено, сягнула рукою за спину й запхала руде волосся — єдину деталь, яка загрожувала демаскувати ілюзію — під комір мантії.

— Фрактале, — шепнула Шаллан, розвернувшись і розслаблено рушивши вглиб коридору.

— Ммм?

— Розшукай його, — попросила дівчина, дістаючи із сумки портрет божевільного, який мрейз залишив їй у дуплі.

Замальовку було зроблено здалеку й не надто майстерно, але вона сподівалася…

— Другий поворот ліворуч, — відказав Фрактал.

Шаллан опустила на нього очі, але під «маскарадною» мантією подвижника спрена було не розгледіти.

— Звідки ти знаєш?

— Доки тебе відволікало малювання, я тут трохи роззирнувся, — пояснив Фрактал. — За четверо дверей від нас тримають надзвичайно цікаву жінку, яка, схоже, розмазує по стіні екскременти.

— Фу! — Шаллан здалося, наче вона внюхала той сморід.

— Вони утворювали закономірності… — повів далі Криптик, переміщуючись разом із дівчиною. — Я погано розгледів її письмена, але вони неабияк мене зацікавили. Я, певне, метнуся й…

— Ні, — шепнула Шаллан, — залишайся зі мною.

І вона, всміхнувшись, кивнула подвижникам, які саме проходили повз. Зустрічні, на щастя, не забалакали з нею, а тільки мовчки кивнули у відповідь.

Як і майже всі будівлі Далінарового табору, обитель прорізували напівтемні, ніяк не оздоблені коридори. Дослухаючись до спренових указівок, Шаллан знайшла міцні двері, вмуровані в камінь стіни. Завдяки Фракталові замок, клацнувши, відімкнувся, і дівчина тихенько прослизнула досередини.

Одного-єдиного крихітного віконця, яке радше скидалося на шпарину, було не досить, щоб уповні освітити кремезну фігуру, яка сиділа на ліжку. Темношкірий, наче виходець із королівств макабакі, той чоловік мав темне зваляне волосся й дужі ручиська — робітника чи солдата. Сидів він згорбившись і похнюпивши голову, а тьмяне світло з віконця залишало на його зсутуленій спині вузенький пробіл. Силует виходив разючий і моторошний.

Чоловік шепотів, але розчути, що саме, Шаллан не могла. Притиснувшись спиною до дверей, вона затремтіла і здійняла перед очі портрета, якого залишив їй мрейз. Скидалося, що на ньому був не хто інший, як цей незнайомець — принаймні колір шкіри та міцна статура збігалися, хоча в житті чоловік був куди мускулястіший, ніж на портреті. Буря забирай! На позір ті його ручиська могли розчавити її, наче крєм’ячка.

Чоловік не ворухнувся. Не підвів очей і не змінив своєї пози. Він був наче валун, що скотився й застиг на місці.

— Чому тут так темно? — запитав Фрактал безжурним тоном.

Божевільний не зреагував ні на цю заувагу, ні навіть на дівчину, яка саме ступила крок уперед.

— Сучасна теорія лікування божевільних радить утримувати пацієнтів у напівтемних палатах, — прошепотіла Шаллан. — Бо яскраве світло збуджує хворих і може знижувати ефективність зцілення.

Чи таке вона принаймні десь читала, хоча з відповідною літературою була мало знайома. Але в приміщенні справді було хоч око виколи — ще б пак, із єдиним віконцем у кілька пальців завширшки.

Що цей чоловік шепоче? Дівчина обережно рушила ближче.

— Гей, пане… — озвалася вона, а відтак осіклася.

Шаллан збагнула, що з тіла старого, опасистого подвижника долинає дівочий голос. А раптом це злякає незнайомця? Той не дивився, і вона розсіяла ілюзію.

— Він не психує, а ти чомусь назвала його «божевільним»… — здивувався Фрактал.

— Це слово має два значення, — пояснила Шаллан. — Одне, переносне, означає «неврівноважений», а друге — пряме — «хворий на голову».

— А-а, — збагнув той, — це як спрен, що втрачає зв’язок.

— Гадаю, не зовсім — але трохи схоже, — відказала дівчина, підходячи до божевільного й опускаючись навколішки поруч нього, щоб спробувати розібрати слова.

— Близиться час Повернення, Руйнація вже при дверях, — шепотів чоловік. З огляду на колір його шкіри, Шаллан очікувала азішського акценту, але той говорив чудовою алетійською. — Нам треба готуватися. Після колишньої розрухи ви, певне, багато позабували.

Шаллан перевела погляд на спрена, який злився з напівмороком під стіною, а відтак назад на чоловіка, чиї карі очі відбивали світло — дві яскраві цятки на загалом затемненому обличчі. Його постать здавалася такою похмурою. Він шепотів і шепотів — про бронзу й сталь, про муштру й тренування.

— Хто ви? — тихенько запитала дівчина.

— Я Таленель’Елін, якого ви йменуєте Кам’яножильним.

Шаллан продер мороз. А божевільний не вгавав, знову шепочучи те саме — слово в слово. Дівчина навіть засумнівалася, чи справді його зауваження стало відповіддю на її запитання, а не просто частиною звичного монологу. Подальші запитання залишалися без відповідей.

Вона відійшла й, перекинувши сумку через плече, схрестила руки на грудях.

— Таленель, — озвався Фрактал. — Знайоме ім’я.

— Одного з Вісників звали Таленелатом’Еліном, а це майже те саме, — відказала Шаллан.

— А-а. — Спрен помовчав. — Він бреше?

— Поза сумнівом, — підтвердила дівчина. — Адже щоб Далінар Холін тримав одного з Вісників Усемогутнього під замком на задвірку монастиря… таке не вкладається в голові. Божевільні часто вважають себе кимось іншим.

Хоча, звісно, багато хто вважав, що Далінар і сам не сповна розуму. А ще він намагався відродити Променисте лицарство, тож підібраний казна-де божевільний, який має себе за Таленелата’Еліна, міг бути ланкою того самого ланцюга.

— Юродивцю, ти звідки? — спитала Шаллан.

Але той марив далі.

— Ти знаєш, чого хоче від тебе ясновельможний Далінар Холін?

Знов маячня.

Шаллан, зітхнувши, опустилася на коліна й занотувала для мрейза його точні слова — всю тираду — ще раз прослухавши їх від початку до кінця, щоб упевнитись, що нічого нового божевільний не скаже. А втім, одна розбіжність була: за другим разом той не назвав свого маячного імені.

Не міг же цей безумець справді бути Вісником. Чи міг?

«Не дурій, — сказала собі подумки дівчина, ховаючи письмове приладдя. — Вісники сяють, наче сонце, володіють Клинками честі й промовляють голосом тисячі сурм». Вони могли одним словом руйнувати будівлі й примушувати бурі коритися, а одним дотиком — зцілювати.

І Шаллан рушила до дверей. Адже в «прийомному покої» досі, певне, похопилися. Треба повертатися і збрехати, що вона, мовляв, шукала, чим би промочити пересохле горло. Але найперше вона мала поновити свій подвижницький камуфляж. Шаллан усотала й видихнула Буресвітло, щоб за допомогою ще свіжого в пам’яті образу того ченця…

— А-а-а-а-а-а-а-а-а-а-а!

Божевільний, заволавши, зірвався на ноги й неймовірно прудко підскочив до неї. Шаллан від несподіванки зойкнула, а той схопив її і виштовхнув із хмарки Буресвітла. Образ, війнувши парою, розсіявся, а божевільний припечатав дівчину до стіни. Він хрипко дихав, а зіниці його вирячених, навіжених очей металися її обличчям то туди, то сюди.

Шаллан тремтіла. Їй перехопило подих.

Десять ударів серця.

— Один із лицарів Ішара, — зашепотів божевільний, примруживши очі. — Пригадую… Він заснував їх? Так. Кілька Руйнацій тому. Це більше не пусті балачки. Про це не балакали вже тисячі років… Але… Коли…

І, заточившись, сахнувся від дівчини, схопившись рукою за голову. В руку Шаллан уклався Сколкозброєць, але потреби в ньому, схоже, більше не було. Чоловік відвернувся від неї, підійшов до койки й приліг, згорнувшись клубком.

Шаллан потихеньку наблизилася й почула, як він знову шепоче те саме, що й доти. І вона відіслала Зброю.

«Материна душа…»

— Шаллан? — озвався Фрактал. — Ти що, збожеволіла?

Та стрепенулася. Скільки часу минуло?

— Так, — відказала вона, квапливо підходячи до дверей і визираючи в коридор.

Знову вдаватися до Буресвітла прямо тут було б занадто ризиковано. Доведеться якось прокрастися…

Буря забирай! Із глибини коридору наближалися кілька людей. Їй би зачекати, доки ті пройдуть — от тільки враження складалося таке, наче вони прямували саме до цієї палати.

І поміж них був не хто інший, як Його Високороддя Амарам.

64. Скарби

Так, я розчарований. Як ти сказав би, «довіку» розчарований.

Каладін лежав на нарах, не звертаючи уваги на обід (миску тушкованого телью з приправами), який стояв на підлозі.

Йому почало здаватися, наче він — той білошипник зі звіринця. Хижак у клітці. Пошліть, буревії, щоб він не скінчив так само, як та бідолашна тварина — змарнілим, голодним, напівпритомним. «Білошипники погано переносять неволю», — сказала тоді Шаллан.

Скільки вже днів, як він тут? Каладін спіймав себе на тому, що йому стало байдуже. І стривожився. За часів свого невільництва він також збайдужів до питання, який сьогодні день.

Каладін недалеко втік від колишнього горопахи й відчував, що скочується до знайомого умонастрою, немовби скелелаз, який дереться на ослизлий від крєму стрімчак і, щоразу, намагаючись піднятися вище, сповзає донизу. А зрештою неминуче впаде.

У ньому заворушилася рабська ментальність… озвався старий погляд на світ… Збайдужій. Цікався лише тим, коли наступна годівля і як не дати іншим відібрати в тебе пайку. Менше думай, бо думати — небезпечно. Від думок з’являються надії, а там і бажання.

Каладін скрикнув і, схопившись із нар, закрокував маленькою камерою, тримаючись руками за голову. Він мав себе за бійця, за сильного духом. Але варто йому було помаринуватися в цій норі кілька тижнів — і все стало на свої місця! Він кинувся на ґрати й, просунувши руку назовні, потягнувся до світильника на стіні. Вдих…

І нічого. Ніякого Буресвітла. Сфера сяяла далі — рівно та незмигно.

В’язень, заволавши, спробував сягнути далі, простираючи кінчики пальців до її далекого сяйва. «Не дай цій темряві поглинути мене», — подумав він. Ні, не подумав — змолився. Коли він востаннє звертався до Всемогутнього? Каладін не мав кого попросити, щоб написали й спалили належні слова, але ж Той слухав не їх, а серця — хіба ні? «Прошу тебе. Тільки не знову. Я не витримаю цього ще раз.

Благаю».

І він, удихнувши, щосили потягнувся до сфери. Світло немовби заопиралося, а відтак бурхливо поринуло в кінчики пальців, і в жилах забушував буревій.

Затамувавши подих і заплющивши очі, Каладін смакував його. Сила всередині напирала, намагаючись вирватись. В’язень відштовхнувся від ґрат і — так само зажмурки — знову заходи́в із кутка в куток, але вже спокійніше.

— Я непокоюся за тебе, Каладіне, — пролунав голос Сил. — Тебе огортає темрява.

Той розплющив очі і зрештою знайшов, куди вона поділася — та сиділа між двох прутів ґрат, немов на невидимій гойдалці.

— Зі мною все буде гаразд, — заспокоїв її Каладін, і його вуста, наче димом, закурилися Світлом. — Мені б лише вирватися з цієї клітки на волю.

— Ні, все серйозніше. Йдеться про темряву… темряву…

Сил глянула осторонь і, зненацька захихотівши, спурхнула роздивлятися щось на підлозі. Там, під стіною, саме проповзав маленький крєм’ячок, а Каладінова «однокамерниця», широко розплющивши оченята, стояла над ним, чудуючись із яскравості його фіолетово-червоного панцира.

Каладін усміхнувся: а вона так і залишилася спреном. Дитина дитиною. Для неї весь світ був одною великою дивовижею. А от сам він уже й не пригадував, як це…

В’язень сів на нари й пообідав, відчуваючи, що на якийсь час розігнав свою похмурість. А зрештою один із наглядачів зазирнув перевірити, як він там, і, виявивши потьмянілу сферу, насупився, похитав головою й, замінивши її на нову, пішов собі.

***

Амарам прямував до цієї палати.

«Ховайся!»

Шаллан пишалася тим, як швидко видихнула решту Буресвітла й загорнулася в нього. Вона навіть не думала про те, як щойно зреагував на таке божевільний — хоча, певне, мала б подумати. Хай там як, а цього разу той, здавалося, нічого не помітив.

Ким їй стати? Подвижником? Ні. Це надто довго й марудно.

Пітьмою.

Вбрання на дівчині почорніло. Її шкіра, капелюх, волосся — все це стало непроглядно темним. Хутко позадкувавши від дверей, Шаллан забилася в куток — найдальший від віконця — й принишкла. Тепер, коли ілюзія була на місці, Світлопрядіння поглинало струминки заряду — які інакше клубочилися б над шкірою — і додатково камуфлювало її присутність.

Двері відчинилися. Серце Шаллан вилітало з грудей. Ох, якби ж то вона мала час створити ілюзорну стіну! До палати увійшов Амарам із якимось темнооким молодиком, вочевидь алетійцем. Той мав коротке чорне волосся й кущисті брови, а зодягнений був у ліврею Холінів. Вони тихенько зачинили за собою двері, й Амарам сховав ключа до кишені.

Забачивши перед собою вбивцю брата, дівчина миттю спалахнула гнівом, але спіймала себе на тому, що він дещо влігся: вогонь ненависті перетворився на тління відрази. Адже відколи вона востаннє бачила Геларана, спливло багато води. А до того ж Балат мав рацію: старший брат їх покинув.

Певне, задля того, щоб убити цього типа — чи так принаймні вирішила для себе Шаллан, висновуючи з прочитаного про Амарама і його Сколкозброєць. Але чому Геларан хотів його смерті? І чи можна було звинувачувати цього чоловіка, якщо насправді йшлося про самозахист?

Відчуття було таке, що їй бракує фактів. Хоча «Його Високороддя», звісна річ, так само залишався мерзотником.

Амарам і темноокий алетієць обернулися до божевільного. В напівтемній палаті Шаллан не могла до пуття розгледіти вирази їхніх облич.

— Не розумію, Ваша Ясновельможносте, навіщо він вам, — промовив служник. — Я ж переказав усі його слова.

— Цить, Бордіне, — відказав Амарам, проходячи вглиб палати. — Стань коло дверей і слухай, чи ніхто не йде.

Втиснувшись у куток, Шаллан застигла. Вони її помітять — хіба ні?

Амарам опустився навколішки біля ліжка.

— Превеликий князю, оберніться, — шепнув він, поклавши руку божевільному на плече. — Дозвольте мені подивитися на вас.

Той підвів очі, так само бурмочучи.

— Ах… — із придихом видобув Амарам. — Усемогутній, що над нами! Десять істинних імен! Ви прекрасні. Ґавіларе, в нас вийшло. У нас зрештою вийшло!

— Ваша Ясновельможносте? — озвався Бордін від дверей. — Мені не до вподоби, що ми тут. Бо якщо нас застануть, можуть виникнути запитання. А скарби…

— Він справді згадував про Сколкозбройці?

— Так, — підтвердив слуга. — Про цілий таємний склад Зброї.

— Клинки честі, — прошепотів Амарам. — Превеликий князю, прошу, повторіть мені те саме, що сказали ось йому.

Божевільний забурмотів свою маячню, яку Шаллан уже чула. Амарам іще трохи постояв навколішках, прислухаючись, і зрештою озирнувся на стривоженого Бордіна:

— Ну — і де тут про Сколкозбройці?

— Те, що ви чули, він повторює щодня, — пояснив той, — але про них він згадав тільки раз.

— Я волів би переконатися на власні вуха.

— Ваша Ясновельможносте… Ми можемо прочекати тут багато днів і так нічого й не почути. Благаю вас — нам треба йти. Бо врешті-решт подвижники робитимуть обхід…

Амарам із видимою неохотою підвівся з колін.

— Превеликий князю, — мовив він до скуленої постаті божевільного, — я вирушаю на пошуки ваших скарбів. Не говоріть про них нікому іншому, і я знайду тим Клинкам гідне застосування. — А відтак обернувся до Бордіна: — Ходімо й розшукаймо, де вони.

— Сьогодні?

— Ти ж казав, що це близько.

— Ну, так — тому я й привіз його аж сюди. А проте…

— Якщо він раптом проговориться комусь про скарби, то нехай ліпше доти їх там не буде. Без винагороди ти не залишишся. Швидше, гайда!

Амарам пішов, а Бордін, глянувши на божевільного, затримався коло дверей, а відтак вийшов слідом і зачинив їх. Клацнув замок.

Шаллан протяжно видихнула й осіла додолу.

— Наче в море зі сфер…

— Що? — перепитав Фрактал.

— Я з головою провалилася кудись — але це не вода, а казна-що, і я навіть гадки не маю, як виплисти, — пояснила Шаллан.

— Не розумію такої брехні, — відказав на це спрен.

Та тільки похитала головою. А щойно її одяг і шкіра набули первинного кольору, як Шаллан знову надала собі подоби Вейл і під звуки маячіння божевільного — «…Вісник війни… Близиться час Повернення…» — пройшла до дверей.

А вибравшись із палати, знайшла дорогу до келії, у якій зоставила Іятіль, і красно перепросила в подвижників, бо ті вже почали її шукати. Вона послалася на те, що заблукала, й не відмовилася від проводиря, який мав показати їй, де паланкін.

Але перед тим як піти, нахилилася до «сестриці», немовби бажаючи попрощатися з нею.

— Ви зможете втекти? — шепнула Шаллан.

— От іще! Звісно, що зможу.

— Тоді тримайте, — промовила дівчина, вкладаючи в покриту рукавичкою правицю Іятіль аркуш паперу. — Тут занотована маячня того божевільного — він повторює її слово в слово. А ще я бачила, як до нього в палату проник Амарам, який, схоже, гадає, наче ці слова — осмислені, й шукає скарби, про які той згадував раніше. Ввечері я телестилеграфую вам докладний звіт.

Шаллан уже збиралася відійти, але Іятіль її стримала.

— Вейл, хто ти насправді? — спитала вона. — Ти застала мене зненацька, коли я стежила за тобою, і змогла відірватися від мене на вулиці — а це ой як нелегко. Твої шедевральні малюнки захоплюють мрейза — а він стільки всього надивився, що таке, вважай, неможливо. Ну а після сьогоднішнього я не знаю, що й казати…

Шаллан була в захваті від почутого. Хоча що їй до поваги цих людей? Адже вони вбивці.

Але буря її забирай — їхня повага була цілковито заслужена!

— Я шукаю істину — хоч де і хай у кого. Ось хто я насправді, — відказала дівчина.

Вона кивнула Іятіль і, відійшовши, залишила монастир.

А пізно ввечері, вповні відзвітувавшись про всі тогоденні події (та переславши талановиті портрети божевільного, Амарама й Бордіна на додачу), отримала у відповідь коротке повідомлення від мрейза:

«Вейл, істина знищує більше людей, ніж рятує. Але випробування ти пройшла. Тож решту наших можеш більше не боятися: їм велено тебе не чіпати. Ти маєш зробити собі особливе татуювання — символ твоєї вірності. Ескіз я надійшлю. Де його набивати, обирай сама, але під час нашої наступної зустрічі ти маєш показати мені, що воно таки зроблене.

Ласкаво просимо до лав Примарокровних».

65. Та, хто на це заслуговує

Півтора року тому

«Що за місце відведене жінкам у сучасному світі? — писала Ясна Холін. — Я протестую проти цього запитання, хоча його порушує сила-силенна моїх соратниць, багато з яких, здається, не помічають іманентної упередженості такого формулювання. Вони мають себе за прогресисток, бо, мовляв, готові ставити під сумнів стільки аксіом минулого!

Але не засадничу аксіому — про те, що “місце” жінок має бути наперед обумовлене, а пів суспільства має втиснутися в нішу, окреслену за результатами одного-єдиного акту “відведення”. Хай якою широкою буде ця ніша, а вона неминуче обмежить нескінченну варіативність жіноцтва.

Я стверджую, що йтися має не про нішу для жінок як таких, а про кожну окрему жінку, яка сама обере власну роль. Для одних це буде роль ученої, для других — дружини, для третіх — і тої, і тої, для четвертих — ні тої, ні тої.

Не варто помилково вважати, наче я ціную одну жіночу роль понад іншу. Річ не в тім, щоб стратифікувати суспільство — на це ми й так великі мастаки — а в тім, щоб урізноманітнити контекст дискусії.

Жінка має бути сильна не своєю роллю — хай яку з них вона обере — а владою обирати цю роль. Мене дивує сама необхідність висловлювати таку заувагу, бо я вбачаю в ній наріжний камінь усієї цієї розмови».

Шаллан згорнула книжку. Відколи батько повелів убити Геларана, не минуло й двох годин. Після того, як вона втекла до себе в спальню, в коридорі з’явилися двоє батькових охоронців. Ця варта, певне, мала пильнувати не Шаллан — старий навряд чи знав, що донька підслухала, як той наказує вбити найстаршого сина — а подбати, щоб із дому не втекла Маліз, її мачуха.

Хоча таке припущення могло виявитися помилковим — адже після тих жіночих криків і холодної люті батькової тиради падчерка навіть не знала, чи Маліз і досі жива.

Шаллан кортіло заховатися — забитися в шафу, обкутавшись ковдрами й міцно заплющивши очі. Але щойно прочитані слова Ясни Холін надавали дівчині сил — хоча де в чому її книжка була просто сміховинна. Її Світлість розводилася про шляхетність вибору, наче можливість обирати мала кожна жінка. Рішення про те, ким стати — матір’ю чи вченою — здавалося авторці непростим. Та що ж тут складного? Їй би Яснині проблеми! Вона залюбки погодилася б на будь-яку з окреслених перспектив, як порівняти із життям у страху й будинком, де панують гнів, скорбота і безнадія.

Юна читачка жваво уявляла собі Її Світлість Холін — жінку, яка наважується чинити не так, як вимагає оточення. Сильну особистість, наділену владою. Жінку, яка може дозволити собі розкіш прагнути до здійснення своїх мрій.

А от Шаллан навіть не знала, як це.

Дівчина підвелася й, підійшовши до дверей, прочинила їх. Надворі зовсім звечоріло, але двоє охоронців так само стовбичили в дальньому кінці коридору. У Шаллан обірвалося серце, й вона прокляла свою боязливість. Ну чому вона не може стати такою, як Ясна — жінкою дії, — а ховається натомість у своїй кімнаті, затуливши вуха подушкою?

Затремтівши всім тілом, вона вислизнула в коридор і, нечутно ступаючи, рушила до солдатів, відчуваючи на собі їхні погляди. Один з охоронців застережно виставив долоню. Шаллан не знала, як того звати. Свого часу їй були відомі імена всіх вартових, поруч яких вона виросла, — але відтоді їх замінили.

— Я потрібна батькові, — промовила Шаллан, не зупинившись на вимогу світлоокого вартового: вона, може, й просиджувала день при дні у себе в кімнаті, але належала до куди вищого дану, ніж той.

Стиснувши п’ястки в кулаки — щоб не виказувати дрожу — Шаллан пройшла повз вартових, і її таки пропустили. Проминаючи двері батькового кабінету, вона почула за ними приглушений плач: на щастя, Маліз була досі жива.

Самого ж батька дівчина знайшла в бенкетній залі, де в обох роздмуханих на повну камінах не гуло, а ревіло полум’я. У його різкому світлі той сидів сам-один за столом на помості й невидюче дивився в стільницю.

Шаллан прослизнула на кухню, доки батько її не помітив, і змішала його улюблений напій — темно-фіолетове підігріте вино з корицею, яке зігріває холодного дня. Коли вона зайшла до зали, старий підвів на неї погляд, і дівчина, поставивши чашу на стіл перед ним, зазирнула батькові в очі. Того вечора темряви в них не було — тільки він. Останнім часом це стало великою рідкістю.

— Шаллан, мене не слухають, — прошепотів батько. — Ніхто мені не кориться. Ненавиджу, коли доводиться воювати у власному домі, де я мав би розраховувати на підтримку. — Він узявся до питва. — Вікім по пів дня витріщається в стіну. Юшу — нікчема. Балат огризається на кожному кроці. А тепер ще й Маліз…

— Я поговорю з ними, — пообіцяла дочка.

Той приклався до чаші й кивнув.

— Так, це було б добре. А то Балат і досі сидить над трупами тих клятих сокирогончаків. А мене радує, що їх більше нема: у тому виводку були самі здохляки й недомірки. Навіщо йому такі цуценята?..

Шаллан вийшла на вечірній холод. Сонце вже сіло, але піддашшя маєтку було увішане ліхтарями. Їй рідко випадало бачити нічні сади. У темряві вони набували загадкового вигляду: ліани здавалися пальцями, які тягнуться з порожнечі, шукаючи, що б ухопити й потягти за собою в пітьму.

Балат лежав на одній із лав. Коли сестра підступала до нього, під її ногами щось хруснуло. Землю всівали клішні крєм’ячків — той висмикував їх по одній і кидав додолу. Шаллан затремтіла.

— Їдь, — сказала вона до Балата.

Той звівся в положення сидячи.

— Що?

— Батько втрачає рештки самоконтролю, — тихенько пояснила сестра. — Тож їдь, доки не пізно. І забери із собою Маліз.

Балат провів рукою по темних сплутаних кучерях.

— Маліз? Старий цього нізащо не стерпить. І вистежить нас.

— Він полюватиме на вас хоч так, хоч так — як полює на Геларана, — відказала Шаллан. — Сьогодні вдень він повелів одному зі своїх людей знайти його і вбити.

— Що?! — Балат зірвався на ноги. — Мерзотник! Та я… я його… — У темряві пізнього вечора він звернув до сестри освітлене зірками обличчя, а відтак зіщулився й знову сів, тримаючись руками за голову. — Шаллан, я боягуз, — шепнув брат. — Ох, Прародителю бур, який боягуз! Мені не стане духу виступити проти нього. Я не зможу.

— Їдь до Геларана, — мовила вона. — Ти знаєш, де його шукати, коли раптом що?

— Він… Так, він залишив мені контакт однієї людини, з Валата, яка може зв’язатися з ним.

— То забирай Маліз, Ейліту — і рушай до Геларана.

— Старий наздожене нас раніше, ніж я встигну знайти його.

— В такому разі ми з ним спишемося, — запропонувала Шаллан. — І сплануємо зустріч так, щоб ваша втеча припала на час, коли батько саме буде у від’їзді. За кілька місяців він знову збирається до Веденара. Втечете, щойно він поїде — й матимете фору.

Балат кивнув.

— Так… Так, це вдала думка.

— Я складу листа до Геларана. Треба попередити його про вбивць, яких підіслав батько, й попросити, щоб прийняв до себе вашу трійцю, — додала Шаллан.

— Не ти б, маленька, мала це робити, — промовив похнюплений брат. — Я найстарший після Геларана й досі мав би зупинити старого — хай як.

— Забери звідси Маліз — і ти зробиш досить, — відказала сестра.

Той кивнув.

Шаллан повернулася до будинку й, пройшовши повз батька, який досі похмуро розмірковував про непокірність своїх домочадців, взяла на кухні те-се і, підступивши до сходів, глянула вгору. Кілька разів глибоко вдихнувши, прокрутила в голові, що скаже охоронцям, якщо ті її зупинять — і, бігом піднявшись нагору, відчинила двері батькового кабінету.

— Стійте, — окликнув її вартовий. — Нам було велено нікого не впускати і не випускати.

Шаллан перехопило горло, й вона, дарма що тільки-но зібралася з духом, заледве промовила:

— Я щойно від батька. Він просив мене поговорити з нею.

Охоронець, жуючи не знати що, підозріливо глянув на неї, і Шаллан відчула, як її впевненість у собі йде на спад, а серце вилітає з грудей. Конфліктна ситуація, протиборство… Вона й сама не менша боягузка, ніж Балат.

Вартовий кивнув напарникові, і той спустився перевірити її слова. А зрештою, повернувшись, кивнув, і перший охоронець неохоче махнув дівчині заходити. Шаллан увійшла…

…До тієї самої кімнати.

Вона не заходила туди багато років. Аж відколи…

Аж відколи…

Вона виставила руку, затуляючись від світла, що лилося з-за картини. І як батько міг тут спати? Чому ніхто більше цього не помічав? Чому всім було байдуже? Те світло сліпило.

На щастя, Маліз сиділа, скулившись, у кріслі під тією самою стіною, тож Шаллан могла відвернутися від картини й захиститися від світла в себе за спиною. Вона поклала руку мачусі на плече.

Попри прожиті разом роки, Маліз залишалася для падчерки незнайомкою. Що за жінка могла взяти шлюб із чоловіком, про якого скрізь подейкували, наче той убив її попередницю? Мачуха опікувалася освітою Шаллан — тобто шукала для неї нових наставниць щоразу, як старі тікали з маєтку — але сама не мала чим допомогти їй у навчанні. Бо як же викладати те, чого не знаєш?

— Мамо? — озвалася до жінки падчерка. Вона зверталася до неї саме так.

Маліз підвела очі, і Шаллан — попри засліпливе світло — побачила: її розсічена губа кровоточить, а ліву руку вона обережно притискає до грудей. Так і є — перелом.

Падчерка дістала принесені з кухні ганчірки та марлю й заходилася обробляти їй рани. А ще доведеться пошукати для руки якийсь імпровізований лубок.

— Чому його ненависть оминає тебе? — різко спитала Маліз. — Він ненавидить усіх, окрім тебе.

Шаллан промокнула їй розсічену губу.

— Прародителю бур, і чому мене понесло в цю кляту господу? — Жінка здригнулася. — Він повбиває нас усіх, по одному. Переламає й переб’є. У ньому сидить темрява. Я бачила її в його очах. Чудовисько…

— Ти поїдеш звідси, — тихенько сказала Шаллан.

Мачуха видала короткий смішок.

— Він нізащо мене не відпустить — як не випускає ніколи й нічого.

— А ти й не питатимеш, — прошепотіла Шаллан. — Балат збирається втекти до Геларана, який має могутніх друзів. Він Сколкозбройний і захистить вас обох.

— Нам до нього не дістатися, — заперечила жінка. — А коли й так, то чого б це Геларанові брати нас під крило? Ми ж голота.

— Бо Геларан — хороша людина.

Маліз крутнулася в кріслі, відвертаючись від Шаллан, яка так само надавала їй допомогу. Жінка скімлила, коли падчерка накладала пов’язку на зламану руку, але на запитання не відповідала. А зрештою, коли Шаллан зібрала закривавлене ганчір’я, яке мала викинути, мачуха прошепотіла:

— Якщо ми з Балатом поїдемо, кого він стане ненавидіти? Кого він битиме? Може, нарешті тебе? Ту, хто справді на це заслуговує?

— Можливо, — шепнула дівчина й пішла.

66. Буреблагословення

Хіба руйнувань, яких ми завдали, не досить? Світи, що ними ти нині ступаєш, несуть у собі промисел і дотик Адональсіума. А наше втручання наразі не принесло нічого, крім болю.

По каменю за Каладіновою «кліткою» зачовгали кроки — хтось із тюремників знову перевіряв, як там в’язень. Але той, так само лежачи на нарах, навіть не ворухнувся й не розплющив очей.

Щоб не підпускати темряву, він почав будувати плани на майбутнє: що зробить, якщо його звільнять? «Не “якщо”, а “коли”», — силоміць налаштовував себе Каладін. Не те щоб він не довіряв Далінарові — але внутрішній голос… внутрішній голос зраджував його, нашіптуючи різні намови.

І перекручував факти. Бо у своєму нинішньому стані Каладін був ладен повірити, що Далінар — брехун, який насправді хоче, щоб капітан так і гнив у в’язниці. Адже з нього, зрештою, жахливий охоронець, який так і не зміг зарадити таємничому зворотному відліку, що з’являвся на стінах, а також не зумів спинити Вбивцю в білому.

Під наклепницькі нашіптування внутрішнього голосу Каладін був ладен повірити, ніби Четвертий міст лише зрадів, що здихався його: мостонавідники, мовляв, погодилися стати охоронцями лише для годиться — щоб зробити командирові приємне — а самі потайки хочуть жити далі й насолоджуватися життям, котре той тільки псує.

Такі намови мали б здатися йому сміховинними — але не здавалися.

Клац!

Каладін, насторожившись, миттю розплющив очі. По нього що, прийшли? І зараз поведуть на страту? Адже так хотів король? Він зірвався на ноги й став у бойову стійку, приготувавшись метнути, мов диском, порожньою мискою з-під обіду.

Наглядач, який стояв одразу за дверима камери, сахнувся і вирячив очі.

— Побий тебе буря, чоловіче! Я гадав, ти спиш, — забелькотів тюремник. — Що ж, ти своє відсидів — король сьогодні підписав помилування. Тебе навіть не позбавили звання чи посади. — Потираючи підборіддя, він відчинив двері. — А ти, певне, щасливчик.

«Щасливчик». Про нього завше таке говорили. Хай там як, а перспектива вийти на волю таки розігнала внутрішню темряву, й Каладін сторожко попрямував до дверей і переступив поріг. А наглядач — світлоокий невисокого дану — позадкував від в’язня, зауваживши:

— А ти не з довірливих, еге ж? Для охоронця це, мабуть, добре.

І жестом запросив Каладіна пройти на вихід першим.

Але той не квапився рушати з місця.

Тож тюремник зрештою зітхнув — гаразд, мовляв, нехай буде по-твоєму — і вийшов із блока в загальний коридор попереду звільненого.

А Каладін подався за ним, із кожним кроком відчуваючи, як повертається назад у часі на день-другий. Темрява залишається під замком. Він не раб, а солдат. Капітан Каладін. Він витримав цих… скільки? Два, три тижні? Це коротке ув’язнення.

Тепер він вільний, і може знову зажити життям охоронця. Але одне… одне таки змінилося.

«Більше я такого нізащо не потерплю — ніколи й ні від кого». Хоч короля, хоч генерала, хоч «ясновельможності», хоч «світлості».

Ліпше смерть.

Проминаючи вікно з підвітряного боку, Каладін зупинився і вдихнув прохолодне, свіже та запашне відкрите повітря. Вікно виходило на табір, але той приземлений, буденний краєвид здавався капітанові величним. Легкий вітерець скуйовдив йому волосся, і він, дозволивши собі всміхнутися, провів рукою по підборіддю. Кількатижнева щетина. Треба буде, щоб Скеля його поголив.

— Ось, його звільнено, — промовив тюремник. — То що, Ваша Високосте, — може, нарешті покінчимо з цим балаганом?

«Ваша Високосте»? Каладін обернувся вглиб коридору, де його конвоїр зупинився біля іншої камери: та була просторіша й виходила безпосередньо в коридор, тимчасом як самого капітана тримали ген у надрах темниці, далеко від вікон.

Провернувши ключа в замку дерев’яних дверей, наглядач відчинив їх — і звідти з’явився Адолін Холін у простому облипчастому однострої. Його обличчя також заросло кількатижневою щетиною, але білявою (нехай і припорошеною чорним). Князівський синок зробив глибокий вдих, а відтак обернувся до Каладіна й кивнув.

— Вас кинули за ґрати? — отетерів капітан. — Та як же це?.. За що?..

Адолін розвернувся до тюремника.

— Мій наказ виконано?

— Ваша Ясновельможносте, вони чекають у приміщенні одразу за цим, — відрапортував наглядач, на позір нервуючись.

Княжич кивнув і рушив у той бік.

А Каладін підійшов до тюремника й, узявши того за плече, запитав:

— Що тут коїться? Король запроторив до в’язниці Далінарового наступника?

— Його Величність тут ні до чого, — відказав наглядач. — Це все ясновельможний Адолін: мовляв, не вийде з тої камери, доки тебе не випустять. Ми й так, і сяк — але ж він княжого роду. То де вже нам у бурі вказувати, що йому робити? Нам його навіть вигнати зась. Тож він замкнувся в камері, а ми не мали вибору, окрім як змиритися.

От тобі й маєш! Каладін кинув погляд на княжича, який повільно йшов коридором, на позір почуваючись куди ліпше, ніж сам капітан. Він вочевидь кілька разів приймав ванну, а його камера була набагато більша й по-своєму затишніша, ніж Каладінова.

Але ж камера — це все одно камера.

«Ось що за шум я чув того дня, на початку ув’язнення, — збагнув капітан. — То Адолін зайшов до “одиночки” й зачинився».

Каладін підбіг до княжича.

— Поясніть…

— Мені здалося неправильним, що тебе сюди запроторили, — відповів той, не дивлячись на співрозмовника.

— Я ж позбавив вас шансу зітнутися із Садеасом.

— Якби не ти, мене б скалічили або вбили, — відказав Адолін, — і мій поєдинок проти Садеаса все одно не відбувся б. — Княжич зупинився й глянув на капітана. — А до того ж ти врятував Ренаріна.

— Така в мене робота, — заперечив Каладін.

— Тоді нам би підвищити тобі платню, мостонавідничку, — промовив княжич. — Бо я навряд чи зустрічав іншу людину, яка зіскочила б, у чому була, на арену, де б’ються шестеро Сколкозбройних.

Каладін насупився.

— Стривайте-но — а чим це від вас пахне? Парфумами? У в’язниці?

— Невже я мав перетворитися на варвара тільки тому, що потрапив за ґрати?

— Буря забирай! А ви зманіжений, — зауважив Каладін, усміхаючись.

— Не зманіжений, а витончений, нахабний селюче, — парирував Адолін. А відтак і сам усміхнувся. — Зате нехай стане тобі відомо, що тут я вимушено мився в холодній воді.

— Бідолашний.

— Ще б пак.

І княжич, позволікавши, простягнув капітанові руку.

А той потиснув її зі словами:

— Вибачте, що зруйнував ваші плани.

— От іще, — фиркнув Адолін. — Їх зруйнував не ти, а король. Гадаєш, Елгокар не міг пустити твої звинувачення повз вуха й діяти, як домовлялися, не даючи Садеасові спам’ятатися? А він — замість, угамувавши натовп, домагатися свого! — влаштував нам істерику. Буря його забирай!

Каладін закліпав очима на такий неповажливий тон, а потім озирнувся на тюремника, який стояв віддалік, вочевидь намагаючись здаватися непомітним.

— Те, що ти сказав про Амарама, — правда? — спитав Адолін.

— Від першого й до останнього слова.

Княжич кивнув.

— Мене завжди цікавило, що саме він приховує…

І рушив далі.

— Заждіть, — гукнув капітан, кидаючись йому навздогін, — то ви мені вірите?

— Мій батько — найліпша людина з усіх, що я знаю, а може, й найліпша з нині живих, — відказав Адолін. — Але навіть він втрачає самовладання, не вільний від суб’єктивності й має проблемне минуле. А от Амарам, схоже, незмінно чинить, як годиться. Коли послухати, що про нього оповідають, то складається враження, що він має мочитися нектаром і сяяти в темряві. А це, як на мене, відгонить людиною, яка надто старається створити собі репутацію.

— Ваш батько каже, що, викликавши його на дуель, я дав маху.

— Атож, — погодився Адолін, дійшовши до дверей у кінці коридору. — Ти, підозрюю, просто не в курсі, що є така річ, як дуельний кодекс. Темноокий не може кинути виклик людині на кшталт Амарама — а тим паче так, як кинув його ти. Збентеживши короля, ти, вважай, наплював на даровані тобі привілеї. — Княжич позволікав. — Хоча, звісно, відсьогодні це не матиме для тебе жодного значення.

Адолін відчинив двері. В невеличкій кімнатці за ними — яка, очевидячки, правила тюремникам за кордегардію — з’юрмилася більшість Четвертого мосту. Відсунувши в куток стола зі стільцями, там удалося звільнити місце для двадцяти з лишком бійців, які одразу відсалютували Каладінові, а за мить їхнє уставне привітання почало переростати в овацію.

Той звук… він остаточно притлумив, а зрештою й розігнав його темряву. Ступивши назустріч своїм людям, командир спіймав себе на тому, що всміхається, потискаючи руки та слухаючи, як Скеля жартує з його бороди. Був там і Ренарін, який одразу долучився до брата й тихенько, але жваво забалакав до нього — нехай і звично крутячи в руках свою коробочку.

Каладін мигцем глянув осторонь. Що то за люди під стіною? Члени Адолінового почту? А втім, хіба то не один із його Збруєносців? Усі вони мали із собою якісь задрапіровані речі. Вступивши до кімнати, княжич гучно сплеснув у долоні, вимагаючи тиші.

— Сталося так, що я здобув не один, а два Сколкозбройці і три нові комплекти Збруї. Тож наразі князівство Холін володіє чвертю всіх алеткарських Сколків, а мене оголосили чемпіоном із дуелей. Що не дивно, позаяк у ніч після нашого поєдинку Реліса відіслали з попутним караваном назад в Алеткар: після розгромної поразки його батько намагався сховати синка від ганьби.

Один повний комплект Сколків відійшов генералові Халу, а ще два я наказав вручити заслуженим світлооким годящих чинів, які воюють у батьковій армії. — Тут Адолін кивнув на драпіровані предмети. — Тож залишається один повний комплект. І мені особисто цікаво перевірити: чи правдиві перекази? Чи посвітліють райдужки темноокого, щойно між ним і його Сколкозбройцем сформується належний зв’язок?

На мить-другу Каладіна захлеснула справжня паніка. Знову — це відбувалося знову.

Збруєносці стягнули драпірування, і з-під нього зблиснув сріблястий меч. По центру двосічного клинка пробігав візерунок — переплетені ліани. А долі, як виявилося, лежав комплект Збруї, пофарбованої в жовтогарячий — трофей, здобутий в одного з переможених завдяки капітанові.

Варто йому взяти ці Сколки, й усе стане інакше. Каладін ураз відчув себе хворим — ледь не калікою. І обернувся до княжича:

— Я можу вчинити з ними, як забажаю?

— Так, бери — вони твої, — кивнув Адолін.

— Були моїми, — заперечив капітан і вказав на одного з членів Четвертого мосту. — Моаше, бери. Тепер ти Сколкозбройний.

Той побілів із лиця. А Каладін був наготові — бо минулого разу… Він смикнувся, коли Адолін ухопив його за плече — але трагедія часів служби в Амарамовій армії не повторилася. Натомість княжич витягнув його в коридор, застережно здійнявши перед мостонавідниками долоню — мовчати, мовляв.

— Секундочку, — скомандував Адолін. — Усім залишатися на місцях. — А відтак, уже тихіше, прошипів до капітана: — Я наділяю тебе Зброєю та Збруєю.

— Дякую, — відказав той. — Моаш чудово дасть їм раду — він тренується в Загеля.

— Я наділив ними не його, а тебе.

— Якщо вони дійсно мої, то я можу чинити з ними, як захочу. А чи вони насправді не мої?

— Та що з тобою? — не вгавав Адолін. — Це ж мрія кожного солдата — хоч темно-, хоч світлоокого. Це що — в пику мені? Чи… кому?..

Княжич здавався цілковито ошелешеним.

— Це нікому не в пику, — тихо й спокійно відказав Каладін. — Адоліне, від такої Зброї загинуло забагато людей, яких я любив. Мені несила навіть глянути на неї — не те що взяти її в руки — не побачивши крові…

— Ти став би світлооким, — зашепотів Адолін. — Навіть якби це не змінило кольору твоїх очей, тебе за нього вважали б. Сколкозбройних автоматично зараховують до четвертого дану. Ти міг би викликати на дуель Амарама. Змінитися могло б усе твоє життя…

— Мені не треба, щоб його змінило перетворення на світлоокого, — відповів на це Каладін. — Я прагну, щоб життя змінилося не тільки в мене — а у всіх таких, як я нинішній. Адоліне, я не стараюся нікого позлити. Просто цей дар не для мене — я не хочу бути Сколкозбройним.

— Той убивця повернеться, й ми обидва це знаємо, — правив своє Адолін. — І я радше волів би, щоб Сколкозбройним, який мене прикриватиме, став саме ти.

— Без Сколків від мене буде більше користі.

Княжич насупився.

— Дозвольте мені віддати ці Сколки Моашеві, — попросив Каладін. — Ви ж бачили на ділі, що я цілком здатен давати собі раду й без них. Якщо Сколкозбройним стане один із моїх найкращих бійців, тоді проти вбивці нас буде не двоє, а троє.

Адолін зазирнув до кімнати, а відтак знову скептично глянув на свого охоронця.

— Ти розумієш, що ти божевільний?

— Хай буде так.

— Гаразд, — промовив княжич і зайшов назад до кордегардії. — Це ти в нас Моаш? Що ж, гадаю, ці Сколки твої. Вітаю. Тепер ти переважаєш за рангом дев’яносто відсотків населення Алеткару. Придумай собі родове ім’я й попроси, щоб тобі дозволили долучитися до одного з Домів під стягом Холінів. Або можеш заснувати власний, коли хочеш.

Моаш запитально глянув на Каладіна й отримав у відповідь ствердний кивок.

Тож рослявий мостонавідник, перетнувши кімнату, простяг руку і торкнувся пальцями Зброї. А провівши ними аж ген до руків’я, схопився за нього й благоговійно здійняв Сколкозбройця. Як і більшість із них, меч був величезний, але Моаш легко втримував його одноруч. Вправлений у головку ефеса геліодор зблиснув спалахом світла.

Лейтенант глянув на решту Четвертого мосту — на море вирячених очей і заціплених вуст — а довкола знялися, кружляючи, принаймні дві дюжини світних сфер, спренів слави.

— Хіба в нього не мають посвітліти очі? — поцікавився Лопен.

— Якщо й так, то, мабуть, лише після того, як між ним і Сколкозбройцем виникне зв’язок — а це займає з тиждень, — відказав Адолін.

— Надягніть на мене обладунок, — звернувся Моаш до Збруєносців — настійно, неначе боявся, що його відберуть.

— Та годі вже! — гукнув Скеля, коли ті взялися до роботи, і його голос розлігся кімнатою, наче розкот залітного грому. — На нас чекає вечірка! Великий капітане Каладін — Буреблагословенний і Бувалий-у-буцегарні — гайда куштувати моє рагу. Ха! Я готував його весь час, доки тебе тримали під замком.

Каладін дозволив своїм людям вивести себе на світло, де чекав цілий натовп солдатів — зокрема й багато мостонавідників з інших команд. Під їхні овації недавній в’язень зауважив Далінара, який чекав осторонь. Адолін підійшов до батька, але той невідривно дивився на капітана. Що означав його погляд? У ньому було стільки задуми… Каладін відвів очі й зосередився на вітаннях мостонавідників, які тисли йому руку й поляскували по плечі.

— То ти, кажеш, наготував рагу за всі дні, які я провів у в’язниці? — перепитав командир у Скелі.

— Ні, — відповів за нього Тефт, почухуючи бороду. — Наш рогоїд — ухопи його буря! — вже хтозна-скільки тижнів не знімає з вогню той самий казан. Не дає нам скуштувати і встає ночами, щоб помішувати…

— Це святкове рагу, — урвав Тефта Скеля, схрещуючи руки на грудях, — і воно має упрівати довгий час.

— Що ж, тоді скуштуймо його, — сказав Каладін. — Бо після тюремних харчів я нізащо не відмовився б від чогось смачнішого.

Мостонавідники зустріли таку пропозицію схвальними вигуками й отарою посунули до казарми. А командир стримав Тефта за плече й запитав:

— Як вони це сприйняли? Я про своє ув’язнення…

— Казали, що візьмуть в’язницю штурмом, — тихенько зізнався той, — але я вибив із них цю дурню. Бо що ж то за солдат, який день-другий не сидів на гауптвахті? Така в нас робота. Тебе ж не понизили у званні — просто трішки дали по руках. І хлопці зрештою розчовпали, що й до чого.

Капітан кивнув.

А лейтенант кинув погляд на решту.

— Вони страшенно злі на того типа, Амарама. А ще їм дуже цікаво, що ж тоді трапилось. Адже бач яка штука: кожен фактик твого минулого незмінно дає їм поживу для балачок…

— Веди їх до казарми, — звелів Каладін, — а я за мить повернуся.

— Тільки не барися, — сказав Тефт, — бо хлопці виглядають тебе вже четвертий тиждень. Тож свято має бути і на їхній вулиці…

— Я миттю — лише скажу Моашеві кілька слів, — пообіцяв командир.

Тефт кивнув і побіг пильнувати, щоб мостонавідницька «отара» не розбрелася, а Каладін повернувся до кордегардії, яка тепер відчутно спорожніла: там зосталися тільки Моаш і Збруєносці. Капітан рушив до них, спостерігаючи, як той стискає в кулак п’ястка в латній рукавиці.

— Келе, мені й досі не віриться, — сказав Моаш, а Збруєносці тим часом надягли на нього нагрудник. — Буря забирай! Цей обладунок вартує більше, ніж деякі королівства!

— Не раджу продавати ці Сколки — принаймні не іноземцям, — застеріг Каладін. — Бо такі речі можуть розцінити як державну зраду.

— Продати? — перепитав Моаш, різко підводячи очі й знову стискаючи п’ястка в кулак. — Та нізащо.

Тут нагрудник сів на місце, і Сколкозбройний широко всміхнувся від нестримної радості.

— Я допоможу йому з рештою, — кинув Каладін Збруєносцям, і ті неохоче вийшли, залишивши їх наодинці.

Допомагаючи лейтенантові припасувати наплічник, капітан зауважив:

— За ґратами я мав багато часу на роздуми.

— Можу собі уявити.

— І за цей час ухвалив кілька рішень, — додав Каладін, а наплічник тим часом сів на місце. — По-перше, твої друзі мають рацію.

Моаш різко обернувся:

— А отже…

— …Перекажи їм, що я пристаю на їхній план, — докінчив замість нього Каладін. — І зроблю, як вони хочуть, щоб допомогти їм… досягти мети.

У кордегардії повисла дивна тиша.

Лейтенант узяв командира за плече.

— Я ж казав їм, що ти передумаєш! — І, кивнувши на Збрую, додав: — Вона також допоможе нам домогтися свого. А щойно справу буде зроблено, так само можна б учинити зі ще одним типом, якому ти кинув виклик…

— Я погодився тільки тому, що так буде ліпше, — відказав капітан. — Для тебе, Моаше, йдеться про особисту помсту — і не намагайся цього заперечити. А от я справді вважаю, що це стане благом для Алеткару. А може, й для цілого світу.

— О, так, я знаю, — сказав той.

Моаш надягнув шолома з піднятим забралом. Він глибоко вдихнув, ступив свій перший крок у Сколкозбруї… і, заточившись, мало не гепнувся, але встояв, схопившись за стіл, який затріщав у нього в руці. Деревина розщепилася.

Мостонавідник витріщив очі на те, що накоїв — а відтак засміявся.

— Та це ж… це геть усе змінює. Дякую тобі, Каладіне. Дякую.

— Покличмо Збруєносців — нехай допоможуть її зняти, — запропонував Каладін.

— Ні. Ти йди на Скелин буреклятий бенкет — а я піду на тренувальний майданчик! І не зніму цієї штуки, доки мої рухи в ній не зробляться природними.

Побачивши, скільки пропрацював над цим Ренарін, капітан запідозрив, що таке тренування могло затягтися надовше, ніж гадав лейтенант. Але не став нічого казати й, мовчки вийшовши під сонячне світло, якусь мить постояв, розкошуючи в його променях — заплющивши очі і звернувши обличчя до неба.

А відтак побіг навздогін Четвертому мосту.

67. Слина та жовч

Свій шлях я обрав дуже зважено. Так, я згоден з усім, що ти говориш про Райза, зокрема і з тим, що він страшенно небезпечний.

З Навані під боком Далінар зупинився на «серпантині», яким спускався зі Шпиля, і в присмерковому світлі дивився разом із нею на річку люду, яка текла з Розколотих рівнин назад у табори. Повертаючись із вилазки на плато, армії Танадала й Бетаба наздоганяли своїх великих князів, які, певне, вирушили назад дещо раніше.

Аж ген унизу та річка підпливла до Шпиля — певне, щоб доповісти королю, як пройшла операція. Далінар поглянув на одного з чотирьох тогоденних охоронців (двох приставили до нього, а двох інших — до Навані) і вказав йому в той бік.

— Вашу Ясновельможність цікавлять подробиці? — уточнив мостонавідник.

— Так, зроби ласку — дізнайся.

Охоронець побіг «серпантином» донизу, а Далінар задумливо дивився йому вслід. Як на колишню мостову обслугу, ці люди були напрочуд дисципліновані — але кадровими військовими так і не стали: їм було не до душі, що Холін кинув у в’язницю їхнього командира.

Князь сподівався, що це не породить проблем: у капітана Каладіна все було під контролем. Саме таких офіцерів Далінар і шукав — того типу, які виявляють ініціативу не заради просування по службі, а щоб відчути вдоволення від добре зробленої роботи. Спочатку в них не все йде гладко, але ті зрештою вчаться не втрачати голови. Буря забирай! Та він, бувало, й сам потребував, щоб життя виклало йому аналогічні уроки.

Вони з Навані продовжували свій неквапливий спуск. З уплетеними у волосся сапфірами, які м’яко сяяли в присмерковому світлі, жінка того вечора мала неперевершений вигляд. Вона полюбляла такі спільні прогулянки, тож вони не боялися спізнитися на бенкет.

— Мені все не йде з голови, — сказала Навані, поновлюючи перервану бесіду, — що має існувати спосіб залучати фабріали як насоси. Ти ж сам бачив, що вмонтовані в них самоцвіти притягують відповідні субстанції — такі штуки найкорисніші, коли йдеться про щось на кшталт диму від вогнища. Але чи не може такий самий принцип спрацювати і для води?

Князь, гмикнувши, кивнув.

— У військових таборах дедалі більшає будівель, оснащених водогоном харбрантського типу — де рідину подає в труби сама сила тяжіння, — вела далі Навані. — Проте я маю на думці справжнє прокачування, коли самоцвіти на кінцях водогінних сегментів подавали б воду під тиском, і то не тільки до, а й від землі…

Той знову гмикнув.

— Днями наші вчені зробили прорив у розробці нових Сколкозбройців.

— Справді? — перепитав Далінар. — А який? І коли чекати на прототипний зразок?

Тримаючи його під руку, Навані всміхнулася.

— Що таке?

— Просто впевнилася, що ти не змінився. Наш прорив полягає в тому, що ми зрозуміли: самоцвіти в Сколкозбройцях — які забезпечують зв’язок — могли й не бути їхніми оригінальними елементами.

Холін зібгав чоло.

— А це важливо?

— Так, бо — в разі підтвердження — означатиме, що Зброю живлять не яхонти. А все завдяки Рушу, яка запитала, чому Сколкозбройця можна прикликати й відіслати, навіть якщо самоцвіт потьмянів. Відповіді ми не знайшли, і вона, скориставшись новинкою — послугами інформцентру — провела кілька тижнів на зв’язку із Харбрантом. Результатом став клаптик паперу, датований першими десятиліттями після Ренегатства, де йдеться про те, як люди навчаються прикликати й відсилати Сколкозбройці, оснащуючи їх самоцвітами — схоже, допоміг випадок, коли меч просто прикрасили.

Князівське чоло так і не розгладилося. Пара пройшла повз пасмо сланцекірки, де працював собі допізна садівник — мугикаючи, обпилював відростки. Сонце зайшло, а на сході тільки-но з’явився Салас.

— Якщо це справді так, тоді ми знову нічогісінько не знаємо про те, як були створені Сколкозбройці, — підсумувала Навані голосом, у якому бриніло щастя.

— Не збагну, чому ти взагалі вважаєш це проривом…

Жінка, всміхнувшись, поплескала Далінара по плечі.

— Уяви, що ти п’ять років гадав, наче ворог веде кампанію за порадами з Діалектурової «Війни» — аж раптом дізнаєшся, що неприятель і чутки не чував про цей трактат.

— А-а…

— Ми вважали, наче легкість і міць Сколкозбройців забезпечує якийсь фабріаловий механізм, що працює від самоцвіту, — пояснила Навані. — Але все може виявитися інакше: скидається на те, що самоцвіт задіяний лише для формування між мечем і володільником первинного зв’язку — а Променистим він був ні до чого.

— Стривай-но. Як це «ні до чого»?

— Коли вірити тому уривку, з нього випливає, що приклика́ти й відсилати Зброю вони могли завше. Просто на певний час цю здатність було втрачено й відновлено лише після того, як хтось додав до меча самоцвіт. Там навіть сказано, наче, ввібравши яхонт, Сколкозбройці змінювали форму — але я не поручуся за надійність цих даних.

Хай там як, а вже після падіння Променистих — але ще до того, як люди навчилися оснащувати ці мечі самоцвітами, щоб формувати неможливий раніше зв’язок — вони так само залишалися неймовірно легкими та гострими. До речі, це узгоджується з іншими уривками, які мені траплялося читати — але я відкидала їх як суперечливі…

Жінка вела далі, й князеві було приємно чути її голос. Але наразі інженерні тонкощі фабріалогії були не на часі. Ні, йому було цікаво — мало бути. Як заради Навані, так і задля потреб королівства.

Але перейматися цим просто зараз Далінар не міг, бо прокручував у голові питання, пов’язані з підготовкою воєнної експедиції на Рівнини. Як піти назустріч Душезаклиначам і захистити їх від сторонніх очей? Із санітарією проблем не виникне, води буде вдосталь. Скільки писарок йому знадобиться? А коней? У нього залишався всього тиждень, і більшість приготувань була зроблена — як-от побудова переносних мостів та оцінка потрібних припасів. Але ж усього не передбачиш.

Найбільшою змінною у цій формулі, прорахувати яку було, на жаль, неможливо, залишалася кількість військ. Холін не знав, скільки їх буде: це залежало від того, хто саме з князів погодиться долучитися до походу. За тиждень вони мали виступати, а Далінар так само був не певен, чи вирушить із ним бодай хтось.

«У найбільшій пригоді мені став би Гатам, — розмірковував князь. — У нього дисципліноване військо. Якби ж то Аладар не так рішуче був на Садеасовому боці… не розумію, що він за чоловік. А Бетаб із Танадалом… буря забирай, мені що, брати за собою їхніх найманців, коли хоч хтось один із них погодиться? Хіба такі солдати мені треба? А втім, чи маю я право знехтувати бодай одним списником?»

— Бачу, що сьогодні годящого співрозмовника з тебе не вийде, — зронила Навані.

— Вибач, але, мабуть, так, — погодився Далінар.

Вони дійшли до підніжжя Шпиля й повернули на південь.

Жінка кивнула, і князь зауважив, що в неї мовби тріснула маска: Навані говорила про роботу, бо так принаймні мала про що говорити. Тож він підступив ближче й тихенько промовив:

— Я знаю, що це боляче — але тобі стане легше…

— Далінаре, а ти знав, що вона не хотіла, щоб я була їй за матір, — промовила Навані, дивлячись удалину. — Це було майже як… як ніби Ясна, ставши юнкою, перестала відчувати потребу в матері. Я пробувала зблизитися з нею, але щоразу натикалася на холод. Враження було таке, наче сама моя присутність нагадувала їй, що колись вона була дитиною. Куди поділася моя маленька дівчинка-«чомучка», яка так і сипала запитаннями?

Князь пригорнув жінку до себе — а умовності нехай ідуть у Геєну! Трійця їхніх охоронців запереминалася з ноги на ногу й відвернулася.

— У мене відберуть і сина, — шепнула Навані. — Вже намагаються.

— Я захищу його, — пообіцяв Далінар.

— А хто захистить тебе?

Відповісти на це було нічого. Сказати «охоронці» означало б бовкнути банальність — адже Навані запитувала не про це. «Хто захистить тебе, коли той убивця повернеться?»

— Я мало не бажаю тобі зазнати поразки, — промовила жінка. — Втримуючи королівство вкупі, ти перетворюєш себе на мішень. А якби воно просто рухнуло і знову розкололося на князівства, то нам, бува, дали б спокій.

— А затим налетіла б буря, — тихо відказав Далінар.

За дванадцять днів.

Навані зрештою відсторонилася від нього й, опанувавши себе, згідливо кивнула.

— Так, звісно — маєш рацію. Я просто… для мене це вперше — пережити таке горе. Як ти давав собі раду після смерті Ш-ш-ш? Я знаю, що ти кохав її, Далінаре — можеш не щадити мого самолюбства…

Той зволікав із відповіддю. «Вперше»… То Ґавіларова смерть не стала для неї трагедією? Вона ніколи так відверто не натякала на… труднощі, які переживало їхнє подружжя.

— Вибач, — перепросила Навані. — Для тебе це, мабуть, надто болісне запитання… а надто від мене. — Вона сховала хустинку, якою витирала сльози з очей. — Мені шкода. Я знаю, що ти не любиш говорити про неї…

Річ була не болісності запитання — просто Далінар не пам’ятав дружини. Як дивно, що по хтозна-скільки тижнів він навіть не помічав тої прогалини в споминах, яка, змінивши пам’ять, видалила шмат його єства й наклала шов. Згадка її — нечутного для князя — імені не викликала в нього жодних емоцій.

Ліпше змінити тему розмови.

— Навані, я не можу позбутися думки, що вбивця з усім цим якось пов’язаний — і з бурею, що має налетіти, і з таємницями Розколотих рівнин. Навіть із Ґавіларом — мій брат знав щось таке, чим ніколи не ділився з жодним із нас. — «Підбери найважливіші слова, які лишень може сказати чоловік». — Я віддав би майже будь-що, аби взнати, що саме.

— А й справді, — погодилася Навані. — Я ще раз пройдуся по своїх тогочасних щоденниках — а раптом він зронив якесь зауваження, котре дасть нам підказку? — але попереджаю, що уважно вивчала їх уже десятки разів.

Князь кивнув.

— Хай там як, а цього вечора в нас інший клопіт. Сьогодні наше завдання — вони.

Пара обернулася на екіпажі, які гримотіли повз, прямуючи до бенкетної водойми — туди, де вечір м’яко освітлювали фіолетові вогники. Примруживши очі, Далінар розгледів, що до них під’їжджає карета Рутара, який позбувся всіх Сколків, за винятком власної Зброї. Увесь недавній рейвах коштував Садеасові правої руки — але голова з отруйними зубами зосталася на місці.

Решта князів становили не набагато меншу проблему. Ясновельможні опиралися Холінові, бо прагнули до легкого життя — як колись. І ніяк не могли насититися забавами й розкішшю, що з усією очевидністю виявляло себе на бенкетах, де подавали екзотичні наїдки і хверцювали в багатих костюмах.

Сам світ, здавалося, добігав кінця — проте алеті влаштовували вечірку.

— Тобі не варто зневажати їх, — застерегла Навані.

Холін спохмурнів і насупився: ця жінка бачила його наскрізь.

— Далінаре, послухай мене… — промовила вона, розвертаючи князя до себе, щоб поглянути тому у вічі. — Хіба зневага батька до дітей бодай колись закінчувалась чимось добрим?

— Я не зневажаю їх.

— Тобі огидне їхнє марнотратство, і ти за крок від того, щоб перенести цю огиду й на самих марнотратників, — стояла на своєму Навані. — Проте вони живуть звичним для себе життям — таким, яке диктує їм суспільна пристойність. Презирством цього не зміниш — ти ж не Дотепник, щоб висміювати їхні ґанджі. Твоя справа — згуртовувати й надихати. Веди їх за собою, Далінаре.

Той глибоко зітхнув і кивнув.

— Я піду на острівець для жінок, — сказала королева-мати, зауваживши, що повертається четвертий мостонавідник, який мав принести новини про вилазку. — Мене мають за ексцентричний пережиток минулого — але, гадаю, до моєї думки досі прислухаються. Принаймні інколи. Тож я зроблю, що зможу.

І вони розійшлися: Навані поспішила на бенкет, а Далінар затримався, щоб вислухати новини, які приніс охоронець. Вилазка пройшла вдало, трофей здобули, але до потрібного плато — аж ген у глибині Рівнин, майже на самому краю розвіданої території — добиралися дуже довго. Повоювати за яхонтосерце паршенді не прибули, але їхні розвідники вели спостереження здалеку.

«І знову вони вирішили утриматися від сутички, — подумав Холін, наближаючись до місця проведення бенкету. — Що означає ця переміна? Що вони затівають?»

Бенкетну водойму з низкою Душезаклятих острівців улаштували біля палацового комплексу, Шпиля, й заповнили водою таким чином, щоб між річечками — як здебільшого й бувало — випиналися купини суходолу. Вода м’яко сяяла: туди, найпевніше, накидали сфер (і то багатенько!), надавши її плину потойбічного світіння — лілового, до пари місяцю, який саме піднімався над обрієм, фіолетовий і пастельний.

Сям-там були розвішані й ліхтарі, але з тьмяними сферами — мабуть, щоб не псувати ефекту від підсвіченої води. Далінар перейшов містками на найдальший острівець — королівський, куди запрошували наймогутніших можновладців незалежно від статі: він знав, що знайде великих князів саме там. На місці досі був навіть Бетаб — хоча той лише щойно повернувся з вилазки на плато. А втім, оскільки його армію утворювали переважно найманці, дивуватися, що він так швидко справився, не випадало: щойно яхонтосерце було в нього, князь нерідко чимскоріш скакав додому, залишаючи тих самотужки мізкувати, як дістатися назад у табір.

Далінар проминув Дотепника — той недавно повернувся до таборів із властивою йому таємничістю, а тепер ображав кожного, хто проходив повз нього. Того дня Холін не мав настрою обмінюватися з тим скализубом дошкульними зауваженнями й розшукав натомість великого князя Ваму. Під час останньої спільної трапези той начебто дослу́хався до Далінарових слів і — якщо на нього напосісти — міг, бува, долучитися до воєнної експедиції проти паршенді.

Коли Далінар перетинав острівець, його проводжали очима, а перешіптування тяглися за ним, мов сліди. До пильних поглядів князь досі призвичаївся, але вони його так само нервували. А чи цього вечора їх побільшало? Або, може, вони стали відвертіші? Останнім часом Далінар не міг з’явитися у вищому товаристві й не зауважити, як на забагатьох вустах грають посмішки — так, наче йшлося про дотепний анекдот, якого йому не розповіли.

Ваму він застав за розмовою з трійцею підстаркуватих жінок, поміж яких була й Сіві — Рутарова придворна, яка (всупереч звичаю) залишила чоловіка вдома, наглядати за землями, а на Розколоті рівнини прибула особисто. На Далінара вона дивилася з усмішкою — але знищувала поглядом, мов кинджалом. Змова Холінів проти Садеаса великою мірою провалилася — але почасти тому, що втрат і безчестя зазнали натомість Аладар і Рутар: саме їхні бійці позбулися Зброї, яка відійшла Адолінові.

Нічого: ті двоє все одно належали до Садеасових найпалкіших прихильників.

Коли Далінар підійшов до четвірки, розмова урвалася, а Вама, підсліпувато примружившись, зміряв Холіна очима. Позаду круглолицього ясновельможного стояв підчаший із пляшкою якогось елітного алкоголю. Вама частенько заявлявся на бенкети — хай до кого! — із власною випивкою, а потім пригощав нею лише найцікавіших співрозмовників: вдостоїтися честі скуштувати екзотики, яку той примудрявся завозити на Рівнини, багато хто з присутніх мав за політичну перемогу.

— Вамо, — привітався Холін.

— Далінаре.

— Я все хочу спитати в тебе одну річ… Мене вражає, як уміло ти залучаєш легку кавалерію, коли ведеш баталію на плато. Скажи, звідки ти знаєш, коли варто ризикнути, пустивши її лавою в атаку? Адже втрата коней може легко переважити надходження від яхонтосердець… Але ти щоразу примудряєшся компенсувати цей ризик військовими хитрощами.

— Я… — Вама зітхнув і відвів очі. Поглядаючи на Далінара, молодіжна компанія, що стояла неподалік, захихикала. — Вся річ у…

Хихотіння долинуло і з протилежного краю острова — цього разу гучніше. Вама знову заговорив, але його очі метнулися в тому напрямку — і вибух сміху навіть погучнішав. Далінар і собі мимоволі глянув, що там таке, але жінки прикривали рота долонями, а чоловіки ховали свої репліки за покашлюванням у суто формальній спробі зберегти алетійську пристойність.

Холін перевів погляд на Ваму:

— Що відбувається?

— Мені дуже прикро, Далінаре.

А Сіві, що стояла поруч нього, взяла під пахву стосик якихось паперів і витримала Далінарів запитальний погляд із напускною незворушністю.

— Перепрошую, — сказав Холін і, стиснувши долоні в кулаки, попрямував острівцем у той бік, де вбачав джерело неспокою.

З його наближенням шум затихав, а люди, розбиваючись на групки, розхо́дились. Оперативність, із якою великому князеві давали дорогу, пропускаючи туди, де пліч-о-пліч стояли Аладар і Садеас, здавалася ледь не спланованою.

— Що тут відбувається? — зажадав пояснень Холін.

— Хіба не бачиш? Бенкетуємо, — кинув Садеас і відправив до рота шматок якогось плода.

Далінар зробив глибокий вдих і глянув на Аладара — довгошийого лисаня з отими його вусиками й пучком щетини на спідній губі.

— Посоромився б, — гаркнув на нього Холін. — Мій брат колись називав тебе другом.

— А мене хіба ні? — втрутився Садеас.

— Що ти затіяв? — напосідав Далінар. — Про що всі шепочуться, посміюючись і прикрившись долоньками?

— Послухати тебе, то завше і у всьому винен я, — парирував Садеас.

— Бо я помиляюся щоразу, коли думаю інакше.

Той роблено всміхнувся, не розтискаючи вуст, і вже хотів було щось заперечити — але за мить передумав і зрештою, відправивши до рота ще шматочок плода, зажував, вишкіряючись.

— Смачно, — тільки й видобув він.

А відтак, відвернушись, пішов.

Та й Аладар, позволікавши, похитав головою і подався вслід за Садеасом.

— Ніколи не думав, що ти, Аладаре, бігаєш за господарем, наче цуцик, — гукнув навздогін Далінар.

Але відповіді не пролунало.

Князь заричав і рушив острівцем назад, шукаючи когось зі своїх: може, вони прочули, що тут коїться? Скидалося на те, що його племінник запізнювався на власний бенкет (а втім, Далінар побачив, що король таки прямує до них і вже недалеко). Тешав чи генерала Хала теж було не видно — хоча тепер, коли той став Сколкозбройним, вони неодмінно мали з’явитися.

Мабуть, доведеться перейти на інший острівець, де розважалися менш родовиті світлоокі. Князь рушив у той бік, але, почувши дещо, зупинився.

— Кого я бачу! — вигукнув Дотепник. — Ясновельможний Амараме… А я так сподівався побачити вас цього вечора! Я ж бо весь вік провчився, як занапащати життя іншим, і щиро радий познайомитися з тим, хто має до цього такий природжений хист, як у вас.

Далінар озирнувся й побачив новоприбулого — Амарама. На ньому був плащ Променистого лицаря, а під пахвою він тримав стіс паперів. Ясновельможний зупинився перед високим табуретом Дотепника, де підсвічена вода надавала обличчям обох лавандового відтінку.

— Ми знайомі? — здивувався Амарам.

— Ні, — безжурно відказав Дотепник, — але ви, на щастя, можете додати мою скромну персону до довжелезного переліку того, чого не знаєте.

— Але тепер я вас знаю, — заперечив Амарам, простягаючи руку, — тож перелік стає на один пункт коротшим.

— Прошу, не треба, — відказав Дотепник, відмовляючись її потиснути. — Я б не хотів, щоб його витирали об мене.

— Його?

— Я про те, за допомогою чого ваші руки на позір здаються чистими. Хай чим ви користуєтесь, ясновельможний Амараме, а засіб цей воістину потужний.

Холін поквапився до них.

— Далінаре, — привітався Дотепник, кивнувши.

— Дотепнику… Амараме, що це за папери?

— Їх роздобула одна з ваших писарок і принесла мені, — відказав «Променистий». — Копії поширювали на бенкеті ще до вашого прибуття. Ваша писарка гадає, що їх варто показати Її Світлості Навані — хоча та їх, мабуть, уже бачила. Ви не знаєте, де вона?

— Очевидячки, подалі від вас, — зауважив Дотепник. — Оце пощастило.

— Дотепнику, — присадив його князь, — тобі б зараз…

— …Зара́з? О, їх тут греблю гати!

Далінар зітхнув і, знову глянувши на Амарама, взяв папери.

— Її Світлість Навані на іншому острівці. Ти знаєш, що тут мовиться?

Амарамове обличчя спохмурніло.

— Так, але волів би не знати.

— Можу влупити вас по тім’ю молотком, — безжурно запропонував Дотепник. — Від добрячого удару прочитане вилетить із голови — та ще й пику собі заразом підрихтуєте.

— Дотепнику… — суворо мовив Далінар.

— Я просто жартую.

— От і добре…

— Бо такий міцний лоб, як у нього, жодним молотком не пройняти.

Амарам звернув до скализуба спантеличене лице.

— Цей вираз виходить у вас просто чудово, — зауважив Дотепник. — Певне, багато тренуєтеся? А чи це вже стаж?

— То він — новий блазень? — спитав Амарам.

— Я сказав так, щоб не називати його імбецилом… — почав пояснювати Дотепник.

Далінар кивнув Амарамові.

— …бо інакше довелося б довго пояснювати, що означає це слово — а я не певен, чи має бодай хтось із нас трьох аж таку хуру часу.

Амарам зітхнув.

— Чому ніхто ще не вкоротив йому віку?

— Дурням щастить, — відказав Дотепник. — У сенсі «дурням за фахом» — бо звичайним, навпаки, не щастить.

— Усе, Дотепнику, дякуємо, — сказав князь, беручи Амарама за лікоть і відводячи осторонь.

— Стривайте! — гукнув той їм услід. — Далінаре, остання образа — і я дам йому спокій.

Ясновельможні не зупинилися.

— Ваше Високороддя Амараме, — урочисто прорік Дотепник і підвівся, щоб скласти уклін, — моє вам шанування: дрібні ідіотики на кшталт Садеаса можуть лише мріяти зрівнятися з вами.

— То що це за папери? — поцікавився Далінар, демонстративно не зважаючи на Дотепника.

— У них ідеться про… переживання Вашої Ясновельможності… під час великобур, — делікатно пояснив Амарам. — Їх власноруч записала Її Світлість Навані.

Далінар узяв папери. Його візії. Князь підвів очі й побачив, що на острівці збираються групки людей, які теревенять і сміються, позираючи на нього.

— Зрозуміло, — тихо промовив Холін. Тепер він урешті збагнув, над чим усі сміються в нього за спиною. — Розшукай мені, будь ласка, Її Світлість.

— Як накажете, — відповів Амарам.

Аж раптом він спинився, вказуючи туди, де Навані, перетинаючи сусідній острівець, сама прямувала до них. А на її обличчі бушувала справжня буря.

— Амараме, якої ти думки про те, що про мене подейкують? — спитав Далінар.

Той глянув князеві у вічі.

— Ваші видіння вочевидь послав нам сам Усемогутній, явивши свою ласку в цю годину величезної нужди. Шкода, що я не знав їхнього змісту раніше. Вони вселяють у мене неабияку впевненість щодо правильності мого призначення і щодо вашої здатності прорікати від імені Всемогутнього.

— У мертвого бога не буває пророків.

— Мертвого?.. Ні, Далінаре! Ви вочевидь неправильно тлумачите ту заувагу зі свого видіння: там ідеться про смерть Усемогутнього в душах людей, які більше не дослухаються до Його заповідей. Бог не може загинути.

Це пролунало так щиро. «Чому не він урятував ваших синів?» — розлігся в свідомості Каладінів голос. Так, звісно: того дня Амарам підходив до князя й пояснював, що — після свого призначення Променистим — ніяк не міг допомогти одній зі сторін. Він, мовляв, мав стояти над чварами великих князів, навіть якщо це завдавало йому болю.

— А як щодо того начебто Вісника? — мовив Далінар. — Ти виконав моє доручення?

— Виконую, але поки не склав собі остаточного присуду.

Князь кивнув.

— Мене здивувало, що ви залишили того раба очолювати свою охорону, — зауважив Амарам, покосившись туди, де, біля са́мого острівця, стояла вечірня зміна Далінарової варти.

Мостонавідники чекали на майданчику, який ділили з іншими охоронцями, а також прислугою та ще підопічними, чиї наставниці прибули на бенкет.

Ще зовсім недавно дуже мало хто зі світлопанства відчував би потребу приводити на бенкет охоронців — але тепер там було не пропхатися. Хоча сам щойно звільнений із в’язниці капітан Каладін наразі був не на службі.

— Він добрий воїн, — тихо заперечив Далінар. — Просто носить на собі кілька шрамів, які ніяк не загояться.

«Веделедев свідчиця, — подумалось йому, — що я й сам не без них».

— Мене лише непокоїть, чи до снаги такому, як він, захистити вас, — відказав Амарам. — Далінаре, ваше життя — неабияка цінність. Нам потрібні ваші візії і ваша оруда. А втім, якщо ви довіряєте тому рабу, нехай буде по-вашому — хоча я точно не відмовився б почути його вибачення. Не на догоду власному самолюбству, а щоб упевнитись, що він облишив свої наклепницькі звинувачення.

Далінар не відповів, бо Навані тим часом, перетнувши короткий місток, перейшла до них із сусіднього острівця. Дотепник спробував узяти її на глузи, але та ляснула його по обличчю стосом паперів і, заледве вдостоївши поглядом, рушила до Холіна. А блазень, потираючи щоку, широко всміхнувся їй услід.

Жінка підійшла до двох чоловіків — які, здавалося, стояли серед моря приглушених смішків і глумливих очей — і, зауваживши папери в Далінаровій руці, прошипіла:

— Їх відредагували.

— Що? — не збагнув Далінар.

Та потрясла паперами.

— Ці стенограми! Ти вже чув, що вони містять?

Князь кивнув.

— Це не мої оригінальні записи, — промовила Навані. — Тут змінено загальний тон і перекручено слова — щоб зробити все описане відверто сміховинним — а також створено враження, неначе я всього лише підіграю твоїм дивацтвам. Ба гірше: сюди додано коментарі іншим почерком, які глузують із того, що ти кажеш і робиш. — Жінка глибоко вдихнула, наче намагаючись опанувати себе. — Далінаре, ця писанина покликана зруйнувати рештки довіри до тебе.

— Зрозуміло.

— Як їх роздобули? — спитав Амарам.

— Украли, поза сумнівом, — відказав Далінар, який дещо збагнув. — Навані й мої сини постійно під охороною — але коли їхні покої стоять порожнем, ніхто за ними особливо не пильнує. Щодо цього ми, певне, були надто недбалі. Я неправильно оцінив небезпеку, гадаючи, що під загрозою не наші репутації, а наші тіла́.

У м’якому фіолетовому сяйві жінка глянула на море світлооких, чимало з яких позбиралися купками довкола когось із великих князів. Вона підступила ближче до Далінара, і хоча очі Навані нестямилися від люті, Холін знав її досить добре, аби здогадатися, що саме вона відчувала. Йшлося про зраду, про вторгнення. Те, що було їхнім і тільки їхнім, виявили, висміяли й виставили на огляд цілого світу.

— Далінаре, мені дуже шкода, — сказав Амарам.

— А самі видіння не перекручено? — поцікавився Далінар. — Їх переписано правильно?

— Начебто так, — відказала Навані. — Але змінено стиль. А ті насмішки… Буря забирай! Це просто бридко. Коли я знайду ту жінку, яка це зробила…

— Навані, заспокойся, — сказав князь, поклавши руку їй на плече.

— Як ти можеш таке говорити?

— Бо це дитяча витівка людей, які гадають, наче мене можна збентежити правдою.

— Але ж ті коментарі! Ті зміни. Вони зробили все можливе для твоєї дискредитації. І примудрилися підірвати довіру навіть до того епізоду, де ти перекладаєш із зорепіснемови. Це…

— «І як не боюся я дитини зі зброєю, яку тій несила підняти, так не вбоюся я й розуму того, хто не мислить».

Навані насупила чоло.

— Це зі «Шляху королів», — пояснив Далінар. — Я не юний дебютант, який нервується на першому для нього бенкеті. Садеас помиляється, гадаючи, що я реагуватиму на це так само, як зреагував би на моєму місці він. Насмішка — не меч і ранить не сильніше, ніж дозволить жертва.

— Але тобі таки боляче, Далінаре, — сказала Навані, зустрічаючись із ним поглядом. — Я бачу це в твоїх очах.

Залишалося сподіватися, що решта присутніх знали його надто погано, щоб це зауважити. Так, йому дошкулили. Зробили боляче, бо то були його видіння, даровані, щоб поділитися на благо людства, а не виставити на загальне осміяння. Тож болю завдавав не сам сміх, а втрата такої можливості.

Холін відійшов від жінки й проклав собі шлях крізь юрбу. Тепер йому здавалося, що деякі погляди не глумливі, а радше співчутливі. Може, він і видумував, але складалося враження, наче дехто жалів його більше, ніж зневажав.

І князь не міг сказати напевне, яке з цих почуттів було гірше.

Дійшовши до фуршетного столика на краю острівця, він прибрав звідти велику таріль і, передавши її ошелешеній подавальниці, став на стільницю й, одною рукою тримаючись за встановлений поряд ліхтар, окинув поглядом невеличкий натовп перед собою. Там зібралася еліта Алеткару.

Ті, хто пропустив його маневр, шоковано заозиралися на князя, а сам він зауважив удалині Адоліна і Її Світлість Шаллан — обоє, певне, щойно прибули, але вже прочули, про що тут подейкують.

Далінар обвів натовп очима.

— Те, що ви читали, — правда, — гукнув він.

Запанувала приголомшена мовчанка. В алеті було не прийнято виставляти себе на посміховисько так, як Холін — а втім, увесь той балаган улаштували за нього.

— Коментарі додали, щоб дискредитувати мене, а стилістику оригінальної стенограми Її Світлості Навані змінили, — сказав Далінар. — Але не стану приховувати, що зі мною це таки відбувається — Всемогутній посилає мені видіння, які я бачу майже кожної великобурі. Хоча вас це навряд чи здивує: про мої візії пліткують уже хтозна-скільки тижнів. Мені, мабуть, варто було давно оприлюднити їхній зміст. Надалі я повідомлятиму про кожне видіння, щоб учені цілого світу могли досліджувати побачене.

Холін розшукав очима Садеаса, поруч якого стояли Аладар із Рутаром, і, міцніше стиснувши ліхтарний стовп, перевів погляд на решту слухачів.

— Я не дорікаю тим, хто підозрює, наче я збожеволів — ці підозри природні. Але грядущими ночами, коли дощ омиватиме ваші стіни, за якими завиватиме вітер, ви поринете в роздуми. Поставите собі запитання. А відтак незабаром з’являться докази — і ви все зрозумієте. А сьогоднішня спроба знеславити натомість очистить мене від ганьби.

Далінар обвів поглядом обличчя присутніх — одні шоковані, інші співчутливі, ще інші здивовані.

— Поміж вас є ті, хто гадав, наче ця провокація деморалізує мене або змусить утекти від ганьби, — повів далі князь. — Проте вони надто погано мене знають. Ну а тепер бенкетуймо далі, бо я хочу поговорити з кожним із вас особисто. І нехай у тексті, який ви тримаєте, наді мною глумляться, але якщо вам смішно — смійтеся мені в обличчя.

А відтак Холін зліз зі столика.

І взявся робити своє.

***

А багато годин по тому Далінар — оточений спренами виснаження, які вилися довкола — зрештою дозволив собі опуститися в крісло коло одного з бенкетних столів. Решту вечора він провів, походжаючи в натовпі та втручаючись у розмови, щоб здобути підтримку для своєї експедиції на Рівнини.

Великий князь демонстративно не зважав на тексти зі своїми візіями (крім тих випадків, коли його прямо запитували про побачене), являючи присутнім образ сильного і впевненого в собі чоловіка — Чорношипа, який зробився політиком: нехай полюбуються й порівняють із тим жалюгідним безумцем, котрим виставляли його сфальшовані стенограми.

Повз річечки, які тепер світилися блакитним (коли зійшов другий місяць, сфери замінили, щоб не створювати дисонансу), проїхала королівська карета, везучи Елгокара з матір’ю до Шпилю — хоча туди було рукою подати — де паланкін із носіями мав підняти їх нагору. Адоліна також не було: він уже поїхав проводжати наречену до Себаріалового табору, який справді лежав далеченько.

Здавалося, що ця юна веденка захоплювала його більше, ніж будь-яка дівчина з недавнього минулого княжича. Тож уже тільки з огляду на це батько сприймав їхні стосунки дедалі прихильніше, хоча наразі так і не діждався з Я-Кеведу чітких і зрозумілих відповідей на свій запит про її родину — в тому королівстві панував справжній хаос.

Більшість світлооких роз’їхалася, залишивши Далінара на острівці в товаристві слуг і паршменів, які прибирали зі столиків. Кілька особливо довірених мажордомів із довгими сачками в руках заходилися виловлювати з води сфери. А князівські охоронці — на запрошення самого ясновельможного — накинулися на залишки бенкетної трапези з апетитом солдатів, яких несподівано погодували зайвий раз.

До князя неквапливо підійшов якийсь мажордом — а відтак, зупинившись, узявся за руків’я меча, що висів у нього при боці. Далінар аж смикнувся, збагнувши, що сплутав уніформу мажордома-стажиста з чорним одностроєм Дотепника.

Холін надав обличчю незворушного виразу, але внутрішньо застогнав. Дотепник? Тепер? Князь-бо почувався так, неначе десять годин поспіль воював на полі бою. Аж дивно, що година-друга світських бесід змогла породити аналогічний ефект.

— Спритний хід, — сказав новоприбулий. — Ви обернули атаку на себе проти самого нападника. Мудрецям відомо, що образа нерідко втрачає дошкульність, якщо не сприймати її як образу.

— Дякую, — відказав Далінар.

Дотепник коротко кивнув і, проводжаючи поглядом королівську карету, яка зникала з очей, зауважив:

— Сьогодні я не мав чим зайнятися. Елгокар не потребував моєї дотепності — адже присутні переважно прагнули поспілкуватися не з ним, а з вами.

Далінар зітхнув і, здавалося, відчув себе ще більше знесиленим. Прямо цього не пролунало, але князь і без слів уловив, на що натякає Дотепник: «…не з ним, а з вами, бо ви і є фактичний король».

— Дотепнику, я узурпатор? Тиран? — спитав він несподівано для себе.

Той звів брову і, здавалося, чекав на якесь влучне зауваження — але за мить відкинув цю думку.

— Так, Далінаре Холін, — м’яко й заспокійливо промовив чоловік, неначе розмовляв із малолітнім плаксієм. — Авжеж.

— Але я не хочу ним бути.

— З усією належною повагою — але Ваша Ясновельможність таки кривить душею. Бо жадає влади й, дорвавшись до неї, не так легко випускає отримане з рук.

Холін похнюпив голову.

— Не журіться, — вів далі Дотепник. — Адже нині епоха тиранів. Сумніваюся, що це королівство готове до більшого, тож ліберальна тиранія бажаніша, ніж бич слабкого правління. В інший час і в іншому місці я, може, й викривав би вас як узурпатора, бризкаючи слиною та сходячи жовчю. Але сьогодні й тут співаю вам осанну як людині, що потрібна цьому світові.

Далінар похитав головою.

— Я мав би не втручатися, а дати Елгокарові законно правити на власний розсуд.

— Чому?

— Бо він король.

— Себто «помазаник Божий»?

— Ні, — зізнався Далінар. — Усемогутній — або той, хто називав себе цим іменем — мертвий. Але хай там як, а королівство нам не з неба впало — наша родина захопила владу силою і нав’язала свою волю решті князівств.

— А коли так, то чому ж?

— Бо ми вчинили неправильно, — відказав Холін, примруживши очі. — Багато років тому Ґавілар, Садеас і я припустилися помилки.

Дотепник здавався щиро здивованим.

— Ви об’єднали королівство! Далінаре, ви зробили добру справу, якої гостро потребував Алеткар.

— Ти називаєш єдністю ось це? — спитав князь, махнувши рукою в бік решток бенкету й світлооких, які роз’їжджалися. — Ні, Дотепнику, — ми зазнали поразки. Душили, вбивали — а все, що отримали, це жалюгідну поразку. — Холін підвів очі. — В Алеткарі я отримав тільки те, чого сам зажадав. Силоміць захопивши владу, ми дали зрозуміти — ні, прокричали — що право на престол належить сильному. Якщо Садеас відчуває, що сильніший за мене, тоді він просто зобов’язаний намагатися скинути мене з трону. Ось плоди моєї юності, Дотепнику. Ось чому це королівство потребує реформ — і то більше, ніж тирана або навіть ліберального монарха. Ось чого навчав Ногадон. І саме це я весь час випускав з уваги.

Дотепник кивнув — на позір замислено.

— Скидається на те, що мені варто перечитати оту вашу книжку. А втім, я прийшов попередити вас, що незабаром поїду.

— Поїдеш? — здивувався Далінар. — Ти ж щойно приїхав.

— Отож-бо. І маю зізнатися, що це неймовірно прикро. Але я виявив, де саме мені місце, хоча, відверто кажучи, не зовсім певен, чому саме там. Не все завжди спрацьовує так добре, як хотілося б.

Далінар насупився на нього — а той приязно усміхнувся у відповідь.

— Ти один із них? — спитав князь.

— Перепрошую?

— Ти Вісник?

Дотепник засміявся.

— Ні. Красно дякую, але ні.

— То ти той, кого я шукаю? — припустив Далінар. — Променистий?

Дотепник усміхнувся.

— Далінаре, я всього лише людина — хай як мені подекуди кортить, щоб це було не так. Я не Променистий. І доки я вам друг, зрозумійте, що наші прагнення не вповні збігаються. Вам не варто мені довіряти. Бо якщо задля отримання бажаного мені доведеться дивитися, як цілий світ палає й розлітається на друзки — я зроблю це. Зі сльозами на очах, але дозволю, щоб це сталося.

Холін насупився.

— Я допомагатиму, чим зможу, — повів далі Дотепник, — і саме тому маю їхати. Ризикувати надто сильно мені не можна, бо якщо він мене таки знайде, я стану нічим — душею, розтерзаною на клапті, яких не зібрати докупи. Моя тутешня місія небезпечніша, ніж ви ладні собі уявити.

І «чорномундирник», розвернувшись, рушив геть.

— Дотепнику! — гукнув йому вслід Далінар.

— Що таке?

— А хто цей «він», який тебе шукає?

— Ваш супротивник, Далінаре Холін. Батько ненависті.

Дотепник відсалютував йому й побіг з острівця.

68. Мости

А втім, мені здається, що все суще створено для певної мети, і якщо ми — неначе дітлахи в майстерні — порядкуватимемо на свій розсуд, то ризикуємо не відвернути, а загострити проблему.

Розколоті рівнини.

На відміну від проваль, де Каладінові мостонавідники знайшли прихисток, капітан не мав ці терени за рідні, бо надто добре пам’ятав, як боліли його позбивані ноги після першої вилазки пересіченою місцевістю тутешньої кам’яної пустизни. На ній майже нічого не росло, за винятком поодиноких пасм скелебруньок або жмутів особливо підприємливих ліан, які де-не-де звішувалися в прірву з підвітряного боку плато. На дні розколин кишіло життя, але нагорі було голо.

Хоча біль у ногах і пле́чі, що палали вогнем, були марницею, як порівняти з форменим геноцидом, що очікував на команду під кінець мостонавідної вилазки. Буря забирай!.. Каладіна пересмикнуло вже від самого вигляду Рівнин. Він так і чув посвист стріл у повітрі, нажахані крики мостонавідників і співи паршенді.

«Я мав би врятувати більше людей із Четвертого мосту, — дорікнув собі подумки капітан. — Чи не досяг би я ліпших успіхів, якби швидше повірив у свої сили?»

Щоб заспокоїтись, він потягнув носом Світло — але те не всоталося. Каладін приголомшено застиг на місці, а інші солдати тим часом проходили одним із гігантських механізованих мостів Холіна. Він спробував знову — нуль результату.

Тоді видобув із капшука осяйну вогнемарку, чиє світло забарвило його пальці в червоний. Щось тут не так! Він більше не відчував її внутрішнього заряду!

Високо в повітрі перепурхнула провалля Сил із групкою спренів вітру. Згори полився її безтурботний сміх, і Каладін підвів на неї очі.

— Сил? — тихенько мовив він. От буря забирай! Він не хотів виставляти себе ідіотом, але глибоко всередині відчув якусь паніку — мов пацюк, якого спіймали за хвіст. — Сил!

Кілька солдатів, які саме проходили повз, глянули на капітана, а відтак у повітря. Але той на них не зважав, а Сил — у подобі світної стрічки — спурхнула донизу й закружляла довкола нього, так само хихочучи.

Буресвітло повернулося: Каладін знову відчув його й пожадливо всотав зі сфери — хоча від переполоху не здогадався затиснути її в кулаку й піднести той до грудей, щоб зробити цей процес менш помітним. Заряду в одній марці було замало, щоб виказати його таємницю — зате коли всередині забушувало Буресвітло, той відчув себе в мільйон разів ліпше.

— Що це було? — шепнув він до Сил. — Із нашим зв’язком щось не так? А чи я не досить швидко віднаходжу Слова?

Та опустилася йому на зап’ястя й, прибравши дівочу подобу, схилила голівку набік, роздивляючись Каладінів кулак.

— Що там? — по-змовницьки шепнула спрен.

— Сил, ти й сама знаєш, що там, — сказав Каладін, відчуваючи, як його продирає мороз — неначе обдавши хвилею буряної дощівки. — Там сфера — хіба ти не бачила?

З невинним виразом на личку Сил перевела погляд на нього.

— Це тому, що ти робиш неправильний вибір. Фу таким бути!

Її риси на мить склалися в точну подобу його власних, і вона зробила випад, наче стараючись налякати — а відтак розсміялась і спурхнула.

«Неправильний вибір. Фу таким бути!» То це через його обіцянку Моашеві допомогти з убивством короля! Каладін зітхнув і рушив уперед.

Сил не збагнути правильності його рішення: адже спрени мали оту їхню примітивну мораль. А бути людиною нерідко означало обирати між поганим і ще гіршим. Життя — не таке «чистеньке», як хотіла б Сил; це обкрєм’яне казна-що. І ще ніхто не проживав його, не забруднившись — навіть Далінар.

— Ти забагато від мене хочеш, — огризнувся Каладін, перейшовши провалля. — Я тобі не лицар без страху й догани із сивої давнини, а зламана людина. Чуєш, Сил? Мене зламали.

Та перепурхнула до нього й шепнула:

— Дурнику, всі лицарі саме такі й були.

І стрілою полинула геть.

Каладін задивився, як солдатські шеренги перетинали моста. Наразі йшлося не про вилазку на плато, але Холін усе одно привів із собою чимало бійців. Висуватися на Рівнини означало потрапити в зону бойових дій — а загроза від паршенді нікуди не зникла.

Механізованим настилом прогупав Четвертий міст, несучи власного, меншого. Бо їхній командир був не готовий виступати з табору без нього. Ці Далінарові махини — гужові мости на чаловій тязі з храповим механізмом — вражали, але Каладін їм не довіряв. Вони ж бо не йшли в жодне порівняння зі старим-добрим настилом у тебе на плечах.

Повз нього знову пронеслася Сил. Невже вона справді очікує, наче він житиме відповідно до її власних уявлень про добре й погане? І позбавлятиме його сили щоразу, як Каладін робитиме те, чим ризикуватиме ранити її почуття?

Та це ж усе одно що жити із зашморгом, затягнутим у тебе на шиї!

Повний рішучості не дати цим побоюванням зіпсувати йому день, капітан пішов перевірити, як там Четвертий міст. «Дивися в небо над головою, — казав він собі. — Вдихай чисте повітря. Насолоджуйся волею». Після стількох днів ув’язнення такі речі здавалися дивовижними.

Командир застав своїх людей у стійці «вільно, по-парадному». Дивно було бачити на них колишні шкіряні жилети з підбитими плечима, накинуті поверх новеньких мундирів, адже це перетворювало мостонавідників на дивну суміш себе колишніх і нинішніх. Вони синхронно віддали йому честь, і Каладін відсалютував їм у відповідь.

— Розійдись! — скомандував капітан.

Стрій розси́пався, зачулися жарти та сміх, а Лопен із помічниками заходилися напувати охочих.

— Ха! — кинув Скеля, присідаючи на краєчок настилу, щоб напитися з бурдюка. — А ця штука не така важка, як мені запам’яталося з минулого.

— Це тому, що в нас повільніший темп, — пояснив Каладін, указуючи на механізований міст Далінара. — А також через те, що ти згадав найперші вилазки, а не пізніші, коли ми були ситі й до пуття підготовлені. Тоді стало легше…

— Ні, — заперечив Скеля. — Міст зробився легшим, бо ми взяли гору над Садеасом. Тож усе вірно — так і має бути.

— Це ж нісенітниця.

— Ха! Сам ти «нісенітниця». — Скеля відпив із бурдюка. — Висотнохворий низовинець.

Каладін похитав головою, але щось у знайомому голосі рогоїда спонукало його всміхнутися. І собі втамувавши спрагу, капітан побіг туди, де прірву щойно перетнув Далінар. Неподалік на плато височіла скельна формація, увінчана дерев’яною спорудою, яка скидалася на невеличкий форт. На сонці зблиснув об’єктив одної з підзорних труб, встановлених нагорі.

Жоден стаціонарний міст не вів на це плато, яке лежало за безпечною територією в безпосередній близькості від їхнього табору. На ньому вартували «стрибуни» — розвідники, які переплигували прірви в найвужчих місцях за допомогою довгих жердин. Скидалося на те, що їхня служба потребувала особливої — безрозсудної — відчайдушності, тож Каладін незмінно відчував до них повагу.

Один зі стрибунів саме розмовляв із великим князем. Каладін очікував, що той виявиться струнким і рослявим, але розвідник був приземкуватий і мав мускулясті передпліччя. На ньому був мундир Холінів, але кітель облямовували білі смуги.

— Ваша Ясновельможносте, я справді його зауважив, — говорив стрибун Далінарові. — Бачив на власні очі й зафіксував час і дату в журналі за допомогою ґліфів. То був чоловік, що сяяв і літав сюди-туди по небу над Рівнинами.

Далінар хмикнув.

— Сер, я не вигадую, — твердив розвідник, переминаючись із ноги на ногу. — Решта хлопців теж його бачили, коли я…

— Я вірю тобі, солдате, — вгамував його князь. — То був Убивця в білому. Достоту такий вигляд він і мав, коли приходив по королівське життя.

Стрибун заспокоївся.

— Ваша Ясновельможносте, сер, я так і подумав — хоча дехто в таборі говорить, наче мені приверзлося те, що я хотів побачити.

— Такого ніхто не захоче побачити, — відказав Далінар. — Але нащо йому тут отиратися? Чому він не завдав нового удару, якщо підібрався так близько?

Каладін зніяковіло прокашлявся й показав на споруду, з якої розвідники вели спостереження.

— Той форт — він дерев’яний?

— Еге, — відказав стрибун, але, забачивши в того на плечах аксельбанти, виправився: — Так точно, сер.

— Невже він витримує великобурі?

— Ми його демонтуємо, сер.

— І забираєте до табору? Чи залишаєте тут?

— Залишаємо, сер? — перепитав чоловік. — Ми й самі залишаємося на місці.

Він вказав на заглибину в скельній породі біля підніжжя формації, видовбану молотами чи висічену Сколкозбройцем. На позір не надто велику — так, нору та й годі. Скидалося на те, що вони брали дерев’яний щит під фортом нагорі й, фіксуючи затискачами, перетворювали на боковину — такі собі двері.

І справді безрозсудні відчайдухи.

— Ваша Ясновельможносте, сер, той тип у білому може бути десь тут. І вичікувати слушної миті, — звернувся розвідник до князя.

— Дякую за службу, солдате, — відказав Далінар і кивнув, що той вільний. — І доки ми будемо тут, майся на бачності — бо надходять донесення, наче до таборів наближається прірводемон.

— Слухаю, сер, — козирнув розвідник і побіг до мотузяної драбини, якою піднімався на свій пост.

— А що, як убивця таки прийде по вашу душу? — тихо спитав капітан.

— Не бачу, в чому різниця, — відказав Далінар. — Не тут, то в палаці, а нам його зрештою не уникнути. На Рівнинах чи деінде, а зітнутися з ним доведеться.

Каладін гмикнув.

— Вам би, сер, узяти одного зі Сколкозбройців, які здобув Адолін. Мені було б спокійніше, знаючи, що ви можете захиститися.

— За мене хвилюватися якраз і не варто, — відказав на це Далінар, обертаючись у бік табору й затуляючи очі дашком долоні. — А от залишивши Елгокара самого, я й справді відчуваю неспокій.

— Сер, убивця сказав, що йому потрібні ви, — нагадав Каладін. — Тож перебуваючи подалі від короля, ви його лише захищаєте.

— Може, й так, — відказав Далінар. — Хоча ті слова могли бути й хитрістю. — Князь похитав головою. — Наступного разу я, певне, звелю тобі залишитися з ним. Бо ніяк не можу позбутися відчуття, неначе випускаю з уваги дещо важливе — і то прямо в себе під носом.

Охоронець випнув підборіддя, намагаючись не виказувати, що його продирає мороз. «Наступного разу… звелю тобі залишитися з ним»… Здавалося, сама доля підштовхує Каладіна зрадити короля.

— До речі, про твоє ув’язнення… — почав великий князь.

— Сер, я вже про це й думати забув, — промовив капітан, а подумки додав: «Принаймні про вашу частку провини в тому, що сталося». — І ціную, що мене не понизили у званні.

— З тебе добрий солдат, — похвалив Далінар. — Переважно…

Його очі метнулися в бік Четвертого мосту, який саме виконував команду «віра». Князеву увагу привернув один із членів команди — Ренарін у мундирі мостонавідника. Молодший княжич піднімав настил, а Лейтен, сміючись, інструктував його, як правильно триматися за держаки.

— Сер, ваш син потроху вписується в колектив, — повідомив Каладін. — Товаришам він до вподоби. От не думав, що цей день таки настане…

Холін кивнув.

— Як він почувався після того, що сталося на арені? — тихенько спитав капітан.

— Відмовився тренуватися під керівництвом Загеля, — відказав князь. — А ще, за моїми даними, тижнями не прикликав Сколкозбройця. — Він іще трішки подивився на Ренаріна. — Навіть не знаю, добре це чи погано, що він служить у тебе… До чого це привчить мого сина — мислити, як солдат… чи уникати серйознішої відповідальності?

— Якщо дозволите зауважити, сер, ваш син справляє враження неприкаяного, який не може знайти свого місця. Він самотній, легко бентежиться…

Батько кивнув.

— А коли так, можна впевнено стверджувати, що служба в Четвертому мості чи не найліпше придається для такого, як він.

Дивно було казати так про світлоокого — але правда є правда.

Далінар гмикнув.

— Може, й твоя правда. Йди подбай, щоб твої люди були насторожі, якщо вбивця сьогодні таки нападе.

Капітан кивнув і відійшов від Далінара. Про князівські візії він прочув іще хтозна-коли — і навіть приблизно уявляв їхній зміст. Каладін не знав, що про це думати, але поклав собі роздобути повну стенограму побаченого у видіннях, щоб Ка прочитала йому.

Мабуть, саме через ті видіння Сил завжди була така категорична в тому, що Далінарові можна вірити.

Із плином дня їхнє військо рухалося Рівнинами, наче потік якоїсь тягучої рідини — так стікає пологим схилом багнюка. І все це для того, щоб Шаллан могла побачити хризаліду. Перетинаючи плато, Каладін похитав головою: а вона таки захомутала княжича Адоліна — щоб удовольнити примхи тієї дівулі, він вивів сюди ціле ударне угрупування з власним батьком докупи.

— Що, Каладіне, ноги розминаєш? — спитав Адолін, підрисивши до капітана. Княжич сидів на отому своєму білому звірі-коні, чиї копита скидалися на кувалди. На верхівцеві був повний комплект синьої Сколкозбруї, а шолом висів прив’язаний до задньої луки сідла. — А я гадав, тобі надано вільний доступ до князівської стайні.

— Як і до складів каптенармуса, — відказав капітан. — Але ж я не виступив у похід із казаном за плечима тільки тому, що мені це дозволено.

Адолін засміявся.

— Тобі варто частіше вправлятися в їзді верхи. Адже ти маєш визнати, що вона дає переваги — швидкісний галоп і можливість завдавати удару згори.

Княжич поляскав скакуна по шиї.

— Я, певне, надто покладаюся на власні ноги.

Той кивнув, наче це були наймудріші слова, які будь-коли вирікала людина, й поскакав перевірити, як там Шаллан, котра їхала в паланкіні. Відчуваючи, що трішки притомився, Каладін дістав із капшука ще одну сферу — цього разу всього-на-всього діамантову скалку — і, піднісши її до грудей, удихнув.

Аж ось тобі знову: нуль результату. Буря забирай! Каладін роззирнувся, шукаючи Сил, але тої ніде не було. Останнім часом спрен зробилася така грайлива, що він починав підозрювати за всім цим якийсь фокус. Та що там — сподівався, що це витівки Сил і не більше, бо, попри внутрішні заперечення й нарікання, відчайдушно потребував цього дару. Він-бо пред’явив права на небо й на самі вітри, і позбутися їх було б усе одно що залишитися без рук.

Каладін урешті добувся до краю плато, де наводили Далінарів механізований міст, і — хвала Всемогутньому! — знайшов там Сил, яка уважно роздивлялася крєм’ячка, що проповзав камінням в укриття — найближчу розщелину.

Каладін присів на валун поруч неї.

— То ти караєш мене за згоду допомогти Моашеві, — сказав він. — Ось чому в мене проблеми з Буресвітлом?

Але та ув’язалася за крєм’ячком — таким собі жуком із круглим переливчастим панциром.

— Сил, із тобою все гаразд? — спитав Каладін. — Бо на позір ти…

«…Така, як раніше — коли ми вперше зустрілися». Від усвідомлення цього всередині здійнявся жах: то його сила збоїть через те, що між ними слабне зв’язок?

Сил підвела на нього очі: її погляд став зосередженішим, а вираз обличчя — таким, як звичайно.

— Ти маєш визначитися з тим, до чого прагнеш, Каладіне.

— Тобі не до вподоби Моашів план, і ти намагаєшся присилувати мене переглянути свою думку… — підсумував Каладін.

Спрен скривилася.

— Не хочу я тебе силувати — ти маєш учинити так, як уважаєш за правильне.

— Але ж я саме так і намагаюся вчинити!

— Ні, не думаю.

— Гаразд — я скажу Моашеві і його спільникам, що виходжу з гри й не стану їм допомагати.

— Але ж ти дав Моашеві слово!

— Так само, як і Далінарові…

Сил глянула йому у вічі й щільно підібгала губки.

— То он у чім річ… — шепнув Каладін. — Я дав дві несумісні обіцянки й не можу дотримати слова в кожному з випадків.

От буря забирай! Чи не те саме зруйнувало й Променистих лицарів?

Що відбувалося зі спренами честі, коли їх ставили перед вибором на кшталт цього — яку з обітниць порушити?

«Ну ти й ідіот!» — вилаяв себе подумки Каладін. Скидалося на те, що останнім часом із правильним вибором у нього не клеїлось.

— Сил, що мені робити? — шепнув він.

Та спурхнула вгору й, ставши в повітрі на рівні його обличчя, глянула Каладінові просто у вічі.

— Ти маєш виголосити Слова.

— Я їх не знаю.

— То знайди. — Вона глянула в небо. — Чимшвидше розшукай їх, Каладіне. Просто сказати Моашеві, що ти передумав — не варіант. Усе зайшло надто далеко, і ти маєш зробити те, що велить тобі серце.

І з тим здійнялася у височінь.

— Сил, залишся зі мною, — шепнув їй услід Каладін, зірвавшись на ноги. — Я з усім розберуся. Тільки… не розгуби себе. Прошу… Ти потрібна мені.

Неподалік сапери перемкнули важелі, зубчасті колеса Далінарових мостів заоберталися, й уся конструкція стала наводитися над проваллям.

— Зупиніться, зупиніться!

До них підлетіла Шаллан Давар — вихор рудого волосся й блакитних шовків — у крисатому капелюсі від сонця. Слідом надбігли ще й двоє її охоронців, але Ґаза поміж них не було.

Стривожений її інтонаціями, Каладін роззирнувся, шукаючи ознак Убивці в білому.

А та, захекавшись, схопилася лівицею за груди.

— Буря забирай! Та що ж не так із цими носіями паланкіна? Вони категорично відмовляються поквапитися — це, мовляв, «не личить високопоставленій особі». Можна подумати, що бігати їй личить більше. Гаразд, дайте мені хвилинку, й можете продовжувати.

Вона вмостилася на камінь недалеко від настилу й на очах у спантеличених саперів витягла альбом і почала малювати. А за мить промовила:

— Ну, все — продовжуйте. А то я цілісінький день намагаюся послідовно замалювати, як наводять цей міст. Буря вхопи моїх носіїв!

Ну й дивна дівиця!

Сапери, повагавшись, узялися до роботи, наводячи моста під пильним наглядом трьох Далінарових інженерок — вдів полеглих офіцерів. Наготові були й кілька теслярів, якщо настил раптом заклинить або в ньому не витримає якийсь елемент.

Каладін стиснув списа, силкуючись розібратися у своїх почуттях щодо Сил і в розданих обіцянках. Нічого, якось воно буде — адже так?

Побачений настил наштовхував на думку про мостонавідні вилазки — і капітан був радий відволіктися. Тепер він розумів, чому Садеас надавав перевагу нехитрому (хоч і жорстокому!) засобу — мостонавідним командам. Вони були швидші, дешевші й завдавали менше мороки. А ця громіздка машинерія нагадувала шхуну, яка лавірує в бухточці.

«Найліпшим розв’язком проблеми стали б панцерні мостонавідні команди, — міркував Каладін. — Захищені щитами, вони мали б висуватися на позицію під повноцінним вогневим прикриттям. Це дало б швидкісні й мобільні мости, чию обслугу, втім, не гнали б на забій».

Хоча Садеас, звісно, хотів протилежного — наживку, яка відволікала ворожі стріли від його вояків.

Один із теслярів, які допомагали з мостом — він саме оглядав дерев’яну чеку й доводив, що вирізати нову було б ліпше — здавався Каладінові знайомим. Той був кремезний і мав на чолі родиму пляму, затінену теслярською шапчиною.

Його обличчя було капітанові чимось знайоме — чи не один це з Холінових солдатів, які після розгрому на Вежі втратили волю до подальшої боротьби? От дехто з них і звернувся до виконання інших обов’язків…

Аж тут Каладінову увагу відвернув новоприбулий — Моаш: він помахав рукою Четвертому мосту, який привітав його вигуками. Осяйна Збруя — яку досі перефарбували в синю з відтіненими червоним «статями» — мала на ньому навдивовижу природний вигляд. Іще не минуло навіть тижня, а той уже запросто ходив у ній.

Моаш підступив до Каладіна й, дзенькнувши обладунком, опустився на одне коліно і відсалютував, приклавши руку до грудей.

Його очі… таки посвітлішали, ставши з колишніх карих жовтувато-брунатними. В захисних піхвах за спиною в нього висіла Зброя — до остаточного формування зв’язку зоставався всього-на-всього день.

— Моаше, не варто віддавати мені честь, — промовив Каладін. — Тепер ти світлоокий, який перевершує мене на добру милю, а то й на всі дві.

— Мені тебе, Келе, ніколи не перевершити, — відказав на це Моаш. — Ти мій капітан — повік-віку. — Він широко всміхнувся з-під відкинутого забрала. — Буря забирай, ну й сміхота ж це — спостерігати за світлоокими, коли ті сушать мізки, як зі мною бути! Тобі не передати!

— Твої очі справді світлішають.

— Еге — але я не такий, як вони, зрозумів? — кинув Моаш. — Я з наших, із Четвертого мосту — його… секретна зброя.

— Секретна? — перепитав Каладін, здійнявши брову. — Моаше, та про тебе вже, певне, аж у Ірі прочули. Ти — перший темноокий за хтозна-скільки часу, який здобув Зброю та Збрую.

Далінар навіть наділив його вотчиною і призначив щедре утримання — і то не лише за мірками мостонавідників. Уряди-годи Моаш іще зазирав до них на рагу, але не щовечора — адже був надто зайнятий, облаштовуючись у новонадбаній резиденції.

Це було природно, й нічого поганого Каладін тут не бачив, хоча почасти саме з цієї причини й не взяв Сколкозбройця собі — а ще чи не тому незмінно побоювався виявити перед світлоокими, на що здатен. Бо навіть якщо ті й не знайдуть способу відібрати в нього цей дар — необґрунтованість таких побоювань Каладін розумів, але страх усе одно відчував — то можуть примудритися зоставити його без Четвертого мосту. Без бойових товаришів… і без глибинного єства.

«Ще невідомо, хто його відбере, — майнуло в свідомості. — Бо ти, бува, обікрадеш сам себе, та ще й спритніше за будь-якого світлоокого».

І від такої думки юнакові стало зле.

— Ми вже близько до мети, — тихенько сказав Моаш, коли капітан узявся до бурдюка.

— Близько? — перепитав Каладін, опускаючи міх, і озирнувся через плече на плато, що лежали в нього за спиною. — А я гадав, що до мертвої хризаліди нам добиратися ще кілька годин.

До неї було далеко — не ближче, ніж на регулярну мостонавідну вилазку: власне, саме армії Бетаба з Танадалом її напередодні й спорожнили.

— Я не про цю, а про іншу мету, — уточнив, роззираючись, Моаш.

— А-а… Моаше, а ти… ну, тобто…

— Келе, ти з нами, еге ж? — спитав той. — Ти ж сам сказав, що пристаєш на наш план…

«Дві несумісні обіцянки». Сил порадила йому чинити за велінням серця.

— Каладіне, — сказав Моаш уже серйозніше. — Ти віддав мені ці Сколки навіть після того, як розгнівався на мене за непокору, і вчинив так не з доброго дива. Адже глибоко всередині ти розумієш: те, що я збираюся зробити, — правильно.

Той кивнув.

Моаш роззирнувся на всі боки й підвівся, дзенькнувши Збруєю. А затим, нахилившись до Каладіна, прошепотів:

— Не хвилюйся. Ґрейвз же сказав: усе, що від тебе потрібно, — лазівка для нас.

Каладінові зробилося зле.

— Це можна влаштувати, тільки коли в таборі не буде Далінара, — шепнув він. — Бо я не згоден ризикувати князівським життям.

— Жодних проблем, — зронив Моаш. — Ми такої ж думки. Нам треба вичекати слушного моменту. За найостаннішим планом, ми поцілимо в нього стрілою, щоб не підставляти тебе чи будь-кого іншого. Ти виведеш підопічного на умовлене місце, і Ґрейвз звалить його з власного лука. Він чудовий стрілець.

Стрілою. Яке боягузтво!

Але так було треба. Так треба.

Моаш поплескав Каладіна по плечі й відійшов, подзенькуючи обладунком. Буря забирай! Усе, що він мав зробити, — це вивести Його Величність на умовлене місце… тобто зрадити Далінарову довіру до себе.

«Але якщо я не допоможу з убивством короля — хіба не буде це зрадою правосуддя й честі?» Адже той убив (або вважай, що вбив) багато людей — одних через свою байдужість, інших через недолугість. Буря забирай — та Далінар і сам не без гріха! Бо якщо він такий шляхетний, як хоче здаватися, то чому ж Рошон потрапив не за ґрати, а в опалу, де «більше не міг нікому нашкодити»?

Каладін підійшов до настилу й дивився, як військо перетинало провалля. Шаллан Давар церемонно возсідала на валуні, так само замальовуючи мостові механізми, а її наречений зліз із коня й передав того конюхам — напувати. Адолін махнув капітанові підійти.

— Княжичу? — спитав охоронець.

— Тут бачили Вбивцю в білому, — сказав Адолін. — Літав увечері над Рівнинами.

— Так, я чув, як розвідник доповідав про це вашому батькові.

— Нам треба розробити план. А що, як він завдасть удару тут?

— Сподіваюся, що все так і буде.

Княжич насупився на нього.

А Каладін пояснив:

— Те, що я бачив і що довідався про найперший напад убивці — на попереднього короля — чітко показує: він покладається на замішання своїх жертв. Застрибує на стіни й на стелі, шпурляє людей, які падають у найнеймовірніших напрямках. А тут нічого такого немає — ані стін, ані стель.

— Еге — щоб той міг підлітати, звідки заманеться, — відказав Адолін із кислою міною на обличчі.

— Воно-то так, — погодився усміхнений охоронець, — але маючи — скільки їх там? — триста лучників…

Він кивнув на стрільців.

Каладін успішно залучав свої здібності проти лучників-паршендійців, а тому розумів, що ті, найпевніше, не поцілять у вбивцю. Але якщо стріли летітимуть залп за залпом, це мало б завадити тому Сетові битися.

Адолін неквапливо кивнув.

— Я поговорю з ними — підготую до такої можливості.

І вони з Каладіном рушили до настилу. Проходячи повз Шаллан, Адолін помахав їй, але дівчина досі була так занурена в малювання, що нічого не зауважила. Ох уже ці світлоокі панянки з їхніми забавками! Капітан похитав головою.

— Мостонавідничку, ти тямиш у жінках? — спитав Адолін, озирнувшись через плече і дивлячись на Шаллан, доки вони перетинали настил.

— У світлооких жінках? — уточнив Каладін. — Ні, красно дякую.

— А мене мають за знавця слабкої статі, — мовив Адолін. — Хоча я, правду кажучи, тільки й умію, що виклика́ти в жінок інтерес — знаю, як розсмішити їх, як зацікавити. Але як їх не відпускати — навіть гадки не маю. — Княжич помовчав. — А я дуже не хочу втрачати цю дівчину.

— То, може… так їй і сказати? — припустив Каладін, згадуючи Тару і зроблені тоді помилки.

— А з темноокими жінками це спрацьовує?

— Ви не в того питаєте, — відказав Каладін. — Я ж бо давненько не мав на них часу — був надто зайнятий, уникаючи смерті.

Але княжич, здавалося, заледве його слухав.

— Я, мабуть, міг би сказати їй щось на кшталт цього… Але в мене таке враження, що це занадто просто — а вона далеко не простачка… — Адолін знову глянув на капітана. — Гаразд, повернімося до Вбивці в білому… Наказ лучникам бути напоготові — це добре, але це ще не план.

— А ви маєте інші ідеї? — спитав охоронець.

— Сколкозбройця ти не схотів, бо він тобі ні до чого… Ти розумієш, про що я…

— І що ж, по-вашому, я маю розуміти?

Каладін відчув сплеск тривоги.

— Сам знаєш… — Адолін відвів погляд і знизав плечима, вдаючи безтурботність. — Про ту штуку…

— Яку ще «ту штуку»?

— Ну ту… е-е… хитромудру…

«Нічого він не знає, — збагнув Каладін, — а просто закидає гачок, стараючись вивідати, в чому секрет моєї військової спритності.

І робить це напрочуд невміло».

Каладін заспокоївся і навіть мимоволі всміхнувся з недолугості Адолінових намагань. Приємно було відчути щось іще, крім турбот і побоювань.

— У мене таке враження, наче ви чули дзвін, але не знаєте, де він.

Княжич зиркнув на нього спідлоба.

— Мостонавідничку, з тобою щось не так — не заперечуй.

— Нíчого мені заперечувати.

— Коли ти вижив після того падіння, я спершу подумав, наче ти заодно з убивцею, — зізнався Адолін. — А тепер…

— Що тепер?

— Тепер я вирішив, що хай там як, а ти на моєму боці. — Княжич зітхнув. — Що ж, повернімося до вбивці. Чуття підказує мені, що оптимальна для нас тактика — та сама, що й тоді, на арені: ти відволікаєш — я вбиваю.

— Може, й так, але, боюся, він не з тих, кого можна відволікти.

— Реліс теж був не промах, — заперечив Адолін. — Нічого, мостонавідничку, — наша візьме. На пару з тобою ми покінчимо з тим монстром.

— Нам доведеться діяти швидко, — сказав Каладін. — Бо якщо сутичка затягнеться, то гору візьме вбивця. І не вимотуйте його, а цільте по хребту чи голові — так, щоб одразу вбити.

Адолін насупився.

— Чому?

— Бо коли ми з ним падали, я дещо помітив, — пояснив капітан. — Він був поранений і якось примудрився зцілитись.

— У мене Сколкозброєць. Такої рани, як від нього, вбивці не загоїти… еге ж?

— Ліпше не перевіряти. Бийте так, щоб одразу вколошкати. Повірте мені.

Княжич глянув охоронцеві у вічі.

— Хай як це дивно, але саме так і є — я тобі вірю. Вкрай незвичне відчуття.

— Що ж, спробую стриматися й не скакати від радості по плато.

Адолін широко всміхнувся.

— Та я ладен заплатити, щоб таке побачити.

— Як я стрибаю?

— Як ти радієш, — засміявся Адолін. — Бо в тебе вічно буря на обличчі! Та ще й така, що справжню бурю, певне, відлякала б.

Каладін хмикнув.

А княжич знову зареготав і, поплескавши його по плечі, обернувся до нареченої, яка, схоже, закінчила малювати і зрештою перетинала моста. Шаллан обдарувала його ніжним поглядом, а коли той потягнувся, щоб подати їй руку, звелася навшпиньки й чмокнула його в щоку. Адолін налякано сахнувся: для алеті така поведінка на людях була надто нестримана.

Шаллан широко всміхнулася до княжича, а відтак обернулася й охнула, затуляючи рота рукою. Каладін знову аж підскочив, роззираючись, — але дівчина кинулася до невеличкого відслонення гірської породи неподалік.

Адолін торкнувся пальцями щоки, а відтак усміхнувся до капітана.

— Вона, певне, побачила цікавого жука.

— Ні, мох! — гукнула їм Шаллан.

— А, ну звісно, — зронив княжич, крокуючи до неї. Охоронець рушив слідом. — Мох. Як захопливо!

— Цить! — Шаллан посварилася на нареченого олівцем і нахилилася, уважно оглядаючи камінь. — Цей мох росте, утворюючи дивний візерунок. Чим це пояснити?

— Алкоголем, — припустив Адолін.

Дівчина озирнулася на нього.

Той стенув плечима:

— Мене він спонукає казна до чого. — І глянув на Каладіна, який лише похитав головою. — Та годі вам! Що, жартів не розумієте? Це ж було смішно… — виправдовувався княжич.

— Тс-с, — урвала його Шаллан. — На позір цей візерунок дуже схожий на ті, що їх утворюють квітучі скелебруньки тутешнього виду.

Вона заходилася малювати.

Каладін схрестив руки на грудях і зітхнув.

— Що означає твоє зітхання? — запитав Адолін.

— Нудьгу, — відрізав капітан, озирнувшись на військо, яке досі перетинало настил. Щоб пройти ним, тритисячній армії — яка після проведення масштабної мобілізації становила близько половини Далінарових сил — потрібен був час. Мостонавідником у Каладіна складалося враження, наче такі переходи відбуваються блискавично. Ще б пак — адже він завше бував змучений і насолоджувався можливістю перепочинку (як йому здавалося, дуже короткого). — У цій пустизні, як на мене, тільки мох і може зацікавити.

— Ану цить, — звеліла Шаллан. — Іди надраюй свій настил абощо. — І, нахилившись ближче, тицьнула олівцем у жука, який проповзав отим її мохом. — Ох… — видобула дівчина, квапливо роблячи якісь нотатки. — Так чи інак, а ти помиляєшся: коли знати, де шукати, тут сила-силенна цікавого. Солдати кажуть, наче тут помітили прірводемона. Як гадаєте, він нападе на нас?

— Щось ви аж надто обнадієно це кажете, Шаллан, — зауважив Адолін.

— Ну, бо мені й досі бракує належного замальовка.

— Доведеться вам удовольнитися хризалідою.

Каладінові було очевидно, що дослідження Шаллан — лише привід. Того дня Далінар привів із собою незвично багато розвідників, і капітан запідозрив, що, діставшись до хризаліди — якраз на межі рекогносцированих територій, — ті вирушать далі, збираючи інформацію. Все це було не більше ніж підготовкою до князівської військової експедиції.

— Не розумію, навіщо нам аж стільки солдатів? — мовила Шаллан, зауваживши, як пильно охоронець придивляється до вояків. — Ви ж казали, що паршенді останнім часом не з’являються на битви за хризаліди?

— Так і є, — підтвердив Адолін. — І саме тому ми стривожені.

Каладін кивнув.

— Щоразу як ворог змінює тактику, стривожитися буде не зайве. Адже це може свідчити про його відчай. А відчай — надзвичайно небезпечна річ.

— Як на мостонавідничка, ти просто стратег, — сказав Адолін.

— До речі, як на княжича, ви просто бурбон, — відповів капітан.

— Дякую, — кинув Холін.

— Любий, бурбон — це «брутальний, неосвічений правитель», — втрутилася Шаллан.

— Он як? Справді? — розгубився княжич.

Та кивнула й, не припиняючи малювати, кинула оком на охоронця — але Каладін під її поглядом і вухом не повів.

— Адоліне, — попросила Шаллан, знову обертаючись до крихітної скельної формації перед собою, — ви б не вівісектували для мене цей мох?

— Віві… секту… вати… мох?

Адолін глянув на капітана, але той лише знизав плечима. Звідки, мовляв, йому знати, що має на увазі ця світлоока? Всі вони ненормальні.

— Еге, — підтвердила Шаллан, підводячись. — Зробіть нареченій ласку — зрубайте цей мох і скельну породу під ним.

Княжич здавався приголомшеним, але зробив, як просили, й, прикликавши Сколкозбройця, зрубав отой мох разом із породою. Легко зітнута верхівка невеличкого відслонення відпала й повалилася на плато.

Шаллан підступила ближче й зацікавлено схилилася над ідеально рівним зрізом. «М-м-м», — видобула вона й, кивнувши до себе, заходилася малювати.

Адолін відіслав Сколкозбройця.

— Ох, ці жінки! — стенув він плечима до капітана й, не спитавши в нареченої пояснень, побіг попити води.

Каладін рушив було за ним — але зрештою завагався. І що ж такого цікавого знайшла там Шаллан? Він ніяк не міг розкусити цю дівчину і знав, що не заспокоїться, доки не зрозуміє, що вона за одна. Адже та була надто наближена до Адоліна — а отже й до Далінара — щоб уникнути перевірки.

Підступивши ближче, він глянув через плече художниці на її замальовку.

— А-а, ви рахуєте пласти крєму, щоб визначити вік цієї породи? — спитав капітан.

— Логіка правильна, але тутешнє плато погано придається для датування осадових порід: на ньому надто сильні вітри, і тому крєм відстоюється хаотично. Тутешні пласти ненадійні і вводять в оману.

Каладін примружився й насупив чоло. По краях зрізу та порода була начебто звичайним скам’янілим крємом, у якому різними відтінками брунатного проступали окремі нашарування. А от серцевина була біла. Порода цього кольору траплялася рідко, і її натомість доводилося видобувати в кар’єрах. Тож це був або дуже нетиповий випадок, або…

— Тут свого часу щось стояло, — припустив капітан. — Але дуже давно. Щоб вертикальне осердя обліпив аж такий шар крєму, мало спливти не одне століття.

Шаллан уважно глянула на Каладіна.

— А ти розумніший, ніж здаєшся. — А потім, знову беручись до малювання, додала: — Ич, який молодчина…

Той хмикнув.

— Чому ви й словечка не можете сказати без шпильки? Аж так кортить похизуватися розумом?

— А може, я просто гніваюся, що ти збиткуєшся з Адоліна?

— Збиткуюся? Бо назвав його «брутальним і неосвіченим»? — уточнив капітан.

— Еге, збиткуєшся, бо висловив це так, щоб він не зрозумів. Щоб виставити його дурнем — хоча княжич щосили намагається бути з тобою люб’язним.

— О, так, — погодився Каладін. — Він завжди великодушно приймає благоговійну пошану темнооких «комашок», які в’ються довкола…

Шаллан стукнула олівцем по альбому.

— Ну й мізантроп же ти! Поверху напускна нудьга, а під нею бурчання й загрозливі позирки… Що, так ненавидиш людей?

— Ну ні… Я просто…

— Адолін старається. Йому прикро за те, як із тобою вчинили, й він робить, що може, загладжуючи цю провину. Він хороша людина. А от ти ніяк не можеш, щоб йому не дошкуляти…

— Він дражнить мене «мостонавідничком», — уперся Каладін. — То хто ж кому дошкуляє?

— Ну звісно: це ж він поперемінно сипле то косими поглядами, то обрáзами, мов буря — блискавицями й громами, — заперечила Шаллан. — Адолін Холін, найнезлагідніший тип на всіх Розколотих рівнинах. Он, полюбуйтеся! За що ж його любити?!

І вказала олівцем туди, де княжич саме жартував із гуртом темнооких хлопчаків-водоносів. Конюх підвів скакуна, й Адолін, знявши із задньої луки сідла свого шолома, простяг його одному з водоносів, дозволяючи приміряти. Хлопчині той був до смішного завеликий.

Каладін залився барвою, а хлопчак став у стійку Сколкозбройного, й уся їхня компанія знову зареготала. Охоронець знову глянув на Шаллан, а та, відклавши етюдник на плаский зріз породи перед собою, схрестила руки і зловтішно посміхнулася.

От нестерпна дамочка. «А хай їй грець!»

І Каладін, залишивши її саму, покрокував нерівним плато до Четвертого мосту, а там (попри Тефтові заперечення — мовляв, «не капітанська це справа») наполіг, що нестиме настил. Він не якийсь там буреклятий світлоокий, щоб цуратися тяжкої роботи.

На плечі опустилася знайома вага. Скеля мав рацію: настил здавався легшим, ніж колись. Каладін усміхнувся, зачувши, як лаються Лопенові кузени, для яких — так само, як і Ренаріна — ця вилазка стала посвятою в справжні мостонавідники.

Пройшовши одним із Далінарових громіздких і повільних настилів, вони перенесли свій вантаж через прірву й рушили наступним плато. Крокуючи на чолі Четвертого мосту, Каладін міг на якийсь час повірити, що життя не таке вже й складне: ні бойових вилазок, ні стріл, ні вбивць, ні служби охоронцем — лише він, його команда й настил.

На жаль, із наближенням до протилежного краю плато, він притомився й інстинктивно спробував підзарядитися, всотавши Буресвітло, — але де там.

Ні, життя таки складне, й ніколи не було простим, а надто якщо ти — мостонавідник. І заплющувати на це очі означало забарвлювати минуле в ностальгічні тони.

Каладін допоміг опустити моста й, зауваживши авангард, який висувався до них попереду армії, дав команду навести його над прірвою. Вояки зраділи змозі без затримки рушити вперед і, переправившись, прочесали прилегле плато.

Капітан і його люди рушили слідом, а відтак — за пів години по тому — переправили авангард через наступне провалля. Так тривало деякий час: дочекавшись появи гужових мостів, їхня команда вирушала вперед і переправляла авангард на чергове плато. В поті чола й напруженні м’язів спливали години — приємні години. Каладін так і не дійшов жодних висновків, які стосувалися б короля або власної ролі у його гіпотетичному вбивстві — він просто ніс моста під чистим небом і радів просуванню армії до мети.

Під вечір вони наблизилися до потрібного плато, де на свою дослідницю — Шаллан — очікувала випатрана хризаліда. Каладін із Четвертим мостом уже вкотре переправили авангард і стали чекати. Зрештою підійшли й основні сили армії. Громіздкі мости Далінара викотилися на позицію й затріщали храповими механізмами, наводячись над проваллям.

Спостерігаючи за ними, Каладін досхочу напився води, яка встигла нагрітися, і, нею ж таки вмившись, витер обличчя. Вони були майже на місці. Це плато лежало так далеко в глибині Рівнин, що заледве не прилягало до Вежі. Якщо рухатися в тому самому розслабленому темпі, повернення обіцяло розтягтися на багато годин. Доки вони дістануться військового табору, буде добряче затемна.

«Якщо князь справді хоче виступити в центр Розколотих рівнин, — подумав Каладін, — то це потребуватиме багатоденного переходу через голі плато, де армію гіпотетично можуть оточити й відрізати від таборів».

Тож Ридання справді давало якнайліпшу нагоду — чотири тижні неперервного дощу, під час яких великобурі не налітають. А ще тривав переступний рік, коли їх мало не бути навіть на Світлодень, який припадав посередині, знаменуючи повне завершення тисячоденного дворічного циклу стихій. А втім, капітан знав, що багато алетійських роз’їздів намагалися розвідати терени на сході, але їх щоразу знищували бурі, прірводемони або ударні загони паршенді.

Тож дати результат могло лише повномасштабне висування всіма силами до центру — але такий маневр відріза́в Далінара і його можливих союзників від таборів.

Аж тут глухо гупнув, навівшись над прірвою, Далінарів настил, і Каладін із командою — перейшовши власним — приготувалися втягнути його за собою й висуватися, щоб переправити авангард. Капітан махнув обслузі рушати, а сам повернувся до війстя великого мосту.

Далінар перетинав його, йдучи в оточенні розвідників — сами́х стрибунів, — а слідом слуги несли жердини.

— Мені треба, щоб ви роззосередилися, — говорив розвідникам князь. — Бо до повернення ми маємо не так багато часу. Рекогносцируйте стільки прилеглих плато, скільки бачите звідси. Що більший відтинок маршруту ми сплануємо зараз, то менше часу доведеться змарнувати, коли дійде до справи.

Ті закивали й, віддавши йому честь, розійшлися. Холін спустився з мосту й кивнув Каладінові. За головнокомандувачем на настил ступили генерали, писарки й інженерки, а відтак мала настати черга основних сил армії та зрештою ар’єргарду.

— Сер, я чув що ви будуєте переносні мости, — промовив капітан. — Бо, як я розумію, усвідомили, що ці — механізовані — занадто уповільнять ваше просування.

Далінар кивнув.

— Так, але їх понесуть солдати. Твоїх людей не залучатимуть.

— Це дуже тактовно з вашого боку. Але, сер, — гадаю, тут немає про що хвилюватися. Якщо накажете, їх понесуть мостонавідні команди. І то чимало обслуги, певне, зрадіє знайомій роботі.

— Солдате, я гадав, наче ти і твої люди вважали мостонавідницьку службу за смертний вирок… — здивувався Холін.

— У Садеаса так і було — але ви могли б поліпшити його тактику. Захищена обладунками обслуга, яку вимуштрували тримати стрій. Попереду солдати зі щитами. Лучники, яким велено прикривати мостонавідників. А до того ж це лише на одну вилазку.

— Коли так, готуй команди, — кивнув князь. — Поставивши обслугою твоїх людей, ми вивільнимо солдатів на випадок нападу.

Холін рушив було через плато, аж тут його гукнув один із теслярів по інший бік провалля, і Далінар, розвернувшись, знову піднявся на міст.

Рухаючись назустріч князеві, настил перетинали офіцери й писарки, зокрема й Адолін із Шаллан, які йшли біч-о-біч. Княжич спішився, а дівчина облишила паланкін і тепер, здавалося, пояснювала тому щодо решток споруди, які допіру виявила в зрубаному відслоненні.

Позаду них, по інший бік прірви, стояв ремісник, який погукав Далінара до себе.

«Це той самий тесляр», — подумав Каладін. Кремезний чоловік у шапчині та з родимою плямою. «Де ж я його бачив?..»

Аж раптом усе стало на місця: в Садеаса, на складі деревини. То був один із теслярів, що наглядав за побудовою настилів.

І Каладін кинувся бігти.

Він метнувся до моста ще до того, як уповні усвідомив цей зв’язок. Адолін попереду нього вмить розвернувся й також помчав уперед, шукаючи загрози, яку зауважив охоронець. Ошелешена Шаллан так і зосталася стояти серед мосту, а до неї стрілою летів Каладін.

Диверсант схопився за важіль збоку настилу.

— Адоліне, тесляр! — закричав капітан. — Зупиніть його!

Далінар досі стояв на мосту. Увагу великого князя відвернуло щось інше. Що саме? Аж раптом Каладін збагнув, що й сам дещо почув — спів сурм, які сповіщали про ворожу появу.

Усе відбулося миттєво: Далінар обернувся на звук, тесляр потягнув за важіль, а княжич в осяйній Збруї підлетів до батька.

Міст накренився.

А відтак завалився.

69. Нуль результату

Райза полонили: йому не вибратися із системи, у якій він перебуває. Тож його руйнівний потенціал обмежений.

Коли твердь утекла з-під ніг, Каладін потягнувся до Світла.

Нуль результату.

Його захлеснула паніка. Коло серця занудило, й капітан полетів у безодню.

Падіння в темну прірву протривало всього мить і цілу вічність. Він мигцем зауважив Шаллан і ще декого в синіх мундирах, які падали, панічно розмахуючи руками й ногами.

І як людина, що топиться, відчайдушно гребе до поверхні, Каладін рвонувся до Світла. Він не загине такою смертю! Адже це йому належать небеса, вітри і самі ці провалля!

Ні, не загине!

Сил завищала, і її страдницький, нажаханий зойк розлігся всередині Каладіна аж до кісток. І тієї ж миті він хапнув Буресвітла — самого життя.

Й упав на дно прірви. В очах потемніло.

***

Хвиля болю.

Вона омила його, наче рідина, але всередину не проникла: шкіра завадила.

— ЩО ТИ НАКОЇВ?

Цей далекий голос пролунав, мовби гуркіт грому.

Юнак, охнувши, розплющив очі — і біль увібрався всередину. Йому зненацька заболіло все тіло.

Він лежав навзнак, витріщаючись на смужку світла вгорі. Сил? Ні… то було сонячне світло з розщелини високо над головою. Так далеко в глибині Розколотих рівнин провалля були сотні футів завглибшки.

Каладін застогнав і звівся в положення сидячи. Та смужка світла здавалася невимовно далекою. Темрява таки поглинула його, і ближня частина провалля була повна похмурості й мороку. Капітан узявся рукою за голову.

«Аж ген наприкінці я таки всотав Буресвітла, й завдяки цьому вцілів, — подумав він. — Але який страшний зойк!» Той так і переслідував його, лунаючи в свідомості. Це було надто схоже на той крик, що його Каладін почув на арені, коли перехопив Релісового Сколкозбройця.

«Перевір, чи тебе не поранено», — шепнув із глибин пам’яті батьків голос. Від складного перелому або рани організм може зазнати больового шоку й не зауважити отриманих ушкоджень. Каладін обмацував кінцівки, шукаючи переломів, але сфер із капшука не виймав — не хотів освітлювати морок і, бува, дивитися на мертвих, що могли лежати довкола.

Невже й Далінар поміж них? Адолін мчав до батька, та чи встиг він добігти, доки настил іще стояв? На ньому була Збруя, а наприкінці той підстрибнув…

Обмацавши ноги, Каладін перевірив ребра. Гематом і саден не бракувало, але все було ціле — ні переломів, ні розривів тканин. Перш ніж вичахнути, всотане під кінець Буресвітло захистило його й, мабуть, навіть зцілило. Він зрештою таки сягнув до капшука й витяг сфери, але виявив, що всі вони потьмяніли. Пошукав у кишенях — і раптом застиг, зачувши, як недалеко від нього щось шкрябнуло.

Каладін схопився на ноги й роззирнувся, жалкуючи, що беззбройний. На дні провалля стало світліше. Якесь рівне сяйво висвітило схожі на віяла рюшоцвіти, ліани, що звисали зі стінок, а на дні — латки моху та хмиз. Чийсь голос? На стінці попереду заворушилися тіні, й Каладіна на мить ошелешило відчуття нереальності всієї цієї картини.

Аж раптом із-за рогу хтось вибрів — у шовковій сукні та з пакунком на плечі. Шаллан Давар.

Забачивши його, дівчина заверещала й, кинувши додолу свою ношу, сахнулася, опускаючи руки. Навіть сферу зронила.

Вправляючи ліктьового суглоба, Каладін наблизився й вийшов на світло.

— Не бійтеся, — сказав він. — Це я.

— Прародителю бур! — охнула Шаллан і, квапливо піднявши зронену сферу, ступила вперед і направила світло на нього. — Це… ти, мостонавіднику? Як?..

— Сам не знаю, — збрехав Каладін, дивлячись угору. — Я серйозно розтягнув шийні м’язи, а лікоть болить так, що просто грім і блискавка! А як ми тут опинилися?

— Хтось перемкнув аварійний важіль.

— Аварійний важіль?

— За його допомогою настил перекидають у провалля.

— І що за буреклятий дурень таке винайшов? — промовив Каладін, нишком вишукуючи по кишенях інші сфери й потай їх перевіряючи.

Вичахлі. От буря забирай! Він що, зужив їх геть усі?

— Це як поглянути, — заперечила дівчина. — А що, як твої люди відступили за міст, а ворог рине настилом їм навздогін? На аварійному важелі зазвичай стоїть блокіратор, який запобігає випадковому спрацьовуванню, але за потреби його можна швидко деактивувати.

Каладін щось фиркнув, а Шаллан, присвічуючи собі сферою, пройшла повз нього туди, де об дно прірви розбилися дві половинки настилу, — саме там мали лежати тіла.

Він глянув у той бік — не міг не глянути. Далінарового трупа не було, але там купами валялися понівечені рештки офіцерів і кількох світлооких пані, які саме перетинали моста. Після падіння з двохсотфутової[5], як не більше, висоти вцілілих не залишалося.

Крім Шаллан. Каладін не пригадував, щоб підхопив її, коли падав, — але він узагалі погано пам’ятав своє падіння. За винятком крику Сил. Того крику…

Що ж, він, певне, примудрився інстинктивно підхопити Шаллан і, зарядивши її Буресвітлом, уповільнив падіння. Дівчина була розпатлана й скуйовджена, її блакитна сукня подерлася — але інших ушкоджень було непомітно.

— Я отямилася тут, у темряві. Ми впали сюди вже давненько, — сказала Шаллан.

— Звідки ви знаєте?

— Нагорі посутеніло, — пояснила вона. — От-от стемніє. Отямившись, я почула відлуння криків. То були звуки битви. А з-за рогу блимнуло якесь світло. Там виявився мертвий солдат, чий гаманець розірвався. — Дівчина помітно затремтіла. — Але він загинув іще до падіння.

— Його вбили паршенді, — пояснив капітан. — Одразу перед тим, як міст упав, я чув, як заспівали сурми авангарду. На нас напали.

От Геєна! Це, ймовірно, означало, що Далінар відступив — якщо, звісно, вижив. Адже тут не було за що битися.

— Дайте мені одну з ваших сфер, — попросив Каладін.

І, взявши в неї «ліхтарика», заходився оглядати тіла — на позір перевіряючи пульс, але насправді шукаючи сфер або якогось спорядження.

— Гадаєш, поміж них можуть бути живі? — спитала Шаллан, і в могильній тиші провалля її голос пролунав якось кволо.

— Ну, ми ж таки вціліли.

— І як ти це пояснюєш? — спитала дівчина, дивлячись на розколину далеко-далеко вгорі.

— Перед самим падінням я побачив спренів вітру, — відказав Каладін. — А ще мені доводилося чути, наче, за народними переказами, вони захищають тих, хто падає. Певне, вся річ у цьому…

Капітан знову взявся до обшуку трупів.

Шаллан принишкла, але зрештою промовила:

— Так, це звучить логічно.

Начебто повірила. От і добре. Аби не почала дошукуватись, що розповідають у переказах про «Каладіна Буреблагословенного».

Живих більше не було, але він твердо з’ясував: ні Далінар, ні Адолін поміж тих трупів не лежали.

«Ну й дурень я, коли не зауважив, що на князя насувається замах», — дорікнув собі подумки охоронець. Кілька днів тому, на бенкеті, Садеас щосили намагався підірвати позиції Далінара, оприлюднивши його візії. Класичний хід: перш ніж убити ворога, дискредитуй його, щоб, бува, не перетворити на мученика.

Цінного на трупах було мало: жменя сфер, якесь приладдя для письма (його Шаллан ласо схопила й заховала в портфель) — але жодної мапи. Каладін не надто чітко уявляв їхнє місцеперебування. А тут іще й ніч насувалася…

— Що нам робити? — тихенько спитала Шаллан, вдивляючись у довколишнє царство мороку з його раптовими тінями, м’якими порухами рюшів, ліанами і схожими на поліпи «стакато», чиї висунуті вусики погойдувалися в повітрі.

Каладін згадав, як попервах у проваллях йому завжди було надто зелено, надто вогко й надто незвично. З-під моху неподалік, немовби стежачи за ними, прозирали два черепи. З далекої калюжі долинув сплеск, і Шаллан несамовито крутнулася. Хоча провалля стали для Каладіна домівкою, навіть він не міг заперечувати, що вряди-годи вони справді діяли на нерви.

— Тут не так небезпечно, як здається, — зауважив капітан. — За часів моєї служби в армії Садеаса я днями мародерствував у прірвах, оббираючи полеглих. Просто пильнуйте, щоб не підхопити гнилокузьок.

— А як же прірводемони? — спитала дівчина, різко обернувшись в інший бік, де по стінці проповзав крєм’ячок.

— Я не бачив жодного. — Він не брехав, хоча одного разу таки бачив якусь тінь, що продиралася віддаленим проваллям. Навіть від думки про той день його продер мороз. — Вони не такі поширені, як дехто гадає. Справжня небезпека тут — великобурі. Розумієте, якщо навіть далеко звідси задощить…

— Так, зливові паводки, — промовила Шаллан. — У тіснині вони дуже небезпечні. Я про них читала.

— Не маю сумніву, що це нам дуже допоможе, — пустив шпильку Каладін. — Ви згадували, що десь поблизу лежить мертвий солдат?

Дівчина показала й рушила за капітаном, який, підсвічуючи собі сферою, пішов у вказаному напрямку. Там лежали кілька мертвих списників, яких зіштовхнули з плато нагорі. Їхні тіла вкривали свіжі рани, а прямо біля них валявся мертвий паршендієць, який також загинув недавно.

У його бороду були вплетені неогранені самоцвіти. Каладін торкнувся одного з тих яхонтів і, повагавшись, спробував висотати з нього заряд. Нуль результату. Він зітхнув і, схиливши голову перед полеглими, зрештою висмикнув з-під одного з них списа й підвівся. Світло нагорі померкло, ставши темно-темно-синім. Насувалася ніч.

— То що, почекаємо? — запропонувала Шаллан.

— І чого ж ви пропонуєте чекати? — спитав Каладін, закидаючи ратище на плече.

— Що по нас повернуться… — Дівчина змовкла. — Але ніхто по нас не повернеться, чи не так?

— Нас мають за мертвих. Буря забирай, та ми й мали б загинути. А ще, гадаю, сюди надто далеко, щоб прислати людей по наші тіла. Тим паче після нападу паршенді… — Капітан потер підборіддя. — Нам, певне, варто дочекатися військової експедиції Далінара, яка має проходити цими краями, прямуючи до центру Рівнин. До неї всього кілька днів, еге ж?

Дівчина зблідла — або радше зблідла ще дужче. Ота її світла шкіра була така дивна. Через неї та руде волосся вона справді була схожа на мініатюрну рогоїдку.

— Далінар планує виступити одразу після останньої великобурі, яка передує Риданню. Ця буря вже близько. І вона принесе із собою силу-силенну дощівки…

— Тоді це невдала ідея.

— Отож-бо.

Каладін спробував уявити, на що буде схожа великобуря тут, унизу. Він бачив її наслідки, коли мародерствував у складі Четвертого мосту. Пошматовані, понівечені тіла. Купи мотлоху, який розмазало по стінках і понабивало в розщілини. Валуни з людський зріст, які завиграшки несло потоком, доки ті не застрягали в тіснині, подекуди на висоті у ледь не десять людських зростів.

— А коли… коли налетить ця буря? — спитав капітан.

Шаллан глянула на нього й стала копирсатися в портфелі, який притримувала крізь тканину захищеною лівицею, а вільною рукою перебирала папери. «Сфероліхтарика» їй довелося сховати, і дівчина махнула супутникові, щоб той підійшов зі своїм.

Він присвітив їй, і Шаллан пробігла очима сторінку, посмуговану написаними рядками.

— Завтра ввечері, — тихо сказала вона. — Щойно зайде перший місяць.

Каладін гмикнув і, здійнявши сферу, роззирнувся в проваллі. «Ми на північ від розколини, в яку провалилися, — майнуло в свідомості. — Тож повертатися нам, певне… в тому напрямку?»

— Що ж, гаразд, — промовила Шаллан і, глибоко зітхнувши, защебнула портфеля. — Тоді негайно рушаймо у зворотній шлях пішки.

— Не хочете хвильку посидіти, щоб перевести подих?

— Із моїм подихом усе гаразд, — відрізала Шаллан. — Тож коли ти не заперечуєш, я б радше рушала. Бо навіть якщо часу вдосталь, ліпше потім сісти й, попиваючи підігріте вино, сміятися з нерозумності свого поспіху. Не знаю, як ти, а я б охоче відчула себе дурепою…

— Маєте рацію, — відказав Каладін. Його любов до цих проваль не означала, наче він був ладен, щоб великобуряна стихія застигла його тут, на дні одного з них. — У вашому портфелі, бува, не знайдеться мапи?

— Ні, — скривилася дівчина. — Свою я не брала, користуючись натомість тими, що були у Її Світлості Велат. Але я, мабуть, зможу пригадати дещо з побаченого.

— Тоді, гадаю, нам сюди, — вказав Каладін і рушив у путь.

***

Мостонавідник закрокував у вказаному напрямку, навіть не давши Шаллан змоги висловити, що вона думає з цього приводу. Тож дівчині нічого не залишалося, окрім як притлумити роздратоване зітхання й, підхопивши пакунок (там, зокрема, лежали знайдені в солдата бурдюки) і міцніше стиснувши портфель, поквапитися за ним, чіпляючись подолом сукні за те, що — як їй хотілося вірити — було дуже білою хмизиною.

Рослявий мостонавідник навіть не дивився на завали, що їх спритно то переступав, то обминав. Чому вціліти мав саме він? А втім, правду кажучи, Шаллан раділа, що знайшла живим бодай когось — адже бродити тут одній-однісінькій було б неприємно. Зате цей тип був досить забобонний, щоб повірити, наче його врятували примхи долі та спрени. Вона й гадки не мала, як урятувалася сама, не кажучи вже про супутника. До зустрічі з мостонавідником Фрактал, котрий сидів у неї на спідницях, висловлював гіпотезу, що Шаллан порятувалася завдяки Буресвітлу.

Після падіння з принаймні двохсотфутової висоти? Що ж, це лише доводило, як мало їй відомо про свої здібності. Прародителю бур! Вона врятувала життя ще й цьому чоловікові. Помилки бути не могло: коли міст завалився, вони полетіли додолу одне поряд одного.

Але як? І чи не можна з’ясувати, як це повторити?

Шаллан силкувалася не відставати. А бодай цим довгоногим алетійцям буря! Не люди, а помилка природи. Мостонавідник крокував, наче солдат на марші, нітрохи не переймаючись тим, що їй доводилося вибирати дорогу ретельніше, ніж йому — вона ж бо не хотіла зачіплятися подолом за кожну «хмизину» на своєму шляху.

Дійшовши до ковбані на дні прірви, чоловік заскочив на колоду, що перегатила її вздовж, і, практично не сповільнюючи кроку, перейшов на інший бік. А от супутниця, наблизившись, спинилася.

Каладін здійняв сферу й озирнувся на дівчину.

— Тільки не кажіть, що знову зажадаєте моїх чобіт.

Та задерла ногу й показала, що під сукнею взута в свої, військового зразка. Забачивши таку картину, мостонавідник звів брову.

— Невже ти гадав, що я вирушу на Рівнини в пантофлях? — спитала Шаллан, червоніючи. — І взагалі, під сукнею такої довжини взуття все одно не видно.

Вона глянула на колоду.

— Допомогти вам перебратися на інший бік? — запропонував капітан.

— Та ні. Насправді мене просто здивувало, як сюди потрапив стовбур вагобрубка, — зізналася дівчина. — Адже рости в цій частині Рівнин такі дерева ніяк не можуть — тут надто холодно. Цей екземпляр міг вирости на узбережжі — але щоб бурею його віднесло аж сюди? На чотириста миль?

— Тільки не кажіть, що в нас привал, бо вам треба зробити замальовку…

— Та годі тобі! — відказала Шаллан, ступаючи на колоду та обережно перебираючись через ковбаню. — Знав би ти, скільки в моїй колекції замальованих вагобрубків…

А от щодо решти тамтешньої флори… Оце вже була інша річ. Попри обтяженість портфелем і пакунком на плечах, дорогою дівчина раз по раз здіймала «вільну» руку зі сферою, щоб посвітити довкола. Результат приголомшував: десятки різновидів ліан, червоні, жовтогарячі й фіолетові рюшоцвіти, крихітні скелебруньки на стінках і невеличкі грона клямкунів, які то розтуляли, то стуляли свої скойки, мовби дихали.

Довкола пасма сланцекірки, що нагадувало вузлуваті пальці, порошинками роїлися життєкузьки. Нагорі такого було майже не побачити: крихітні цяточки зеленого світла вилися проваллям, линучи до суцільної стіни бульб завбільшки з кулак, над якими звивалися щупальці. З наближенням Шаллан ці щупальці ховалися, і стіною немовби збігала хвиля. Художниця тихенько охнула й залишила собі Спогад.

Мостонавідник попереду зупинився і обернувся до неї.

— Що там таке?

— Невже ви навіть не помічаєте цієї краси?

Той підвів очі на утворювану бульбами стіну. Шаллан не мала сумніву, що десь читала про цей вид — одначе назва вилетіла в неї з голови.

Мостонавідник рушив далі, й дівчина побігла йому навздогін.

Пакунок бив по спині, і вона, поспішаючи, замало не впала, спіткнувшись об сплутану купу відмерлих ліан. Утративши рівновагу, Шаллан аж лайнулася й застрибала на одній нозі, щоб не впасти.

Її супутник простяг руку й забрав у неї пакунок.

«Здогадався нарешті», — подумала дівчина.

— Дякую.

Той тільки хмикнув і, закинувши пакунок на плече, рушив далі, не кажучи й слова. Аж ось вони дійшли до розвилки: один прохід вів праворуч, а інший — ліворуч. Щоб прямувати далі на захід, потрібно було обігнути наступне плато. Доки Каладін обирав, куди їм звернути, Шаллан підвела голову, щоб добре роздивитися і запам’ятати, який вигляд мало плато з цього краю.

— Зворотній шлях займе навіть довше, ніж дорога сюди, — промовив мостонавідник. — Тоді нам доводилося чекати, доки підтягнеться армія, але, перетинаючи плато по центру, ми могли зрізати путь. Та коли їх щоразу обходити, наша мандрівка затягнеться.

— Що ж, зате товариство приємне.

Той скосив на неї очі.

— Я маю на увазі для тебе, — докинула дівчина.

— Мені що, слухати ваше базікання до самого табору?

— Звісно, ні, — відрізала закид Шаллан. — Я ж бо збираюся додати ще й варнякання, трішки патякання і вряди-годи шварготання. От тільки б не перестаратися: бо що занадто, то не здраво.

— Чудово…

— А ще я вправлялася терендіти.

— Чекаю не дочекаюся, щоб послухати.

— О, то я ж саме цим і зайнята.

Мостонавідник глянув на неї, свердлячи своїми грізними очима її власні. Шаллан відвернулася. Він вочевидь не довіряв їй. Охоронець є охоронець, і дівчина сумнівалася, щоб коло його довірених осіб було широке.

На наступній розвилці Каладін розмірковував довше, і Шаллан розуміла чому: дивлячись ізнизу, зорієнтуватися, який прохід куди веде, було непросто. Плато мали різноманітну й не завжди правильну форму: одні були довгі й вузькі, а інші — ідеально округлі. Ну а коли додати ще й усілякі бічні відгалуження, це перетворювало плетиво проходів на формений лабіринт. Усе здавалося не так і складно — бо глухих кутів практично не траплялося — тож на позір варто було всього-на-всього тримати на захід.

Але на захід — це в якому напрямку? Ні, заблукати в тамтешніх проваллях було страх як просто.

— Ти ж не обираєш, куди йти, навмання? — спитала Шаллан.

— Ні.

— А ти, схоже, добре знаєшся на цих розколинах…

— Так і є.

— Певне, тому, що ця похмура атмосфера відповідає твоєму характеру?

Той відійшов, навіть не глянувши на неї.

— Буря забирай! — гукнула Шаллан, кидаючись йому навздогін. — Це мало прозвучати як невимушене зауваження. Мостонавідничку, ти коли-небудь заспокоїшся?

— Гадаю, я просто… як це ви казали? «Мізантроп»?

— Підтверджень протилежного я поки не побачила.

— Бо світлоокі на кшталт вас не надто придивляються. Для них усі, хто має нижчий статус, — просто іграшки.

Для дівчини це прозвучало, наче ляпас по обличчю.

— Що? Звідки таке дике уявлення?

— Воно самоочевидне.

— Для кого? Особисто для тебе? Коли це ти бачив, щоб я ставилася до нижчих за статусом як до іграшок? Наведи мені приклад.

— Коли мене кинули до в’язниці за те, за що будь-якого світлоокого нагородили б аплодисментами, — миттю відказав Каладін.

— І це, по-твоєму, моя провина? — зажадала відповіді Шаллан.

— У цьому винен весь ваш клас. Щоразу, як одного з нас ошукують, перетворюють на раба, б’ють і ламають, провина лягає на всіх, хто хоч би опосередковано підтримує такий стан речей.

— Та що ти кажеш? Світ влаштований несправедливо? От так відкриття! Деякі можновладці зловживають становищем, гноблячи нижчих від себе? Ну й дивина! І відколи ж це почалося?

Замість відповіді мостонавідник ув’язав знайдені сфери в клуночок, зроблений із білого носовичка одної з мертвих писарок, і, почепивши цей «ліхтар» на кінчик списа, високо здійняв його, яскраво освітивши провалля.

— Як на мене, ти просто шукаєш собі виправдання, — сказала дівчина і сховала власну сферу, щоб звільнити одну руку. — Так, я не заперечую, що з тобою повелися несправедливо. Але я гадаю, що це ти переймаєшся через колір очей, бо так тобі легше вдавати, наче всі світлоокі гноблять тебе як нижчого за суспільним становищем. А ти ніколи не шукав простішого пояснення? Може, тебе не люблять не за темні очі, а за те, що ти страшенно неприємний тип?

Той лише фиркнув і пришвидшив крок.

— Ні, ти не відкрутишся від мого запитання, — не вгавала Шаллан, яка майже бігла, щоб не відставати від його сягнистої ходи. — Я не дозволю тобі натякнути, наче твоя співрозмовниця зловживає суспільним становищем, і піти собі геть, нічого не пояснивши. Допіру ти встругнув цю штуку з Адоліном — а тепер моя черга? Та що з тобою таке?!

— Вам довести на ліпшому прикладі, що простолюддя для вас — просто іграшки? — кинув Каладін, уникаючи прямої розмови. — Гаразд. Ви відібрали в мене чоботи, видаючи себе не за ту, ким були, бо залякали першого зустрічного темноокого солдата. Чи досить це переконливий приклад, що нижчі за статусом у ваших очах — тільки забавки?

Дівчина застигла на місці — тут він мав рацію. Їй би звалити все на Тин, але його зауваження робило такі аргументи беззубими.

Капітан, спинившись, озирнувся на неї і зрештою, зітхнувши, промовив:

— Послухайте, я не тримаю на вас зла за ті чоботи. А останнім часом ще й переконався, що ви не така погана, як інші. Тож просто облишмо про це…

— Не така погана, як інші? — перепитала Шаллан, підійшовши. — От так комплімент! Що ж, припустімо, наче ти маєш рацію. Нехай я і є бездушна багатійка. Але це не скасовує того факту, що ти, Каладіне Буреблагословенний, буваєш відверто мерзосвітним хамлом!

Той знизав плечима.

— І це все? — спитала дівчина. — Я визнаю свою провину, а твоєю єдиною відповіддю стає стенання плечима?

— Я такий, яким зробили мене світлоокі.

— І ти нітрохи не винен у своїй поведінці? — спокійним тоном поцікавилася Шаллан.

— Я б сказав, ні.

— Прародителю бур! Хай що я скажу, а твого ставлення до мене це не змінить, еге ж? І ти так і залишишся упередженим причепою, сповненим жовчі? Неприємною у спілкуванні людиною? Ти, певне, страшенно самотній.

Попри всю товстошкірість, мостонавіднику це, схоже, таки дошкулило, і в світлі сфер стало видно, як той паленіє з лиця.

— Я от-от перегляну свою думку, що ви не така погана, як інші, — сказав він.

— Не бреши, — парирувала дівчина. — Я не сподобалась тобі із самого початку. І то не лише через чоботи. Я бачу, як ти косишся на мене.

— Це тому, що помічаю, як із-під приклеєної усмішки ви брешете кожному зустрічному, — відказав Каладін. — А щирою здаєтеся тільки тоді, коли когось ображаєте!

— Бо тобі нічого щирого, крім образ, я сказати не можу.

— От іще! Я просто… Теж мені! Чому перебуваючи поряд такої дамочки, як ви, мені так і кортить заховати обличчя в долонях?

— Бо я маю спеціальну підготовку й колекціоную лиця, — відрізала Шаллан.

Аж раптом скосилась убік. Що це було?

— Не можна просто взяти й… — почав мостонавідник.

І змовк — бо звук дряпання, який долинав від одного з проваль, погучнішав.

Каладін миттю затулив рукою свій імпровізований сфероліхтар, зануривши їх у пітьму. Як на Шаллан, від цього стало тільки гірше. Тож вона побрела крізь темряву і схопилася правицею за плече охоронця. Він дратував її, зате вона була тут не сама.

Скрегіт не затихав — такий звук виникає, коли камінь треться об камінь. Або… панцир об скельну породу.

— Гадаю, перегавкуватися в мережі тіснин із такою акустикою було не надто розумно, — нервово прошепотіла Шаллан.

— Еге.

— Він наближається, так? — шепнула вона.

— Еге.

— То що… тікаємо?

Дряпання, здавалося, долинало просто з-за рогу.

— Еге, — відказав Каладін і, прибравши руки зі сфери, кинувся геть від тих звуків.

70. З нічного кошмару

Хтозна, чи так і замислив Танаваст, але Райз тисячоліттями не забирав життя ще когось із шістнадцяти. І хоча я сумую через ті величезні страждання, яких він завдав, та все ж не думаю, наче ми могли сподіватися ліпшого результату.

Каладін мчав проваллям, перестрибуючи хмиз і наноси та здіймаючи з калюж хмари бризок. Дівчина трималася ліпше, ніж він сподівався, але — сповільнена сукнею — і близько не могла тягатися в прудкості з ним.

Капітан стримував темп бігу, підлаштовуючись під Шаллан. Нехай вона й доводила його до сказу, а залишати Адолінову наречену на поживу прірводемонові охоронець не збирався.

Добігши до розвилки, вони вибрали дорогу навмання, а на наступній пригальмували тільки для того, щоб перевірити, чи не відстав переслідувач.

Ні, не відстав. Іззаду долинав глухий скрегіт клішень об камінь — таке собі шкрябання. Каладін узяв у дівчини портфеля — адже пакунка забрав іще раніше — й вони помчали іншим проходом. Чи то Шаллан була в чудовій формі, а чи своє взяла паніка, проте коли вони добігли до наступної розвилки, та на позір навіть не захекалась.

Часу на зволікання не було. Капітан кинувся в один із проходів, а у вухах стояв скрегіт карапакса. Аж раптом прірвою рознісся чотириголосий трубний звук — гучний, як тисяча сурм, що сурмлять в унісон. Шаллан звереснула, але Каладін заледве розчув її за тим жахливим шумом.

Розбурханими хвилями ховалася рослинність, і за лічені миті пишне провалля зробилося голим, наче світ в очікуванні на великобурю. Біля наступної розвилки дівчина загаялася й, озирнувшись на звуки погоні, виставила руки, ніби готувалася обняти ту істоту. От буреклята дамочка! Каладін схопив її, потягнув за собою, і вони, не зупиняючись, пробігли два провалля.

Переслідувача капітан не бачив, але чув, що той не відстає. Близько чи далеко він, сказати було складно, але їхній запах монстр не загубив. Чи прірводемони орієнтуються на шум? Мостонавідник і гадки не мав, на що покладалися ці хижаки.

«Нам потрібен план! Не можна ж просто…»

На наступній розвилці Шаллан звернула в інше провалля, ніж він, і Каладін, лайнувшись, різко загальмував і кинувся їй навздогін.

— Тепер не час… — прохекав він, — сваритися через…

— Стули пельку й не відставай, — огризнулася дівчина.

І підвела його спершу до одної розвилки, а потім до другої. Каладін відчував, що засапався, в легенях палало вогнем. Шаллан спинилася, а відтак тицьнула пальцем і пірнула в провалля. Капітан побіг за нею, озираючись через плече.

Але побачив тільки темряву. Місячне сяйво було надто далеке, щоб освітити ці прірви з їхньою вільглістю. Вони й не знатимуть, що прірводемон насідає на п’яти, доки його не висвітлять їхні сфери. Але Прародителю бур — той, здавалося, був зовсім близько.

Каладін знову перевів увагу на біг і замало не спіткнувся об щось на дні прірви. Ще один труп? Він перескочив через нього й наздогнав Шаллан. Поділ її сукні був пошматований і подертий, волосся сплуталося, а обличчя пашіло. Вона провела їх іншим проходом, а відтак сповільнила біг і спинилася, спершись рукою на стінку провалля й відсапуючись.

Каладін заплющив очі, стараючись віддихатися. «Довго відпочивати не можна — за нами погоня». Відчуття було таке, наче він зараз звалиться з ніг.

— Затули світло, — прошипіла Шаллан.

Той насупився, але зробив, як веліли.

— Довго відпочивати не можна, — прошипів він у відповідь.

— Цить.

Як не рахувати крихітних промінчиків, що пробивалося між пальців, запанувала непроглядна темрява. Здавалося, що шкрябання лунає просто в них над головою. Буря забирай! Невже доведеться зітнутися з цим чудовиськом? Не маючи Світла? У відчаї він спробував висотати заряд із затиснутого в долоні «ліхтарика».

Буресвітло не всоталося, а Сил він не бачив аж ген від моменту падіння. Скрегіт не вщухав, і Каладін приготувався дати драла, але…

Враження було таке, наче ті звуки зоставалися на місці. Каладін насупився. Труп, що об нього він замало не спіткнувся, був одним із тих, які допіру впали в прірву після битви. Шаллан привела їх назад — до початкової точки маршруту.

А прірводемона… до поживи.

Каладін напружено чекав, прислухаючись, як у грудях шалено гупає серце. Проваллям розлягалося шкрябання. А ще — от дивина — позаду зблиснув якийсь вогник. Що то було?

— Залишайся тут, — шепнула Шаллан.

А сама — хто б міг повірити? — рушила до того скреготу. Незграбно стискаючи в одній руці сфери, охоронець потягнувся іншою до дівчини, щоб стримати її.

Та обернулася до нього й опустила погляд: як виявилося, Каладін ненавмисне схопив її за лівицю… Той негайно розтиснув руку.

— Я маю подивитися на нього, — шепнула Шаллан. — Адже він так близько.

— Ви збожеволіли?

— Мабуть.

І рушила до тварюки.

Каладін вагався, як йому бути, подумки проклинаючи цю дурепу. А зрештою поклав на землю ратище й, прикривши світло сфер її портфелем і пакунком, рушив слідом. А що йому залишалося? Пояснювальна Адолінові? «Так точно, княжичу, я не завадив вашій нареченій податися в пітьму, де її зжер прірводемон. Аніже, сам я за нею не пішов. Так точно, я боягуз».

Сяйво, яке справді лилося попереду, висвітлювало Шаллан (чи принаймні її силует), яка пригнулася біля рогу провалля і визирала з-за нього. Каладін, підступивши, присів коло неї і теж придивився.

Онде він.

Не цибулиноподібний бамбула, як деякі крєм’ячки, а довгий і вузький, той заповнював усю прірву. Гнучкий і лиснючий, монстр мав стрілоподібну морду з гострими жувалами.

А ще було в ньому щось аномальне — таке, що ні сказати, ні описати. Великі істоти мали бути незграбні й сумирні, як чали. Проте цей велет прудко пересувався, легко ступаючи стінками прірви, — так, що тіло заледве торкалося дна. Він гризонув труп полеглого воїна — втримуючи меншими клішнями коло пащі — а відтак роздер його навпіл одним страхітливим укусом.

Було в отій його морді щось із нічного кошмару — злість, міць і замало не розум.

— Ті спрени, — шепнула Шаллан — так тихо, що Каладін заледве розчув. — Я таких уже бачила…

Це вони світилися, танцюючи довкола прірводемона. Скидаючись на осяйні стріли, вони косяками оточували тварюку — хоча вряди-годи то один, то інший відбивався від решти й щезав, здіймаючись у повітря струминкою диму.

— …Біля небесних мурен, — шепнула Шаллан. — Вони й за ними літають. Прірводемони полюбляють мертві тіла — вони, бува, не падлоїди за природою? Хоча ні, оті їхні клішні на позір пристосовані розколювати панцирі. Підозрюю, що біля їхніх природних оселищ водяться табуни диких чалів, а на Розколоті рівнини прірводемони сповзаються заляльковуватись. Але тут обмаль їжі — от вони й накидаються на людей. Проте чому ця особина залишилася в проваллях надовше?

Прірводемон майже розправився з трупами. Каладін узяв дівчину за плече, і та з видимою неохотою дозволила охоронцеві потягти її за собою.

Повернувшись до своїх речей, вони зібрали їх і якомога тихше розчинилися в темряві.

***

Вони йшли багато годин, рухаючись у геть іншому напрямку, ніж раніше. Шаллан знову дозволила Каладінові вести перед, але щосили намагалася запам’ятати пройдений шлях. Щоб надійно встановити, де вони перебувають, треба буде замалювати його.

У голові крутилися о́брази прірводемона. Яке величне створіння! Художниці аж руки свербіли перенести на папір залишений Спогад. Його кінцівки виявилися більшими, ніж вона собі уявляла, і то не «павучими», як у багатонога з його тлустим тільцем. Ні, та істота так і випромінювала міць. Як білошипник — тільки гігантський і екзотичніший.

Тепер прірводемон зостався далеко позаду. Залишалося сподіватися, що це знаменувало безпеку. Щоб вирушити на цю вилазку, Шаллан рано встала, й тепер — уночі — зовсім знесилилась.

Вона крадькома зазирнула в капшук. Сфери потьмяніли. Тікаючи, дівчина осушила їх геть усі. Хвала Всемогутньому за Буресвітло — треба буде зобразити подячного ґліфа. Без наданих ним витривалості й сили, вона нізащо не вгналася б за Каладіном на отих його дибах.

Однак усе одно до бурі знемогла — так, наче Світло спочатку надміру її наснажило, але тепер залишило змарнілою і виснаженою.

На наступній розвилці Каладін зупинився і зміряв Шаллан поглядом.

Та кволо всміхнулася.

— Доведеться стати на нічний привал, — промовив капітан.

— Вибач.

— Не тільки через вас, — сказав той, дивлячись у небо. — Щиро кажучи, я зовсім заплутався й навіть гадки не маю, чи в правильному напрямку ми просуваємось. Зате якщо зранку зможемо визначити, де сходить сонце, це підкаже нам, у який бік прямувати.

Дівчина кивнула.

— У нас іще повно часу, щоб повернутися, — додав він. — Тож хвилюватися нíчого.

Від інтонації, з якою пролунали ці слова, Шаллан негайно стривожилась, але таки допомогла супутникові знайти відносно сухе місце, де вони й розташувалися, поклавши в центр сфери, мов імпровізоване «багаттячко». Порившись у пакунку, що його Шаллан зняла з убитого солдата, Каладін знайшов там кілька сухпаїв — пласких перепічок і в’яленого чалового м’яса. Не найапетитніші наїдки, але ліпше, ніж нічого.

Дівчина відкинулася спиною на стінку прірви й, дивлячись угору, почала жувати. Характерний присмак «із душком» з очевидністю свідчив, що ті перепічки були з Душезаклятого зерна. За хмарами зірок було не видно, але їхні спрени, літаючи нижче, утворювали далекі «сузір’я».

— Дивно, — шепнула вона Каладінові, який і собі підкріплював сили. — Я пробула тут усього пів ночі, але в мене таке відчуття, неначе часу збігло куди більше. А ті верхівки плато здаються такими далекими, правда ж?

Той хмикнув.

— О, так, — промовила Шаллан. — Мостонавідницьке хмикання — це ж ціла мова. Треба буде пройтися з тобою по її тонах і морфемах, бо я ще не вповні засвоїла ці елементи.

— Мостонавідниця з вас просто жахлива.

— Що, занизька?

— І це теж. А ще занадто жіночна. Не думаю, що вам пасували б наші короткі штани й відкритий жилет. Або радше пасували б надто добре, і це, бува, дещо відволікало б решту обслуги.

Дівчина всміхнулася з такого зауваження й, покопирсавшись у портфелі, витягла альбом та олівці. Принаймні її малярське приладдя не залишилося нагорі. Вона поцупила собі одну зі сфер і заходилася малювати, тихенько мугикаючи. Фрактал досі сидів у неї на спідницях, але через присутність стороннього вдовольнявся мовчанкою.

— Буря забирай! — озвався Каладін. — Ви що, малюєте автопортрет в образі мостонавідниці?..

— Так, звісно, — відказала художниця. — Малюю для тебе непристойні картинки після всього кількох годин у проваллі. — Вона прошкрябала лінію. — Але ж і вигадник ти, мостонавідничку.

— Просто до слова прийшлося, — пробурчав капітан і, підвівшись, підійшов, щоб подивитися, чим вона зайнята. — А я гадав, ви стомилися…

— Так, я виснажена й маю розслабитися, — відказала Шаллан.

Невже це не очевидно? Одразу братися за прірводемона бажання не було — для цього треба розім’ятися.

І вона натомість зобразила пройдений розколинами шлях — таку собі мапу чи радше замальовку проваль, але побачених не знизу, а згори. Таке завдання було досить вигадливе, а отже й цікаве, хоча художниця не мала сумніву, що кілька кутів і виступів були позначені неправильно.

— Що це? — поцікавився Каладін. — Замальовка Рівнин?

— Щось на кшталт мапи, — відказала мисткиня, скривившись. Про що свідчила оця її нездатність малювати по-людськи — кількома штрихами, що показували б, де вони перебувають? Але ні — їй подавай цілу картину. — Я до пуття не знаю, який вигляд має кожне з тих плато, котрі ми обігнули — адже бачила тільки проходи.

— І ви так добре їх запам’ятали?

Грім і блискавка! Хіба вона не мала наміру по змозі зберігати в таємниці, що в неї аж така зорова пам’ять?

— Е-е… Ні, не зовсім. Тут багато здогадного.

Виказавши свій прихований хист, Шаллан почувалася по-дурному. Вейл вишпетила б за таке, але її тут не було. На жаль — адже весь цей «курс виживання в пустизні» давався б їй легше.

Каладін узяв у дівчини малюнок і, підвівшись, підсвітив собі сферою.

— Що ж, коли вірити цій мапі, ми тримали не на захід, а на південь. Без світла мені складно орієнтуватися точніше.

— Можливо, — відказала та й, узявши інший аркуш, стала накидати прірводемона.

— Дочекаймося ранку, і сонце підкаже нам, куди прямувати.

Шаллан, кивнувши, заходилася малювати, а капітан наглянув собі місце й умостився, підклавши згорнутий мундир замість подушки. Художниці й самій кортіло прилягти, але малюнок так і рвався з неї, вимагаючи перелити на папір бодай щось.

Але — протримавшись усього з пів години й хіба на чверть завершивши ескіз — вона сховала аркуша, згорнулася клубочком на твердому дні провалля і, підклавши під голову пакунок, заснула.

***

Коли Каладін розштовхав її тупим кінцем ратища, було ще геть темно. Шаллан застогнала, й перекотившись дном провалля на інший бік, спросоння спробувала затулити вуха подушкою.

І від того, звісна річ, розсипала на себе в’ялене чалове м’ясо. Мостонавідник хихикнув.

Ти диви — з такого йому смішно. От буреклятий суб’єкт! Скільки їй вдалося поспати? Закліпавши заспаними очима, вона зосередила погляд на розколині далеко вгорі.

Ні, жодного проблиску світла. То вона поспала всього дві-три години? Хоча яке там «поспала»! Про точне формулювання можна було сперечатися, але вона б описала це так: «крутилася й вертілася на жорсткому дні прірви, час від часу злякано схоплюючись, щоб виявити на “подушці” калюжку слини». От тільки на відміну від слини, це громіздке формулювання не так легко сходило з язика.

Дівчина звелася в положення сидячи й витягла затерплі кінцівки, попутно з’ясовуючи, чи не розстібнувся вночі рукав захищеної руки і чи не сталося ще чогось однаково непристойного.

— Я маю прийняти ванну, — пробурчала вона.

— Прийняти ванну? — перепитав Каладін. — Ви всього день як у відриві від цивілізації.

Та шмигнула носом.

— Якщо тобі не звикати до смороду немитих мостонавідників, це ще не означає, наче брати з тебе приклад варто й мені.

Каладін косо всміхнувся й, підібравши в неї на плечі шматочок чалового м’яса, вкинув його собі в рот.

— У містечку, де я зростав, милися раз на тиждень. Навіть тамтешні світлоокі, певне, здивувалися б, що тут усі купаються частіше — хоч би й звичайні солдати.

Та як він сміє бути таким бадьорим із самого ранку — або радше «ранку»? І дівчина, коли той відвернувся, пожбурила в нього ще шматком м’яса — але буреклятий субчик спіймав його на льоту.

«Ненавиджу цього типа».

— Доки ми спали, нас не зжер прірводемон, — сказав капітан, ховаючи назад у пакунок усе, крім одного міха з водою. — Я б сказав, що, за таких умов, це вже благословення. Ну ж бо, піднімайтесь. Ваша мапа зорієнтувала мене, куди прямувати, а ще ми зможемо звіряти дорогу за сонцем. Ми ж хочемо залишити великобурю позаду, чи не так?

— Я хочу залишити позаду тебе. І дрючком відгамселити, — пробурчала Шаллан.

— Га?

— Глухих повезли, — відказала дівчина, підводячись і силкуючись дати скуйовдженому волоссю бодай якийсь лад.

Буря забирай! У неї, певне, вигляд каламарика з червоним чорнилом, у який влучила блискавка. Шаллан зітхнула. Щітки для волосся не було, а он той «живчик», схоже, не чекатиме, доки вона заплете годящу косу. Тож вона взула чоботи (носити ті самі шкарпетки два дні поспіль було найменшою з її бід) і підібрала портфеля. А пакунок ніс мостонавідник.

Каладін вів перед, простуючи прірвою, а дівчина пленталася за ним. У животі бурчало, нарікаючи, що за вечерею вона геть мало з’їла. Але снідати не хотілося, і Шаллан махнула на бурчання рукою. «Так тобі й треба», — промайнула думка. Хай кого стосувалося це «тобі»…

Зрештою небо таки почало світлішати. Висновуючи з того, де був схід, вони йшли в правильному напрямку. Каладін занурився у звичну для себе мовчанку — від його недавньої бадьорості не лишилося й сліду, а натомість здавалося, що йому не дають спокою невеселі думки.

Порівнявшись із ним, Шаллан позіхнула:

— Про що розмірковуєш?

— Та от саме подумав, як добре побути трішечки в тиші, — відказав охоронець. — Коли ніхто не докучає.

— Брешеш. Чому ти так стараєшся відштовхувати людей?

— Мабуть, не хочу починати чергової суперечки.

— Не бійся, не почнеш — для суперечок надто рано. — Шаллан знову позіхнула. — От спробуй: скажи мені щось образливе.

— Не хочу я…

— Ану скажи! Негайно!

— Я б радше бродив тут із маніяком-убивцею, ніж із вами. Бо якби той набридав мені розмовами, в мене принаймні був би простий вихід.

— А в тебе ноги смердять, — відказала Шаллан. — От бачиш? Тепер надто рано. О цій годині я органічно не можу сипати дотепами. — Але, позволікавши, тихенько докинула: — Та й жоден убивця не склав би компанію такому, як ти. Адже зрештою бодай якісь стандарти має кожен.

Каладін хмикнув, і кутики його вуст поповзли догори.

— Обережніше, — промовила дівчина, перестрибуючи через колоду на дні, — а то ще всміхнешся. Та що там — я могла б заприсягтися, що сьогодні із самого ранку ти був у гуморі. Ну чи принаймні був ладен терпіти цей світ. Хай там як, а якщо в тебе поліпшиться настрій, наша прогулянка стане одноманітною.

— Одноманітною? — перепитав мостонавідник.

— Так. Бо якщо ми обоє будемо приємними, то зникне колорит. Бач, яка штука: справжнє мистецтво ґрунтується на контрасті — як-от світла й тіні. Щаслива, усміхнена, блискуча панна — і похмурий, набурмосений, смердючий мостонавідник.

— Це… — Каладін зупинився. — Смердючий?

— На видатних портретах героя показано з іманентним контрастом, — пояснила Шаллан. — Наприклад, сильним, але з натяком на вразливість — щоб глядач міг порівняти себе з ним. Тож твоя невеличка проблема створює потужний контраст.

— Та на портреті цього навіть не передати! — насупився охоронець. — А до того ж від мене не смердить.

— О, то все не так погано? Ура!

Той приголомшено глянув на неї.

— Я милостиво сприймаю твоє замішання як свідчення подиву з моєї дотепності о такій ранній годині, — пояснила Шаллан. А відтак нахилилася ближче й по-змовницьки додала: — Насправді з гумором у мене поганенько — просто на тлі тупака на кшталт тебе я здаюся дотепною. Контраст, розумієш?

І, всміхнувшись, дівчина рушила далі, мугикаючи під ніс. А день таки потроху налагоджувався. І чого вона допіру була не в настрої?

Щоб наздогнати її, Каладін пустився підбігцем.

— Дамочко, буря на вашу голову! Не знаю, що про вас і подумати.

— Аби тільки не подумував укоротити мені віку.

— Мені дивно, що до цього ще ніхто не додумався. — Він похитав головою. — Скажіть чесно: як ви тут опинилися?

— Ну, міст завалився — я і впала…

Капітан зітхнув.

— Вибач, мостонавідничку, — «перепросила» Шаллан, — але твоя натура так і проситься, щоб я з неї пожартувала. Навіть зранку. То, кажеш, як я тут опинилася? У сенсі, «тут» — це «на Розколотих рівнинах», а «як» — це «навіщо»?

Каладін кивнув. Була в ньому якась неотесана привабливість — краса природного останця на противагу вишуканій скульптурі на кшталт Адоліна.

Але ця його внутрішня напруженість лякала Шаллан. Він справляв враження людини, яка ні на хвилину не розціплює зубів і не може дозволити собі — або комусь іншому — просто присісти й перепочити.

— Я прибула сюди у зв’язку з дослідженням Ясни Холін, — пояснила Шаллан. — Працю її життя потрібно завершити.

— А як же Адолін?

— Адолін став приємним сюрпризом.

Вони проходили повз цілу стінку, суціль задраповану ліанами, що коренилися в розломі нагорі. Із наближенням Шаллан рослини, звиваючись, відповзали. «А вони насторожі, — зауважила дівчина. — І моторніші, ніж більшість ліан». Пряма протилежність тим, які росли в садах у неї вдома, бо тамтешня флора надто довго пробула в безпеці. Шаллан спробувала відщипнути з одної відсадок, але та була надто прудка.

От не щастить! Відсадок був потрібен, щоб після повернення виростити з нього експериментальну рослину. Вдавання, наче вона тут, щоб досліджувати й описувати нові види, допомагало дівчині відганяти невеселі думки. Шаллан почула, як Фрактал у неї на спідницях тихо загудів, немовби збагнувши, що, відволікаючись від скрутного становища й небезпеки, вона трішки прибріхує. Та ляснула по ньому — адже що подумає мостонавідник, зачувши, як гуде її одяг?

— Хвилиночку, — промовила дівчина, зрештою таки схопивши одну з тутешніх ліан.

Спершись на ратище, Каладін зачекав, доки вона зрізала кінчик рослини маленьким ножиком, який дістала з портфеля.

— А Яснині дослідження якось пов’язані зі спорудами, які приховані тут під нальотом крєму? — спитав охоронець.

— Чому ти так гадаєш?

Дівчина сховала відсадок у порожній флакончик із-під чорнила, який заготувала для збору зразків.

— Надто вже ви старалися потрапити сюди, — відказав той. — Начебто щоб дослідити хризаліду прірводемона — нехай і мертву. Але за цим має критися дещо більше.

— Бачу, ти не розумієш, що наука — це як манія.

І Шаллан потрясла чорнильницею.

Але Каладін тільки хмикнув.

— Якби ви справді хотіли побачити хризаліду, її давно притягли б вам у табір. Скажімо, на волокушах для поранених, у які запрягають чалів. Вам не було потреби висуватися аж сюди особисто.

Грім і блискавка! Переконливий аргумент. Добре, що він не спав на думку Адолінові. Княжич був ясочка й зовсім не дурень, але… мислив надто прямолінійно.

А цей мостонавідник доводив, що не такий. Вираз його очей, хід його мислення… і навіть манера говорити, як запізніло збагнула Шаллан. Він розмовляв як освічений світлоокий. Але як же бути з рабськими таврами в нього на лобі? Їх затуляло волосся, але одне з них, здається, було ґліфом «шаш».

Їй, певне, варто розмірковувати над його мотивами не менше, ніж той, очевидьки, ламав голову над її власними.

— Багатство… — припустив Каладін, коли вони рушили далі, — і притримав сухе гілляччя, що стирчало з розлому, аби його супутниця могла пройти. — Тут сховані якісь скарби — а ви їх шукаєте?.. Хоча ні… Розбагатіти ви запросто можете й вийшовши заміж…

Шаллан мовчки пройшла розчищеним проходом.

— Дотепер про вас ніхто не чув, — повів далі капітан. — Дім Давар і справді має доньку на виданні — вашого віку і схожу за описом. Можна б запідозрити у вас самозванку, але ви таки світлоока, а той веденський Дім — не надто впливовий. Хоча якщо вже завдавати собі клопоту, видаючи себе за іншу, то бодай за когось вартого уваги?..

— А ти, схоже, чимало посушив над цим мізки.

— Така в мене робота.

— Я сказала тобі правду — мій приїзд сюди пов’язаний із Ясниним дослідженням. Я підозрюю, що небезпека загрожує цілому світу.

— І тому ви розмовляли з Адоліном про паршменів.

— Стривай-но: звідки ти… А, твої люди були з нами на терасі. Це вони тобі сказали? А я й не подумала, що вони досить близько й можуть підслухати.

— Я спеціально звелів їм триматися неподалік, — відказав Каладін. — Бо на той час був майже певен, що ви прагнете вчинити на княжича замах.

Гай-гай — а він відвертий. І не крутить околяса.

— За словами охоронців, — повів далі капітан, — ви начебто хотіли, щоб паршменів повбивали.

— Такого я не казала, — заперечила дівчина. — Хоча мене таки непокоїть, що вони можуть нас зрадити. Питання тут суперечливе, і я сумніваюся, що зможу переконати великих князів, якщо не знайду додаткових доказів.

— Але якби все залежало тільки від вас, — зацікавлено спитав капітан, — що б ви зробили? В сенсі, з паршменами?

— Вигнала б, — відказала Шаллан.

— І хто б їх замінив? — мовив Каладін. — Темноокі?

— Я згодна, що з цим будуть труднощі.

— Без паршменів Алеткару знадобиться більше рабів, — задумливо сказав охоронець. — І простих людей активніше тавруватимуть як невільників.

— Ніяк не заспокоїшся після того, що з тобою вчинили?

— А ви б заспокоїлись?

— Гадаю, ні. Слухай, мені шкода через те, як із тобою повелися, але все могло бути ще гірше. Тебе могли повісити.

— Не хотів би я опинитися на місці ката, який спробував би привести мій вирок у виконання, — тихо, але загрозливо сказав Каладін.

— Я теж, — підтримала його Шаллан. — Гадаю, вішати людей — погана професія. Якщо вже став катом, то ліпше рубати їм голови.

Мостонавідник насупився.

— Бач, яка штука: кат, що рубає, ніколи не втратить голову.

Каладін витріщив на неї очі, а за мить його аж пересмикнуло.

— Твою бурю! Це було жахливо.

— Та годі тобі — не жахливо, а смішно. Схоже, ти раз по раз плутаєш ці речі. Але не хвилюйся: я допоможу тобі. Зі мною не пропадеш.

Той похитав головою.

— Річ не в тім, що ваші жарти несмішні. Просто в мене таке відчуття, що ви аж зі шкури пнетеся, зубоскалячи. Світ — не місцинка на осонні, й відчайдушно силкуючись обернути все на жарт, цього не зміниш.

— Формально кажучи, він таки на осонні, — заперечила дівчина. — Половину доби.

— Але «тепло» від цього хіба таким, як ви.

— Що ти хочеш цим сказати?

Каладін скривився.

— Слухайте, я не хочу знову сперечатися… Тож будь ласка — облишмо про це…

— А що, як я пообіцяю не гніватись?

— А ви на це здатна?

— Ще б пак — і страшенно в цьому наловчилась! Та я майже ніколи не гніваюся. Щоправда, переважно тоді, коли поряд немає тебе — але це, гадаю, справа наживна.

— Знову ви за своє…

— Перепрошую.

Вони помовчали, проходячи повз квітучі рослини, під якими лежав напрочуд цілий кістяк. Хтозна-чому, але зливові паводки майже не завдали йому шкоди.

— Гаразд, — промовив Каладін. — Давайте так: я розумію, яким цей світ має здаватися комусь на кшталт вас. Із вами панькалися, й ви росли, маючи все, що заманеться. Для таких, як ви, життя прекрасне й сонячне — чого ж тут не сміятися? Вам не доводилося мати справу з болем або смертю, як мені, — от вас і не супроводжує печаль.

Мовчанка. Шаллан не відповідала. Що на таке скажеш?

— Ну, чого мовчите? — спитав зрештою капітан.

— Та от думаю, як тут зреагувати, — відказала вона. — Розумієш, те, що ти сказав — просто смішно.

— То чого ж не смієтеся?

— Гаразд, не смішно, а сміховинно.

Шаллан віддала йому портфеля й ступила на сухе пасмо породи, яке тяглося вздовж глибокої ковбані на дні прірви. Через осілий крєм ішли вони здебільшого по рівному — але ковбаня перед ними мала добрі два-три фути глибини.

Балансуючи руками, дівчина почала переходити на той бік.

— Що ж, підсумуймо, — сказала вона, обережно ступаючи. — Ти гадаєш, наче я жила щасливим і безтурботним життям, повним радості й сонця. Але водночас налаштований до мене підозріливо і навіть вороже, бо натякаєш, наче я маю темні секрети — скелети в шафі. Стверджуєш, що я деру носа й маю темнооких за іграшки, — але на мої спроби захистити їх (і решту людства) заявляєш, що я втручаюся не в свою справу і маю дати їм спокій.

Шаллан перейшла ковбаню та обернулася до капітана.

— Як по-твоєму, Каладіне Буреблагословенний: я нічого не перекручую?

Той скривився.

— Як на мене, ні.

— Овва, послухати тебе, то ти знаєш мене, як облуплену! От тільки сам не так давно казав, що не знаєш, що про мене й подумати. Дивне твердження як на того, хто начебто досконально в мені розібрався. Наступного разу, вирішуючи, як бути, я просто спитаю в тебе — адже ти, схоже, розумієш мене ліпше, ніж я сама.

Каладін рушив тим самим пасмом породи, а дівчина стривожено стежила — адже той ніс її портфеля. А втім, у нього він був у надійніших руках. Коли капітан дістався на той бік, Шаллан потяглася по свого портфеля — але виявила, що натомість узяла за лікоть охоронця, привертаючи його увагу.

— Як щодо такого: я врочисто заприсягнуся десятим ім’ям Усемогутнього, що не бажаю зла Адолінові або його родині? — мовила вона, глянувши Каладіну просто у вічі. — Я лише хочу відвернути катастрофу. Так, я можу помилятися чи бути жертвою омани, проте ладна заприсягтися в щирості моїх намірів.

Той свердлив її поглядом — таким пильним. Від виразу його очей Шаллан відчула дрож. Цей чоловік просто палав своєю справою.

— Я вірю вам. Гадаю, цього досить, — промовив капітан і, глянувши вгору, лайнувся.

— Що таке? — спитала Шаллан, дивлячись на далеке світло у вишині, де з-за краю розколини визирало сонце.

Не з-за того краю. Рухаючись на захід, вони знову заблукали і звернули на південь.

— Буря забирай! — охнула дівчина. — Дай-но сюди портфеля. Треба замалювати те, що ми бачимо.

71. Вігілія

Він зігнутий під тягарем божественної ненависті, та ще й відірваної від чеснот, які відтіняли її. Він такий, яким ми зробили його, старий друже. І такий, яким він, на жаль, і сам прагнув стати.

— Я був дитиною і мало що чув, — сказав Тефт. — О, Келеку, — та не надто й прислуха́вся! Того, що виробляли в нас у родині, від батьків не очікують — тож я про це не знав і знати не хотів. От і не дивно, що мені несила пригадати.

Сиґзіл м’яко кивнув у своїй лагідній, і від того навіть дратівливішій манері. Цей азіш розумів, про що йдеться. Розумів — і викликав на відвертість. Страшенно нечесно з його боку! І чому Тефт мав нести варту саме з ним?

Обидва сиділи на валунах неподалік від проваль, одразу за східною околицею Далінарового табору. Задував холодний вітерець. Тієї ночі мала грянути великобуря.

«Він доти повернеться. Аж звісно, що повернеться».

Повз них прошмигнув крєм’ячок. Тефт кинув у нього камінцем, і він метнувся до найближчої розколини.

— Не знаю, нащо тобі слухати про всі ці речі. Адже користі від них — ні найменшої.

Сиґзіл кивнув. От буреклятий іноземець!

— Гаразд, — сказав Тефт. — Розумієш, мої батьки були сектанти — так звані Прожекте́ри. Вони… словом, вони гадали, що, знайшовши спосіб повернути Спустошувачів, повернуть і Променистих лицарів. Дурня́, еге ж? От тільки вони, як то кажуть, «щось знали». Таке, чого не мали б знати, — як-от те, що до снаги Каладінові.

— Тобі це, бачу, нелегко, — промовив Сиґзіл. — Не хочеш зіграти ще партію в мічім, щоб скоротати час?

— Еге, тобі б тільки залишити мене без буреклятих сфер, — гиркнув на нього Тефт, сварячись пальцем. — І називай цю гру якось інакше.

— Але ж її назва — «мічім».

— Це слово священне й для гри не годиться.

— Там, звідки його запозичили, воно не священне, — заперечив Сиґзіл, помітно дратуючись.

— Але ми не там, а тут! Тож називай її якось інакше.

— Я хотів зробити тобі приємне, — сказав азіш, беручи в руки кольорові камінці, якими грали в цю гру. Їх — купкою — ставили на кін, намагаючись відгадати, які камінці приховав суперник. — Це ж не азартна, а спортивна гра, яка не ображає почуття воринців.

Тефт дивився, як Сиґзіл піднімає камінці. А може, спустити всі сфери в цю бурекляту гру було б для нього ж і ліпше? Бо знову розжитися грішми було ризиковано. Такому, як він, їх мати не можна.

— Прожекте́ри гадали, — повів далі немолодий лейтенант, — наче приховані здібності легше розкрити, якщо піддати життя небезпеці. От вони й… піддавали. Щоправда, хвала вітрам, тільки життя самих сектантів — невтаємничених не чіпали. Але горя вистачало й без них. Я бачив, як добровольців зіштовхували зі скель або прив’язували, а тим часом свічка поступово перепалювала мотузку з підвішеним каменем, який мав їх розчавити. Страшні речі, Сиґзіле. Жахливі. На таке нікому не варто дивитися — а надто шестирічному хлопчикові.

— І що ж ти зробив? — тихенько поцікавився азіш, туго затягуючи зав’язку на своєму капшуку з камінцями.

— Не твоя крєм’ячкова справа! — гаркнув Тефт. — Не розумію, навіщо мені взагалі ця розмова…

— Усе гаразд, — сказав Сиґзіл. — Я розумію…

— Я виказав їх нашому градоправителеві, — випалив Тефт. — А той улаштував над ними суд, цілий процес. І всіх їх зрештою стратили. Я й досі не розумію за що — адже вони становили загрозу тільки для себе. Замах на самогубство скарали смертю — ну й нісенітниця. Я мав знайти, як виручити їх…

— Твоїх батьків?

— Моя мати загинула від того валуна на мотузці, — пояснив лейтенант. — Вона була щирою вірянкою, Сиґу. Фанатичною, розумієш? Мовляв, здібності у неї точно є, і якщо їй загрожуватиме загибель, ті виявлять себе, й вона врятується…

— Це відбулося на твоїх очах?

— Ні! Буря забирай! Чи ти здурів? Та хто б дав її синові на це дивитися?

— Але…

— А от батькову смерть я таки бачив, — мовив Тефт, обвівши поглядом Рівнини. — Його повісили.

Немолодий боєць похитав головою, риючись у кишенях. Та куди ж поділася його фляжка? Тефт озирнувся й зауважив, що на камені неподалік сидить, як завжди крутячи свою коробочку, ще й той хлопчина. Ренарін.

Тефт був не з тих, хто поділяв усю ту Моашеву маячню про повалення світлооких. Над простолюддям-бо їх вивищив Усемогутній! І хто такі вони — звичайні списники — щоб ставити під сумнів Його волю? Але княжич Ренарін був по-своєму не кращий за Моаша: ні той, ні той не знали свого місця. Бо світлоокий, який прагне служити в Четвертому мості, не ліпший за темноокого, що просторікує королю. Так не годилося — хоча решті мостонавідників хлопчина був начебто до вподоби.

Ну й Моаш тепер, звісно, також став одним із них. От буря забирай! Він що, залишив фляжку в казармі?

— Тефте, увага! — промовив Сиґзіл і підвівся.

Той обернувся й, побачивши, що підходять люди у формі, схопив списа й зірвався на ноги. До двійці чатових наближався Далінар Холін у супроводі кількох світлооких радників, а також Дрегі та Шрамма з Четвертого мосту, тогоденних охоронців великого князя. Тепер, коли Моаш пішов на підвищення, а Каладін… е-е… Каладіна не було на місці, наряди мав розподіляти Тефт. Бо ніхто інший не хотів, буря на їхні голови! Мовляв, тепер за головного він. От ідіоти!

— Ваша Ясновельможносте, — промовив немолодий лейтенант і стукнув себе в груди, салютуючи.

— Адолін доповідав мені, що ви приходите сюди, — сказав Холін, мигцем глянувши на княжича Ренаріна, який також підвівся й відсалютував по всій формі — неначе й не рідному батькові. — Як я розумію, по черзі?

— Так точно, сер, — відказав Тефт, скосившись на Сиґзіла. Адже так і було!

От тільки сам він вартував замало не щозміни…

— Солдате, ти справді гадаєш, що він вижив і блукає проваллями? — спитав Далінар.

— Так точно, сер, — підтвердив Тефт. — І річ не в тім, хто що гадає…

— Падаючи, він мав пролетіти сотні футів, — зауважив князь.

Лейтенант мовчки стояв у стійці струнко: слова командувача не містили запитання, тож і відповіді Тефт не давав.

Але витіснити зі свідомості кілька жахливих образів таки довелося: Каладін із розчерепленою головою; Каладін на дні, привалений настилом; Каладін лежить із переламаною ногою й не може знайти сфери, щоб зцілитися. Адже він, дурний хлопчисько, інколи мав себе за безсмертного.

О, Келеку! Та вони всі мали його за безсмертного.

— Він повернеться, сер, — промовив до князя Сиґзіл. — І вилізе просто з он тієї розколини. А ми влаштуємо йому врочисту зустріч — при повному параді, списи начищені…

— Сер, ми приходимо сюди лише у вільний час, — збрехав Тефт. — Ніхто з нашої трійці зараз не на службі.

На цих словах він спаленів. А сам іще розмірковував про те, як Моаш просторікує до вищих за званням…

— Солдате, я тут не для того, щоб прогнати вас. Хочете нести вігілію — несіть, — промовив Далінар. — Але я прибув перевірити, у якому ви стані. Подбайте, щоб ніхто не йшов сюди, нехтуючи прийомом їжі — і навіть не заїкайтеся, що пильнуватимете тут під час великобурі.

— Е-е… так точно, сер, — козирнув Тефт.

Лейтенант зазирав сюди під час ранкової перерви на сніданок. І як великий князь про це пронюхав?

— Щасти тобі, солдате! — мовив Далінар.

Відтак він рушив далі в супроводі ад’ютантів — певне, інспектувати батальйон, який стояв на східній околиці табору. Тамтешні солдати метушилися, мов крєм’ячки після бурі — носили мішки з припасами й громадили їх у казармах. Повномасштабна військова експедиція на Рівнини була вже на носі.

— Сер! — окликнув князя Тефт.

Той обернувся, а його ад’ютанти затнулися на півслові.

— Ви не вірите в його повернення, чи не так? — спитав лейтенант.

— Солдате, він загинув, але я розумію, що вам усе одно важливо бути тут.

Великий князь приклав долоню до плеча — так салютували полеглим — і рушив своєю дорогою.

Ну й нехай. Тефт-бо гадав, що Далінарова невіра — це нормально і навіть добре: тим більше буде його здивування, коли Каладін таки повернеться.

«Великобуря налетить сьогодні пізно ввечері, — подумав Тефт, сідаючи назад на валун. — Ну ж бо, хлопче. Де ти там ходиш?»

***

Каладін почувався одним із десяти дурнів.

Чи радше всіма десятьма одразу — десятиразовим ідіотом. А особливо Ешу — той-бо розбалакував про речі, у яких навіть на сміх не тямив, перед тими, хто з’їв на них зуби.

Орієнтуватися в проваллях на такій глибині було складно, проте здебільшого за дороговкази міг правити характер наносів. Буревії гнали воду зі сходу на захід — але, сходячи, дощівка збігала в протилежному напрямку. Тож затрамбовані відкладами розломи в стінках зазвичай позначали західний бік, а місця, де наноси залягали природніше — східний.

Інстинкти підказували Каладінові, куди прямувати, — але вони помилялися. Ото не треба бути таким самовпевненим! Аж так далеко від таборів вододіл мав пролягати інакше.

Сердитий сам на себе, він залишив Шаллан малювати й, відійшовши осторонь, покликав:

— Сил?

Жодної відповіді.

— Сильфрено! — гукнув Каладін уже гучніше.

І, зітхнувши, повернувся до художниці, яка сиділа, підібгавши ноги, на порослому мохом дні прірви — досі вочевидь махнувши рукою, що подере і заплямує свою колись вишукану сукню — й малювала в альбомі. Через неї він мав іще одну причину почуватися дурнем — не треба було піддаватися на її провокації. А втім, він витримував словесні дуелі з куди неприємнішими йому світлоокими — то чому ж утрачав самовладання, розмовляючи з нею?

«Буде мені урок, — подумав Каладін, доки Шаллан із зосередженим обличчям малювала. — Бо поки що ця дівчина одною лівою брала гору в усіх суперечках».

Утримуючи ратище на ліктьовому згині, капітан сперся на стінку провалля, підсвічений сферами, прив’язаними до вістря. Як проникливо й дошкульно зауважила ця світлоока, він помилявся у своїх припущеннях щодо неї — знову і знову. Скидалося на те, що частина його єства просто шалено опиралася симпатії до супутниці.

Якби лише він міг знайти Сил! Побачити її, дізнатися, що з нею все гаразд, — і життя одним махом налагодиться. Бо той її крик…

Щоб відволіктися, він підійшов до Шаллан і нахилився поглянути, що та малювала. Виходила не мапа, а картина, яка до моторошного нагадувала те, що бачив Каладін, коли літав над Рівнинами — багато ночей тому.

— Невже всі ці деталі важливі? — спитав охоронець, доки художниця відтінювала краї одного з плато.

— Так.

— Але…

— Так.

Усе це затяглось надовше, ніж хотів би Каладін. Сонце перетнуло розколину над головою і зникло з очей. Значить, звернуло з полудня. До великобурі залишалося сім годин, і це якщо вона налетить хвилина в хвилину — хоча в розрахунках часу, бувало, помилялися навіть найдосвідченіші буревартівники.

Сім годин. «Приблизно стільки само, як зайняла дорога сюди», — майнуло в свідомості. А втім, до таборів наразі мало бути ближче — адже вони йшли цілий ранок!

Що ж, хай там як, а квапити Шаллан було марною справою. Тож Каладін дав їй спокій і, пройшовши проваллям назад, уважно придивився до розколини нагорі, порівнюючи її форму з намальованою. На позір дівчина своєю мапою як в око влучила — ідеально точно відтворила по пам’яті весь пройдений шлях, не оминувши ні найменшого виступу або клину. Просто немовби дивлячись не знизу, а згори…

— Прародителю бур! — шепнув до себе капітан, біжучи назад.

Він знав, що Шаллан має хист до малярства — але тут ішлося про щось зовсім інше.

Та хто ж вона насправді така?

Коли він повернувся, та ще малювала.

— Ваша замальовка навдивовижу точна, — сказав Каладін.

— Вчора ввечері я трішки… прибіднялася, — відповіла художниця. — Моя зорова пам’ять досить добра, але я, щиро кажучи, не підозрювала, як далеко ми відхилилися від маршруту, доки не сіла й не замалювала побаченого. Багато з обрисів тутешніх плато мені незнайомі. Ох, щоб ми, бува, не забрели на територію, яку ще не нанесено на мапи…

Каладін вирячив на неї очі.

— Ви пам’ятаєте обриси всіх картографованих плато?

— Е-е… так, а що?

— Це неймовірно.

Дівчина звелася навколішки і, здійнявши перед собою ескіз, відкинула з лоба неслухняне пасмо рудого волосся.

— Може, й ні. Щось тут не так.

— Що саме?

— Гадаю, моя замальовка може бути неправильна. — Вона стривожено підвелася. — Мені потрібно більше інформації. Ходім-но обійдемо одне з тутешніх плато.

— Гаразд…

Так само не відриваючи очей від малюнка, художниця майже наосліп рушила прірвою, спотикаючись об каміння й гілляччя. Каладін завиграшки тримався поруч неї, але не заважав тій роздивлятися розколину вгорі. Зрештою обоє описали повне коло довкруж плато праворуч від себе.

Попри швидкий крок, це зайняло страшенно довго. Спливали дорогоцінні хвилини. То вона знає, де вони перебувають, чи ні?

— А тепер — он те плато, — вказала дівчина й попростувала вздовж його підніжжя.

— Шаллан, — промовив Каладін. — У нас немає…

— Це важливо.

— Як і буря, що залишить від нас мокре місце…

— Якщо не зорієнтуємось, де ми, то нам від неї все одно не втекти, — заперечила Шаллан і простягла йому аркуша. — Чекай тут. Я скоро повернуся.

І, війнувши спідницями, припустила проваллям.

Каладін удивлявся в залишену йому мапу, розглядаючи пройдений шлях. Хоча рано-вранці вони вирушили в правильному напрямку, капітан — як сам і побоювався — зрештою знову забрав ліворуч і повів їх прямо на південь. Та що там — навіть примудрився скерувати їх на якийсь час назад на схід!

Тож вони перебували ще далі від табору, ніж одразу після падіння.

«Ох, нехай би ж вона помилялася», — подумав охоронець, обходячи плато в протилежному напрямку, щоб перестріти дівчину на півдорозі.

А втім, коли вона таки помиляється, це означатиме, що вони навіть гадки не мають, де опинилися. Гм, і яка ж перспектива принадніша?

Він зайшов проваллям зовсім недалечко — і застиг на місці. Мох із тамтешніх стінок було зідрано, а донні наноси зміщено й пожолоблено. Буря забирай, ті сліди були зовсім свіжі! Їх залишено не пізніше, ніж після минулої бурі. Тут проповз прірводемон.

Може… може, він пробирався сюдою, прямуючи далі в провалля?

З-за рогу, обійшовши плато, з’явилася Шаллан. Вона дивилася в небо й розсіяно бурмотіла сама до себе:

— …так, я згадувала, що побачила закономірності, але їхній масштаб завеликий, щоб отак, візуально… Ти мав би підказати. Я…

Аж раптом, зауваживши Каладіна, підскочила й затнулася на півслові. Той мимоволі примружився. Це звучало, наче…

«Не дурій — адже вона цивільна». А Променисті лицарі були воїни, чи не так? Хоча насправді він мало що знав на цю тему.

А втім, Сил таки бачила кількох дивних спренів…

Шаллан глянула на подряпану стінку провалля.

— Це те, що я думаю?

— Еге, — підтвердив Каладін.

— Чудово… Ану дай-но мені цього аркуша.

Капітан віддав замальовку. Художниця витягла з рукава олівець, а відтак, узявши в Каладіна ще й портфель, поклала той на дно, щоб (користуючись його зворотом як імпровізованим планшетом) домалювати два найближчі плато — ті, які для повноти картини обійшла.

— То що там із вашою мапою? — спитав Каладін.

— Їй можна вірити, — відказала Шаллан, малюючи, — просто все це якось дивно: моя пам’ять підказує, що тутешній комплекс плато має лежати далі на північ. Там-бо є низка плато, які мають точнісінько такі самі обриси — тільки дзеркально обернені.

— Ви так добре запам’ятали побачені мапи?

— Атож.

Каладін не став напосідати — адже висновуючи з того, що він бачив, ця дівчина могла й не брехати.

Шаллан похитала головою.

— Яка ймовірність того, що довільно обраний комплекс плато виявиться ідентичним за формою іншому комплексу в іншій частині Рівнин? І то йдеться не про окремі плато, а про цілі системи…

— Рівнини симетричні, — вирвалося в Каладіна.

Та заціпеніла.

— Звідки ти знаєш?

— Я… бачив їх уві сні. Мені приверзлося, наче вони утворюють розлогий симетричний візерунок.

Шаллан перевела погляд на мапу й, охнувши, зашкряботіла на полях якісь нотатки.

— Кіматика.

— Що?

— Я знаю, де шукати паршенді. — Її очі округлилися. — І Присяжну браму. Центр Розколотих рівнин. Я збагнула закономірність і можу замапувати майже все, що тут є.

Каладін стрепенувся.

— Що-що?

Дівчина різко звела голову й зустрілася з ним поглядом.

— Ми маємо повернутися.

— Ще б пак — великобуря от-от налетить.

— Річ не тільки в цьому, — відказала Шаллан, підводячись. — Я забагато знаю, щоб сконати в цих проваллях. Розколоті рівнини утворюють закономірність. Це не природна скельна формація. — Її очі округлились навіть дужче. — У центрі цих рівнин стояло місто — і його щось зруйнувало. Якась зброя… А може, вібрація? Як пісок на пластині? Землетрус, здатний розколювати камінь… Порода розкришилася на пісок, а той під дією великобур зазнав вивітрювання, утворивши порожнисті розколини.

Її погляд був до моторошного відсторонений, а половини сказаного Каладін не зрозумів.

— Треба дістатися до центру, — промовила Шаллан. — Спираючись на виявлену закономірність, я зможу знайти саме́ серце Рівнин. І там… будуть речі…

— …Які ви насправді шукаєте, — підхопив Каладін. Як це вона щойно казала? — Присяжна брама?

Дівчина залилася густою барвою.

— Ну ж бо, гайда. Ти ж сам нарікав, що в нас обмаль часу! Щиро кажучи, якби дехто не торохтів без угаву, відволікаючи інших, то я майже певна, що досі ми були б уже в таборі.

Каладін звів на неї брову, а Шаллан широко всміхнулася й показала, куди прямувати.

— До речі, тепер нас вестиму я.

— І це, певне, на краще.

— А втім, я тут подумала, що нашим провідником можна б лишити й тебе. Бо так ми, бува, випадково потрапимо в центр. Якщо тільки не опинимося в Азірі.

Капітан відповів на це коротким смішком, та й то для годиться — бо всередині терзався поразкою, якої зазнав.

Наступні кілька годин стали справжнім випробуванням. Що два плато дівчина мала спинятися, щоб оновити мапу. Воно й правильно — адже ризикувати знову збитися з дороги їм було ніяк не можна.

Але ж це займало хтозна-скільки часу! І хоч у перервах між «пленерами» вони йшли якнайшвидше — замало не бігли — проте просувалися надто повільно.

Каладін дивився в небо, переминаючись із ноги на ногу, а Шаллан знову доповнювала свою мапу. Вона лаялася, бурчала і, як той зауважив, змахнула з лоба і зронила на чимраз пожмаканіший аркуш краплю поту.

«До бурі, мабуть, години чотири, — подумалось охоронцеві. — Нам не встигнути».

— Я знову спробую щастя з розвідниками, — сказав капітан.

Дівчина кивнула. Вони вступили на територію, де князівські «стрибуни» з жердинами пильнували нових хризалід. Надія докричатися до них була примарною, та навіть якби їм пощастило натрапити на один із розвідувальних загонів, там навряд чи мали таку довгу мотузку, щоб дістати до дна.

Але це все одно давало певний шанс. Тож Каладін відійшов, щоб не заважати художниці, й, склавши долоні рупором, закричав:

— Агов! Відгукніться! Ми тут, у проваллях! Агов!

Трохи походивши-погукавши, він зупинився й прислухався. Жодної відповіді. Ні запитальних вигуків нагорі, ні інших ознак, що там є хтось живий.

«Досі всі вони, мабуть, сидять по отих своїх “норах”, — майнуло в свідомості. — Демонтували спостережні пункти й чекають на бурю».

Він у безнадії вдивлявся туди, де зяяла тонка смужка неба. Такого далекого. Він пригадував це відчуття ще з тих часів, коли бував тут із Тефтом і рештою. Як же кортіло їм вилізти з цих проваль і втекти від жахливої долі мостонавідників!

Він усоте спробував увібрати Буресвітло зі сфери. Стискав її, доки долоня та скло не зробилися мокрі від поту, але заряд — її внутрішня сила — так і не перелився. Каладін більше не відчував його енергії.

— Сил! — заволав той, заховавши сферу й приставивши до рота «рупора» з долонь. — Сил! Прошу, озвися! Ти тут?! — І, змовкнувши, додав, уже тихше: — Я так і не розумію, в чім річ. Це покарання чи за цим стоїть щось більше? Що пішло не так?

Жодної відповіді. Якщо Сил спостерігає за ним, то, звісна річ, не дасть йому загинути в цих прірвах. Якщо тільки не втратила здатності мислити, щоб зауважити, де він. У свідомості постав жахливий образ Сил, яка катається на вітрах разом із їхніми спренами, забувши себе і його — у страхітливому й щасливому невіданні про своє істинне єство.

Адже саме це її й лякало. Та що там — жахало.

Човгаючи черевиками по дну, до капітана підійшла Шаллан.

— Що, не поталанило?

Каладін похитав головою.

— Що ж, тоді гайда. — Дівчина глибоко зітхнула. — Вперед — попри втому й виснаження. Ти, бува, не хочеш пронести мене трішки на плечах?

Той витріщив на неї очі, а Шаллан усміхнулася й знизала плечима.

— Ти лише подумай, як чудово це було б! Я могла б навіть узяти гілляку й поганяти тебе. А ти, повернувшись, розповів би решті охоронців, яка я жахлива людина. Що, ні? Ну й нехай. Ходім, коли так.

— Дивна ви дівчина.

— Дякую.

Каладін закрокував поруч неї.

— Ой, леле, — а ти, схоже, знайшов на свою голову ще одну бурю, — зауважила Шаллан.

— Я вкоротив нам віку, — шепнув той. — Узявся вести перед, а сам заблукав.

— Ну, я теж не зауважила, що ми йдемо не туди. Тож провідниця з мене вийшла б не ліпша.

— Я мав би одразу подумати, що треба мапувати пройдений сьогодні шлях. Але був занадто самовпевнений.

— Що зроблено, те зроблено, — відказала Шаллан. — Якби я була відвертіша щодо того, як точно здатна замальовувати ці плато, то й ти, бува, знайшов би моїй мапі ліпше застосування. Але якби та якби та в роті виросли боби — тож маємо, що маємо. Не можна винити у всьому тільки себе, адже так?

Каладін мовчки крокував поруч неї.

— …То так чи не так?

— Це все через мене.

Шаллан театрально закотила очі.

— То ти взявся до самобичування? Та ще й не на жарт, еге ж?

Його батько свого часу без угаву торочив те саме — але в цьому був весь Каладін. Невже вони очікували, що він зміниться?

— Нічого з нами не трапиться, — підбадьорила його дівчина. — От побачиш.

Від цих слів капітанів настрій тільки спохмурнішав.

— Ти маєш мене за невиправну оптимістку, чи не так? — спитала Шаллан.

— Це не ваша провина, — відказав охоронець. — Я б і сам не від того, щоб бути, як ви. Не прожити такого життя, як прожив. А світ заповнити лише людьми на кшталт Шаллан Давар.

— Тими, хто не спізнав, що таке біль?

— Та годі вам — усі його спізнали, — заперечив Каладін. — Я не про те. Йдеться про…

— Горе, — тихо зронила Шаллан, — коли ти безсило дивишся, як розсипається життя? Коли відчайдушно намагаєшся втримати його вкупі, але відчуваєш, що надія перетворюється в тебе в руках на кров, натягнуті жили — і все летить шкереберть?

— Так.

— Тоді це відчуття не горя, а чогось глибшого — зламаності. Коли тебе гноблять так довго й так знавісніло, що почуття стають для тебе чимось недосяжним. Якби ж то спромогтися заплакати — адже це означало б бодай щось відчути. Але натомість — повне емоційне заніміння. Всередині лише… імла, туман. Неначе смерть уже настала.

Каладін застиг на місці, а супутниця озирнулася на нього.

— Ти розчавлений провиною за власне безсилля й за те, що мордують не тебе, а тих, хто довкола. Ти волаєш, борсаєшся, ненавидиш — а дорогих тобі людей розтинають, немовби нариви, й залишається тільки безсило дивитися, як із них витікає радість. Ламають не тебе, а тих, кого ти любиш. І ти благаєш — мене, а не їх! Будь ласка, бийте мене!

— Так… — шепнув він.

Шаллан кивнула, не відводячи погляду.

— Так, Каладіне Буреблагословенний, я згодна: добре було б, якби ніхто на світі не спізнав таких речей. Усією душею згодна.

У її очах прозирали відчай і мука. Жахлива внутрішня порожнеча, яка запускає пазурі, силкуючись задушити. Все це сиділо в неї всередині. Вона це спізнала. Її також зламали.

Аж раптом та всміхнулася. Ох, буря забирай! Усе одно всміхнулася.

Її усмішка була найпрекраснішим, що він бачив за ціле життя.

— Невже таке можливо? — охнув Каладін.

Дівчина безжурно стенула плечима.

— Божевільним усе до снаги. Гайда. Бо в мене таке враження, що нам трішечки нíколи.

І рушила проваллям. А той залишився стояти, почуваючись спустошеним. І не знати чому просвітленим.

Хоча мав би почуватися дурнем. Він знову дав маху — розказував, як легко тій живеться, хоча всередині у неї весь цей час ховалося таке. Проте цього разу Каладін не мав себе за ідіота. Бо в нього було відчуття, наче він щось збагнув. Він не міг сказати, що саме, але з’явилося враження, немовби в проваллі стало світліше.

«От і Тіен впливав на мене так само. Навіть у найпохмуріший день…» — майнуло в свідомості.

Капітан простояв непорушно аж стільки, що довкола порозкривалися рюшоцвіти, чиї розкидисті, схожі на віяла, вайї явили жовтогарячі, червоні та фіолетові мереживні візерунки. А зрештою кинувся наздоганяти Шаллан, і шоковані рослини позакривалися.

— Гадаю, — мовила дівчина, — нам варто зосередитися на позитивних аспектах нашого перебування в цих жахливих проваллях.

І глянула на Каладіна. Той мовчав.

— Ну ж бо, — не відставала Шаллан.

— У мене… таке відчуття, що ліпше не починати.

— А чому так невесело?

— Ну, нас от-от накриє зливовим паводком.

— Зате він випере нам одяг, — відказала Шаллан із широкою усмішкою. — От бачиш — позитивний аспект!

Той хмикнув.

— О, знову ти за свій мостонавідницький жаргон, — зауважила дівчина.

— Хмикнувши, я мав на увазі, що дощівка принаймні змиє з вас трохи смороду, — відказав Каладін.

— Ха! Не геть безнадійно, але так само нуль-нуль. Бо я перша сказала, що смердючий тут ти. А бути «плагіатором» суворо заборонено під загрозою холодного — великобуряного — душу.

— Що ж, — відповів капітан, — гаразд. Добре, що ми тут, бо цього вечора я мав заступати в наряд — нести варту — але тепер пропущу його. А це майже те саме, що й вихідний.

— Та ще й, уважай, проведений у басейні!

Каладін усміхнувся.

— А я радію, що ми тут, бо нагорі надто палюче сонце, на якому я миттю згоряю, якщо не надягну капелюха, — заявила Шаллан. — У цих вологих, темних, затхлих, пліснявих і потенційно небезпечних для життя проваллях набагато ліпше: жодних сонячних опіків — тільки чудовиська.

— А я радію, що сюди принаймні провалився я, а не хтось із моїх людей.

Дівчина перескочила калюжу і глянула на охоронця.

— Щось у тебе не надто виходить…

— Перепрошую. Насправді я хотів сказати, що радію, бо коли ми виберемося, мене вітатимуть як героїчного рятівника Шаллан Давар.

— Уже ліпше, — похвалила та. — От тільки дуже схоже, що це я тебе рятую.

Той глянув на мапу.

— Один-нуль на вашу користь.

— А я радію, що ми тут, бо незмінно цікавилася, чого зазнає́ шматок м’яса, проходячи травною системою, — а ці провалля нагадують мені кишківник.

— Сповідаюся, що ви це жартома…

— Що? — жахнулася Шаллан. — Аж звісно. Бр-р-р!

— А коли так, ваш оптимізм занадто роблений.

— Бо це тримає мене в божевільному стані.

Каладін вибрався на чималу купу наносів, а відтак простягнув їй руку.

— А я радію цим проваллям, бо вони нагадують мені, який я щасливий, що здихався служби в Садеаса.

— О-о, — протягнула Шаллан, вибираючись до нього нагору.

— Світлоокі посилали нас сюди мародерствувати, — мовив капітан, з’їжджаючи протилежним схилом тієї кучугури з наносів. — І платили нам за цю роботу сущі сльози.

— Трагічна історія.

— Можна сказати, занижували платню…

І широко всміхнувся до дівчини, яка саме спускалася з кучугури.

Вона спантеличено схилила голову набік.

— Ну, занижували. Адже ми — внизу… — І показав на дно провалля.

— Вхопи тебе буря! — відказала дівчина. — Навіть не сподівайся, що зрівняв рахунок. Бо твій каламбур жахливий!

— Так, перепрошую. Моя мати була б розчарована.

— Вона що, не любила каламбурів?

— Ні, дуже любила. Але категорично не схвалила б, що я каламбурю, коли її немає поряд, аби посміятися.

Шаллан усміхнулася, й вони жвавим кроком рушили далі.

— А я радію, що ми тут, бо Адолін досі зачах від хвилювання — тож коли я повернуся, він знетямиться від радості. І ми, бува, навіть поцілуємося на людях.

Адолін. А, так — це зіпсувало Каладінові настрій.

— Нам, певне, варто зупинитися, щоб я могла домалювати мапу, — запропонувала дівчина і, глянувши в небо, насупилась. — А ти міг би знову спробувати докричатися до наших потенційних рятувальників.

— Гадаю, так, — відказав той, і — коли вона вмостилася, щоб витягнути мапу — склав долоні рупором і закричав: — Гей, нагорі! Там є хто живий?! Бо ми тут, унизу, невдало каламбуримо! Благаємо: врятуйте нас від нас самих!

Шаллан захихотіла.

Каладін також усміхнувся… а відтак стрепенувся, бо справді почув щось у відповідь. Начебто голос? Чи… стривай-но…

Трубний звук — мов поклик сурми, який озивається луною сам до себе. Він гучнішав, накриваючи їх, наче вал.

Аж раптом із-за рогу вигулькнула велетенська метушлива маса з карапакса й клішень.

Прірводемон!

Каладінова свідомість запанікувала, але тіло просто зреагувало: він ухопив Шаллан за руку, ривком звів на ноги, й потягнув, біжучи, за собою. Зронивши портфеля, дівчина закричала.

Але охоронець, не озираючись, волік її слідом. Він відчував, що монстр зовсім близько. Стінки провалля ходили ходором. Хрустіли й тріщали кості та хмиз, рослини та панцирі.

Чудовисько знову оглушливо затрубило.

Воно їх от-от упіймає! Буря забирай — але й прудкі вони, ці прірводемони. Каладін і гадки не мав, що такі гіганти бувають такими моторними. Цього разу відвернути його увагу не вийде. Переслідувач насідав їм на п’яти — капітан відчував його в себе за спиною…

Туди.

Він підхопив Шаллан, суну́в її в пролом у стінці, а коли над ним нависла тінь, заскочив туди й сам, не зовсім делікатно заштовхнувши дівчину вглиб розщілини й притиснувши до підгнилої суміші з хмизу та листя, яку нанесло дощівкою.

У проваллі повисла тиша. Каладін чув тільки хекання Шаллан і власне серцебиття. Більшість сфер зосталася лежати там, де художниця ладналася малювати, проте спис — імпровізований ліхтар — був при ньому.

Він повільно розвернувся спиною до дівчини. Та припала до нього, й Каладін відчув її дрож. Прародителю бур — та капітан і сам тремтів. Розвернувши ратище, щоб посвітити собі, він визирнув у провалля. Розщілина була неглибока, і від входу охоронця відділяли всього кілька футів.

У тьмяному, розрядженому світлі діамантових сфер зблиснуло мокре каміння, на стінках завиднілися поламані рюшоцвіти, а на дні — кілька відірваних ліан, які корчилися, мов люди в судомах. А прірводемон… Куди він подівся?

Шаллан охнула й міцніше обхопила капітана за талію. Той підвів погляд і побачив, що крізь верхній край розщілини на них дивилося велетенське, нелюдське око. Всієї голови чудовиська було не видно — лише частину морди з пащею й жахливі склисто-зелені фасетки. Об край шпарини вдарила гігантська клішня, намагаючись протиснутися всередину, але розщілина була надто вузька.

Клішня трохи поколупала отвір, і голова прірводемона зникла. Заскреготав об камінь хітин. Але тривало це недовго — чудовисько зупинилося.

У проваллі повисла тиша. Звідкись долинав монотонний капіж у калюжу. Але за винятком цього, все стихло.

— Він вичікує, — шепнула Шаллан, прилинувши головою Каладінові до плеча.

— Звучить так, наче ви ним пишаєтесь! — не витримав охоронець.

— Трішечки є. — Вона помовчала. — Як гадаєш, скільки…

Той підвів очі, але неба було не побачити — розщілина збіга́ла стінкою прірви не до самого верху, а всього футів на десять-п’ятнадцять. Тож він нахилився й — не висовуючись назовні, а тільки наблизившись до краю шпарини — глянув високо вгору, на смужечку неба. Темніло. Сонце ще не зайшло, але от-от мало.

— Мабуть, години зо дві, — сказав він. — Я…

Проваллям метнулася скреготлива стихія хітину. Каладін сахнувся і знову притиснув Шаллан до наносів, а прірводемон спробував просунути в щілину одну з кінцівок — але безуспішно: вона теж була завелика. Самий краєчок він таки запхав і навіть злегенька торкнувся ним капітана — проте завдати їм шкоди не міг.

Знову з’явилося око, відбивши зображення Каладіна й Шаллан — брудних та обдертих від перебування в проваллях. Перший на позір не виказував усього страху, який відчував, і, сторожко наставивши списа, дивився прямо в око тварюки, а друга, здавалося, була не так нажахана, як зацікавлена.

От божевільна.

Прірводемон знову відповз, але недалеко. Каладінові було чути, як той опускається на дно провалля, зібравшись вичікувати.

— То що? — зронила Шаллан. — Зачекаємо?..

Щоками охоронця стікав піт. І скільки ж їм чекати? Він так і уявляв, що просидить у цій розщілині, мов сполохана скелебрунька в скойці, доки проваллями не рине рокітлива дощівка.

Одну великобурю просто неба Каладін уже пережив. І хоч тоді йому допомагало Буресвітло, він замало не загинув. Але тут усе буде набагато гірше: шалений потік понесе їх проваллями, жбурляючи на стінки, б’ючи об каміння й мішаючи з трупами, доки не втопить чи не поздирає плоть із кісток…

Погана, мученицька смерть.

Каладін міцніше стиснув списа й чекав, від хвилювання обливаючись потом. Прірводемон залишався на місці. Спливали дорогоцінні хвилини.

І врешті-решт він, ухваливши рішення, рушив до виходу.

— Що ти вичворяєш?! — нажахано зашипіла Шаллан і спробувала стримати охоронця.

— Коли я вискочу — тікайте в інший бік, — промовив капітан.

— Це дурість!

— Я відверну його увагу, приманивши на себе, а ви тим часом вилазьте й тікайте. Побачимося нагорі.

— Брехун, — шепнула дівчина.

Той обернувся й, глянувши їй у вічі, промовив:

— Ви зможете знайти дорогу в табори, а я не зможу. Ви маєте потрібну Далінарові інформацію, а я ні. Я маю військову підготовку й, бува, примудрюся втекти після того, як стану манком — а ви ні. Але чекаючи тут, ми обоє загинемо. То яка ж іще логіка вам потрібна?

— Ненавиджу логіку, — шепнула Шаллан. — Завжди ненавиділа.

— Ми не маємо часу на ці балачки, — відказав Каладін, відвертаючись.

— Ти не можеш так учинити.

— Можу. — Він глибоко зітхнув і додав, уже тихше: — Хтозна, може, мені й пощастить. — Каладін простяг руку і, зірвавши з наконечника списа прив’язані сфери, кинув їх у провалля — йому знадобиться рівніше освітлення. — Приготуйтеся.

— Прошу, — нестямно шепотіла Шаллан, — не кидай мене саму в цих проваллях.

Той косо всміхнувся.

— Невже вам так важко змиритися, що бодай в одній суперечці моє буде зверху?

— Так! — випалила дівчина. — Ні, я хотіла сказати… Буря забирай! Каладіне, він же тебе вб’є.

Капітан стиснув списа. Коли врахувати, як йому останнім часом велося, то на інший кінець він, може, й не заслужив.

— Перепросіть за мене в Адоліна — він мені насправді радше до вподоби. Княжич непогана людина. Не тільки як на світлоокого — просто… хороша людина. А я не віддавав йому належного.

— Каладіне…

— Шаллан, так треба.

— То візьми хоч оце, — промовила дівчина в нього за спиною й сягнула рукою над капітановим плечем.

— Що взяти?

— Оце, — повторила Шаллан.

І прикликала Сколкозбройця.

72. Егоїстичні мотиви

Підозрюю, що нині він не так особа, як сила — хоч ти й наполягаєш на протилежному. Але цю силу нейтралізує досягнута рівновага.

Каладін витріщив очі на довгастий клинок, який металево поблискував і — щойно прикликаний — сочився краплинами конденсату, м’яко сяючи гранатовим кольором уздовж кількох ледь помітних ліній на лезі.

Шаллан мала Сколкозбройця.

Капітан озирнувся й, повертаючи голову, злегенька зачепив щокою його плаза. Жодних криків. Каладін застиг, а потім обережно здійняв пальця й торкнувся прохолодної криці.

І нічого — той крик, що залунав у голові, коли вони з Адоліном пліч-о-пліч билися на арені, не повторився. Це здавалося дуже поганим знаком: хай що означав той жахливий звук, а він таки мав щось спільне зі зв’язком, який сформувався між Каладіном і Сил.

— Як таке можливо? — спитав охоронець.

— Ет, байдуже.

— А як на мене, ні.

— Тепер не час! Послухай, забери в мене цю штуку — адже тримати її так дуже незручно. Бо якщо вона випадково впаде й залишить тебе без ноги, ти сам будеш винен.

Каладін вагався, вдивляючись у своє віддзеркалюване металом обличчя. І бачив трупи. Друзів із випаленими очима. Він відмовлявся від таких мечів щоразу, як йому пропонували взяти їх у руки.

Проте раніше це завжди бувало після бою чи бодай на тренувальному майданчику — не так, як цього разу. А до того ж цей клинок не зробить його Сколкозбройним, а просто послугує для захисту людського життя.

Ухваливши рішення, охоронець простяг п’ястка і схопив меча за руків’я. За ходом справи стало ясно принаймні одне: сумнівно, щоб Шаллан була Приборкувачка сплесків. Бо інакше вона мала б ненавидіти цю Зброю не менше, ніж він.

— Позичати свого Сколкозбройця іншим не годиться, — зауважив Каладін. — За традицією, це дозволено лише королю й великим князям.

— От і домовилися, — відказала дівчина. — Можеш наябедити потім Її Світлості Навані, що я страшенна безсоромниця і невігласка. А поки що залишімося живі та й по всьому, гаразд?

— Еге, — кинув той, здіймаючи Зброю. — Звучить просто чудово.

Каладін заледве знав, як давати їй раду: тренувальний-бо меч — не те саме, що й справжній. Але, на жаль, проти тварюки таких розмірів і з такою «бронею» спис був би майже безсилий.

— І ще одне… — докинула Шаллан. — Ти не міг би все-таки не ябедити на мене? Бо це я так пожартувала. Я взагалі не думаю, що мені належить володіти цим Сколкозбройцем…

— Мені усе одно ніхто не повірив би, — відказав Каладін. — То ви втікатимете, як домовилися, правда ж?

— Так. Але, якщо тобі не складно, нехай би цей монстр погнався за тобою ліворуч.

— У бік таборів? — насупився капітан. — А я збирався поманити його далі в провалля, щоб дати вам змогу…

— Я маю повернутися по свій портфель, — пояснила дівчина.

От божевільна.

— Шаллан, нам би відстояти наші життя. А портфель це дрібниця.

— Ні, аж ніяк не дрібниця, — заперечила та. — Він потрібен мені, бо інакше… Словом, там замальовки закономірностей у структурі Рівнин, без яких мені не допомогти Далінарові. Тож, будь ласка, зроби так, як я прошу.

— Гаразд. Якщо вдасться…

— От і добре. І… е-е… не загинь, будь ласка, гаразд?

Каладін зненацька усвідомив, що вона притислася до його спини й тримає. На шиї відчувався її теплий подих. Дівчина тремтіла, але в її голосі, здавалося, водночас бриніли як жах, так і захват від цієї пригоди.

— Я постараюся, — відказав він. — Приготуйтеся.

Шаллан кивнула й відпустила його.

Один.

Два.

Три.

Каладін зіскочив у провалля й, повернувши ліворуч, кинувся туди, де чатував прірводемон. «Буреклята дамочка!» Монстр причаївся в темноті. Ні, він і був тією темнотою — гігантською грізною тінню — довгою, немовби мурена, яка нависала над дном провалля, тримаючись кінцівками за стінки.

Почвара затрубила й кинулася вперед, шкребучи карапаксом об скельну породу. Міцно стискаючи Зброю, Каладін повалився на дно й підпірнув під чудовисько. Прірводемон угатив по ньому клішнями так, що провалля здригнулося, але капітан зостався неушкодженим і, шалено змахнувши мечем, висік риску на стінці поряд тварюки — але по монстру не влучив.

Прірводемон зігнувся й — згорнувшись клубком — розвернувся в проваллі. Такий маневр удався гадині куди спритніше, ніж хотілося б.

«Та як же мені вбити таку нечисть?» — подумав Каладін, задкуючи, а прірводемон опустився на дно провалля й пильно дивився на нього. Від ударів меча таке одоробало загине нескоро. Чи мають ці тварюки серце? Не яхонтосерце, а справжнє? Доведеться спробувати підпірнути під чудовисько ще раз.

Каладін так само задкував проваллям, намагаючись приманити монстра на себе й відволікти від Шаллан. Почвара підступала обережніше, ніж сподівався охоронець, але той із полегшенням зауважив, що дівчина вислизнула з їхнього укриття й кинулася проходом геть від тварюки.

— Ну ж бо, підходь! — гукнув Каладін, замахуючись на чудовисько Зброєю.

Те здибилось, але не нападало, а пильнувало за ним непомітними на затіненій морді очима. У прірві було тільки й світла, що з розколини аж ген угорі і кинутих на дно провалля сфер — які, щоправда, залишилися позаду страховиська.

А втім, меч Шаллан також приглушено світився — сяйво лилося з дивного подовжнього візерунка. Каладін іще ніколи не бачив, щоб Сколкозброєць випромінював світло — але ж досі він не бачив, і які вони в темряві.

Дивлячись на здиблений і неприродний силует перед собою — з його забагатьма кінцівками, неправильною головою та пластинами «броні» — Каладін подумав, що тепер, певне, знає, який вигляд мають Спустошувачі, позаяк страшнішого створіння існувати просто не могло.

Задкуючи, він зачепився об відслонення сланцекірки, яке випиналося з дна.

І тієї ж миті прірводемон напав.

Мостонавідник легко втримав рівновагу, але вимушено покотився дном, зронивши Сколкозбройця, щоб не скалічіти. Довкола молотили темні клішні, але юнак, підвівшись, відскочив спершу в один бік, а потім у протилежний, і зрештою, засапано дихаючи, притисся до ослизлої стінки провалля просто перед почварою. Тут — надто близько, щоб дістати його клішнями — він, певне…

До нього смикнулася голова, роззявивши жувала, й Каладін, лайнувшись, знову кинувся осторонь. Перекотившись, він звівся на ноги, підбираючи зронену Зброю. Меч не щез — охоронець-бо знав про них досить, аби розуміти: якщо Шаллан звеліла йому залишатися, той не зникне, доки господарка не прикличе його назад.

Капітан увернувся від клішні — яка вгатила просто туди, де він щойно стояв — і, завдавши удару у відповідь, відтяв її кінчик.

На позір результат вийшов не надто ефектний: Сколкозброєць прорубав карапакс і — викликавши лютий трубний звук — змертвив плоть усередині, проте клішня була велетенська. Це було все одно що відтяти ворожому воїнові крайню фалангу великого пальця ноги. Буря забирай! Він не так шкодив монстрові, як дратував його.

Зробившись агресивнішим, той знову змахнув клішнею. На щастя, в тісному проваллі удару навідліг було не завдати — повноцінний замах блокували стінки — і, певне, саме тому Каладін був досі живий. Він вискочив з-під удару, але знову спіткнувся: потемки йому було майже нічого не видно.

Чудовисько — скільки могло — занесло для удару іншу клішню, й капітан, схопившись на ноги, кинувся геть — углиб проходу, повз наноси й рослини, подалі від світла. А прірводемон, затрубивши, з клацанням і скреготом кинувся навздогін.

Без Буресвітла Каладін здавався собі надто загайним — якимось незграбним і вайлуватим.

Прірводемон був близько, і наступний хід охоронцеві підказали інстинкти. «Ну ж бо!» Заточившись, він різко загальмував і рвонув назад до почвари. Сповільнитися монстрові було нелегко: його панцир пішов юзом по стінках, а вояк, підпірнувши, пробіг під тушею і глибоко всадив Сколкозбройця страховиську в груди.

Прірводемон затрубив навіть шаленіше. Скидалося на те, що удар йому таки дошкулив, бо той сахнувся від меча, а відтак на млі ока крутнувся — й Каладін побачив, що на нього несуться жахливі щелепи. Він кинувся вперед, але ті, клацнувши, схопили його за ногу.

Кінцівкою пробігла хвиля неймовірного болю. Тварюка заметляла ним сюди-туди, але той рубонув Сколкозбройцем — і, здавалося, поцілив їй по морді, хоча напевне сказати не міг.

Перед очима закрутився світ.

Мостонавідник упав і покотився по дну.

Оговтуватись було нíколи. Перед очима досі пливло, але він, застогнавши, перевернувся. Сколкозбройця не було, і де той дівся, невідомо. Нога — Каладін її не відчував.

Він опустив очі, очікуючи побачити лише пошматовану куксу — проте все було не так і погано. Скривавлена й подерта холоша — але кістки не видно. Заніміння спричинив больовий шок.

Свідомість налаштувалася на аналітичний лад і зосередилася на пораненнях. Це погано. Наразі Каладін мав бути не хірургом, а воїном. Прірводемон зводився на рівні ноги, а частини панцира в нього на морді бракувало.

Пішов! Геть!

Каладін, перевернувшись, звівся спершу на чотири, а відтак, заточуючись, і на дві. Нога начебто слухалася, але в чоботі чвакало.

Де ж той Сколкозброєць? А, онде, попереду — відлетів хтозна-куди й устромився в дно неподалік від розкиданих сфер. Каладін пошкутильгав у той бік, але навіть іти — не те що бігти — йому було важко. На півдорозі туди ушкоджена кінцівка остаточно відмовила, й капітан добряче гепнувся, подряпавши плече об сланцекірку.

Прірводемон затрубив і…

— Гей! Гей!

Каладін обернувся. Шаллан? Що ця дурнувата дамочка собі думає — стала в проваллі й розмахує руками, немов навіжена? Як вона взагалі пройшла повз нього непоміченою?

Та знову загукала, привертаючи увагу прірводемона.

І страховисько, облишивши Каладіна, взялося до неї.

— Ні! — заволав охоронець.

Але криком справі не зарадиш — тільки Зброєю. Тож він, зціпивши зуби, крутнувся й кинувся — як уже міг — до меча. От буря забирай! Шаллан…

Сколкозбройця він висмикнув, але знову повалився додолу — нога не тримала. Каладін розвернувся й, виставивши клинка, обвів очима провалля. Монстр, трублячи, так само гатив, куди бачив, і в тісному просторі проходу ці жахливі звуки, відбиваючись від стінок, розлягалися луною. Але трупа було не видно. То Шаллан утекла?

Скидалося на те, що ударом у груди Каладін лише розлютив бурекляту тварюку. Ні, бити треба в голову. Його єдиний шанс — удар у голову.

Капітан через силу звівся на ноги, а монстр облишив гатити по дну й, затрубивши, ринув до нього. Перехопивши Зброю обіруч, боєць заточився — нога підігнулася. Він спробував припасти на одне коліно, але та подалася повністю, й Каладін, заледве уникнувши порізів від Сколкозбройця, завалився набік.

І шубовснув у калюжу. Просто перед ним засяяла яскравим білим світлом зронена з розщілини сфера.

Каладін сягнув рукою у воду і, схопивши діамантову скалку, стиснув холодне скло. Йому до зарізу треба був її заряд. Твою бурю! Та від того Буресвітла залежало саме його життя!

«Благаю».

Над ним замаячив прірводемон.

Каладін із силою вдихнув, наче людина, яка намагається хапнути повітря. І почув… наче здалеку…

Плач.

Заряд не всотався.

Прірводемон напав, а капітан увернувся і хтозна-як побачив… себе. Тільки іншого — велета — який височів, здійнявши меча, наполовину більший за справжнього Каладіна.

«Очі Всемогутнього! Що за мара?..» — подумав ошелешений мостонавідник. Чудовисько обрушило кінцівку не на нього, а на постать поруч — і той не-Каладін розпорошився, заклубочившись Світлом.

Що це він зробив? І як?

Ет, байдуже. Зате він живий. І капітан із відчайдушним криком зіскочив на ноги і кинувся на страховисько. Треба зблизитися з ним, як допіру — щоб прірводемон у цій тисняві не міг до пуття замахнутися.

Аж так наблизитися, щоб…

Почвара здибилася, а потім стрімко кинулася на «здобич» — тягнучись жувалами і впинаючись поглядом своїх страхітливих очей.

Каладін зробив випад.

***

Прірводемон рухнув додолу. Його хітиновий панцир тріщав, а кінцівки судомно посмикувались. Шаллан скрикнула й притисла до вуст «вільну» руку, ховаючись за валуном, — чорношкіра та в непроглядно чорному одязі.

Адже прірводемон повалився на Каладіна.

Дівчина зронила аркуша, який зображував її та «іншого» Каладіна й — розсіявши ілюзорну чорноту довкола себе — метнулася кам’янистим проваллям: щоб ілюзії працювали, вона мала перебувати неподалік від місця події. Їй би ліпше приладнати їх до Фрактала — але це було проблематично, оскільки…

Шаллан спинилася перед тушею прірводемона, який досі посмикувався, — купою плоті й карапакса, мов завал після каменепаду — й переминалася з ноги на ногу, не знаючи, що робити.

— Каладіне? — гукнула вона ледь чутним у темряві голосом.

«Припини, — звеліла собі дівчина. — Годі полохливості — тепер вона в минулому». І, глибоко вдихнувши, рушила вперед, обминаючи велетенські, вкриті «бронею» кінцівки. Шаллан спробувала відсунути клішню, але та була заважка, тож вона залізла на неї і з’їхала протилежним боком донизу.

Аж раптом щось почула й застигла неподалік від голови прірводемона, чиї очиська оскліли. З туші струминками диму здіймалися спрени — ті самі, що й допіру, але… відлітаючи? Шаллан піднесла сферу ближче.

З пащі чудовиська стирчала нижня половина Каладінового тіла. Всемогутній, що над нами! Дівчина охнула й, кинувшись до охоронця, натужно спробувала витягти його з пащі. Але щелепи були зімкнуті, тож їй довелося прикликати Зброю й відрізати кілька жувал.

— Каладіне? — нервово спитала вона, зазираючи в пащу прірводемона з того боку, де щойно видалила жувало.

— Гов, — долинув звідти кволий голос.

Живий!

— Тримайся! — крикнула Шаллан.

І заходилася рубати голову монстра (але обережно — остерігаючись ударяти надто близько до Каладіна). Звідти, забризкуючи їй руки, фонтаном забила фіолетова сукровиця, ширячи запах вологої плісняви.

— Мені якось аж ніяково… — бурмотів охоронець.

— Ти живий! Облиш нарікати, — відказала Шаллан.

Він живий. Прародителю бур! Живий. Коли вони повернуться, треба буде спалити цілу хуру подячних молитов.

— Ну тут і смердить, — кволо озвався Каладін. — Майже так само, як від декого поряд мене…

— Радій уже з того, — парирувала Шаллан, не припиняючи орудувати Сколкозбройцем, — що в мене тут екземпляр прірводемона в близькому до ідеального стані — тільки й того, що мертвий — але я не вивчаю, а пошкоджую його, щоб дехто міг вилізти.

— Моя вдячність безмежна.

— Як ти взагалі туди потрапив? — спитала Шаллан, з огидним звуком підважуючи шматок карапакса й відкидаючи його осторонь.

— Провів випад у піднебіння, щоб дістати до мозку, — пояснив Каладін. — Бо інакше цю погань було не вколошкати.

Дівчина нахилилася, сягнула рукою в прорізану діромаху й не без зусиль — і невеличких надрізів на передніх жувалах — таки допомогла Каладінові звільнитися з пащі. Залитий іхором і кров’ю та блідий з лиця — мабуть, від крововтрати — той мав вигляд, наче встав із мертвих.

— Буря забирай… — шепнула дівчина, коли він ліг на кам’янисте дно.

— Перев’яжіть мені ногу, — кволим голосом попросив Каладін. — Решта тіла начебто в порядку. Нічого, заживе, як на сокирогончаку…

Та глянула на місиво, яке було в нього замість ноги, і здригнулася. Достоту як… як… у Балата…

Нескоро він ступить на цю ногу. «Ох, Прародителю бур!» — подумала Шаллан, відрізаючи поділ сукні нижче колін і туго перев’язуючи нижню кінцівку — достоту так, як інструктував пацієнт. Каладін гадав, що накладати джгут нема потреби, і дівчина не стала з ним сперечатися — адже він, певне, перев’язав куди більше ран, ніж вона.

Відрізавши правого рукава, Шаллан перебинтувала йому ще й ушкоджений бік — де прірводемон почав перекушувати його навпіл — а відтак осіла поряд капітана, відчуваючи змору. Їй було зимно, бо тепер рука та литки зосталися незахищені від придонного холоду.

Лежачи в проваллі, охоронець глибоко зітхнув і, не розплющуючи очей, прошепотів:

— До великобурі дві години.

Шаллан глянула на небо й побачила, що вже майже стемніло.

— Коли так, ми переможці, але нам усе одно кінець, еге ж? — шепнула дівчина.

— Це начебто нечесно, — мовив Каладін і, застогнавши, звівся в положення сидячи.

— Хіба тобі можна…

— От іще! Мені завдавали й куди гірших ран.

Супутниця звела брову, а той розплющив очі, у яких стояв туман.

— Ні, справді, — підтвердив капітан. — Це не просто солдатська бравада.

— Аж таких серйозних? І як часто?

— Двічі, — зізнався той, окидаючи поглядом тушу чудовиська. — Але ми таки вбили цього прірводемона.

— Так, і це сумно, бо він був справжній красень… — відказала зажурена дівчина.

— Еге, був би кращий, та нема куди — цей прірводемон намагався мене зжерти!

— Як на мене, не «намагався», а зжер, — зауважила Шаллан.

— Дурниці, — заперечив Каладін. — Він не зміг мене проковтнути — тож це не рахується.

І простягнув до неї руку, наче просячи, щоб вона допомогла йому підвестися.

— Хочеш спробувати розходити ногу?

— А ви гадали, я лежатиму в проваллі, доки мене не затопить дощівка?

— Ні, але… — Дівчина підвела очі. Навіть повалений набік, прірводемон був величезний — і мав футів із двадцять заввишки. — А що, як ми заліземо на нього і спробуємо видряпатися стінкою на плато нагорі?

Що далі на захід, то мілкішими ставали провалля.

Каладін і собі подивився.

— Шаллан, там дертися ще добрих вісімдесят футів. Та й що ми зробимо, вибравшись на плато? Ураган понесе нас казна-куди…

— Ми могли б принаймні пошукати сяке-таке укриття… Буря забирай! Невже все зовсім безнадійно?

Раптом — от дивина! — капітан схилив голову набік і сказав:

— Можливо.

— Тільки «можливо»?

— Укриття… Ви маєте Сколкозбройця…

— І що? — не зрозуміла Шаллан. — Буряну стіну не візьме навіть він.

— Стіну ні, а от стінку — цілком.

Й охоронець вказав очима на прямовисне провалля.

У дівчини перехопило подих.

— Ми зможемо вирізати собі сховище — як «нори» в розвідників!

— Хіба що ген у вишині. Бачите онде «ватерлінію»? Якщо ми зможемо залізти вище…

Тож дертися таки доведеться. Не до самої звуженої горловини провалля — але підйом нітрішки не обіцяв стати легшим. Та й часу на нього було зовсім обмаль.

Але це давало шанс.

— Зайнятися цим доведеться вам, — промовив Каладін. — Бо зі сторонньою допомогою я, бува, зможу стояти — але дертися нагору, водночас орудуючи Сколкозбройцем…

— Добре, — погодилася Шаллан і, глибоко вдихнувши, підвелася. — Гаразд.

Спочатку вона побралася по спині прірводемона. Видиратися гладеньким карапаксом було важко, зате між пластинами було куди поставити ногу. А щойно опинившись там, глянула вгору, на «ватерлінію». Тепер та була розташована куди вище, ніж здавалося знизу.

— Виріжте приступки, за які можна схопитися, — гукнув Каладін.

І то правда. Вона все забувала про Зброю. Не хотіла про неї згадувати…

Ні. Не зараз. Прикликавши Сколкозбройця, Шаллан висікла в стінці низку довгастих уступів. Зрізана порода летіла донизу, відскакуючи від карапакса, а дівчина, заправивши волосся за вуха і присвічуючи тьмяною сферою, проробляла в стінці щось на кшталт драбини — серію приступок.

А відтак почала видиратися ними. Ставши на нижню й тримаючись за останню, прикликала меча і спробувала вирізати уступ іще вище, але Сколкозброєць — ухопи його буря! — був довжелезний.

Не встигла дівчина про це подумати, як той слухняно зсівся в руці, зробившись набагато коротшим — власне, як великий ніж.

«Дякую», — подумала господарка, вирізаючи в породі наступну приступку.

І так — уступ за уступом — бралася вгору. Це була потогінна робота, і їй періодично доводилося спускатися, щоб дати рукам відпочинок. Але зрештою Шаллан вибралася саме туди, куди й сподівалася — одразу над «ватерлінію» — й, незграбно повиснувши, заходилася вирубувати фрагменти породи з таким розрахунком, щоб ті, відпадаючи, не дали їй по голові.

Каменепад барабанив по панциру мертвого прірводемона.

— У вас чудово виходить! — гукнув Каладін. — Так тримати!

— Відколи це ти став таким живчиком? — огризнулася та.

— Рівно відтоді, як гадав, що загинув — аж раптом виявився живим.

— Коли так, нагадуй мені час від часу, що я маю спробувати тебе вбити, — гиркнула Шаллан. — Якщо в мене вийде, то полегшає мені, а якщо ні — полегшає тобі. І всі будуть у виграші!

Знизу долинув Каладінів сміх, і дівчина врубалася в породу ще глибше. Це було важче, ніж вона сподівалася. Так, Сколкозброєць легко різав камінь, але відтяті фрагменти ніяк не хотіли падати, і їх доводилося додатково дрібнити, щоб потім, відіславши меча, витягувати і скидати вручну.

А втім, після доброї години шалених зусиль Шаллан таки спромоглася видовбати якусь подобу сховища — не такого глибокого, як хотілося б, але мінімально достатнього — і, востаннє спустившись імпровізованою драбиною, повалилася на всипану уламками спину мертвого прірводемона. В руках було таке відчуття, неначе вона піднімала якісь тягарі. Формально кажучи, так воно, певне, й було: адже той, хто дереться, витягає нагору власну вагу.

— Готово? — гукнув Каладін із дна прірви.

— Ні, — відказала Шаллан, — але доведеться вдовольнитися тим, що є. Гадаю, ми вмістимось.

Той мовчав.

— Каладіне-мостонавідничку, Винищувачу прірводемонів і Занудо, ти піднімешся в укриття, яке я щойно вирізала, зрозумів? — Вона звісилася з краю туші й глянула на капітана. — Я навіть слухати не стану чергову дурню, що ти героїчно поляжеш тут, а я невстрашимо вирушу далі. Второпав?

— Шаллан, мені, мабуть, не до снаги навіть ходити, вже не кажучи про те, щоб лізти, — зітхнув він.

— Полізеш, як миленький, бо інакше… я тебе понесу, — пригрозила та.

Каладін підвів обличчя, вкрите засохлою й розмазаною фіолетовою сукровицею, яку не зміг витерти, й усміхнувся від вуха до вуха:

— Хотів би я на це подивитися.

— Ну ж бо, вставай, — промовила Шаллан, яка й сама звелася не без труднощів.

Буря забирай — але й стомилася вона. Дівчина прикликала Зброю і зрубала зі стінки ліану. На її подив, це потребувало двох ударів: перший, щоб знеживити тій душу, а другий — щоб власне відтяти.

Верхня частина ліани сахнулася й завилася спіраллю у вишині, а відрізану Шаллан спустила донизу. Каладін схопився за неї рукою і — бережучи поранену ногу — спроквола вибрався на тушу прірводемона, де плюхнувся поруч дівчини, обливаючись потом. А відтак підвів замурзане, з патьоками, обличчя на вирізану в стінці драбину.

— То ви справді змусите мене дертися нею?

— Так, — відказала Шаллан. — І то із суто егоїстичних мотивів.

Охоронець звів на неї погляд.

— Я не дозволю, щоб останнім передсмертним образом у тебе в очах була моя постать — у загидженій «напівсукні», заюшена ліловою кров’ю і без найменших натяків на зачіску. Це було б неподобством. Тож підводься, мостонавідничку.

Вдалині залунав низький гуркіт. «Недобра ознака».

— Піднімайтеся, — промовив Каладін.

— Це ти піднімайся…

— Піднімайтеся в сховище, — вже рішучіше повторив капітан, — лягайте й, звісившись через край, простягніть мені руку. Коли я буду майже там, це допоможе мені здолати кілька останніх футів.

Та якусь мить показилася, а відтак прихопила портфеля й почала підніматися. «Буря забирай — але й слизькі ці приступки!» А вибравшись нагору, заповзла в тісне укриття й, ризиковано звісившись через край, простягла одну руку донизу, а другою трималася, щоб не випасти. Каладін підвів на неї очі, випнув підборіддя й заходився підніматися.

Ліз він переважно на руках, підтягуючись і допомагаючи собі здоровою ногою, бо поранена безсило теліпалася над проваллям. Мускулясті передпліччя солдата повільно втягували його тіло нагору — уступ за уступом.

Внизу проваллям спершу засочилася, а потім ринула дощівка.

— Давай! Ти зможеш! — підбадьорила охоронця Шаллан.

У прірвах завив вітер, моторошно та зловісно озиваючись у багатьох проходах, наче там стогнали привиди давно полеглих. Його дисканту завторував низький гуркіт.

Скрізь довкола поховалися рослини, повтягувалися, позвивавшись, ліани, постулювалися скелебруньки й позакривалися рюшоцвіти. У проваллі зробилося голо.

Каладін закректав, обливаючись потом. Його лице перекосилося від болю й натуги, а пальці тремтіли. Він піднявся ще на приступку й потягнувся до звішеної зі сховку руки.

Аж раптом налетіла буряна стіна.

73. Тисяча метушливих істот

Рік тому

Шаллан прослизнула до Балатової кімнати, тримаючи в руці коротеньку записку.

Той аж підскочив, але — побачивши сестру — заспокоївся.

— А, це ти! Я мало не вмер від страху…

Як і багато покоїв маєтку, його кімнатка мала незасклені вікна з простими, плетеними з тростини, віконницями, котрі того дня зачинили й зафіксували в очікуванні великобурі — останньої перед Риданням. Знадвору гупали в стіну слуги, встановлюючи поверх тростинових іще й масивні протибуряні віконниці.

Шаллан була в новій і недешевій сукні — з тих, що купував їй батько: у воринському стилі, прямого крою, щільно приталеній та з нарукавною кишенею — вже не дитячій, а дівочій. На ній було й намисто, яке той подарував: старий любив, коли донька його надягала.

Юшу розвалився в кріслі неподалік і з відсутнім виразом на обличчі розтирав у пальцях якусь рослинну речовину. За два роки від візиту кредиторів, які замало не забрали його з дому, він схуд, проте через запалі очі й шрами на зап’ястях так само був не надто схожий на Вікіма — хоч вони були двійнята.

Шаллан поглянула на зібрані клунки з речами.

— Добре, що батько ніколи сюди не заходить, Балате. Бо ці клумаки ясно свідчать, що ти замислив щось темне…

Юшу хихикнув, потираючи шрам на зап’ясті однієї руки іншою.

— Ще б йому не смикатися щоразу, як хтось із прислуги бодай чхне в коридорі.

— Цитьте обоє, — шикнув на них старший брат, озираючись на вікно, де слуги саме закріпили протибуряну віконницю. — Тепер не час для легковажності. Геєна забирай! Якщо старий пронюхає, що я збираюся втекти…

— Не бійся, не пронюхає — він надто зайнятий. Готується постати перед великим князем з усією належною помпою, — відказала сестра, розгортаючи послання.

— Це тільки мені здається дивним, що ми отак розбагатіли? — спитав Юшу. — Скільки вже покладів цінного каменю відкрили на наших землях?

Балат знову взявся пакувати речі.

— Мені байдуже — аби батько був задоволений…

У тім-то й біда, що батькову вдачу це не змінило. Так, Дім Давар розбагатів — нові каменярні давали фантастичний прибуток. Проте що ліпше йшли їхні справи, то більше похмурнів старий. Він роздратовано блукав коридорами і зривав злість на слугах.

Шаллан пробігла очима цидулку.

— Щось у тебе не надто радісний вигляд, — зауважив Балат. — Що, його так і не розшукали?

Та похитала головою. Геларан зник — як у воду канув. Жодних більше звісток, жодних листів — навіть ті, чиї контакти він залишив, і гадки не мали, куди він подівся.

Балат присів на один із клунків.

— То що ж нам робити?

— Це вже тобі вирішувати, — відказала сестра.

— Я конче маю забратися звідси. Просто конче. — Він пригладив волосся. — Ейліта готова вирушати зі мною — її батьки саме поїхали на місяць в Алеткар. Ліпшої нагоди й бути не може.

— А як ти не зможеш розшукати Геларана — що тоді?

— Звернуся до великого князя. Його бастард казав, наче той вислухає кожного, хто ладен посвідчити проти батька.

— Відтоді сплив не один рік, — промовив Юшу, відкидаючись у кріслі. — Старий тепер у фаворі, а великий князь — при смерті. Тільки глухий не чув, що той уже, вважай, небіжчик.

— Це наш єдиний шанс, — відказав Балат і підвівся. — Я їду. Сьогодні вночі, після бурі.

— Але ж батько… — почала Шаллан.

— Батько посилає мене перевірити, що там із нашими селами в східній долині. От я й скажу, наче їду туди, а сам, прихопивши Ейліту, подамся у Веденар — і прямо до великого князя. Старий прибуде туди аж за тиждень — тож доти я скажу своє слово. Одного свідка має вистачити.

— А як же Маліз? — спитала Шаллан.

Вони ж бо домовлялися, що, від’їжджаючи, брат забере в безпечне місце їхню мачуху.

— Не знаю, — відказав той. — Її він не відпустить. Може, коли батько відбуде на аудієнцію до великого князя, у тебе вийде прилаштувати Маліз кудись-інде? Не знаю. Хай там як, а я маю їхати. Сьогодні вночі.

Дівчина підступила до Балата й поклала руку йому на плече.

— Я стомився від страху, — промовив він до сестри. — Стомився від власного боягузтва. Раз Геларан зник і я справді найстарший, то настав час довести це на ділі. Я не збираюся втікати від батька все життя, остерігаючись, що його посіпаки в нас на хвості. А якщо я зроблю, що замислив… то все буде вирішено. Раз і назавжди.

Двері відчинилися.

Попри всі її нарікання на Балатову параною, Шаллан, звереснувши від несподіванки, підскочила не нижче, ніж брат. Але то був усього лише Вікім.

— Побий тебе буря, Вікіме! — гримнув на нього Балат. — Ти міг би принаймні постукати…

— До нас приїхала Ейліта, — випалив Вікім.

— Що?! — Балат кинувся до брата й ухопив його за плечі. — Вона не мала сюди приїжджати! Ми ж домовлялися, що я заберу її з дому…

— Її викликав наш батько, — пояснив Вікім. — Вона щойно прибула сюди разом зі служницею й бесідує з ним у бенкетній залі.

— О, ні, — тільки й видобув Балат і, відштовхнувши брата, вискочив у двері.

Шаллан кинулася за ним, але в проймі спинилася.

— Не нароби дурниць! — гукнула вона вслід старшому братові. — Ми ж домовлялися!

Але той, здавалося, не почув.

— Це може погано скінчитися, — зауважив Вікім.

— Або, навпаки, чудово, — озвався позаду них Юшу, так само розвалившись у кріслі. — Якщо батько дошкулить йому не на жарт, то Балат, бува, перестане скиглити й щось таки зробить.

Вийшовши в коридор, Шаллан відчула, що їй зимно. Цей холод… чи не мороз її продирав? Від паніки — раптової, нестримної і воістину всепоглинної — такої, що не залишає місця ні для чого іншого.

Чогось такого й варто було очікувати. Так вона й знала, що до цього йшлося. Намагання сховатися, намагання втекти… Звісно, що всі їхні спроби були приречені на поразку.

Як свого часу й материні.

Повз неї пробіг Вікім, але сестра крокувала повільно. Не від спокою, а тому, що її так і гнало вперед, тож ідучи повільно, вона відтягувала неминуче.

На сходах Шаллан не стала спускатися до бенкетної зали, а звернула нагору — дещо прихопити.

Це зайняло всього хвилинку, й дівчина невдовзі повернулася, несучи в рукаві «захищеної» лівиці капшука, що його їй колись віддали. Вона спустилася сходами й підійшла до дверей бенкетної зали, під якими, напружено прислухаючись, чекали Юшу з Вікімом.

Брати розступилися перед нею.

За дверима, звісна річ, сварилися.

— Перш ніж так учинити, ти мав поговорити зі мною! — гримнув Балат.

Він стояв перед столом на помості, тримаючи за руку Ейліту.

Батько височів по інший бік столу, на якому стояла недоїдена трапеза.

— Балате, що мені з тобою говорити, коли ти не чуєш, що тобі кажуть?

— Я кохаю її!

— Дитина дитиною, — відказав на це батько. — Дурна дитина, яка не зважає на свій Дім.

«Кепські справи. Кепські-прекепські», — подумала Шаллан. Батько розмовляв украдливим тоном — а саме в такому й бриніла найбільша загроза.

— Гадаєш, я не знаю, що ви домовлялися втекти? — вів далі старий, спираючись руками на стіл і нахиляючись до Балата.

Той сахнувся.

— Звідки?

Шаллан вступила до зали. «Що то таке на підлозі?» — промайнуло в голові, коли дівчина проходила вздовж стіни, прямуючи до кухонних дверей. Двері щось підпирало, не даючи зачинитися.

Знадвору по крівлі забарабанили краплі дощу — починалася буря. Охоронці сиділи в сторожці, а прислуга перечікувала стихію в себе в кімнатах. Тож сторонніх очей не було.

Вікна стояли задраєні, тож у залі було тільки й світла, що від холодного сяйва сфер — старий чомусь не звелів розтопити каміна.

— Ти знав, що Геларан — небіжчик? — спитав батько. — Ви не можете його знайти, бо Геларана вбили. Мені навіть не довелося поганити рук. Той ідіот сам знайшов свою смерть — поліг на полі битви, в Алеткарі.

Ці слова похитнули крижаний спокій Шаллан.

— Звідки ти дізнався, що я планую втекти? — зажадав пояснень Балат, рушаючи до стола на помості — але Ейліта стримала нареченого. — Хто мене виказав?

Шаллан опустилася навколішки коло того, що блокувало кухонні двері. Грянув грім, і будинок здригнувся. Дверям не давав зачинитися труп.

Маліз. Її вбили кількома ударами в голову. Кров іще свіжа. Тіло ще тепле. Він убив її зовсім недавно. Буря забирай! Він довідався про їхню домовленість, послав по Ейліту, дочекався її появи й лиш тоді вбив дружину.

Це не злочин у стані афекту — її вбивство було покаранням.

«То от до чого дійшло, — подумала дівчина, відчуваючи дивний, відсторонений спокій. — Брехня стає правдою».

«А все через мене». Вона підвелася й, перетнувши залу, підійшла до карафи з вином, яку слуги залишили для батька. Там само стояли й келихи.

— Маліз… — здогадався Балат, який за весь цей час навіть не глянув на сестру. — Вона не витримала й усе тобі розповіла, чи не так? Поглинь її Геєна! Не треба було їй довірятися.

— Так, — підтвердив старий. — Розказала, як миленька. Зрештою…

Залунало тихе шурхотіння — то залишав шкіряні піхви меч Балата. А батьків узяв приклад із синового.

— Ну нарешті ти виявив якийсь натяк на мужність, — промовив старий.

— Балате, не треба, — хапалася за судженого наречена.

— Ні, Ейліто, я більше не пасуватиму перед ним! Не пасуватиму!

Шаллан налила вина.

Вони зітнулися, й батько, перестрибнувши через стіл на помості, обіруч замахнувся й завдав удару.

Дівчина мало що тямила у фехтуванні на мечах. Вона спостерігала за спарингами між Балатом і рештою, але справжні дуелі бачила тільки на ярмарку.

Однак тут ішлося про щось зовсім інше — не дуель, а побоїще: батько знов і знов обрушував меч на Балата, який щосили намагався блокувати його випади власним. Гримотіла криця об крицю — а вінчала какофонію буря. І з кожним ударом зала неначе здригалася. А чи то не від них, а від справжнього грому?

Батько насідав, тіснив Балата, звалив на одне коліно… і зрештою вибив зброю із синових рук.

Невже все справді закінчилося так блискавично — за лічені секунди? На дуелях було зовсім інакше.

Старий грізно височів над Балатом, примовляючи:

— Я завжди зневажав тебе, боягузе. Геларан був шляхтичем — він сікався до мене, але з гонору. А ти… повзаєш у ногах і скімлиш, жаліючись.

Шаллан підійшла до батька.

— Тату?

І простягла йому вино.

— Він повергнений. Ти переміг.

— Я завжди хотів синів, — промовив той, — і породив аж чотирьох — а зосталися самі нікчеми! Боягуз, п’яниця та слабак… — Старий закліпав очима. — Один Геларан… Один лише Геларан…

— Тату? — повторила Шаллан. — Ось, візьми.

Той не відмовився і вихилив вино за одним духом.

Балат схопив свого меча й, так само стоячи на одному коліні, провів випад. Шаллан звереснула. Клинок, дивно дзвякнувши об щось металеве, схибив і, пройшовши впритул, тільки й того що пропоров на старому сюртук.

Порожній келих полетів додолу. Батько, охнувши, помацав бік, а Балат, відсмикнувши меча, нажахано дивився на старого знизу вверх.

Крові на батьковій долоні виявилось тільки трішки.

— І це все, на що ти здатен? — грізно запитав поранений. — П’ятнадцять років тренувань дали оцю пародію на випад?! — Він виставив убік руку із занесеним мечем. — Ану завдай удару! Ну ж бо! Атакуй!

Балат захлипав, і меч вислизнув із його п’ястка.

— Тю! — буркнув батько. — Ну й нікчема!

Жбурнувши меча на стіл на помості, він підійшов до каміна, де схопив залізну коцюбу, а відтак повернувся.

Та обрушив її на Балатове стегно.

— Батьку! — звиснула Шаллан, силкуючись стримати його руку.

Але той відштовхнув її і знову вгатив сина коцюбою по нозі.

Балат заверещав.

Дочка боляче вдарилася головою об підлогу й не бачила, а тільки чула те, що відбувалося далі. Крики. Глухе гупання коцюби. Шал бурі знадвору.

— Чому. — Гуп. — Ти. — Гуп. — Такий. — Гуп. — Недолугий. — Гуп. — Нікчема?

В очах Шаллан прояснилося. Батько засапано хекав. Його обличчя забризкала кров. На підлозі скімлив Балат. Ейліта хапалася за нареченого, ховаючи обличчя у його волоссі. А замість ноги той мав криваве місиво.

Вікім із Юшу так само стояли в дверній проймі коридору, на позір паралізовані жахом.

Батько глянув на Ейліту, і в його очах читався смертний вирок. Він заніс коцюбу для удару, але та вислизнула з п’ястка й брязнула об підлогу. Старий, наче не вірячи власним очам, глянув на руку, а відтак заточився й схопився за стіл, намагаючись устояти — але осів навколішки й завалився набік.

По крівлі барабанив дощ. Звук був такий, наче тисяча метушливих істот шукала, як пробратися в будинок.

Шаллан через силу звелася на ноги. Внутрішній холод. Тепер вона його впізнавала — так, пригадувала це відчуття з того дня, коли втратила матір.

— Перев’яжи Балатові рани, — промовила дівчина, підходячи до заплаканої Ейліти. — Можна його ж таки сорочкою.

Ейліта крізь сльози кивнула і тремтливими пальцями заходилася робити, що кажуть.

А Шаллан опустилася навколішки коло батька. Той лежав непорушно, і його мертві, але розплющені очі витріщалися в стелю.

— Що… що сталося? — спитав Вікім. Дівчина не зауважила, як вони з Юшу боязко ввійшли до зали і, обійшовши стола, підійшли до неї. «Старший» із двійнят зазирнув сестрі через плече. — Це все від того, що Балат ударив його в бік?..

Крізь батьків одяг Шаллан відчувала, що ранка в тому місці кривавила — але була й близько не така серйозна, щоб стати смертельною. Вона похитала головою.

— Кілька років тому ти віддав мені дещо, — сказала Шаллан. — В капшуку. Що довше його зберігаєш, то сильнішою стає отрута — так ти казав? От я й зберегла.

— Прародителю бур… — охнув Вікім і затиснув рота долонею. — Чорнотруйник? Ти…

— Підсипала йому у вино, — пояснила сестра. — Маліз лежить мертва при вході на кухню. Батько зайшов надто далеко.

— Ти вбила його, — промовив Вікім, витріщаючись на тіло старого. — Ти його вбила!

— Так, — змучено підтвердила Шаллан і пішла, заточуючись, до Балата — допомогти Ейліті накладати пов’язки.

Брат був притомний і стогнав від болю. Шаллан кивнула дівчині, щоб та принесла нареченому вина. Звісна річ, без отрути.

Батько був мертвий. Вона його вбила.

— Що це таке? — здивувався Юшу.

— Облиш! — гримнув на нього Вікім. — Буря забирай! Ти вже нишпориш у нього в кишенях?

Шаллан кинула погляд у той бік і побачила, як Юшу витягає з кишені батькового сюртука щось сріблясте. Воно лежало в трішечки підмоклому від крові чорному мішечку, лише частково прозираючи крізь проріху, яку залишив Балатів удар.

— Прародителю бур, — охнув Юшу, витягаючи знахідку. Пристрій містив кілька ланцюжків сріблястого металу, які сполучали три великі самоцвіти. Але тепер один із них тріснув і більше не сяяв. — Це те, що я думаю?

— Це Душезаклинач, — підтвердила сестра.

— Підведи мене, — попросив Балат, коли Ейліта принесла вино.

Та неохоче допомогла йому звестися в положення сидячи. Його нога… з ногою в нього було негаразд. Доведеться викликати йому лікаря.

Шаллан підвелася й, витерши скривавлені руки об сукню, взяла в Юшу Душезаклинач. У тому місці, куди влучив меч, не надто міцний метал розламався.

— Нічого не розумію, — сказав Юшу. — Це ж блюзнірство. Хіба ці пристрої — не королівська власність, якою мають користуватися тільки подвижники?

Шаллан провела великим пальцем по металу. Думати було несила. Від заціпеніння… шоку. Так — ось воно. В неї був шок.

«Я батьковбивця».

Аж раптом Вікім зойкнув і, зірвавшись на ноги, сахнувся.

— У нього смикнулась нога.

Сестра крутнулася до тіла, чиї пальці судомно посмикувались.

— Спустошувачі! — сказав Юшу й глянув у стелю, над якою шаліла стихія. — Вони в ньому, всередині. Це…

Шаллан опустилася навколішки коло тіла, чиї очі, ворухнувшись, зупинилися на ній.

— Отрути не вистачило, — шепнула вона. — Доза була замалою.

— Ох, буря! — видобув Вікім, припавши навколішки поруч неї. — Отрута його тільки паралізувала. Він живий і дихає. — Братові очі округлились. — І потроху отямлюється.

— Значить, треба докінчити розпочате, — відказала Шаллан — і глянула на братів.

Юшу з Вікімом сахнулися, хитаючи головами, а Балат був заледве при пам’яті.

Вона обернулася до батька, який дивився на неї. Очима той поводив уже легше, а його нога посмикувалась.

— Вибач, — шепнула донька, розстібаючи намисто в себе на шиї. — Дякую за все, що ти для мене зробив.

І, обвивши прикрасу довкола шиї старого, стала затягувати отриманий зашморг.

Батько пручався, і Шаллан скористалася виделкою, яка впала зі столу, щоб, запустивши її під намисто й прокручуючи, затягувати удавку дедалі сильніше.

— «Спи собі мирно в глибоких прірвах, де тебе огортає пітьма…» — зашепотіла вона колискову.

Шаллан промовляла ті слова крізь сльози — дитиною, коли донька лякалася, тато співав їй саме цю пісню. Бризки крові на його обличчі плямували їй руки.

— «Не на пелюшках, а де камінь і жах — спи, моя ясочко…»

Шаллан відчувала на собі батьків погляд. По шкірі бігали мурашки, але вона не ослаблювала зашморгу.

— «Налетять буревії, й тебе це зігріє, колиску гойдатимуть шквали…» — шепотіла дівчина.

І вимушено дивилася, як батькові очі вилазять з орбіт, а обличчя синіє. Його тіло здригалося, силкуючись звільнитися, а погляд безмовно таврував її як зрадницю.

Шаллан майже змогла повірити, що завивання бурі були частиною якогось нічного жахіття, з якого вона от-от перелякано прокинеться, а тато їй заспіває. Як у дитинстві…

— «Самоцвітів кристали спалахнуть небувало — спи, моя ясочко».

Батько затих.

— «І під колискову ти дуже скоро заснеш, моя ясочко».

74. Долаючи бурю

А от над тобою рівновага ніколи була не владна. Ти тягнеш за собою хаос, наче схоплений за ногу труп, який волочиться по снігу. Прошу, дослухайся до мого прохання: залиш це місце й долучися до моєї обітниці невтручання.

Каладін схопився за руку Шаллан.

Згори летіли валуни й, розколюючись від ударів об плато, рикошетили довкола уламками. Ревів ураган. Внизу, прибуваючи, вирувала вода. Каладін чіплявся за Шаллан, але їхні мокрі руки стали вислизати одна з одної.

Аж раптом — у несподіваному сплеску — її хват поміцнішав, і вона з неочікуваною для тендітної дівчини силою потягла капітана до себе. Відштовхнувшись неушкодженою ногою, той натужно здолав решту відстані й долучився до рятувальниці у її кам’яному сховищі.

Видовбана ніша заледве сягала трьох-чотирьох футів завглибшки й була навіть тіснішою, ніж розщілина, у якій вони допіру ховалися, — але виходила, на щастя, на захід. Тож хоча крижаний вітер, кружляючи, і обдавав їх водою, основний удар бурі приймало на себе плато.

Захеканий Каладін привалився до стінки сховища. Ушкоджена нога боліла, як не знати що. Шаллан притислася до капітана, зігріваючи, і той, обхопивши її руками, тримався за неї не менш міцно, ніж вона за нього. Так вони й сиділи, зсутулившись і притулившись до каменю ніші, верхня частина якої торкалася Каладінової голови.

Плато ходило ходором, здригаючись, мов перелякана людина. Видно було зовсім мало: непроглядну пітьму розколювали лише спалахи блискавок. А шум! Розкоти грому лунали наче самі собою — незалежно від залпів блискавок — а вода ревіла, мов розлючений звір. Спалахи вгорі виривали з темряви спінений, нуртівний і шалений потік, який нісся проваллям.

Геєно вогненна! Зливовий паводок впритул підступав до їхнього сховка — за лічені миті рівень води піднявся на добрих п’ятдесят футів. У каламутній дощівці було повно гілляччя, зламаної рослинності й вирваних із корінням ліан.

— А де сфера? — спитав Каладін, сидячи в темряві. — Та, якою ви собі присвічували?

— Була, та загула, — гукнула Шаллан, перекриваючи ревіння стихії. — Певне, зронила, ловлячи тебе за руку!

— Я не…

Він затнувся від страхітливого гуркоту грому, супроводжуваного засліпливим спалахом блискавки. Шаллан міцніше притулилася до охоронця, вчепившись пальцями в його плече. Яскраве світло залишило в Каладінових очах післяобраз.

Буря забирай! Він ладен був заприсягтися, що той післяобраз складався в обличчя — страхітливо перекошене та з роззявленим ротом. Наступний спалах мерехтливо освітив потік, і стало видно, що повз їхній сховок течією несло хтозна-скільки десятків трупів — людей упереміш із паршенді — чиї мертві очі (а в багатьох випадках лише порожні очниці) були звернені в небо.

Дощівка ринула сильніше й, перехлюпнувши до сховку, на кілька дюймів затопила підлогу. Мертва вода. А потім знову повисла темрява, як у підземній печері. Тільки Каладін, Шаллан і мерці.

— Це найпотойбічніша річ, яку я будь-коли бачила, — шепнула йому дівчина біля самого вуха.

— У бурю коїться багато дивного.

— З досвіду знаєш?

— Одного разу Садеас влаштував мені «суд» — вивісив під бурю, де я мав загинути, — пояснив Каладін.

Стихія мала здерти з нього шкіру, відділити плоть від кісток. Дощ, який пронизував, мов ніж, розпечені до білого блискавки.

І манісінька — теж біла — постать, чиї виставлені вперед рученята немовби веліли бурі розступитися перед ним. Крихітна й тендітна, хоч по-своєму не слабша за вітри.

«Сил… що я з тобою зробив?»

— Мені б почути цю історію, — зронила Шаллан.

— Колись розповім.

Їх знову захлеснуло водою, й вони — на мить ставши плавучими — немовби зненацька полегшали. Течія смикнула їх із несподіваною силою, наче прагнула потягти за собою. Шаллан звереснула, а Каладін панічно вчепився за камінь обабіч від себе. Потік відступив, але шум його плину не стишився. І вони знову забилися вглиб укриття.

Згори полилося світло — надто рівне як на спалахи блискавиць. На плато виднілося якесь сяйво — рухоме. За потоком води, що стікала згори, застуючи їхній прихисток суцільною пеленою, його було важко розгледіти. Але Каладін був ладен заприсягтися, що нагорі крокувала гігантська постать — осяйна й нелюдська — в супроводі іншої, небаченого вигляду та лискучої. Вони воістину «долали бурю» — крок за кроком — доки те сяйво не зникло з очей.

— Будь ласка, розкажи, — попросила Шаллан. — Я конче маю чути щось іще, крім цього.

Каладін здригнувся, але кивнув. Так, звук людського голосу — це допоможе.

— Усе почалося з того, що Амарам мене зрадив, — приглушено мовив він — так тихо, що дівчина, притиснувшись до нього, ледве чула. — І затаврував як раба, бо я знав, який він насправді: зажадавши Сколкозбройця, Амарам убив моїх людей. Та Зброя важила для нього більше, ніж власні солдати, більше, ніж честь…

І повів далі — про часи свого рабства й про спроби втекти. Про людей, які загинули, довірившись йому. Ця ще нікому не повідана історія так і рвалася з нього. Адже кому він мав її оповідати? Четвертому мосту, який великою мірою спізнав її на собі?

Розповів про невільницький фургон і про Твлаква (зачувши це ім’я Шаллан охнула — воно, певно, було їй знайоме). Про внутрішнє заніміння, про… порожнечу. Про те, як подумував накласти на себе руки, але ніяк не міг повірити, що самогубство варте зусиль.

А потім про Четвертий міст. Про Сил він не згадав — наразі це було занадто болісно — а перейшов до мостонавідних вилазок із їхнім жахіттям, до смертей і до рішення, яке ухвалив.

Їх омивали потоки дощу, які задувало в сховище, й Каладін був ладен заприсягтися, що звідкись лунає спів. Повз укриття проносилися якісь дивні спрени — червоні, фіолетові, схожі на блискавку. Чи не їх і бачила Сил?

Він очікував від Шаллан запитань, але та мовчки слухала, не поставивши жодного. Не докучала, розпитуючи про деталі, й не торохтіла, перебиваючи оповідь. Скидалося на те, що вона вміла слухати.

І Каладін — от дивина! — довів аж до кінця, до останньої мостонавідної вилазки й урятування великого князя Холіна. Виклав усе, що накипіло на серці. Про бій зі Сколкозбройним паршендійцем і про сутичку з Адоліном, який уперто не хотів відступити, і про те, як власноруч утримував війстя моста.

А коли закінчив, обоє помовчали, зігріваючи одне одного й задивившись на підсвічений блискавицями потік дощівки, який нісся майже на відстані витягнутої руки.

— А я вбила рідного батька, — прошепотіла Шаллан.

Охоронець глянув на дівчину й у спалаху блискавки — там, де вона поклала голову йому на груди, — побачив її зведені на нього очі з краплями вологи на повіках. Вони обвивали одне одного руками, й Каладін подумав, що останньою жінкою, яка ось так горнулася до нього, була Тара.

— Мій батько був нестримною, гнівливою людиною, — промовила Шаллан. — Убивцею. А я його любила. І задушила, коли той лежав паралізований на підлозі й дивився на мене. Я батьковбивця…

Капітан не підхльостував її запитаннями, хоча прагнув почути пояснення. Мав почути пояснення.

На щастя, та сама́ повела далі, розповідаючи про дитинство й жахіття, яких зазнала. Каладін гадав, що гіршого життя, ніж він, не проживав ніхто — але в його минулому була-таки одна річ, яку він мав і, може, замало цінував — це люблячі батьки. Рошон перетворив Гартстоун на Геєну, але принаймні Каладін завжди міг покластися на батька та матір.

І що б то він робив, якби його тато був достоту як той знавіснілий, жорстокий деспот, про якого розповідала Шаллан? Якби на очах у нього загинула мама? І якби замість Тіена «світлячком» для родини мав стати він сам?

Каладін зачудовано слухав. Буря забирай! І як ця дівчина змогла не зламатися — в сенсі, по-справжньому? Вона казала так про себе, а проте була не більше зламана, ніж спис із зазубленим вістрям — не менш гострим, ніж будь-яке інше. Особисто він навіть любив, щоб штих мав одну-дві зазублини й потерте долонями древко. Наконечник, який побував у битві, був… ліпший за новий. Адже ти знав, що ним боронили життя — а той витримав і не зламався. Такі сліди були ознаками надійності.

А коли дівчина з гнівом у голосі згадала про Геларанову смерть, Каладіна продерло морозом.

Її брат загинув в Алеткарі. Від рук Амарама.

«Буря забирай… То, виходить, це я його вбив? — майнуло в свідомості. — Її коханого брата?»

Він розповідав про це чи ні?

Ні. Ні, він не згадував, що звалив Сколкозбройного — лише як Амарам убив його людей, щоб забрати собі жаданого Сколкозбройця, не залишивши свідків. Адже з роками звик згадувати про той випадок, не уточнюючи, що переміг Сколкозбройного — бо вже за перші кілька місяців рабства на власній шкірі відчув: розводитися про таке — небезпечно. І, сам того не усвідомивши, не відступив від один раз засвоєної звички навіть тут.

Та чи не здогадалася вона? Чи не збагнула, що не Амарам, а Каладін насправді вбив того Сколкозбройного? Шаллан, здавалося, не пов’язала одне з іншим, бо вела далі, оповідаючи про той пізній вечір — також великобуряний — коли спочатку отруїла, а потім убила власного батька.

Всемогутній, що над нами! А ця дівчина сильніша, ніж будь-коли бував сам Каладін.

— Тож ми вирішили, — вела далі Шаллан, знову поклавши голову йому на груди, — що я розшукаю Ясну, бо вона… Розумієш, вона мала Душезаклинач.

— Хотіли з’ясувати, чи не зможе та полагодити вашого?

— Це було б надто розважливо. — Капітан не бачив, але хтозна-як розчув, що дівчина насупилась сама на себе. — А мій план — наївний і дурний — полягав у підміні свого фабріала на Яснин, робочий, який дозволив би братам дістати грошей.

— І доти ви ніколи не бували далі власних земель?

— Ні, не бувала.

— Але вирушили обікрасти одну з найрозумніших жінок у цілому світі?

— Е-е… так. Не забувай, що мій план був «наївний і дурний». Хай там як, а Ясна про все дізналася. Але, на щастя, я її зацікавила, й вона погодилася взяти мене під опіку. Це їй спало на думку видати мене за Адоліна, щоб, доки я навчатимусь, мої брати були в безпеці.

— Он як, — кинув Каладін. Знадвору спалахнула блискавка, вітри, здавалося, задули ще сильніше, і йому довелося підвищити голос, хоча Шаллан була зовсім близько. — Щедро як на ту, кого замало не обікрали.

— Гадаю, наставниця розгледіла в мені дещо таке…

Безгоміння.

Каладін закліпав очима. Шаллан не було. На мить він запанікував, шукаючи її довкола себе, але зрештою збагнув, що нога перестала боліти, а в голові — попри шок, крововтрату й можливу гіпотермію — несподівано прояснилося.

«А, — збагнув юнак. — Починається…»

Каладін зробив глибокий вдих і, підвівшись, виступив із темряви до війстя ніші. Потік унизу завмер, немовби його скуло кригою, а отвір їхнього сховища — який Шаллан зробила занизьким, щоб стояти на повен зріст — тепер наче роздався.

Він визирнув назовні й там зустрівся поглядом з обличчям — безкраїм, як вічність.

— Прародителю бур, — промовив Каладін.

Дехто називав його Єзерезе-Вісником, але це якось не пасувало до того, що чув про Вісників капітан. А може, Прародитель бур був кимось на кшталт спрена? Чи бога? Те лице тяглося до нескінченності, але, попри всю безмежну широчінь, Каладін охоплював його поглядом.

Вітри вщухли, й чути стало навіть власне серцебиття.

— ДИТЯ ЧЕСТІ-ГОНОРА.

Цього разу обличчя заговорило до нього. А минулого разу — в епіцентрі бурі — мовчало, промовляючи тільки в снах.

Каладін глянув осторонь, знову перевіряючи, чи не видно Шаллан, проте хай що становила собою ця візія, а веденки в ній не було.

— Вона одна з них, чи не так? — спитав він. — Промениста лицарка чи принаймні Приборкувачка сплесків. Ось що відбулося під час битви з прірводемоном! Ось як вона пережила падіння! Ситуацію щоразу рятував не я — це все вона.

Прародитель бур загуркотів.

— Сил, — зронив Каладін, переводячи погляд назад на обличчя. Плато попереду зникло — залишилися тільки він і лице. Капітан мав поставити це запитання, нехай і болісне. Не міг не поставити. — Що я з нею зробив?

— ТИ ВБИВ ЇЇ.

Від голосу Прародителя бур усе заходило ходором. Чи радше… враження було таке, наче плато й Каладінове тіло, здригаючись, і творили той звук.

— Ні, — прошепотів охоронець. — Ні!

— ОДНОГО РАЗУ ТАК УЖЕ СТАЛОСЯ, — сказав Прародитель бур, і Каладін вловив у його тоні людську емоцію — гнів. — ЛЮДЯМ НЕ МОЖНА ДОВІРЯТИ, ДИТЯ ТАНАВАСТА. ТИ ВІДІБРАВ ЇЇ В МЕНЕ. МОЮ УЛЮБЛЕНКУ.

Його обличчя наче відступало, розпливаючись.

— Прошу, скажи: як мені це виправити?! Що я можу зробити?! — закричав Каладін.

— ЇЇ ЗЛАМАНО, Й ЦЬОГО НЕ ВИПРАВИТИ. ТИ ТАКИЙ САМИЙ, ЯК І ТВОЇ ПОПЕРЕДНИКИ, ЩО ВБИЛИ СТІЛЬКОХ ТИХ, КОГО Я ЛЮБЛЮ. ПРОЩАВАЙ, ДИТЯ ГОНОРА. ТИ БІЛЬШЕ НЕ КАТАТИМЕШСЯ НА МОЇХ ВІТРАХ.

— Ні, я…

Знову грянула буря, й Каладін повалився назад у нішу, охнувши від раптового нападу болю та холоду.

— Подих Келека! — вигукнула Шаллан. — Що це було?

— Що, бачили обличчя? — спитав капітан.

— Еге. Таке величезне… Я бачила зорі — міріади зірок — які тяглися до нескінченності…

— Це був Прародитель бур, — стомлено пояснив він.

Каладін сягнув рукою під себе, де зненацька зблиснуло сяйво. То була сфера, яку зронила Шаллан — вона вичахла й потьмяніла, а тепер її заряд поновився.

— Ну й дива, — шепнула художниця. — Я маю замалювати побачене.

— У таку зливу? Щасти вам, — відказав охоронець.

Немовби на підтвердження цих слів, їх обдало новою хвилею — водяним вихором, що крутився в проваллі й час від часу, з поривами вітру, залітав до них. Тож ті сиділи у воді, яка сягала кількох дюймів, зате цього разу не загрожувала потягти їх за собою.

— Бідні мої малюнки, — мовила Шаллан, захищеною рукою притискаючи до грудей портфеля, а вільною тримаючись за Каладіна — бо за що ж іще вона мала триматися? — Він водонепроникний, але… не знаю, чи означає це «протибуряний».

Капітан хмикнув, вдивляючись у потік, який нісся повз них. Була в його плині якась гіпнотична закономірність, явлена в нуртуванні поламаної рослинності й листя — бо трупів уже не траплялося. Перед їхнім укриттям плав дибився, наче долаючи якусь перешкоду на дні. «Там туша прірводемона», — збагнув Каладін. Таку масу було не зрушити навіть паводку.

Запанувала мовчанка. Тепер, при світлі, потреба в спілкуванні минула, й хоча охоронець подумував спитати в Шаллан прямо, чи та вона, за кого він чимраз однозначніше її мав — але поки мовчав. Нехай-но вони виберуться звідси — тоді й трапиться нагода.

А поки що хотілося поміркувати — хоча він усе одно радів присутності цієї дівчини, яку та виявляла різними способами, притискаючись до нього в мокрій і дедалі подертішій сукні.

Хоча розмова з Прародителем бур відволікала від пікантніших думок.

Сил. Невже він справді… вбив її? Адже вона, здається, допіру плакала, хіба ні?

Він спробував — знічев’я, просто для експерименту — всотати заряд Буресвітла на очах у Шаллан, щоб оцінити її реакцію. Але, звісно, нічого не вийшло.

Буря потроху вщухала, й паводок помалу спадав. Дощ стишився до рівня звичайної зливи, і вода, відступаючи, стала збігати в протилежному напрямку — достоту так, як Каладін завжди гадав, але ще ніколи не бачив. Тепер опади змістилися на захід від Рівнин, тож уся дощівка повернула на схід, і потік — так само нуртуючи, але вже набагато млявіше — позадкував туди, звідки прийшов.

Із плину прозирнув труп прірводемона, і зрештою паводок спав: потік перетворився на струмочок, а злива — на мжичку. Краплини, які падали з плато нагорі, були куди більші й масивніші, ніж ті, що летіли з неба.

Каладін ворухнувся, ладнаючись злазити, але раптом збагнув, що Шаллан, пригорнувшись до нього, заснула й тихенько похропує.

— З усіх людей тільки ти, певне, й здатна заснути, перечікуючи великобурю надворі, — прошепотів Каладін.

Йому було незручно, але він усвідомив, що насправді не хоче спускатися вниз на своїй скалічілій нозі. Бо знемігся, а слова Прародителя бур щодо Сил залишили відчуття гнітючої чорноти. Тож він дозволив собі впасти в заціпеніння й заснув.

75. Істинна слава

Від нашої стриманості може залежати сам космер.

— Принаймні поговоріть із ним, Далінаре, — попросив Амарам, швидко крокуючи, щоб не відставати від князя, і плащ Променистого лицаря розвівався в нього за спиною. Вони інспектували, як солдати, ставши ланцюжками, завантажують припасами фургони, які мали вирушити на Розколоті рівнини. — Прошу, перше ніж відбудете в експедицію — порозумійтеся з ним.

Далінар, Навані й Амарам пройшли повз групу списників, що мчали до свого загону, який саме шикувався. А одразу за ними так само збуджено метушилися цивільні — чоловіки та жінки. Калюжами, які залишила буря, навсібіч розбігалися крєм’ячки.

Вночі минула остання великобуря сезону, й наступного дня мало розпочатися Ридання. Воно несло мокву, але й прогалину, коли стихії не загрожували — саме час для вилазки. Виступити планували до опівдня.

— Далінаре, то ви поговорите з ним? — спитав Амарам.

«Обережніше, — сказав собі Холін. — Не квапся з висновками». Тут треба діяти акуратно. Навані, йдучи поруч, глянула на князя. Той-бо поділився з нею планами на Амарама.

— Я… — почав Далінар.

Але його урвала серія сигналів — над табором розлігся спів сурм. І то, здавалося, нагальніший, ніж зазвичай: розвідники помітили хризаліду. Князь рахував сигнали, визначаючи, про яке плато йшлося.

— Надто далеко, — мовив він, киваючи одній із писарок — високій і довготелесій — яка часто допомагала Навані з експериментами. — Чия сьогодні черга вирушати на вилазку?

— Великих князів Себаріала й Ройона, Ваша Ясновельможносте, — відказала жінка, зазирнувши в журнал.

Далінар скривився. Себаріал не висилав військ навіть за наказом, а Ройон був забарний.

— Сигналізуйте цим двом прапорцями, що яхонтосерце надто далеко. Сьогодні ми вирушаємо в похід на табір паршенді, і нам не можна розпорошувати сил, женучись за трофеями.

Наказ було віддано так, наче хтось із цих двох збирався виділити Холінові бодай скількись людей. Князь мав надію на Ройона. Пошли Всемогутній, щоб той в останній момент не злякався і не відмовився від участі в експедиції.

Ад’ютант побіг скасовувати вилазку, а Навані вказала на групу писарок, які зводили в таблицю перелік припасів. Далінар кивнув, і королева-мати відійшла поговорити з тими жінками, щоб дізнатися оцінну готовність до вилазки.

— Садеасові не сподобається, що яхонтосерце залишили напризволяще, — сказав Амарам, доки вони з Холіном чекали. — Почувши, що ви скасували вилазку, він вишле по нього власні війська.

— Втручатимуся я в ситуацію чи ні, а Садеас чинитиме, як йому заманеться.

— Щоразу, як відкрита непокора сходить йому з рук, вона вганяє клин між ним і Престолом, — сказав Амарам і взяв князя за плече. — Друже мій, перед нами стоять важливіші проблеми, ніж стосунки між вами й Садеасом. Так, він вас зрадив і, ймовірно, зрадить знову — але ми не можемо допустити війни між вами двома. От-от грядуть Спустошувачі.

— Амараме, звідки така впевненість? — спитав Далінар.

— Інтуїція. Ви недаремно надали мені цей титул і призначили на цю посаду — я відчуваю зв’язок із самим Прародителем бур і знаю, що насувається катастрофа. Алеткар має бути сильним, а це означає, що вам із Садеасом треба співпрацювати.

Холін похитав головою.

— Ні. Садеас уже мав таку можливість і не скористався з неї. Шлях до єдності Алеткару — не за столом перемовин, а там.

За плато, що відділяли їх від табору паршенді, хай де він лежав. Там, де він завершить цю війну, помстившись за себе й за брата.

«Об’єднай їх».

— Садеас так і хоче, щоб ця експедиція відбулася, бо переконаний, що вона зазнає невдачі, — сказав Амарам.

— А коли невдачі не трапиться, то він утратить будь-який авторитет, — відповів Далінар.

— Ви навіть не знаєте, де шукати паршенді! — скрикнув його співрозмовник, здіймаючи руки горі. — Чи ви блукатимете навмання, аж доки не наткнетеся на них?

— Так.

— Це божевілля. Далінаре, ви призначили мене на цю — воістину небувалу — посаду, і моє завдання — нести світло всім народам. Тимчасом як мене не хочете послухати навіть ви — то що вже казати про інших?

Холін похитав головою, окидаючи поглядом пересічену місцевість на сході.

— Я маю це зробити, Амараме. Бо відповіді криються не тут, а там. Ми немовби пройшли хтозна-скільки й дісталися моря, щоб потім роками сидіти на березі, боячись замочитися.

— Але ж…

— Годі про це.

— Далінаре, вам зрештою таки доведеться делегувати повноваження і не забирати їх назад, — м’яко сказав Амарам. — Не можна втримувати всю повноту влади, водночас удаючи, наче не ви тут за головного — а потім пускати повз вуха накази й поради, наче все навпаки.

Відносна правдивість почутого дошкулила Холінові, але великий князь цього не показав.

— Що там із дорученням, яке я тобі дав? — спитав Далінар.

— Ви про Бордіна? — уточнив Амарам. — На мій погляд, він не бреше, а от той божевільний — гадаю, він просто маячить, наче мав Сколкозбройця. Адже можливість протилежного — відверто сміховинна. Я…

— Ваша Ясновельможносте! — До князя, надбігши, зверталася захекана молодиця у форменому одязі вістової — вузькій спідниці з розрізами по боках і піддягнених шовкових рейтузах. — Там, на плато!

— Ну, так, — зітхнув Далінар. — Садеас вислав війська?

— Ні, сер, — відказала розпашіла після бігу жінка. — Ні… тобто… він таки піднявся з провалля.

Насуплений князь різко глянув на вістову.

— Хто?

— Буреблагословенний.

***

Усю дорогу Далінар не йшов, а біг.

А коли наблизився до шпитального намету на околиці табору — де зазвичай надавали медичну допомогу пораненим, які поверталися з вилазок — то нічого не побачив за юрбою в кобальтових одностроях, яка загородила прохід. Хоча військлікар і кричав, щоб сторонні розступилися й не заважали.

Дехто з присутніх, забачивши князя, салютував і квапливо давав тому пройти — синява розступалася, наче води під подувом бурі.

Так, онде він — обірваний, із ковтунами зваляного волосся, подряпаним обличчям та імпровізованою пов’язкою на нозі — сидить на оглядовому столі. А скинутий кітель лежить на іншому, поруч нього, ув’язаний у клунок чимось на кшталт ліани.

Побачивши, що наближається командувач, капітан ворухнувся, щоб підвестися.

— Не треба, солдате… — почав Далінар.

Але Каладін, не послухавшись, звівся на повен зріст — спираючись на спис, мов на милицю — й повільно підніс руку до грудей, наче до неї був прив’язаний тягар. І князь збагнув, що змученішого салюту він іще не бачив.

— Сер, — промовив Каладін, довкола якого здіймалися спрени виснаження, немовби струминочки куряви.

— Як… — тільки й видобув Далінар. — Ти ж упав у провалля!

— Сторч головою, сер, — уточнив той. — Та я, на щастя, дуже твердолобий.

— Але ж…

Капітан зітхнув, спираючись на списа.

— Даруйте, сер, — я сам до пуття не знаю, як уцілів. Ми гадаємо, що тут не обійшлося без якихось спренів. Хай там як, а назад я побрів уже проваллями, бо мав про декого подбати.

Охоронець кивнув кудись убік.

У глибині намету Далінар побачив те, чого спочатку не помітив. В оточенні лікарів там сиділа Шаллан Давар — з розпатланим рудим волоссям та в обірваному одязі.

— Вашу майбутню невістку доправив живою-здоровою, — доповів Каладін. — А от за втрату товарного вигляду перепрошую.

— Але ж вас застала там великобуря! — здивувався Далінар.

— Ми відчайдушно намагалися обігнати її — але, боюся, дорогою стикнулися з труднощами, — пояснив капітан і, через силу витягши ножа, який висів у нього при боці, перетяв ліанові зав’язки на клунку. — Ви, мабуть, знаєте, що всі торочать, наче в ближніх проваллях рискає прірводемон?

— Так, чув.

Стягнувши зі стола рештки кітеля, Каладін явив його очам зелений самоцвіт. Круглястий і неогранений, той, проте, випромінював потужне внутрішнє світло.

— Ось, маєте, — промовив він і, взявши яхонтосерце однією рукою, кинув його Далінарові до ніг. — Ми позбавили вас зайвого клопоту, сер.

Спренів виснаження на млі ока замінили спрени слави.

Великий князь заніміло витріщився на трофей, який, замало не засліплюючи світлом, підкотився до нього й стукнувся об носок чобота.

— Мостонавіднику, ну що за мелодрама? — втрутилася Шаллан. — Ясновельможний Далінаре, ми знайшли цю тварюку вже мертвою — гнила собі на дні провалля та й годі. Великобуря нас не вбила, бо ми вилізли на спину прірводемона й так дотяглися до розщілини в стінці плато. А яхонтосерце здобули тільки тому, що туша почвари вже напіврозклалася.

Капітан, насупившись, глянув на дівчину — а потім майже вмить назад на Далінара.

— Так точно, сер, — підтвердив він. — Усе так і було.

Брехати Каладін умів погано — набагато гірше за веденку.

Зрештою прибули й Навані з Амарамом, який залишився супроводжувати королеву-матір. Забачивши Шаллан, жінка охнула й, підлетівши до неї, сердито загиркала на «ескулапів». Вона забігала й заметушилася довкола дівчини, хоча тій — попри жахливий стан її сукні й волосся — велося куди ліпше, ніж Каладінові. За мить її загорнули в ковдру, прикривши проріхи на одязі, й послали до Далінарової резиденції санітара з розпорядженням накрити на стіл і приготувати гарячу ванну — та ще й саме в тій послідовності, у якій забажає Шаллан.

Князь мимоволі всміхнувся. Навані демонстративно не зважала на заперечення дівчини, що нічого цього не треба. В ній-бо нарешті прокинулася сокирогонча, яка недавно навела цуценят — Шаллан вочевидь була для неї більше не стороння, а своя. Тож Чано борони того, хто стане між такою жінкою і її «виводком».

— Сер, — озвався Каладін і дав нарешті лікарям знову посадити себе на оглядовий стіл. — Солдати готують припаси, батальйони шикуються… Ви вирушаєте в експедицію?

— Можеш не хвилюватися, солдате, — відказав Далінар. — У твоєму стані я навряд чи міг би очікувати, що ти будеш мені за охоронця.

— Сер, — промовив той уже тихше, — доки ми блукали Рівнинами, Її Світлість Шаллан відкрила дещо таке, про що вам треба знати. Поговоріть із нею, перш ніж виступати.

— Обов’язково, — пообіцяв Далінар і, якусь мить зачекавши, махнув лікарям відійти — адже скидалося на те, що небезпеки для життя не було. Тож князь підступив ближче й схилився над капітаном. — Буреблагословенний, твої люди чекали на тебе — несли вігілію — пропускаючи прийоми їжі й відстоюючи по три зміни. Я навіть схильний думати, що якби не моє втручання, вони просиділи б тут, при вході в провалля, всеньку великобурю.

— Вони славні хлопці, — відказав Каладін.

— Річ не тільки в цьому — вони знали, що ти маєш повернутися. То чого ж я — на відміну від них — у тобі не збагну?

Той глянув князеві у вічі.

— Ти саме той, кого я весь цей час шукав, хіба не так? — запитав Далінар. — Шукав і не знаходив…

Каладін відвів погляд.

— Ні, сер. Колись, може, й так, а тепер… тепер я саме такий, як ви бачите, а не такий, як гадаєте. Мені шкода.

Князь гмикнув, вдивляючись у лице капітана. Він замало не подумав… Але, мабуть, ні.

— Забезпечте його всім потрібним. І всім, чого він побажає, — звелів Далінар, дозволивши лікарям підійти. — Ця людина — герой. Уже вкотре.

І пішов, звільнивши місце для мостонавідників, які з’юрмилися довкола — що, звісно, викликало в лікарів черговий напад лихослів’я. А куди подівся Амарам? Усього кілька хвилин тому він був тут. Коли по Шаллан прибув паланкін, Далінар вирішив піти за ним і дізнатися, що ж такого, за словами Каладіна, відкрила ця дівчина.

***

За годину по тому Шаллан закуталась у затишний кокон із теплих ковдр, а її розпущене мокре волосся пахло квітковим парфумом. На ній була одна із суконь Навані — завелика для дівчини — й та почувалася, мов дитина, яка приміряє материне вбрання. Саме так воно, певне, й було: раптова прихильність Навані стала для Шаллан несподіванкою, але вона ніскілечки не збиралася її відхиляти.

Купання вдалося на славу. Дівчині кортіло згорнутися клубочком прямо тут, на кушетці, й проспати днів десять, але наразі вона вперше за цілу вічність давала собі насолодитися відчуттям чистоти, тепла та безпеки.

— Далінаре, їй із тобою не можна, — промовив голос Навані зі столика поруч кушетки Шаллан.

Походив він від Фрактала: дівчина, приймаючи ванну, без найменших докорів сумління послала його шпигувати за тими двома — адже, зрештою, в них ішлося про неї.

— Ця мапа… — заперечив Далінарів голос.

— Вона намалює тобі ще ліпшу — її й візьмеш із собою.

— Навані, їй не зобразити те, чого вона не бачила. Шаллан має бути там, із нами, замальовуючи закономірності в структурі Рівнин, коли ми підступатимемо до центру.

— Нехай це робить хтось інший…

— Нікому іншому таке не до снаги, — заперечив Далінар із благоговінням у голосі. — За чотири роки цих закономірностей не розгледів жоден із наших розвідників чи картографів. Вибач, але якщо ми збираємося розшукати паршенді — мені без неї не обійтися.

Шаллан здригнулася. Щось вона не надто вправно приховує свій художницький хист.

— Вона ж щойно звідти — з тих жахливих Рівнин, — промовив голос Навані.

— Такого більше не повториться. Вона буде в безпеці.

— Якщо тільки вас усіх не переб’ють, — огризнулася жінка. — Якщо вся ваша експедиція не обернеться катастрофою і я знову не позбудуся всіх, кого маю. — На цих словах Фрактал зробив паузу й додав власним голосом: — Тут він обійняв її, зашепотів дещо таке, чого я не розчув, а потім вони зовсім зблизилися й стали видавати цікаві шуми. Я можу їх відтворити…

— Не треба, — відмовилася Шаллан, зашарівшись. — Це особисте…

— Як хочеш.

— Я маю вирушити з ними, — промовила дівчина, — й, завершивши мапувати Рівнини, знайти, як зіставити отримані дані зі старовинними мапами, де позначено Осідище Бур.

Присяжну браму можна було розшукати лише в такий спосіб. «Якщо тільки її не знищило те саме, що розкололо Рівнини, — майнуло в свідомості. — І навіть коли я її таки знайду, то чи зможу бодай відчинити?» Подейкували, наче відкрити прохід було до снаги лише комусь із Променистого лицарства.

— Фрактале, — тихенько спитала Шаллан, стискаючи кухоль із гарячим вином. — Я ж не Промениста, адже так?

— Гадаю, ні, — відказав той. — Поки що ні. Я не певен, але для цього, здається, треба ще трохи попрацювати.

— А як же ти можеш не знати?

— За часів Променистого лицарства мене не було. Це складно пояснити. Я існував завжди — ми не «народжуємося», як люди, й не вмираємо в справжньому сенсі, як ті ж таки люди. Криптики вічні — як вогонь або вітер. І як усі спрени. Тож я радше був, але не в нинішньому стані — не… не усвідомлюючи…

— Не мав здатності мислити? — уточнила Шаллан. — Як ті спрени, що збираються довкола, коли я малюю?

— Навіть гірше, — відказав Фрактал. — Я був… усім. У всьому. Ні, мені не до снаги пояснити — для цього бракує слів. От якби мовою математики…

— Але ж поміж вас, поза сумнівом, є старші — давніші — Криптики, які жили ще тоді?

— Ні, — тихенько відповів спрен. — Немає жодного з тих, що спізнали зв’язок.

— Ні єдиного?

— Усі загинули, — пояснив їй Фрактал. — У нас це означає «втратили здатність до мислення», бо сила як така незнищенна. Тепер колишні Криптики — так само, як і ненароджені — природні закономірності. Ми намагалися відродити їх до життя — але марно. Мммм. Може, якби їхні лицарі були досі живі, то чимось зарадили б…

Прародителю бур. Шаллан щільніше загорнулася в ковдру.

— То перебили цілу расу?

— І навіть не одну, — серйозним тоном відказав Фрактал. — На той час спренів, які здатні мислити, було менше, й представники кількох наших рас здебільшого перебували в зв’язку. Вцілілих зосталося дуже мало. Вижив той, кого ви називаєте Прародителем бур, і ще дехто. А решта — тисячі наших — загинули під час події, яка зветься у вас Ренегатством.

— Не дивно, що ти певен, наче я тебе вб’ю.

— Це неминуче, — заперечив той. — Кінець кінцем ти зрадиш наші обітниці й тим умертвиш мене, позбавивши розуму — але воно того варте. Такі, як я, надто статичні. Ми, щоправда, постійно змінюємось, але однотипно — знов і знов. Це складно пояснити. А от у вас вирує життя. Щоб прийти сюди, у ваш світ, я був змушений чимало покинути. Мій перехід був… непростий, і пам’ять повертається до мене повільно, але я радію цій нагоді. Так. Ммм.

— Відкрити прохід може лише Променистий, — сказала Шаллан і пригубила підігріте вино — їй подобалося, як те зігріває зсередини. — Але ми не знаємо ні як, ні чому. А може, я зійду за Променисту, і брама спрацює?

— Можливо, — припустив Фрактал. — Або ти могла б попрацювати й піднятися над собою. Бо ти маєш зробити ще дещо.

— Проректи Слова? — спитала дівчина.

— Ні, Слова ти прорекла вже давно… — сказав спрен. — Тобі бракує не слів, а правди.

— Але ж ти надаєш перевагу брехні.

— Ммм. Еге, і ти таки брехунка — та ще й неабияка. А втім, твої дії — не просто брехня, а брехня впереміш із правдою. І ти маєш пізнати одне й інше.

Шаллан замислено сиділа, допиваючи вино, аж раптом двері розчахнулися й до вітальні влетів Адолін. Забачивши наречену, княжич завмер, і його очі нестямно округлились.

Шаллан підвелася й усміхнулася йому.

— Здається, вийшло негоже: я не зуміла…

І змовкла, коли той схопив її в обійми. От не щастить! А в неї саме був наготові бездоганно влучний дотеп, що його вона крутила в голові весь час, доки приймала ванну.

А втім, у його обіймах було добре. Він-бо ще ніколи не йшов із нею на більший фізичний контакт — тож виживання в неможливій ситуації мало свої переваги. Шаллан обвила його руками, відчуваючи крізь однострій спинні м’язи, і вдихала запах Адолінових парфумів. Княжич не відпускав її кілька секунд, але цього було мало, тож дівчина — повернувши голову й притиснувшись до його вуст — вирвала поцілунок.

Від поцілунку Адолін розтанув і не відсторонився від неї. Але зрештою ота блаженна мить добігла кінця. Наречений узяв її голову в долоні й, дивлячись у дівочі очі, всміхнувся. А відтак знову схопив її в обійми й засміявся своїм нестримним, заразливим сміхом — щирим і непідробним, що його так любила Шаллан.

— Де ти був? — спитала вона.

— По одному відвідував великих князів, щоб поінформувати їх про батьків ультиматум: або вони долучаться до нашого генерального наступу, або навіки заживуть слави відступників від Пакту помсти. Батько гадав, що це відволіче мене від… е-е… від тебе.

Не випускаючи її рук, княжич відсторонився й дурнувато всміхнувся.

— Мені треба стільки тобі намалювати, — промовила Шаллан, всміхаючись у відповідь. — Я бачила прірводемона.

— Мертвого, так?

— Бідолашного.

— Бідолашного? — зі сміхом перепитав Адолін. — Шаллан, побачити живого прірводемона — це вірна смерть!

— Майже стовідсоткова.

— Я й досі не можу повірити… Ну, тобто, ти впала в провалля. Я мав би тебе врятувати. Шаллан, прости мені — але я спершу кинувся до батька…

— Ти вчинив так, як мав учинити, — сказала дівчина. — Жодна душа на тому настилі не мала права очікувати, що ти рятуватимеш її, а не батька.

Той знов обійняв наречену.

— Нічого — більше такого не станеться. Я не дозволю, щоб це повторилося. Я захищу тебе, Шаллан.

Вона внутрішньо заціпеніла.

— Я подбаю, щоб ти навіть теоретично не могла постраждати, — рішуче промовив Адолін. — Я мав би збагнути, що ти можеш потрапити у вготовану батькові пастку. Доведеться зробити так, щоб ти більше ніколи не опинялася в такій ситуації.

Дівчина відсторонилася від нього.

— Шаллан? — не зрозумів її реакції княжич. — Не бійся — тепер їм до тебе не дотягтися. Я захищу тебе. Я…

— Не кажи такого, — прошипіла вона.

— Чому?

Адолін провів рукою по її волоссю.

— Не кажи та й годі, — стрепенулася Шаллан.

— Той, хто це зробив — перемкнув того важеля — тепер мертвий, — сказав княжич. — Ти розхвилювалася через це? Його отруїли, перш ніж нам удалося отримати відповіді на свої запитання — а втім, ми не маємо сумнівів, що його підіслав Садеас. Але тобі нíчого хвилюватися.

— Я хвилюватимуся про все, про що мені заманеться, — парирувала Шаллан. — І не потребую, щоб мене захищали.

— Але…

— Навіть не мрій! — відрізала вона. А потім, кілька разів глибоко вдихнувши, щоб угамуватися, взяла його за руку. — Адоліне, я не повернуся під замок.

— Під замок?

— Ет, байдуже, — відказала Шаллан, піднімаючи їхні руки й сплітаючи пальці. — Я ціную твою турботу. А все решта — пусте.

«Але я не дозволю тобі чи будь-кому іншому ставитися до мене як до речі, яку можна сховати. Нізащо — більше нізащо».

Далінар відчинив двері кабінету й, пропустивши перед собою Навані — на позір спокійну та з непроникним обличчям — увійшов до кімнати.

— Дитино, — звернувся князь до Шаллан, — я маю до вас непросте й делікатне прохання.

— Усе, чого забажаєте, Ваша Ясновельможносте, — відказала та, вклоняючись. — Але я маю до вас зустрічне прохання.

— І в чому ж воно полягає?

— Я хочу вирушити з вами в експедицію.

Далінар, усміхнувшись, перезирнувся з Навані, але та ніяк не зреагувала на сказане. «Як добре вона володіє собою! — подумала дівчина. — На обличчі не прочитати жодної думки». Такому вмінню було б корисно навчитися.

— Я гадаю, — сказала Шаллан, знову переводячи погляд на князя, — що на Розколотих рівнинах криються руїни стародавнього міста. Їх шукала Ясна — а тепер доведеться мені.

— Дитино, ця експедиція небезпечна, — втрутилася Навані. — Ти усвідомлюєш ризики?

— Так.

— Зважаючи на випробування, якого ти щойно зазнала, — повела далі жінка, — логічно припустити, що ти прагнеш провести якийсь час у безпечному місці.

— Тітонько, я їй такого не казав би, — зауважив княжич, чухаючи потилицю. — Вона якось кумедно реагує на ці речі.

— Річ не в почутті гумору, а в обов’язку, — парирувала Шаллан із високо піднесеною головою.

— Коли так, я дозволяю, — сказав Далінар, бо все, пов’язане з обов’язком, було йому до вподоби.

— А яке ваше прохання?

— Йдеться про мапу, — пояснив великий князь, перетинаючи кімнату й тримаючи перед собою зіжмаканий аркуш із детальною замальовкою їхнього з Каладіном шляху проваллями. — За словами вчених Навані, ця мапа не менш точна, ніж будь-яка з наявних у нас. Ви справді могли б доповнити її? І забезпечити нас мапою усіх Розколотих рівнин?

— Так. — А надто коли скористатися збереженими в пам’яті деталями з Амарамових мап. — Але, Ваша Ясновельможносте, дозвольте пропозицію?

— Слухаю.

— Залиште паршменів у таборі, — попросила Шаллан.

Князь насупився.

— Мені несила до пуття пояснити чому, але Ясна вважала, що вони небезпечні, — промовила дівчина. — А надто коли вивести їх на Рівнини. Якщо ви просите моєї допомоги й довіряєте мені створити для вас мапу, то довіртеся мені й у цьому питанні. Не беріть паршменів із собою — вирушайте в експедицію без них.

Далінар поглянув на королеву-матір, але та знизала плечима.

— Власне, щойно ми спакуємо всі речі, як паршмени стануть не надто й потрібні. Незручностей зазна́ють лише офіцери, яким доведеться самим напинати для себе намети.

Князь зволікав, прокручуючи в голові почуту пропозицію.

— Це справді походить від Ясни? — уточнив він.

Шаллан кивнула. А княжич, який стояв осторонь, на щастя, додав:

— Батьку, Шаллан уже розповідала мені дещо на цю тему. Тобі варто послухатись.

Дівчина нагородила Адоліна вдячним поглядом.

— Значить, так тому й бути, — сказав Далінар. — Збирайте речі, Ваша Світлосте, й пошліть когось зі звісткою до свого дядечка Себаріала. Ми вирушаємо за годину. А паршмени залишаться в таборі.

Кінець четвертої частини

Інтерлюдії

Лган Ешонай • Тараванджіан

І-12. Лган

— Мої вітання, — промовив брат Лган. — Ти домоглася найлегшої посади на світі.

Підібгавши вуста, юна подвижниця зміряла його поглядом: вона вочевидь не очікувала, що її новий наставник виявиться гладуном, який трохи наступив на корка й позіхає.

— Ви і є той… старший подвижник, якого до мене приставили?

— Не «якого», — виправив брат Лган, обнявши дівчину за плечі, — а «що його» — так пишномовніше й витіюватіше. Королеві Есудан до вподоби гадати, наче її оточують витончені натури — бо коло них вона й сама почувається витонченою. От я й маю наставляти тебе у відповідних питаннях.

— Я вже понад рік подвижничаю в Холінарі, і навряд чи потребую наставника…

— Так-то воно так, — промовив брат Лган, проводячи її від монастирського входу. — Просто бач яка штука: за словами твоїх благочинних, тобі, мабуть, не завадить трішки додаткових напучень. Адже входити до почту самої королеви — неабиякий привілей! А ти, як я розумію, домагалася його не без певної… е-е… наполегливості.

«Новенька» йшла за ним, і кожен її крок виказував відразу — чи, може, збентеження. Вони вступили в Коло спогадів, круглу кімнату з десятьма лампами — по одній на кожне з прадавніх королівств Епохи. Одинадцята ж символізувала Ідилічні покої, а велика — ритуальна — замкова щілина в стіні знаменувала, що подвижники мають не помічати соціальних бар’єрів і вдивлятися лише в серця людей… або щось на кшталт цього. Щиро кажучи, брат Лган був не певен.

Проминувши Коло спогадів, вони пішли одним із критих переходів, які сполучали монастирські будівлі. На крівлю сіявся дрібний дощик. З-під останньої альтанки, «сонячного променаду», відкривався дивовижний огляд на Холінар — принаймні погожого дня. А втім, оскільки і храм, і палац височіли на верхівці пласковерхого пагорба, то чималу частину міста було видно навіть у дощ.

Дехто стверджував, що Холінар із його плавними обрисами видовбав пальцем у скельній породі сам Усемогутній, і Лган усе дивувався: та скільки ж Він тоді випив? О, так, місто було гарне, але тією красою, яку можна створити хіба в неадекватному стані: камінь набув форми положистих пагорбів і крутоярів, а коли в ньому щось висікали, являв тисячі яскравих пластів — червоних, білих, помаранчевих і жовтих.

Найвеличнішою з формацій були «Клинки вітру» — гігантські плавцеподібні утворення, які проріза́ли місто. Принадно посмуговані по краях кольоровими стратами, вони непрогнозовано дибилися, вигиналися, здіймалися й опадали — наче риби, що вистрибують з океану. Все це було начебто пов’язано з тим, як дули тутешні вітри. Ні, з «неділі» на якомусь тижні Лган таки візьметься дослідити причини такого курйозу…

Наставник вів дівчину — як це ж її? — вглиб обителі, й під акомпанемент дощу їхні пантофлі тихо шльопали по глянсуватому мармуру.

— Поглянь на це місто, — сказав він. — Тут кожен мусить працювати, навіть світлоокі. Пекти хліб, наглядати за землями, брукувати… е-е… брукву? Ні, не те. От Геєна! Яке ж це є слово на «брук-», коли йдеться про те, що мостять, а не те, що їдять?

— Не знаю, — тихенько відказала подвижниця.

— Ет, байдуже. Бач, яка штука: в нас тільки й роботи що служити королеві — посада не бий лежачого.

— Це зовсім не легко.

— Ще й як! — заперечив брат Лган. — За умови що кожен із нас служитиме їй однаково. І то дуже… е-е… делікатно.

— Себто підлабузнюватиметься, — зронила подвижниця, окидаючи поглядом місто. — Подвижники говорять королеві тільки те, що вона хоче чути.

— Ось ми й підійшли до суті справи…

І брат Лган поплескав дівчину по плечі. Та як же ж це її? От вилетіло з голови…

А-а, Пай. Нетипово як на алетійку — це, певне, її ім’я в подвижництві. Таке трапляється: нове життя, нове ім’я — нерідко простеньке…

— Бач, яка штука, Пай, — сказав брат Лган, перевіряючи її реакцію. Еге, здається, правильно — саме так вона й звалася. Його пам’ять, певне, поліпшується. — Твої благочинні просили мене поговорити з тобою: вони побоюються, що без належних інструкцій ти можеш здійняти в Холінарі цілу бурю — а таке нікому не треба.

Йдучи з дівчиною «сонячним променадом», наставник кивав зустрічним подвижникам. У королеви їх було багато — просто сила-силенна.

— Річ ось у чім, — промовив Лган. — Її Величність інколи тривожиться, що Всемогутній нею невдоволений.

— І ці тривоги небезпідставні, — відповіла Пай. — Адже королева…

— Ти поки помовч, — скривився брат Лган. — Просто… помовч і послухай. Її Величність гадає, що добрим ставленням до подвижників забезпечить собі ласку Того, хто насилає бурі. Нас добре годують. Добре вдягають. Ми живемо в чудових умовах і маємо купу вільного часу, коли можна робити що заманеться. Але всі ці речі будуть у нас рівно доти, доки королева гадатиме, наче вона на правильному шляху.

— Наш обов’язок — розплющувати їй очі на істину.

— А ми що робимо? — заперечив наставник. — Вона обраниця Всемогутнього, чи не так? Дружина монарха й правителька Алеткару, доки король Елгокар у від’їзді — веде на Розколотих рівнинах священну війну, щоб помститися царевбивцям. Її життя дуже тяжке.

— Вона щовечора влаштовує бенкети, — прошепотіла подвижниця. — Погрузла в розкошах і розпусті. Алеткар скніє в злиднях, а вона викидає гроші на вітер. Люди у провінційних містечках недоїдають, щоб надіслати харчі в Холінар — гадаючи, що їх передадуть зголоднілим солдатам. Але припаси натомість псуються, бо королеву не можна тривожити.

— На Розколотих рівнинах їжі вдосталь, — заперечив Лган. — У них там яхонтосерця аж через вуха пруть! Та й тут ніхто не голодує — ти перебільшуєш. Ні, тут живеться хоч куди.

— Еге, королеві з її блюдолизами. Вона навіть скасувала Гульбу жебраків! Це неподобство.

Лган подумки застогнав — а вона… з нею буде непросто. Гм, і як же вправити їй мізки? Він би не хотів, щоб ця дитина нажила собі неприємностей. Або, як не собі, то йому. Особливо йому.

Вони ввійшли до розкішного східного вестибюля палацу. Тамтешні різьблені колони вважалися одним із найвеличніших шедеврів усіх часів, чию історію можна було простежити аж ген до епохи, що передувала дням мороку. Підлогу вкривала винахідливо накладена позолота: блискучий благородний метал було забрано під Душезакляті смужки кришталю, і той звивався струмочками між мозаїки. Стелю розписав сам Оолелен — видатний художник-подвижник — зобразивши бурю, яка налітає зі сходу.

Але Пай дивилася на все це, як на крєм у стічній канаві — вона, здавалося, тільки й бачила, що подвижників, які походжали довкола, споглядаючи ту красу. А ще підкріплюючись та складаючи Її Величності нові оди — хоча сам Лган, щиро кажучи, уникав такого заняття як небезпечно близького до праці.

Можливо, поведінку Пай пояснювала залишкова заздрість, яку дехто з подвижників відчував до королівських обранців. Лган спробував пояснити, які вигоди вона тепер матиме: теплу ванну, катання верхи в особистому манежі королеви, можливість насолоджуватися мистецтвом і музикою…

Проте вираз обличчя Пай щоразу похмурнішав. От халепа! Не спрацювало. Зайдімо з іншого боку.

— Ось, — промовив Лган, скеровуючи підопічну до сходів. — Хочу тобі дещо показати.

Гвинтові сходи, звиваючись, вели в надра палацового комплексу. Як же він любив це місце — кожен куточок. Білі кам’яні стіни, золоті сферолампи й дух старожитності. Холінар ніколи не зазнавав розору, ставши після падіння Ієрократії одним із небагатьох східних міст, які уникли такої долі. Одного разу в палаці спалахнула пожежа, але вогонь пожер тільки східне крило: сталося так зване «диво Ренера» — полум’я загасила вчасна великобуря. Відтоді минуло триста років, але Лган був ладен заприсягтися, що тут і досі відгонило димом. А ще…

О, так — дівчина. Вони спустилися сходами і зрештою дісталися палацової кухні. Обідня пора вже минула, але це не завадило Лганові, проходячи повз прилавок, прихопити з таці скибку смаженого хліба — тоста по-гердазійськи. Для королівських улюбленців їх там лежала сила-силенна — адже зголодніти ті могли і в неурочний час. Старанне підлабузництво, бувало, наганяло апетит.

— Пробуєте спокусити мене екзотичними наїдками? — спитала Пай. — Останні п’ять років я вдовольнялася мискою вареного телью тричі на день, за особливої нагоди присмаченого шматочком якогось плода. Такій спокусі я не піддамся.

Лган застиг як укопаний.

— Ти, певне, жартуєш?

Пай похитала головою.

— Та що з тобою таке?

Подвижниця зашарілася.

— Я з Конгрегації зречення й вирішила відсторонитися від фізичних потреб мого…

— Тоді все навіть гірше, ніж я гадав, — промовив брат Лган.

Узявши дівчину за руку, подвижник потягнув її через кухню аж ген до службового ходу, який вів у двір: тудою доправляли припаси й забирали відходи. А під навісом від дощу лежали гори неспожитої їжі.

Пай охнула.

— Яке марнотратство! І ви привели мене сюди, щоб я не здіймала бурі? Так можна домогтися хіба прямо протилежного!

— Колись у нас була подвижниця, яка розвозила цю їжу біднякам — але вона вже кілька років як померла, — сказав Лган. — Відтоді ми намагаємося робити це замість неї, однак без особливого успіху. Зрештою цю їжу таки вивозять і зазвичай вивалюють на площі, де в ній копирсаються жебраки. Але доти вона переважно псується.

Буря забирай! Він так і відчував, як від розгніваної дівчини пахну́ло жаром.

— Так-от, — повів далі Лган, — якби поміж нас знайшлася подвижниця, якій кортить не насущного, а суто духовного хліба — сиріч доброчинності — то чом би їй не годувати цією їжею сотні голодних? Подумай, скільком із них її вистачить.

Пай глянула на купи підгнилих плодів і мішки непотрібного збіжжя, яке псувалося під дощем.

— А тепер, — провадив Лган, — розгляньмо альтернативу. Якщо якась подвижниця спробує відібрати в нас те, що ми маємо… як гадаєш, що з нею буде?

— Ви мені погрожуєте? — тихо запитала Пай. — Я не боюся фізичної кривди.

— Буря тебе забирай — за кого ти нас маєш? — обурився той. — Дівко, я навіть пантофлі зранку взуваю не сам. Не будь дурепою — ніхто тебе не скривдить. Забагато клопоту. — Подвижник здригнувся. — Тебе просто відішлють — щоб усе шито-крито й без шуму.

— Цього я теж не боюся.

— Не думаю, що ти боїшся бодай чогось, — буркнув Лган. — Хіба, може, дещиці веселощів. Але якщо тебе відішлють — що це дасть? Наше життя залишиться незмінним, королева — такою, як і була, а ця їжа так само псуватиметься. А от зоставшись, ти могла б робити добру справу. Хтозна — а раптом твій приклад допоможе нам виправитись?

Подвижник поплескав дівчину по плечі.

— Ти поміркуй про це хвилину-другу, а я піду доїм свого тоста.

Він відійшов, раз по раз озираючись через плече, а Пай опустилася долі коло підгнилої їжі. Сморід від тих кучугур їй, здавалося, не заважав.

Лган спостерігав за нею зсередини, аж доки йому не набридло. А коли повернувся з пообіднього масажу, та досі сиділа там само. Умови на кухні були не бозна-які, але подвижник повечеряв на місці. Ця дівчина аж надто переймалась тими горами недоїдків.

А зрештою, коли вже звечоріло, він перевальцем почвалав до Пай.

— Невже вам зовсім байдуже? — спитала та, витріщаючись на купи гнилля, за якими лив дощ. — І ви ніколи не замислюєтеся про ціну своєї обжерливості?

— Ціну? — перепитав брат Лган. — Я вже казав тобі: ніхто не голодує, бо ми…

— Я не про грошову, а про духовну ціну — для вашого оточення й для вас, — прошепотіла Пай. — Усе це неправильно.

— О, все не так погано, — заперечив той, опускаючись поруч неї.

— Ще й як погано! Лгане, річ не в королеві і її марнотратних бенкетах. За Ґавілара теж було не набагато ліпше — то ловитви, то міжусобиці, коли одне князівство йшло війною на інше. Люди чують про славетну битву на Розколотих рівнинах і про тамтешні багатства, але тут від них ані сліду.

Чи є між алетійської еліти ті, кому досі небайдуже до Всемогутнього? Так, вони божаться, поминаючи Його всує, балакають про Вісників і спалюють охоронні ґліфи. Але що вони при цьому роблять? Чи змінюють своє життя? Чи дослухаються до «Аргументів»? Чи плекають свої душі, додаючи їм шляхетності й величі?

— Ну, вони мають Покликання, — зауважив Лган, похрускуючи пальцями. «Як це називають таке заняття — здається, “пальпація”?» — Та й конгрегації допомагають…

Пай похитала головою.

— Лгане, чому Всемогутній більше не являє нам своєї волі? Коли вірити Вісникам, ми перемогли Спустошувачів, і Агарієтіам став величним тріумфом людства. Але хіба не мав би Він послати їх промовляти до нас, наставляючи? Чому під час Ієрократії вони не з’явилися, щоб засудити нас? Якщо церква чинила так неправедно, то де було Його викривальне слово?

— Я… Ти ж — дуже сподіваюся — не пропонуєш нам повернення в минуле?

Брат Лган витяг носовичка, щоб витерти шию й чоло. Ця розмова була йому дедалі менш до вподоби.

— Що тут пропонувати, я не знаю, — прошепотіла подвижниця. — Але знаю одне: щось тут не так. Усе це абсолютно неправильно. — Вона глянула на Лгана й підвелася. — Я приймаю вашу пропозицію.

— Приймаєш?

— Я не залишу Холінар, а зостануся тут і робитиму, що зможу для доброчинності.

— А решту братії ти, так би мовити, під монастир не підведеш?

— Проблема ж не в подвижниках — я просто спробую подати добрий приклад для загального наслідування, — сказала Пай, простягаючи руку, щоб Лганові було легше підвестися.

— Що ж, гаразд, коли так. Здається, ти зробила мудрий вибір.

Пай пішла, а Лган витер чоло. Вона нічого до пуття не обіцяла, й подвижник був не певен, чи варто йому всерйоз непокоїтись.

Як виявилось, хвилюватися було таки варто, та ще й неабияк.

Наступного ранку він приплентався в Народну залу — велику, відкриту будівлю в затінку палацу, де правителі давали аудієнції простолюддю. Споруду по периметру обступав натовп переляканих подвижників, які шепотілися між собою.

Лган уже про все почув, але мав пересвідчитись на власні очі, а тому пропхався наперед, де на підлозі, опустивши голову, стояла навколішках Пай. При світлі сфер вона, схоже, цілу ніч промалювала там ґліфи. Ніхто нічого не помітив, бо коли аудієнцій не було, Народну залу наглухо зачиняли, а дівчина взялася до роботи після того, як усі понапивалися або поснули.

Прямо по кам’яній підлозі до підвищення з Простонародним троном, де возсідали правителі, тяглися десять великих ґліфів, що перелічували десять ознак недоумства, втілені в десятьох дурнях. А коло кожного ґліфа жіночим письмом було додано абзац із поясненнями, як саме кожна з них проєктується на королеву.

Лган прочитав написане і вжахнувся. То… то була не просто різка критика, а вирок усьому державному правлінню, світлооким і самому престолу!

Пай стратили вже наступного ранку.

А того ж таки вечора почалися масові заворушення.

І-13. Відведена роль

Той голос глибоко всередині Ешонай так само лементував — навіть коли вона не налаштовувалась на старий Ритм примирення. І та — щоб, відволікшись, приглушити його крики — походжала ідеально круглим плато за са́мим Нараком, де часто вправлялися вояки.

Її народ став чимось прадавнім і водночас оновленим. Чимось могутнім. Слухачі стояли, вишикувавшись на плато, й мугикали в Ритмі люті. Ешонай розділила їх за наявністю воєнного досвіду: нова подоба не зробить солдата з того, хто все життя пробув трударем.

Нічого, своя роль у грандіозній події, яка от-от мала статися, була відведена кожному.

— Алеті виступають у похід, — промовила Венлі, походжаючи поруч сестри.

Вона знічев’я збирала енергію в кінчиках пальців і, бавлячись, посилала між ними розряди. В новій подобі Венлі часто всміхалася, але, поза тим, здавалося, зосталася достоту такою самою, як була.

Ешонай усвідомлювала, що особисто її ця подоба змінила. А от Венлі… Венлі поводилася, як завжди.

І це породжувало відчуття якоїсь ненормальності.

— Агент, який про це повідомляє, твердо певен, — повела далі Венлі. — Схоже, твоя зустріч із Чорношипом підштовхнула людей до дій, і вони мають намір виступити на Нарак усіма силами, що, звісно, все ще може обернутися катастрофою.

— Ні, — заперечила Ешонай, — усе йде ідеально.

Спинившись серед кам’яного плацу, Венлі глянула на сестру.

— Годі муштри — нам варто діяти негайно. Викличмо великобурю.

— Ми зробимо це, коли підпустимо їх ближче, — відказала Ешонай.

— Навіщо? Викличмо її сьогодні.

— Дурниці, — заперечила командувачка. — Ця військова хитрість — наша зброя. А якщо неочікувана буря налетить просто зараз, алеті не виступлять проти нас, і ми не здобудемо перемоги. Треба чекати.

Венлі, здавалося, замислилась, а зрештою всміхнулася й кивнула.

— Що ти від мене приховуєш? — зажадала пояснення Ешонай, беручи сестру за плече.

Та всміхнулася ще ширше.

— Нічого. Просто ти мене переконала: ліпше зачекати. Адже зрештою ця буря налетить не з того боку. Чи це всі попередні налітали не з того — а ця вперше з’явиться з того, що треба?

Не з того боку?

— Звідки ти знаєш? Я про напрямок…

— Із пісень.

Із пісень. Але… там не було про це ні слова…

Щось глибоко всередині спонукало Ешонай не спинятися.

— Якщо це правда, — мовила вона, — то нам доведеться підпустити людей практично впритул, щоб вони не мали де дітися.

— Значить, так і зробимо, — сказала Венлі. — Я візьмуся до навчання, й наша зброя буде наготові.

Вона промовила це в Ритмі жадання, який нагадував старий Ритм очікування, але рішучіший.

І пішла геть у супроводі свого колишнього шлюбувальника й чималої кількості вчених. Здавалося, що в цих нових подобах їм було комфортно — підозріло комфортно. Невже вони прибрали їх уже не вперше? Ні, не може бути. Чи може?

Ешонай притлумила внутрішні крики й пішла муштрувати ще один батальйон новоспечених вояків. Вона завжди ненавиділа свою генеральську посаду. Яка іронія долі, що в піснях вона залишиться воєначальницею, котра зрештою розгромила алеті.

І-14. Тараванджіан

Прокинувшись, король Харбранта Тараванджіан відчув, що м’язи заклякли, а спина болить. Зате голова була ясна — ба світла. Добра ознака.

Він застогнав і звівся в положення сидячи. Тепер його болі стали хронічними, а найліпші королівські цілителі лише хитали головами й запевняли, що для свого віку він добре зберігся. Яке вже там «добре»: суглоби хрустіли, мов тріскотливі дрова в каміні, а якщо він підводився надто швидко, то, бувало, втрачав рівновагу й валився додолу. Постаріти означало зазнати найпідлішої зради — з боку власного тіла.

Король сів на койці. За стінкою каюти тихенько похлюпувала вода, повітря пахло сіллю, але неподалік лунали вигуки — тож корабель прибув за графіком. От і чудово.

Щойно Тараванджіан вмостився зручніше, як до нього підійшли служники: один зі столиком, а другий із вологим, але теплим рушиком — обтерти очі й руки. Позаду них чекали королівські тестувальники. І коли ж це він востаннє залишався на самоті? Мабуть, іще до того, як його обсіли болі.

Постукавши у відчинені двері, Мабен внесла на таці сніданок — негостро приправлену розмазню, яка буцімто була корисна для здоров’я, але на смак нагадувала помиї. Прісні помиї. Мабен підійшла, щоб поставити тацю на столик, але Мралл — тайлен у чорній шкіряній кірасі, який голив і голову, і брови — застережно виставив долоню зі словами:

— Спершу тестування.

Тараванджіан підвів на нього очі й зустрівся з поглядом здорованя-тайлена. Мралл височів, мов чимала гора, й нагнав би страху навіть на буревій. Усі вважали його за очільника королівської охорони, але правда була неприємніша: саме Мралл мав визначати, яким буде Тараванджіанів день — гідним монарха чи в’язня.

— Ну чому не дати йому спершу поснідати?! — забідкалася Мабен.

— Сьогодні важливий день, — пробасив Мралл. — І результати тестування мають бути достовірні.

— Але ж…

— Мабен, його вимоги справедливі, — втрутився король. — Тож перейдімо до справи.

Мралл відступив, а замість нього підійшли тестувальники — трійця буревартівників у особливо хитромудрих мантіях і головних уборах — які вручили йому стосик паперів, списаних цифрами та ґліфами. Тогоденні тести — низку математичних задач із градацією за рівнями складності, котрі Тараванджіан розробив самостійно в один із тих днів, коли був в ударі.

Король несміло взяв у старечі пальці перо. В голові було начебто ясно, але там рідко стояв непроглядний туман — тільки в найгірші дні. Тоді різниця бувала відчутна одразу: думки ставали тягучими, мов смола, і він, почуваючись немовби ув’язненим у власній свідомості, розумів, що його справи дуже кепські.

Але того дня він, на щастя, почувався інакше — не повним ідіотом, а, в найгіршому разі, просто несосвітенним дурнем.

Монарх узявся розв’язувати посильні математичні задачі. Такий процес займав близько години, зате давав змогу замíряти його розумові здібності. Як Тараванджіан і підозрював, того дня він виявився не те щоб страшенним розумником, але й не повним придурком — так, середнячком…

Ну й гаразд.

Король вручив розв’язані задачі тестувальникам, які стали півголосом радитися, й один, обернувшись до Мралла, виніс вердикт:

— Сьогодні йому можна виконувати державні обов’язки, але за умови, що пропоновані коментарі до Діаграми не матимуть сили обов’язкових. Він здатен взаємодіяти з оточенням самостійно й переглядати державну політику, але з триденним відтермінуванням чинності внесених змін. Застережень щодо судових ухвал теж немає.

Тайлен кивнув і глянув на короля.

— Ваша Величносте, ви не оскаржуєте пропонованих обмежень?

— Ні.

Мралл знову кивнув і, відійшовши, дав Мабен подати Тараванджіанові сніданок.

Сховавши списані задачами папери, трійця буревартівників розійшлася по власних каютах. Тестування було нештатною процедурою, яка щоранку забирала чимало дорогоцінного часу. Проте ліпшого способу давати раду своєму розладу Тараванджіан не знаходив.

Життя-бо могло зле пожартувати з того, хто щоранку прокидався з різним розумовим рівнем. А надто коли королівський геній міг урятувати цілий світ, а королівська ж таки дурість — довести його до краху.

— Як там ідуть справи? — тихо спитав Тараванджіан, длубаючись у тарілці з кашею-розмазнею, яка, поки суд та діло, встигла вихолонути.

— Як ми й сподівалися, жахливо, — відповів тайлен із широкою усмішкою.

— Не можна насолоджуватися стражданнями, — промовив король. — Навіть коли ці страждання — справа наших рук. — Він скуштував розмазню. — Ба особливо тоді.

— Як скажете. В такому разі я більше не буду.

— Ти справді такий адаптивний, що мало не з примхи відмикаєш емоції? — спитав Його Величність у Мралла.

— Звісно, — підтвердив тайлен.

Щось у цій відповіді потішило короля, пробудивши натяк на інтерес. Перебуваючи в ліпшому інтелектуальному стані, він, мабуть, схопився б за нього — але того дня відчував, що думки витікають, немовби вода крізь пальці. Були часи, коли Тараванджіан дратувався з ось таких утрачених можливостей — але зрештою заспокоївся. Бо поступово збагнув, що дні прозорливості приносили власні проблеми.

— Дайте-но я подивлюся Діаграму, — сказав він, щоб хоч на щось відволіктися від бурди, якою його наполегливо годували.

Мралл відійшов, пропускаючи до Його Величності Адротаґію — очільницю королівських учених — яка принесла грубий фоліант у шкіряній палітурці й, поклавши його на столик перед монархом, уклонилася.

Торкнувшись пальцями шкіряної обкладинки, той на мить відчув… благоговіння? Справді? Та невже? Чи шанував він іще бодай щось? Адже зрештою Всемогутній був мертвий, тож воринізм — ошуканство.

Проте ця книга була воістину священна. Розгорнувши її на закладеній тростиною сторінці, він побачив усередині каракулі.

Маячні, претензійні, величні каракулі, копітко скопійовані зі стін його колишньої опочивальні. Зображення, що накладалися одне на одне, на позір безглузді послідовності цифр і нескінченні рядки нерозбірливих письмен.

Вияв божевілля. І геніальності.

То тут, то там виднілися ознаки, що писав оце все не хто інший, як він: нерівні рядки, що сповзали краєм стінки донизу — достоту як на сторінці, коли в нього не залишалося місця. Король убий не пам’ятав тієї писанини, продукту двадцятигодинного епізоду прозорливого божевілля — свого найбільшого інтелектуального злету за ціле життя.

— Адро, тобі не здається дивним, що геніальність та ідіотизм такі схожі? — поцікавився він у вченої.

— Схожі? — здивувалася Адротаґія. — Варґо, я не вбачаю в них жодної схожості.

Вони з Адротаґією були друзі дитинства, і та зверталася до Тараванджіана на прізвисько, яке він мав хлопчиком. Таке звертання було йому до вподоби, нагадуючи про блаженні часи, коли нічого цього ще не почалося.

— І в найідіотичніші, і в найнеймовірніші дні я однаково втрачаю здатність до осмисленої взаємодії з оточенням, немовби… немовби стаю шестірнею не від того механізму, — пояснив король. — Байдуже, замалою чи завеликою — годинник усе одно не працює.

— Мені це не спадало на думку, — відповіла Адротаґія.

Коли Тараванджіан був зовсім ідіотом, йому не давали вийти з кімнати, і він цілими днями пускав слину в кутку. А коли просто дурнем — випускали під наглядом. У такі вечори він плакав над тим, що накоїв: бо, знаючи, що так було треба, не міг зрозуміти, навіщо всі ці жорстокості.

Тупим йому не давали переглядати державну політику. Цікаво, що він ухвалив рішення не робити цього й тоді, коли його розум бував надто блискучим. Бо одного дня, перебуваючи в ударі, задумав вирішити всі проблеми Харбранта за допомогою низки надзвичайно логічних указів — як-от заборони підданцям розмножуватися без проходження тесту, що його король сам-таки й розробив.

З одного боку, геніально, а з іншого — невимовна дурниця. «Що, Охороннице ночі, пожартувала? — майнуло в свідомості. — Чи це урок, який я маю засвоїти? А може, до уроків тобі байдуже і ти збиткуєшся над нами, просто щоб повеселитися?»

Він знову зосередився на Діаграмі — величному проєкті, замисленому під час того неповторного епізоду безпрецедентної геніальності. Тоді Тараванджіан теж цілий день витріщався в стіну — бо вкривав її записами. Без угаву белькочучи, пов’язував речі, які ніхто й не думав пов’язувати, і списав — у тих місцях, куди зміг дотягтися — всі стіни й підлогу зі стелею. Більшість записів була виконана невідомим письмом та ще й мовою його власного винаходу, бо відомі йому системи письма були нездатні передавати думки з прийнятною точністю. На щастя, Тараванджіан додумався вирізьбити на стільниці приліжкового столика ключа до їхнього прочитання, бо інакше в його шедеврі годі було б добрати найменшого сенсу.

А втім, його й так не надто добирали. Король прогортав кілька аркушів із точними копіями його «стінопису». Де-не-де Адротаґія з її вченими пододавали примітки щодо гіпотетичного значення різних рисунків і цифрових послідовностей — жіночим письмом, котре він опанував іще багато років тому.

На одній зі сторінок у примітках Адротаґії зазначалося, що поданий там рисунок нагадував замальовку мозаїки на підлозі веденського палацу. Таравандіжан затримався на тому місці, бо воно могло бути пов’язане з турботами поточного дня. На жаль, сьогодні він був не в тій формі, щоб розібратися в загадках Діаграми. Залишалося сподіватися, що розумніша частина королівської особистості правильно інтерпретувала послання його ж таки — навіть блискучішого! — генія.

Він закрив той фоліант і відклав ложку.

— Перейдімо до справи.

І, підвівшись, вийшов із каюти — з Мраллом по один бік й Адротаґією по другий — назустріч сонячному світлу та виду на згарище прибережного міста з гігантськими уступчастими формаціями — такими собі тацями або пластами сланцекірки, похованими під міськими руїнами, які замало не пересипа́лися через край. Колись усе це мало дивовижний вигляд, але тепер почорніло, а будівлі — й навіть палац — лежали зруйновані.

Веденар — одне з найвизначніших міст світу — став просто купою каміння й попелу.

Тараванджіан затримався коло поручнів. Минулої ночі, коли його судно ввійшло до тутешньої гавані, місто цяткували червоні вогники охоплених пожежею споруд, які здавалися живими — живішими, ніж нинішні. Вітер, задуваючи з океану, віяв Тараванджіанові в спину й відносив дим углиб материка. Під самим носом короля горіло ціле місто, але сморід відносило вітром, і він заледве відчував запах гару.

Незабаром наставало Ридання, яке, певне, мало трохи змити цей розор.

— Ходімо, Варґо, бо на нас чекають, — покликала його Адротаґія.

Той кивнув і спустився разом із жінкою в шлюпку, яка мала перевезти їх на берег. Свого часу Веденар мав неабиякі причали, але тепер їх більше не було. Одна з фракцій знищила їх, бо намагалася не допустити в місто решту.

— Неймовірно, — сказав Мралл, сідаючи на банку поруч Тараванджіана.

— Ти ж начебто казав, що більше не радітимеш, — дорікнув охоронцеві Його Величність.

Від вигляду кучугур на околиці міста в нього занудило коло серця — то були мертві тіла.

— Це я не з радості, а з ошелешення, — заперечив тайлен. — Ви усвідомлюєте, що Війна вісімдесятьох між Емулом і Тукаром тривала шість років, але навіть близько не призвела до таких руйнувань? А Я-Кевед пожер сам себе за лічені місяці!

— Душезаклиначі, — шепнула Адротаґія.

Ні, тут ішлося про щось більше — король розумів це навіть у нинішньому хворобливо нормальному стані. Так, маючи Душезакляті їжу та воду, армії могли просуватися форсованим маршем, не сповільнювані обозом або лініями постачання, і влаштувати побоїще за лічені миті. Проте свою частку Душезаклиначів мали й Емул із Тукаром…

Моряки погребли до берега.

— Річ не тільки в цьому, — заперечив Мралл. — Кожен великий князь прагнув захопити столицю — і їхні доріжки зійшлися. Вийшло майже як у війнах дикунів на Півночі, де призначають час і місце для розмахування списами й застрашливих криків. От тільки тут збезлюдніло королівство.

— Сподіватимемось, що ти перебільшуєш, — сказав Тараванджіан. — Бо нам знадобляться мешканці цього королівства.

І відвернувся, притлумлюючи приплив почуттів від вигляду тіл на прибережному камінні — трупів тих, кого вбили, скинувши в океан із краю ближнього стрімчака. У мирні часи ті скелі захищали причали від бур, але під час воєн ставали знаряддям убивства: туди відтісняли ворожі війська — а потім скидали донизу.

Побачивши, що монарх плаче, Адротаґія нічого не сказала, але несхвально підібгала вуста: їй було не до вподоби, яким сентиментальним той ставав, коли мав низький інтелект. Хоча король Харбранта достеменно знав, що ця літня жінка досі щоранку спалювала охоронний ґліф, возносячи молитву за покійного чоловіка. Напрочуд побожно як на блюзнірку, що нітрохи не краща за нього самого.

— Які новини надійшли сьогодні з дому? — спитав Тараванджіан, щоб відвернути її увагу від сліз, які витирав.

— Дова повідомляє, що присмертне торохтіння чимраз рідшає. За вчорашній день їй трапився всього один випадок, а за позавчорашній — лише два.

— То Мелех не стоїть на місці, — зауважив Тараванджіан. — Тепер це безсумнівно. Ту істоту, певне, тягне до чогось на заході.

І що тепер? Поставити вбивства на паузу? Король жадав цього всім серцем, та якщо вони виявлять бодай проблиск майбутнього — один-єдиний факт, що може врятувати сотні тисяч — хіба не варто це кількох життів просто зараз?

— Веліть Дові не припиняти роботи, — промовив король.

Хто-хто, але щоб подвижниця та вірно служила їхній організації — такого Тараванджіан не очікував. Діаграма та її члени не знали жодних обмежень. Дова сама розвідала, чим вони зайняті, тож їм залишалося або прибрати її, або прийняти до себе.

— Буде зроблено, — відповіла Адротаґія.

Гребці підійшли до берега вздовж крайки гавані, де камені були не такі гострі, а відтак зіскочили у воду. Ці люди служили йому й Діаграмі, до складу якої входили. Король довіряв їм, бо не довіряти нікому не міг.

— А інший мій запит ти вивчила? — поцікавився Тараванджіан.

— На нього складно дати відповідь, — промовила Адротаґія. — Людський інтелект не надається до точних вимірювань. Навіть результати твоїх тестів показують лише приблизну картину. Швидкість і спосіб розв’язку задач дають нам підстави для висновків, але досить приблизних.

Гребці потягли за линву й виволокли шлюпку на кам’янистий берег. Звук скреготу деревини об камінь був жахливий — зате заглушав стогони, що лунали неподалік.

Адротаґія дістала з кишені аркуша й розгорнула його. Там виявився графік, чиї точки утворювали такий собі пагорб: невеличке «підніжжя» ліворуч переростало у «височину» по центру з аналогічним «косогором» на спуску й таким самим «підніжжям» праворуч.

— Я взяла результати твоїх тестів за останні п’ятсот днів і, оцінивши кожен за десятибальною шкалою, отримала кількісний показник твого інтелекту відповідного дня — хоча, як я вже казала, неточний.

— А що це за пагорб посередині? — спитав король, показуючи пальцем.

— Дні, коли твій інтелект був посереднім, — відповіла Адротаґія. — Як бачиш, ти саме таким переважно й буваєш. А дні максимального інтелекту й граничної тупості однаково рідкісні. Мені довелося будувати цей графік методом екстраполяції, але отримана крива, гадаю, досить репрезентативна.

Тараванджіан кивнув і дав одному з човнярів допомогти собі спуститися на берег. Він і сам знав, що посередніх днів була більшість. Але його запит стосувався іншого: коли можна очікувати ще одного дня на кшталт того, у який він створив Діаграму. Адже від його тодішньої позамежної обдарованості минуло багато років.

Спершу Адротаґія, а потім Мралл спустилися на суходіл, і жінка підступила до короля з отим її аркушем.

— Тож у найліпшій формі я був ось коли, — промовив Тараванджіан, показуючи на останню точку графіка — далеко праворуч і майже впритул до низу рисунка — яка позначала найвищий інтелект і найнижчу частотність.

Осьде той день, день досконалості.

— Ні, — заперечила Адротаґія.

— Що?

— Це пік твого інтелекту за останні п’ятсот днів, — пояснила та. — Ця точка позначає той день, коли ти розв’язав найскладніші задачі, які залишалися, а також розробив нові завдання для майбутніх тестів.

— Я пригадую той день, — мовив король. — Саме тоді я розв’язав головоломку Фабрісана.

— Так, — підтвердила жінка. — І якщо світ уціліє, то, бува, одного дня подякує тобі.

— Того дня я був в ударі, — визнав Тараванджіан.

Власне, аж таким розумником, що Мралл розпорядився не випускати його з палацу, щоб той не розкрив свого істинного лиця. Адже король був переконаний, що варто йому просто пояснити містянам, хто він насправді, як ті поголовно дослухаються до голосу розуму й підкоряться його бажанню вповні розпоряджатися їхнім життям. Монарх підготував проєкт закону, за яким усі, чий інтелект був нижчий від середнього, мали накласти на себе руки задля загального блага — адже йому здавалося, що це було б раціонально. Він розумів, що ті, бува, опиратимуться, але гадав, що блискучими аргументами прихилить їх на свій бік.

Так, того дня розуму йому було не позичати — але до рівня створення Діаграми він і близько не дотягував. Тараванджіан насупив чоло, вдивляючись в аркуш.

— Ось чому я не можу відповісти на твій запит, Варґо, — промовила Адротаґія. — Такий графік називають логарифмічним: ціна кожної поділки, починаючи від центральної, неоднакова — вони немовби прогресивно наростають одна щодо одної. Яким саме був твій інтелект у день створення Діаграми? Вдесятеро вищим за наступне за ним пікове значення?

— Ні, стократ, коли не більше, — заперечив Тараванджіан, вдивляючись у графік. — Дай-но я підрахую…

— Хіба ти сьогодні не тупий?

— Ні, посередній, тож у цьому маю розібратися. Кожна горизонтальна поділка, починаючи від центральної…

— …Позначає певну міру зміни інтелекту, — підхопила Адротаґія. — Кожна з них, можна сказати, подвоює твій інтелект, хоча його складно виразити кількісно. З вертикальними поділками простіше: вони позначають частотність днів відповідного інтелектуального рівня. Тож коли почати з центру вершини, можна побачити, що на кожні п’ять днів посереднього інтелекту припадає один неістотно зниженого й один — неістотно підвищеного. Далі на кожні п’ять із них припадає один день помірної дебільності й один — помірної геніальності. А на кожні п’ять із них…

Нагорі чекали солдати, а Тараванджіан стояв на камінні й відраховував поділки, аж доки не дійшов до тої точки, що здогадно позначала день створення Діаграми. Хоча навіть такий результат здався йому замалим.

— Всемогутній, що над нами, — шепнув він. — Тисячі днів. Тисячі й тисячі. Ймовірність того дня можна вважати нульовою.

— Ну ні — аж ніяк, — заперечила жінка.

— Але ж його ймовірність гранично наближається до нуля!

— Дурниці, — наполягала вона. — Той день уже настав — тож його ймовірність дорівнює одиниці. Ось у чім химерність статистичних викладок і «викидів», Тараванджіане! Ніщо не унеможливлює повторення такого дня хоч би й завтра. Особисто я схильна вважати, що тут усе залежить від чистого випадку. Але якщо тебе цікавить вірогідність його повторного настання…

Той кивнув.

— Варґо, якщо ти ще проживеш дві тисячі років, то за цей час тобі, може, й випаде один-єдиний такий самий день. А може, й ні. Я б сказала, п’ятдесят на п’ятдесят.

Мралл хмикнув.

— Значить, просто пощастило.

— Ні, все сталося закономірно.

— Хай там як, — промовив Тараванджіан, згортаючи аркуш із графіком, — а я сподівався не такої відповіді.

— Відколи це наші сподівання мають значення?

— Не мали, не мають і не матимуть, — відказав король і сховав папір у кишеню.

Вони обережно побралися камінням нагору, проминаючи роздуті тіла, які довго пролежали на сонці, й долучилися до групки солдатів у верхній частині прибережної лінії. На вояках пишалися цеглисто-жовтогарячі геральдичні емблеми Харбранта. Тараванджіанова армія була нечисленна, бо Діаграма закликала їхню націю до миролюбства.

А втім, і Діаграма не була ідеальна: у ній вряди-годи знаходили помилки. Чи радше не так помилки, як… е-е… різночитання. Того дня Тараванджіан був інтелектуально неперевершений, але провіщати майбутнє не міг. Він висував компетентні — надзвичайно компетентні — припущення і мав рацію стільки разів, що робилося моторошно. Але що далі зоставався той воістину всевідний день, то більших уточнень і коментарів потребувало монарше дітище, щоб не виродитися в маячню божевільного.

Ось чому він сподівався, що от-от настане такий самий день і Діаграму можна буде підправити — але той, найпевніше, не настане. Тож доведеться їм і далі покладатись на його тодішню мудрість та прозорливість.

І то більше, ніж на будь-що інше в цьому світі. Боги і релігія їх підвели. Королі з вельможами виявлялися вузьколобими егоїстами. Коли вже вірити в надійність бодай чогось, то це самого себе й самородної геніальності незашореного людського розуму.

Хоча подекуди не відступати від свого бувало складно — а надто стикаючись із наслідками власних дій.

Вони дійшли до поля битви.

Коли спалахнула пожежа, бої, мабуть, здебільшого перемістилися за Веденар, але не вщухли навіть після спалення столиці. Сім фракцій. Діаграма прогнозувала, що їх буде шість. Але хіба це важливо?

Коли вони проходили повз трупи й напівтрупи, солдат подав Його Величності напахчену хустинку — затулити носа. Кров і дим. Допоки все закінчиться, він добре знатиме ці запахи.

Між убитих, шукаючи ще живих, порпалися люди в цеглисто-жовтогарячому — цей колір став синонімом цілительства на всьому Сході. Поле бою цяткували намети з Тараванджіановим знаменом — таким собі «кадуцеєм». Його цілителі з’явилися ще до початку битви й негайно взялися допомагати пораненим.

Коли всіяні полеглими поля зосталися позаду, з їхніх крайок почали підводитися напівпритомні солдати-ведени з туманом в очах. І вітати Його Величність вигуками «ура».

— Премудра Палі! — видобула Адротаґія, забачивши таку картину. — Повірити не можу.

Солдатами, які сиділи групками коло своїх знамен, займалися Тараванджіанові лікарі, водоноси й розрадники. Хоч цілі, хоч поранені — хто міг — однаково вставали привітати короля Харбранта.

— У Діаграмі було сказано, що так і станеться, — промовив він.

— А я вважала, що це помилка, — відказала Адротаґія, хитаючи головою.

— Вони розуміють, що в сьогоднішній битві перемогу здобули тільки ми, — сказав Мралл. — Наші цілителі, які заслужили повагу кожної зі сторін. Наші розрадники, які допомогли приреченим піти з життя. Їхні вельможі принесли їм тільки горе, а ви — життя та надію.

— Я приніс їм смерть, — прошепотів король.

Це він, за велінням Діаграми, розпорядився вбити їхнього монарха, а також декого з великих князів і тим підштовхнув різні фракції до війни між собою. Це він поставив їхнє королівство на коліна.

А вони вітали його радісними вигуками. Тараванджіан примусив себе спинитися коло одної групи солдатів, щоб розпитати їх про здоров’я й поглянути, чи не можна їм чимось допомогти. Йому було важливо справляти враження співчутливого чоловіка. В Діаграмі про це мовилося як про повсякденну річ — сухо й казенно — немовби співчутливість вимірювали мензуркою, наче кров.

Він спинився й коло другого гурту солдатів, а тоді коло третього. Багато з них підходили до нього й, беручи за лікоть чи за мантію, витирали сльози радості та вдячності. А втім, поміж вояків-веденів куди більше було тих, хто, впавши в психічний ступор, залишався сидіти в наметі, безтямно витріщаючись на всіяні полеглими поля.

— А як щодо Запалу? — шепнув король до Адротаґії, коли вони відійшли від останнього гурту солдатів. — Їхня столиця палала, а вони цілу ніч билися — тож без Запалу не обійшлося.

— Так, згодна, — відказала та. — І це дає нам іще один пункт для подальшого відліку. Тутешній Запал принаймні не слабший, ніж алеткарський — а може, й сильніший. Я поговорю з нашими вченими. Хтозна, чи не допоможе це засікти Нерґаула?

— Тільки не варто виділяти на це забагато сил, — сказав Тараванджіан, підходячи до ще одної групи солдатів-веденів. — Бо я навіть не певен, що робити в разі його виявлення. — Щоб зарадити правічному недоброму спренові, йому бракувало ресурсів — принаймні наявних. — Я б радше з’ясував, куди прямує Мелех.

Залишалося сподіватися, що останній не має наміру знову заснути. Бо присмертне торохтіння й досі було найліпшим способом доповнювати Діаграму.

Проте одної відповіді король так і не зумів домогтися — тієї, за яку віддав би майже будь-що.

Чи вистачить усього цього?

Тараванджіан підійшов до солдатів і напустив на себе вигляд добродушного стариганя. Не бозна-якого розумного, зате небайдужого й готового допомогти. Власне, щоб домогтися потрібного враження, сьогодні йому майже не треба було кривити душею, тож він намагався вдавати самого себе, але трішки тупішого. Люди приймали його пересічність, і в такому стані йому не доводилося вдавати співчуття аж так натужно, як у дні гострішого розуму.

Благословення інтелектом і прокляття співчутливістю до страждань, яких сам і завдав, — ці якості наростали обернено пропорційно. Чому він не міг бути розумним і чулим водночас? Навряд чи мізковитість і душевність були пов’язані так само, як у нього, в кожного з людей. Мотиви, що стояли за благодіяннями й прокляттями Охоронниці ночі, були незбагненні.

Тараванджіан проходив крізь солдатську масу й чув, як вояки благають більшої розради й наркотичних препаратів, що полегшували біль. Вислуховував їхні подяки. Ці люди побували в бою, який, здавалося, так і не виявив переможця, й потребували чогось, за що можна триматися. А король Харбранта, як вони гадали, зберігав нейтралітет. Легкість, із якою ці солдати розкривали йому душу, шокувала.

Він підійшов до наступного в шерензі вояка. Той був у плащі й притискав до грудей передпліччя — вочевидь зламане. Тараванджіан зазирнув у його затінені каптуром очі.

І впізнав у ньому Сета-сина-сина-Валлано.

В першу мить монарха охопила нестримна паніка.

— Нам треба поговорити, — сказав шин.

Тараванджіан схопив убивцю за плече й потягнув його осторонь від юрби солдатів-веденів, а другою рукою намацав у кишені Присяжний камінь, який завше носив при собі, й витягнув перевірити, що з ним. Ні, справжній, не дублікат. От Геєна! А він, забачивши Сета, вже запідозрив, що його обійшли — поцупили камінь і підіслали шина покінчити з ним.

Той, не опираючись, ішов за господарем. Що це він допіру сказав? «Що вам треба поговорити, дурню, — нагадав собі подумки король. — Якби він прийшов по твоє життя, ти був би небіжчик».

А Сета, бува, не помітили? Бо що скажуть люди, побачивши, як правитель Харбранта має справу з голомозим шином? Для поголосок вистачало й меншого. Якщо хтось бодай запідозрить, що він пов’язаний із сумнозвісним Убивцею в білому…

Одразу зауваживши, що щось пішло не так, Мралл загукав до охоронців відтіснити вояків-веденів від Тараванджіана, а Адротаґія — яка сиділа неподалік і, схрестивши руки на грудях, спостерігала, що відбувається, притупуючи ногою — зірвалася з місця й підлетіла до короля. Придивившись до обличчя під каптуром, вона охнула й побіліла з лиця.

— Як ти смієш заявлятися сюди? — півголосом спитав у Сета Тараванджіан, зберігаючи безтурботність пози й виразу на обличчі.

Нехай сьогодні він і не хапав зірок із неба, але так само залишався королем, якого з дитинства навчали придворних манер — зокрема й умінню не втрачати самовладання.

— З’явилася проблема, — беземоційним тоном відказав шин із-під каптура.

Розмова з цієї істотою скидалася на балачку з якимось мерцем.

— Чому ти так і не вбив Далінара Холіна? — зажадала пояснення Адротаґія — тихо, але наполегливо. — Нам відомо, що ти втік. Тож повертайся й доведи цю справу до кінця!

Сет не вдостоїв її відповіддю, позаяк його Присяжний камінь був не в неї. Але оті його воістину порожні очі, здавалося, таки зауважили жінку.

От Геєна! Про всяк випадок, якщо цей шин раптом надумається обернути зброю проти Тараванджіана — а Діаграма не виключала такої можливості — він мав не знати Адротаґію в обличчя й не здогадуватися про її існування.

— Холін має Приборкувача сплесків, — сказав Сет.

А, то шин довідався про Ясну. Так він, Тараванджіан, і знав, що та інсценувала свою смерть! От Геєна!

Над полем бою немовби повисла тиша. Для короля стогони поранених кудись відступили — зосталися тільки він і Сет. Ці його очі, цей тембр його голосу, цей загрозливий тон. Що…

«Він сказав це з почуттям, — збагнув монарх. — В останньому реченні бриніла пристрасть». Воно пролунало як благання — так, наче шинові перехопило горло.

Цей чоловік збожеволів. Сет-син-сина-Валлано — найгрізніша зброя на всьому Рошарі — вийшов із ладу.

Буря забирай! Ну чому це не сталося в один із тих днів, коли Тараванджіан був у ліпшій формі?

— З чого ти взяв? — спитав він.

Тараванджіан мав виграти час, щоб його неквапливий розум устиг осмислити всі нюанси почутого. А сам виставив перед себе Присяжний камінь убивці, неначе той міг відганяти напасті — мов охоронний ґліф у руках забобонної жінки.

— Я бився з ним, — відповів Сет. — Це він оборонив Холіна.

— Он як, — кинув король, доки його мозок гарячково працював.

Сета прогнали з Шиновару й оголосили Заблудлим за якісь слова, пов’язані з поверненням Спустошувачів. А раптом він довідався, що весь цей час мав рацію — і що тоді?

«З ним?»

— Ти бився з Приборкувачем сплесків? — утрутилася Адротаґія, перезирнувшись із королем.

— Так, — підтвердив шин. — З алетійцем, який заряджався Світлом і зцілив собі поранену Зброєю руку. Він… Променистий…

Це напруження у його голосі не віщувало нічого доброго. Король глянув на Сетові п’ястки, що знов і знов стискалися в кулаки, наче серця, які б’ються.

— Ні-ні, — промовив Тараванджіан. — Я тільки нещодавно дізнався. Так, тепер усе сходиться. Один із Клинків честі зник.

Сет закліпав очима, немовби повертаючись до реальності, й зосередив погляд на співрозмовникові.

— Так, — підтвердив король. — Щоправда, натяками, бо твій народ потайний — але так… Значить, ідеться про один із тих двох, які уможливлюють Регенерацію — і він у Холіна.

Сет — здавалося, несвідомо — почав розгойдуватися взад-уперед, але навіть у цих його рухах усе одно прозирала грація воїна. «А бодай йому буря!»

— Той, із ким я бився, не приклика́в Сколкозбройця, — заперечив шин.

— Але використовував Буресвітло, — стояв на своєму король.

— Так.

— А отже, в нього є Клинок честі.

— Я…

— Це єдине пояснення.

— Гм… — Сетів голос став жорсткіший. — Так, єдине пояснення. Я вб’ю його й поверну Клинок.

— Ні, — твердо промовив Тараванджіан. — Повертайся до Далінара Холіна й виконай те, що тобі доручили. А того алетійця не чіпай — завдай удару, коли його не буде на місці.

— Але…

— У мене твій Присяжний камінь, — жорстко нагадав король. — Ти що, ставиш під сумнів мої накази?

Сет перестав гойдатися й глянув тому у вічі.

— Я Заблудлий і чиню, як велить мій господар, не питаючи жодних пояснень.

— Чоловіка з Клинком честі не чіпати, — повторив король. — А Далінара — вбити.

— Буде зроблено.

Сет розвернувся й пішов геть, а королю так і кортіло прокричати йому вслід додаткові інструкції: «Залишайся непоміченим! І ніколи більше не підходь до мене на людях!»

Але він натомість осів долі просто на дорозі й, утративши самовладання, затремтів, заохав і вкрився потом, що стікав із чола.

— Прародителю бур, — видобула Адротаґія, опускаючись на землю поруч нього. — А я гадала, ми покійники.

Слуги принесли Тараванджіанові стільця, а Мралл перепросив за його поведінку: «Король убитий горем — адже загинуло стільки людей. Ви ж розумієте, що він уже старий. Та ще й такий небайдужий…»

Тараванджіан глибоко дихав, силкуючись угамуватися, і, глянувши на Адротаґію — та сиділа в центрі кола зі слуг і солдатів, що всі до єдиного були членами Діаграми, — тихенько спитав:

— Хто він? Хто цей Приборкувач сплесків?

— Може, підопічна Ясни, — припустила жінка.

Поява підопічної на Розколотих рівнинах сполошила Діаграму й породила припущення, наче вона отримала підготовку — коли не від Ясни, то від покійного брата.

— Ні, — заперечив Тараванджіан. — Йдеться про чоловіка. Когось із Холінової родини? — Він на якусь часинку замислився. — Нам потрібен текст Діаграми.

Книга залишилася на кораблі, тож Адротаґія вирушила по неї. Наразі все інше втратило сенс — хоч відвідування вцілілих солдатів, хоч важливіші зустрічі з веденськими лідерами. Діаграма розхо́дилася з реальністю, а отже вони забрели на небезпечну територію.

Адротаґія повернулася з текстом і з буревартівниками, які просто серед дороги нап’яли над монархом намет, що спричинило нову порцію вибачень: «Короля напекло сонце. Він має відпочити і спалити охоронні ґліфи Всемогутньому, який уберіг ваш народ. Тараванджіанові небайдуже, тоді як ваші власні світлоокі посилають вас на забій…»

А король при світлі сфер тим часом рився у фоліанті, вчитуючись у переклади власних слів, записаних мовою, що її він сам вигадав, а потім забув. Відповіді. Він мав знайти відповіді.

— Адро, я коли-небудь розповідав тобі, що попросив? — шепнув Тараванджіан, читаючи.

— Так.

Але той майже не слухав.

— Снаги, — прошепотів король, перегорнувши сторінку. — Снаги відвернути те, що насувається. Снаги врятувати людство.

А сам шукав. Того дня він був не в ударі, але читав і перечитував ці записи багато днів — знов і знов. Вони були йому добре знайомі.

І мали містити відповіді — неодмінно мали. Нині Тараванджіан шанував лише одного-єдиного бога — самого себе, яким був того дня.

«Ось воно».

Він знайшов потрібне місце на репродукції одного з кутків своєї кімнати — речення бісерним почерком, які через брак місця були записані одне поверх одного. У тодішньому стані чистої геніальності розібрати, де яке, здавалося легко, але вченим знадобилися роки й роки, щоб скласти сказане докупи.

«Вони з’являться. Їхніх обітниць не відвернути. Шукай уцілілих за обставин, коли вціліти не мав би ніхто. Ця закономірність дасть ключ».

— Мостонавідники, — прошепотів король.

— Що? — не зрозуміла Адротаґія.

Тараванджіан, закліпавши, підвів на неї затуманені очі.

— Далінарові мостонавідники, які дісталися йому від Садеаса. Ти читала донесення про їхній порятунок?

— Я не думала, що це важливо — просто чергове змагання за владу між Садеасом і Далінаром.

— Ні, тут криється щось більше. — Вони вціліли. Тараванджіан підвівся. — Розконсервуй усіх агентів-алетійців і відправ кожного з них на Рівнини. Про мостонавідника — улюбленця вітрів, — котрий не раз якимось дивом виживав, обов’язково мав піти поголос. Він може поки до пуття не розуміти, що робить, але тут ідеться про зв’язок зі спреном та обітницю — принаймні Перший ідеал.

— І що, коли ми його знайдемо? — спитала жінка.

— За всяку ціну не підпустимо його до Сета. — Тараванджіан віддав їй Діаграму. — Від цього залежить наше життя. Бо Сет — це звір, який перегризає власну лапу, щоб вирватися з пастки. І якщо він таки звільниться…

Адротаґія кивнула й рушила зробити, як велено, але, дійшовши до полога намету, спинилася.

— Нам, бува, доведеться переглянути методи для визначення твого розумового рівня. Бо побачене впродовж останньої години змушує мене сумніватися, чи справді твій сьогоднішній інтелект можна вважати посереднім.

— Така оцінка недалека від істини, — заперечив король. — Ти просто недооцінюєш пересічну людину.

А до того ж, маючи справу з Діаграмою, він міг не пам’ятати, що й чому писав — але в свідомості подекуди лунали відгомони.

Жінка вийшла, даючи дорогу Мраллові, який саме заходив.

— Ваша Величносте, — сказав тайлен, — у нас мало часу. Великий князь помирає.

— Він помирає вже не перший рік.

А втім, король таки поквапився — тією мірою, якою міг — і вони продовжили путь. Дорогою той більше не спинявся коло солдатів, а тільки коротко махав рукою на отримувані привітання.

Зрештою Мралл завів його за пагорб, куди не долинали ні сморід із поля битви, ні гар від руїн. Над валкою протибуряних фургонів із самовпевненим оптимізмом майоріли знамена короля Я-Кеведу. Виставлені охоронці пропустили Тараванджіана всередину утвореного фургонами кола, а там і до найбільшого з транспортних засобів — цілої пересувної будівлі.

Вона належала великому князю Валамові… тепер королю… який кашляв у ліжку. Відколи Тараванджіан востаннє його бачив, той облисів, а щоки так позападали, що там могли б збиратися калюжі дощівки. В ногах недужого стояв, схиливши голову, Редін — Валамів син-бастард. А коли врахувати ще й трьох охоронців, то місця в опочивальні більше не залишалося, й правитель Харбранта зупинився в дверній проймі.

— Що, Тараванджіане, — сказав хворий і закашлявся в носовичок, на якому зосталися сліди крові, — прийшов по моє королівство, еге ж?

— Не розумію, що Ваша Величність має на увазі, — відказав новоприбулий.

— Тільки не треба святенництва, — гиркнув Валам. — Бо я його терпіти не можу — ні в жінках, ні в суперниках. Прародителю бур… Навіть не знаю, як вони з тобою вчинять. Я почасти навіть схильний думати, що ти не доживеш до кінця тижня.

Він махнув геть висхлою рукою, що губилася під рукавом, і охоронці впустили Тараванджіана до невеличкої спаленьки.

— Спритний хід, — промовив Валам. — Прислати їжу, цілителів… Я чув, наче солдати тебе люблять. А що б ти робив, якби одна зі сторін здобула рішучу перемогу?

— У мене з’явився б інший удячний союзник, — відказав Тараванджіан.

— Ти допомагав усім претендентам…

— Але найбільше — переможцеві, Ваша Величносте, — сказав король Харбранта. — Адже мертвому в пригоді не станеш.

Валам знову закашлявся — хрипко й надривно. Бастард підступив до батька, але той махнув йому відійти.

— Хто б міг подумати, — почав веденський король у проміжках між нападами ядухи, — що з усіх моїх дітей вцілієш тільки ти, бастарде? — І обернувся до відвідувача. — Виходить, Тараванджіане, ти законний претендент на мій престол. Певне, за материнською лінією? Що, покоління три тому твій предок узяв шлюб із нашою князівною?

— Я не вникав у такі речі.

— Ти чув, що я казав про святенництво?

— Ваша Величносте, ми обидва граємо ролі в цій п’єсі, — сказав Тараванджіан. — І я просто виголошую репліки, які мені написали.

— Облиш свої жіночі околяси, — промовив Валам і сплюнув осторонь кров. — Я знаю, що ти затіяв: тиждень-другий попіклуєшся про моїх підданців, а потім твої писарки «несподівано виявлять» твоє право на трон, і ти — за наполяганням мого буреклятого народу — неохоче зійдеш на нього, рятуючи королівство.

— Бачу, що вам прочитали п’єсу до кінця, — тихо відповів Тараванджіан.

— Вбивця прийде й по твоє життя.

— Цілком можливо.

Це була правда.

— Навіть не знаю, нащо я боровся за цей буреклятий трон, — сказав Валам. — Що ж, принаймні помру королем.

Він натужно, глибоко вдихнув і, здійнявши руку, нетерплячим жестом прикликав писарок, які скупчилися перед входом до спальні. Ті повитягували шиї, визираючи з-за спини короля Харбранта.

— Я роблю своїм наступником ось цього дурня, — оголосив Валам, махнувши на Тараванджіана. — Ха! А решта великих князів хай оближуться.

— Вони мертві, Ваша Величносте, — зауважив «наступник».

— Що, всі?

— Так.

— І навіть Боріар?

— І він.

— От тобі й маєш, — видобув Валам. — Байстрюк!

Тараванджіан спершу було подумав, що йшлося про когось із полеглих, але потім помітив, як той махає рукою своєму незаконному синові. Правитель Харбранта дав тому дорогу, й Редін, підступивши, опустився коло ліжка на одне коліно.

Валам завовтузився під ковдрами — знімав із пояса ножа, якого мав при боці. Бастард допоміг витягти його з піхов і незграбно взяв за руків’я.

Тараванджіан із цікавістю вдивлявся в Редіна. То це і є той безжальний кат, про якого він стільки читав? Цей схвильований, безпорадного вигляду чоловік?

— У серце, — наказав Валам.

— Батьку, ні… — опирався Редін.

— У бурекляте серце! — закричав Валам, забризкуючи постіль кров’ю. — Я не лежатиму пластом, щоб Тараванджіан тим часом умовляв моїх слуг отруїти мене. Ну ж бо, хлопче! Невже тобі не до снаги єдине, що…

Редін із такою силою ввігнав ножа батькові в груди, що Тараванджіан аж підскочив. А бастард, закінчивши, підвівся, відсалютував і пропхався до виходу.

Король востаннє хапнув повітря. Його очі оскліли.

— І владарюватиме ніч, бо вибір честі — життя…

Тараванджіан здійняв брову. Присмертне торохтіння? Зараз і тут? Буря забирай! А він саме не має змоги дослівно занотувати почуте. Доведеться запам’ятовувати.

Життя витікало з Валама, доки той не став просто плоттю. Коло ліжка з’явився, матеріалізувавшись з імли, Сколкозброєць і гупнув на дерев’яну підлогу фургона. Але ніхто по нього не потягнувся — й охоронці в опочивальні, й писарки за дверима однаково глянули на Тараванджіана й пали навколішки.

— А жорстокий це вчинок із Валамового боку, — мовив Мралл, киваючи на бастарда, який пропхався до дверей бурефургона, а звідти — під сонячне світло.

— Ще б пак, — погодився Тараванджіан і потягнувся до ножа, який, проштрикнувши ковдру та одяг, стирчав із монарших грудей. Але за кілька дюймів від руків’я завагався. — В офіційних хроніках цього бастарда наречуть батьковбивцею. Тож якщо він претендуватиме на престол, це створить для нього… труднощі — навіть серйозніші, ніж його незаконнонародженість. — Він відсмикнув пальці від руків’я. — Ви не залишите мене на якусь мить на самоті з небіжчиком? Я хочу проказати над королем заупокійну молитву.

Всі присутні, навіть Мралл, повиходили, зачинивши за собою дверцята, і Тараванджіан опустився на стілець коло трупа. Жодних молитов він проказувати не збирався, але зостатися на якусь мить на самоті таки хотів — щоб подумати.

Все спрацювало. Точно виконуючи інструкції Діаграми, він став королем Я-Кеведу — зробив перший і рішучий крок до об’єднання світу. Ґавілар-бо свого часу доводив, що інакше їм не вціліти.

Чи так принаймні прорікали видіння, що їх алетійський король повідав йому за шість років до цього, у ніч своєї загибелі. Ті візії явили Ґавіларові Всемогутнього — тепер також небіжчика — й бурю, яка насувається.

«Об’єднай їх».

— Я стараюся щосили, Ґавіларе, — шепнув Тараванджіан. — Мені щиро шкода, що я маю вбити твого брата.

Це вбивство стане вже не першим гріхом у нього на совісті — ні на шквал, ні на легкий вітерець.

І він знову пожалкував, що цього дня не в ударі — бо тоді не почувався б таким винуватим.

Частина п’ята. Вітри полум’яні

Каладін Шаллан • Далінар • Адолін • Дотепник

76. Прихований Клинок

Вони з’являться. Їхніх обітниць не відвернути. Шукай уцілілих за обставин, коли вціліти не мав би ніхто. Ця закономірність дасть ключ.

З Діаграми, заключний фрагмент у нижньому північно-західному кутку: 3-й абзац

«Ти вбив її…»

Каладін не міг заснути.

Хоч і знав, що виспатися треба. Він лежав у темній кімнаті казарми, оточений її знайомим кам’яним нутром. На м’якій подушці й матраці — не гіршому ніж удома, в Гартстоуні.

З тіла немовби вичавили всі соки — як-от вичавлюють воду з одежі після прання. Каладін вижив у проваллях, благополучно доправив Шаллан додому, а тепер мав відпочити й одужати.

«Ти вбив її…»

Він звівся в положення сидячи й, відчувши запаморочення, зціпив зуби, доки те не минулося. Ногу під пов’язкою посіпувало. Тутешні лікарі свою справу знали — його батько був би вдоволений.

У таборі за стінами казарми стояла незвична тиша. Скупавши командира в потоці екзальтованої осанни, Четвертий міст разом із рештою команд, що мали переносити настили, долучився до військової експедиції. Лише дещиця його людей мала зостатися на місці, щоб охороняти короля.

Каладін сягнув рукою в темряву й навпомацки пошукав під стіною, аж доки не натрапив на списа, щоб, спершись на нього, підвестися з койки. Нога негайно спалахнула болем, але завдяки корі шестифутовика терпіти його було можна (хоч і зціпивши зуби). Від вогнемоху, що його пропонували лікарі, Каладін відмовився: його батько ненавидів цей препарат, який викликає залежність.

Капітан дошкутильгав до дверей і, відчинивши їх, вийшов під сонячне світло, а там із-під дашка долоні глянув на небо — поки безхмарне. Завтра наставало Ридання — найгірша пора — чотири безпросвітні тижні неперервного дощу, бо нинішнього, високосвітлого, року серед них навіть великобурі не буде. От горе.

Як же йому бракувало бурі всередині! Вона пробудила б його свідомість і розігнала б відчуття млявості.

— Гей, харизматику, — окликнув його Лопен, підвівшись від вогнища. — Тобі щось потрібно?

— Ходімо погляньмо, як виступатиме в похід наше військо.

— А хіба тобі можна ходити?

— Я в нормі, — сказав Каладін, насилу шкутильгаючи.

Лопен кинувся йому на допомогу й, узявши командира під руку, полегшив навантаження на ушкоджену ногу.

— Ґон, чом би тобі трішки не засяяти й не зцілити цю травму? — тихенько спитав гердазієць.

Капітан заздалегідь підготував пояснення — мовляв, не хоче, щоб його надто швидке одужання насторожило лікарів — але збрехати членові Четвертого мосту не зміг.

— Лопене, я втратив свій дар. Сил покинула мене, — тихо зізнався Каладін.

Субтильний гердазієць несподівано принишк, але зрештою запропонував:

— То, може, купи їй якийсь подарунок?

— Купити подарунок? Для спрен?

— Еге. Ну там… не знаю… гарну рослину або, мо’, нового капелюшка. Так, капелюшка. Він, певне, й коштуватиме недорого — адже Сил маленька. А якщо капелюшник заломить за нього, як за великий, то даси йому добрячого прочухана.

— Це найсміховинніша порада, яку мені тільки давали.

— Тоді натрися приправами й гордовито пройдися табором, виспівуючи рогоїдські колискові.

Каладін недовірливо глянув на гердазійця.

— Що-що?

— От бачиш? Тепер порада щодо капелюшка не найсміховинніша — тож варто спробувати. Жіноцтво полюбляє капелюшки. А в мене є кузина-капелюшниця — звертайся, коли раптом що. Хоча справжній капелюшок тобі, певне, ні до чого — хіба спрен капелюшка. А це вийде навіть дешевше.

— Лопене, такого дивака, як ти, ще пошукати треба.

— Ні, ґон, навіть не старайся — іншого такого не знайти.

Вони йшли табором, який, здавалося, збезлюднів. Буря забирай! Казарма за казармою стояли порожнем — ніде ані душі. Каладін ступав обережно, радіючи з Лопенової допомоги, але навіть із нею швидко виснажувався. Йому б не варто напружувати ушкоджену ногу. З глибин пам’яті спливли слова батька-хірурга: «У разі розриву м’язів, ногу перев’язують, бережуть від зараження й не дають пацієнтові навантажувати її, бо подальше ушкодження м’язової тканини цілком може залишити його кульгавим чи й гірше».

— Може, візьмемо паланкін? — спитав Лопен.

— То для жінок.

— А що поганого в жінках? У мене, харизматику, є родичі-жінки.

— Я ж не кажу, наче вони…

Командир змовк, забачивши широку усмішку Лопена. От буреклятий гердазієць! Як часто він навмисне вдавав тупість, мелючи дурниці? Ні, Каладін чув анекдоти, наче всі гердазійці — недоумки, але цей однорукий міг «одною правою» заткнути таких жартунів за пояс. Хоча водночас половина його власних дотепів була про те саме: одноплемінці вочевидь здавалися Лопенові особливо смішними.

З наближенням до плато мертва тиша поступилася місцем рокітливому гомону тисяч людей, скупчених на невеликій території. Каладін із Лопеном зрештою вибралися з рядів нескінченних казарм і вийшли на природну терасу просто над місцем зосередження сил, із якого виступали на Розколоті рівнини. Там зібралося багатотисячне військо — величезні колони списників, менші шеренги світлооких лучників та офіцери в начищених обладунках, які гарцювали на конях.

Каладін тихенько охнув.

— Що таке? — здивувався Лопен.

— Ось, де я завжди сподівався опинитися.

— Ти? Вже сьогодні?

— Я про свою алеткарську юність, — із несподіваним почуттям відказав капітан. — Саме так я уявляв собі воєнну славу.

У мріях він бачив не зелених рекрутів і горе-вояк, яких Амарам муштрував у Алеткарі, не тупе, нехай і спритне, бидло з армії Садеаса — ба навіть не Далінарові мобільні штурмові загони, задіяні у вилазках на плато…

…А ось це — військо, вишикуване в повному складі перед величним походом. Високо здійняті списи, майоріння знамен, сурмачі й барабанники, вістові у впізнаваних одностроях, писарки верхи на конях і навіть окреме каре королівських Душезаклиначів, прихованих від сторонніх очей за такими собі матер’яними ширмами, котрі несли на довгих жердинах.

Досі Каладін скуштував, що таке справжня війна. Битва — це не слава, а люди, які лежать на землі й волають в агонії, сплутані власними нутрощами. Це мостонавідники, яких посилають на стіну ворожих стріл, або паршенді, яких стинають із піснею на вустах.

Проте цієї миті він дозволив собі знову помріяти й не заважав своєму юнацькому «я» — яке все ще сиділо десь глибоко в ньому — насолодитися омріяним видовищем. Тож удавав, що ці солдати от-от вирушать не на безглузду бійню, а назустріч дивовижній пригоді.

— Гей, поглянь-но, а з ними таки виступить хтось іще, — сказав Лопен, показуючи пальцем.

Висновуючи з прапорів, до Далінара долучився лиш один великий князь, Ройон. Але там, куди показував гердазієць, широким і привільним шляхом, який тягнувся східною крайкою таборів, текло на північ і друге військо — правда, менше й гірше організоване. Тож на Холінів заклик відгукнувся ще бодай один великий князь.

— Ходімо пошукаємо Четвертий міст, — промовив Каладін. — Треба провести наших хлопців у похід.

***

— Себаріал? — здивовано спитав Далінар. — До нас долучаються сили Себаріала?

Ройон, сидячи в сідлі, щось буркнув собі під носа і потер одну об одну руки, наче йому закортіло помити їх. А потому промовив:

— Гадаю, нам варто радіти хоч такій підтримці.

— Себаріал, — приголомшено повторив Далінар. — Та він не висилає військ навіть на ближні вилазки, де немає загрози паршенді. То чого б це він прислав їх тепер?

Ройон знизав плечима й похитав головою.

Далінар розвернув Баского й порисив до війська, яке наближалося. Ройон узяв із нього приклад, і великі князі проскакали повз Адоліна з Шаллан, які їхали біч-о-біч у супроводі кожне своїх охоронців. Що ж до Ренаріна, то він, звісна річ, був далі, з мостонавідниками.

Шаллан сиділа на коні, який належав Адолінові, — грацильному мерині, що поряд Чистокровного здавався карликовим. На ній була дорожня сукня на кшталт тих, яким надавали перевагу жінки-вістові (з розрізами до пояса ззаду та спереду), а під сподом — легінси (власне, шовкові рейтузи, але жіноцтво називало їх інакше).

За ними їхала чимала група вчених і картографок Навані, а також подвижник Ісасік — королівський картограф. Жінки передавали одна одній мапу, яку намалювала Шаллан, а Ісасік, задерши носа, гордо скакав осторонь, демонстративно не зважаючи на їхні похвали мистецтву дівчини. Далінар, якби його воля, охоче залишив би цю публіку в таборі — але не міг. Хоч кожна писарка, що виступала з ним, ставала ще одним людським життям, яке він наражав на ризик. А що найгірше, поміж них була й Навані, бо князь не мав що заперечити на її логіку: «Ти ж запевняв, наче Шаллан нічого не загрожує — тож не загрожує й мені».

Дорогою назустріч Себаріаловим військам Далінара наздогнав Амарам — у Сколкозбруї й золотистому плащі, що розвівався за спиною. Під ним був чудовий бойовий скакун — із тих, що правлять шинам за ваговозів — але поряд Баского він усе одно скидався на поні.

— Це Себаріал? — спитав Амарам, указуючи на військо, яке підступало.

— Схоже на те.

— Може, відправимо його назад?

— Навіщо?

— Бо він ненадійний, — пояснив Амарам.

— Наскільки мені відомо, він дотримує слова, — заперечив Холін. — Хоча про решту я й такого сказати не можу.

— Дотримує, але тільки тому, що ніколи нічого не обіцяє.

Далінар, Амарам та Ройон підрисили до Себаріала, який вийшов із екіпажа, що їхав попереду війська. В кареті на війну… Що ж, хай там як, а навіть це не уповільнить їх більше, ніж усі оті писарки. Власне, Далінарові й самому не завадило б підготувати кілька карет: коли експедиція почне набридати, Навані зрадіє можливості подорожувати з комфортом.

— Себаріале? — спитав замість привітання Холін.

— Далінаре! — озвався товстун, затуляючи очі дашком долоні. — Ти, схоже, здивований.

— Що є, те є.

— Ха! Я приїхав би вже з-за одного цього. Правда, Палоно?

Далінар заледве розгледів, що в кареті сиділа й жінка — у величезному модному капелюшку й сукні з лискучого краму.

— Ти й утриманку із собою береш? — здивувався Далінар.

— Ще б пак. А чом би й ні? Якщо ми зазнаємо поразки і я загину, її все одно вишпурнуть. Словом, вона наполягла, що поїде зі мною. Буреклята мегера! — Себаріал упритул підступив до Баского. — Далінаре, старий, у мене таке відчуття, що ліпше триматися коло тебе. Там, на Рівнинах, щось станеться й запалить світанок нових можливостей.

Ройон фиркнув.

— Ройоне, — кинув Себаріал, — хіба ти не мав би ховатися десь під столом?

— Може, й так — аби подалі від тебе.

Той засміявся.

— Добре сказано, стара ти черепахо! Що ж, може, ця поїздка й не виявиться невимовно нудною. Вперед, коли так! До слави й іншої нісенітниці. А якщо здобудемо багатства, не забудьте вділити мені мою частку! Я прибув сюди раніше за Аладара, і цього не можна скидати з рахуби.

— Раніше…

Далінар здригнувся, озираючись на табір, що прилягав із півночі до його власного.

Там на Розколоті рівнини ви́сипало військо в Аладарових кольорах — білому й темно-зеленому.

— Чого-чого, а такого я ніяк не очікував, — зізнався Амарам.

***

— Можна спробувати влаштувати переворот, — сказала Йалай.

Садеас обернувся в сідлі до дружини. Їхні охоронці розси́палися прилеглими пагорбами й були досить далеко, щоб не чути, про що гомонять великий князь із княгинею, насолоджуючись «верховою прогулянкою». Насправді ж подружжя хотіло ближче поглянути, що за плантації розбив Себаріал, прирізавши собі землі на захід від таборів.

Йалай дивилася перед собою.

— Коли Далінар, а з ним і Ройон — його єдиний прибічник — поїдуть із таборів, ми могли б увірватися в Шпиль, стратити короля й посісти престол.

Садеас, розвернувши коня, глянув повз табори далеко на схід — туди, де на Розколотих рівнинах заледве виднілося Далінарове військо, що збиралося виступати.

Переворот. Останній засіб. Плювок в обличчя старому другові Ґавілару. Нічого, він і перед цим не зупинився б. Буря забирай — не зупинився б!

От тільки в такому кроці не було потреби.

— Далінар затіяв цю дурну експедицію й незабаром загине — потрапить в оточення на Рівнинах і буде розгромлений, — промовив Садеас. — Тож переворот нам ні до чого: якби знаття, що він у неї таки вирушить, ми навіть не підсилали б того твого вбивцю…

Йалай відвела очі. Із замахом справді не склалося, й вона вважала це серйозним мінусом собі. Сам план був розроблений ювелірно — але ж усього не передбачиш. На жаль, їхня спроба не увінчалася успіхом, і тепер їм доводилося діяти обережніше щодо…

Побачивши, що до них скаче вістовий, Садеас розвернув коня й насупився. Охоронці пропустили юнака, і той вручив Йалай листа.

Княгиня прочитала, що там пишуть, і її обличчя спохмурніло.

— Тобі це не сподобається, — сказала вона, підводячи очі на чоловіка.

***

Далінар пришпорив Баского й понісся рівниною, розполохуючи рослини, які ховалися в нірки. За кілька хвилин такого галопу його військо зосталося позаду, а попереду постало новоприбуле.

Аладар сидів верхи й озирав свою армію. На ньому був фасонистий однострій — чорний із брунатно-бордовими смугами на рукавах і такою само шийною хустиною до пари. Довкола нього аж кишіло солдатів — його армія була чи не найбільшою на Рівнинах. Та що там — буря забирай! — тепер, коли чисельність Далінарових сил скоротилася, Аладар мав найбільше війська без жодних «чи не».

А ще він був палкий прихильник Садеаса.

— Далінаре, як нам ліпше діяти? — спитав Аладар, коли той під’їхав до нього. — Виступимо всяк сам по собі, через різні плато, а потім зустрінемось — чи однією велетенською колоною?

— Чому? — спитав Далінар. — Навіщо ти тут?

— Ти так довго й палко переконував нас долучатися — а тепер дивуєшся, що хтось таки дослу́хався?

— Не «хтось», а саме ти…

Аладар тісно підібгав вуста, а потім глянув Далінарові у вічі.

— Ройон і Себаріал — двоє найбільших із-поміж нас боягузів — вирушають на війну, а я залишуся в таборі, щоб ті виконували Пакт помсти без мене?

— Решту великих князів це начебто не бентежить.

— У них, певне, ліпше із самообманом, ніж у мене.

Аж раптом уся запеклість Аладарових заперечень — а він був у перших рядах антихолінської коаліції — постала в іншому світлі. «Він сперечався із самим собою, — збагнув Далінар, — бо давно побоювався, що я маю рацію».

— Садеасові це не сподобається, — зауважив Холін.

— Нехай іде в бурю — я не його власність. — Аладар помовчав, крутячи вуздечку. — Хоча йому подавай протилежного — я відчуваю це в оборудках, до яких мене силують, і в ножах, які цей гад повільно приставляє до кожного горла. Він тільки й хоче, що поневолити кожного з нас.

— Аладаре, — мовив Далінар, спрямовуючи коня так, щоб їхні обличчя опинилися точно навпроти, й невідривно вдивляючись другому князеві в очі. — Дай мені слово, що ти тут не за намовою Садеаса. Дай мені слово, що не зрадиш мене й не покинеш, як Садеас на Вежі.

Той усміхнувся.

— Гадаєш, якби все було інакше, я зізнався б?

— Мене влаштує твоя усна обіцянка.

— І ти їй повіриш? Далінаре, чим тобі допомогло, коли Садеас запевняв тебе у вічній дружбі?

— Дай слово, Аладаре.

Їхні погляди зустрілися.

— Я гадаю, що твої думки про Алеткар у кращому разі наївні й, поза сумнівом, нездійсненні. Але, хай Садеас і нашіптує нам протилежне, такі ідеї — не маячні й не свідчать про божевілля. Це просто мрії чоловіка, який відчайдушно прагне вірити бодай у щось — хай навіть у якусь дурницю. «Честь», «гонор» — це слова, які застосовують до вчинків людей із минулого, чиї життя відмили начисто історики. — Він помовчав. — Але… Далінаре, вхопи мене, дурня, буря — а я щиро хотів би, щоб це було правдою. Я прибув не за намовою Садеаса, а з власної волі й не зраджу тебе. Навіть якщо Алеткару ніколи не стати таким, як ти хочеш, ми можемо принаймні розгромити паршенді й помститися за старого-доброго Ґавілара. Так буде правильно — от і все.

Холін кивнув.

— Я міг і збрехати, — зронив Аладар.

— Але не збрехав.

— Звідки ти знаєш?

— Чесно? Нізвідки. Але щоб усі ці починання не пропали марно, мені доведеться довіритися декому з вас.

До певної міри. Бо Далінар нізащо більше не поставить себе в таке становище, як на Вежі.

Хай там як, а прибуття Аладара таки обіцяло цій місії успіх. Сукупні сили їхньої четвірки мали переважати ворога за чисельністю — хоча князь був не певен, чи можна в цьому сенсі покладатися на підрахунки писарок.

Це була не та широка, всеохопна, коаліція, якої він прагнув, але — навіть попри ту перевагу, яку давали паршенді провалля — її мало вистачити.

— Виступимо всі разом, — сказав Далінар, указуючи на колону. — Я не хочу, щоб ми розпорошували сили. Просуваймося прилеглими плато або, де це можливо, тим самим. А ще ти маєш залишити паршменів у таборі.

— Це дещо нестандартна вимога, — відповів Аладар, насупившись.

— Ми вирушаємо в похід на їхніх родичів, — промовив Далінар. — Тож ліпше не ризикувати. Бо вони, бува, ще завдадуть нам удару в спину.

— Але ж паршмени ніколи… А втім, можна й так. Нехай буде по-твоєму.

Далінар кивнув і простяг Аладарові руку, а в нього за спиною до них нарешті під’їхали Ройон з Амарамом — адже Баский залишив їх далеко позаду.

— Дякую, — сказав Холін Аладарові.

— То ти справді віриш у все те, про що ми тільки-но говорили?

— Так.

Аладар простягнув було руку, але завагався.

— Ти ж розумієш, що я заплямований по самі вуха? Далінаре, на моїх руках кров. Я не якийсь там лицар без догани й страху, як ти, схоже, прагнеш удавати.

— Розумію. Я й сам не такий. Але доведеться вдовольнятися тими, хто є.

Вони кивнули один одному, й Далінар, розвернувши Баского, порисив назад до свого війська. Ройон стогнав і скаржився, що проскакавши аж туди галопом, понабивав собі стегна — майбутній верховий перехід обіцяв йому неприємності.

Амарам порівнявся з Холіном.

— Спершу Себаріал, а тепер Аладар? Далінаре, в мене таке враження, що сьогодні ваша довіра недорого коштує.

— А ти хотів би, щоб я їх завернув?

— Подумайте, якою разючою була б перемога, якби ми здобули її самотужки.

— Сподіваюся, ми вищі від такого марнославства, старий друже, — відказав Далінар.

Вони трохи помовчали й, скачучи далі, знову обігнали Адоліна й Шаллан. Великий князь окинув поглядом свою армію й декого зауважив — рослявого молодика в синьому однострої, який сидів на валуні поміж охоронців із Четвертого мосту.

«До речі, про дурне марнославство…»

— Їдьмо зі мною, — сказав Далінар Амарамові.

Але той притримав коня.

— Гадаю, мені варто наглянути за…

— Їдьмо, — жорстко повторив Холін. — Я хочу, щоб твоя розмова з тим молодиком поклала край пліткам і його намовам на тебе. Бо від них усім тільки гірше.

— Гаразд, — сказав Амарам, наздоганяючи князя.

***

Зауваживши, що повз них проїжджають Адолін і Шаллан, Каладін спіймав себе на тому, що — попри біль у нозі — підвівся і стоїть поміж мостонавідників. Він провів пару очима — княжича верхи на ришадіумі з грубелезними копитами та його наречену на скромніших розмірів гнідому коні.

Капітан охоче визнавав, нехай і виключно про себе, що дівчина мала неперевершений вигляд — з блискучим рудим волоссям та усмішкою, що не сходила з вуст. Вона саме сказала щось дотепне, й Каладін замало не вловив, що саме. Він чекав, коли веденка гляне в його бік, і сподівався, що, перебуваючи так близько, вони зустрінуться очима.

Але ні — Шаллан поїхала далі, й Каладін відчув себе ідіотом. Якась частина його єства прагнула відчути відразу до княжича — той-бо до решти поглинув увагу дівчини — але не могла. Адже правда полягала в тому, що Адолін був капітанові до вподоби. Ці двоє пасували одне одному, складаючи чудову пару.

То, може, вийде відчути відразу до цього?

Каладін похнюпив голову й опустився назад на валун. Довкола юрмилися мостонавідники. Залишалося сподіватися, що вони не помітили, як він проводжав Шаллан очима й напружував слух, щоб почути звук її голосу. Ренарін — непомітний, мов тінь — стояв у задніх рядах. Охоронці потроху приймали його в колектив, але хлопець, здавалося, так само бентежився в їхньому товаристві. Як, власне, і в товаристві більшості людей.

«Треба докладніше поговорити з ним про епілепсію», — подумалося капітанові. Було в цьому юнаку щось не те — як і в його словах про свої напади.

— Командире, а що ти тут робиш? — поцікавився Бісіґ, відвернувши Каладінову увагу на решту мостонавідників.

— Прийшов провести вас у похід, — зітхнув той. — Гадав, що ви зрадієте моїй появі.

— Мале дитя та й годі, — сказав Скеля, сварячись на нього товстим пальцем. — О, великий капітане Буреблагословенний, а що б ти зробив, заставши когось зі своїх людей за ходінням на хворій нозі? Ти б його відбатожив! Після того, як одужає, звісна річ.

— А мені здавалося, що це я тут командую, — зауважив на таке Каладін.

— Ні, не може бути, — втрутився Тефт. — Нашому командирові вистачило б клепки не порушувати постільний режим.

— І наминати рагу, — додав Скеля. — Я наварив його тобі на весь той час, доки мене не буде.

— Ти вирушаєш в експедицію? — спитав Каладін і зміряв здорованя-рогоїда очима. — А я гадав, ти просто проводжаєш хлопців. І що ж ти там робитимеш, коли не хочеш битися?

— Ну, хтось же має бути їм за кухаря, — відказав Скеля. — Ця експедиція займе не один день. То як же я залишу друзів на поталу табірним кашоварам? Ха! Вони капаритимуть їм бурду з Душезаклятого зерна та м’яса. На смак усе одно що крєм! То хто ж, коли не я, додасть туди потрібні прянощі?

Обвівши поглядом своїх насумрених людей, Каладін промовив:

— Гаразд, я вже йду. От буря забирай! Я…

Але чому вони розступалися? Скеля озирнувся через плече й, задкуючи, засміявся:

— А ось тепер у тебе справжні неприємності.

Позаду спішувався Далінар Холін. Капітан зітхнув і жестом попросив Лопена допомогти йому встати, щоб привітати командувача по всій формі. Але не встиг він звестися на ноги (й заробити лютий позирк Тефта), як зауважив, що великий князь не сам.

Із ним був Амарам. Каладін заціпенів, але з останніх сил старався зберігати непроникний вираз на обличчі.

Новоприбулі рушили до нього. Біль у нозі неначе відступив, адже тієї миті Каладін сприймав лиш одне — того чоловіка. Ні, те чудовисько. У Збруї, яку сам він і здобув, та золотистому плащі із символом Променистих лицарів, що розвівався в Амарама за спиною.

«Тримай себе в руках», — звелів собі подумки Каладін, зумівши притлумити спалах люті. Бо минулого разу стриматися не вийшло, і він заробив собі кількатижневе ув’язнення.

— Солдате, ти мав би відпочивати, — сказав Далінар.

— Так точно, сер, — відповів Каладін. — Мої люди вже вичерпно пояснили мені мою помилку.

— Значить, ти надав їм добру підготовку. Я пишаюся, що вони вирушать у цю експедицію разом зі мною.

Тефт відсалютував.

— Якщо Вашій Ясновельможності й загрожує небезпека, то вона чигає там, на Рівнинах. А чекаючи в таборі, нам вас не захистити.

Тут Каладін дещо збагнув і насупився.

— Шрамм тут… Тефт… а хто ж охороняє короля?

— Капітане, ми про все подбали, — заспокоїв командира Тефт. — Його Ясновельможність просив мене зоставити з королем найкращого охоронця з командою тих, кого він сам вибере. Тож за Його Величністю наглянуть.

Каладін похолов. «Найкращого охоронця…» Йшлося про Моаша. Саме його з командою власноруч дібраних людей залишили подбати про королівську безпеку.

Буря забирай!

— Амараме, — мовив Далінар, махаючи Його Високороддю підійти, — ти запевняв мене, що ніколи не бачив цього чоловіка до прибуття на Рівнини. Це правда?

Каладін зустрівся поглядом з убивцею.

— Так, — відповів той.

— А як бути зі звинуваченням, що свої Зброю та Збрую ти відібрав саме в нього? — спитав Далінар.

— Ваша Ясновельможносте, — сказав Амарам, беручи Холіна за лікоть. — Я не знаю, що з цим хлопчиною, але він чи то хворий на голову, чи то потерпає від дефіциту уваги. Служити в моїй армії він, може, й служив — а невільниче тавро на ньому точно справжнє — проте абсурдність його голослівних заяв очевидна.

Князь кивнув сам до себе, немовби підтвердивши, що нічого іншого й не очікував.

— Гадаю, час принести вибачення.

Каладін старався тягнутися в струнку, але нога його заледве тримала. То ось воно, найбільше покарання. Публічні вибачення перед Амарамом. Аж так його ще не принижували.

— Я… — почав капітан.

— Не тобі, синку, — тихо сказав Далінар.

Амарам насторожено обернувся всім корпусом — наче боєць, який готується до поєдинку.

— Далінаре, ви ж не вірите цим безпідставним звинуваченням!

— Кілька тижнів тому до мого табору завітали двоє особливих відвідувачів, — промовив великий князь. — Один — довірений слуга, що потайки прибув із Холінара з цінним вантажем. А другий був тим вантажем: я маю на увазі божевільного, який з’явився перед брамою Холінара, тримаючи в руках Сколкозбройця.

Його Високороддя зблід і, виставивши руку вбік, позадкував.

— Я звелів своєму служникові, — спокійно вів далі Холін, — улаштувати пиятику з твоєю особистою охороною, поміж якої той багато кого знав, і розпатякати про скарб, що, за словами божевільного, багато років пролежав незнайдений за межами табору. Відтак я наказав йому покласти Сколкозбройця, якого мав при собі божевільний, в одну з ближніх печер, і ми стали чекати.

«Він прикликає Зброю», — збагнув Каладін, дивлячись на Амарамову руку, й потягнувся до ножа, що висів у нього при боці. Але Далінар уже й сам здіймав п’ястка.

Згустившись з імли, в Холіновій кисті з’явилася Зброя, приставлена вістрям до Амарамової горлянки. Із ширшим, ніж у більшості таких мечів клинком, вона чимось скидалася на ніж м’ясника.

Інший Сколкозброєць матеріалізувався всього на секунду пізніше — але та секунда була вирішальною. І все, що залишалося тепер Амарамові, це не зводити вирячених очей зі сріблястого леза, приставленого йому до горла.

Далінар знову мав Зброю!

— Я подумав, що коли ти пішов на вбивство заради першого Сколкозбройця, то запросто збрешеш заради другого. А тому — знаючи, що ти вже й сам проник до того божевільного — доручив тобі розібратися, чи правду він каже. З поваги до нашої дружби я дав твоєму сумлінню чимало часу на самоочищення. Але коли ти доповів мені, що нічого не виявив — а сам тим часом привласнив меча — я все зрозумів.

— Як? — прошипів Амарам, дивлячись на Зброю в Далінаровій руці. — Як ти його повернув? Адже я забрав його з печери. А мої люди тримали його в безпечному місці!

— Я не збирався ризикувати ним лише задля того, щоб довести свою правоту, — крижаним тоном відказав Холін. — Тож сформував із ним зв’язок, перш ніж сховати в тій печері.

— За той тиждень, який прохворів, — збагнув Амарам.

— Саме так.

— Геєна тебе забирай!

Далінар шумно видихнув крізь зціплені зуби.

— Як же так, Амараме? Хто-хто, але ти… Ніколи б не подумав! Теж мені!

Холін міцніше стиснув Зброю — аж кісточки побіліли — а його опонент здійняв підборіддя, неначе сам підставляв тому шию.

— Так, я зробив це, — визнав Амарам, — і вчинив би так знову. От-от повернуться Спустошувачі, й ми маємо бути сильні, щоб дати їм відсіч. А це означає бути вправними й спритними Сколкозбройними. Пожертвувавши кількома солдатами, я сподівався врятувати набагато більше.

— Брехня! — втрутився Каладін і прошкутильгав наперед. — Ти просто захотів того Сколкозбройця собі!

Його Високороддя глянув Каладінові у вічі.

— Мені шкода, що з тобою та твоїми людьми довелось так учинити. Але інколи добрих людей доводиться вбивати задля вищої мети.

Капітан похолов, відчувши заціпеніння, яке розходилося тілом від серця.

«Він каже правду, — майнуло в свідомості. — Він… щиро вірить, що повівся правильно».

Амарам відіслав Сколкозбройця і знову обернувся до князя.

— І що тепер?

— Ти винен у вбивстві з корисливою метою.

— Далінаре, а коли ти, щоб здобути яхонтосерця, посилаєш на смерть тисячі людей — хіба це не те саме? Всі ми знаємо, що інколи життями треба жертвувати задля вищого блага.

— Скидай цього плаща — ніякий ти не Променистий! — проревів Далінар.

Амарам сягнув рукою до застібки — і плащ полетів на каміння. А відтак Його Високороддя розвернувся й рушив геть.

— Ні! — запротестував Каладін, шкутильгаючи слідом.

— Нехай іде, синку, — зітхнув Далінар. — Його репутацію знищено.

— Але це не скасовує того, що він убивця.

— Так, і коли я повернуся, ми судитимемо його по закону, — відказав князь. — Ув’язнити його я не можу, не маю права — адже він Сколкозбройний і в кожному разі вирветься з темниці. Таких, як він, або страчують, або залишають на волі.

Каладін обм’як, і Лопен, приспівши, підхопив його збоку, а Тефт підтримав під іншу руку. Всередині відчувалася порожнеча.

«Інколи життями треба жертвувати задля вищого блага…»

— Дякую, — сказав він Далінарові. — Дякую за довіру.

— От бачиш, солдате, інколи я таки слухаю, що мені кажуть, — промовив Холін. — А тепер повертайся в табір і відлежуйся в ліжку.

Каладін кивнув.

— Сер? Обережніше там, на Рівнинах.

Далінар похмуро всміхнувся.

— Це вже як вийде. Зате нині я принаймні маю чим зарадити можливій появі вбивці. Останнім часом ми розжилися стількома Сколкозбройцями, що я розсудив: не взяти одного й собі було б нерозважливо. — Він обернувся на схід і примружився. — Навіть попри відчуття, що володіти ним… якось неправильно. І звідки воно в мене взялося? Я, певне, просто сумую за старим…

Великий князь відіслав Зброю.

— Йди, — мовив він і рушив до свого коня — туди, де великий князь Ройон приголомшено витріщався на Амарама, який чвалав геть у супроводі пів сотні своїх охоронців.

***

Так, у підзорну трубу Садеас розгледів, що до Холіна долучалася армія під Аладаровими знаменами.

Він опустив свою оптику й довго-довго просидів мовчки — аж стільки, що його охоронці (й навіть дружина!) знервовано завовтузились. Але їхнє занепокоєння було безпідставне.

Садеасове роздратування вляглося.

— Нехай накладуть там головами, — сказав він. — Усі четверо. Йалай, підготуй для мене звіт — я хочу знати… Йалай?

Та, стрепенувшись, глянула на чоловіка.

— Все гаразд?

— Я просто замислилася, — відказала вона з відстороненим виразом на обличчі. — Про те, що принесе нам майбутнє…

— Воно принесе Алеткару нових великих князів, — промовив Садеас. — Підготуй мені перелік васалів, які годяться на заміну тим, хто поляже в Далінаровій експедиції. — Він віддав вістовому підзорну трубу. — А доки вони не загинуть, не робімо нічого. Схоже, все закінчиться тим, що паршенді таки вб’ють Далінара. Аладарові дорога туди само, а решту цієї наволочі хай поглине Геєна.

І Садеас, розвернувши коня, продовжив прогулянку, демонстративно сидячи спиною до Рівнин.

77. Довіра

Одною із загроз, які пов’язані з використанням такої потужної зброї, стане потенційне заохочення тих, хто пізнає свій Нагель-зв’язок. Варто ретельно уникати ситуацій, за яких відповідні суб’єкти зазнаватимуть сильного стресу, або ж готуватися до наслідків їхньої потенційної Інвеститури.

З Діаграми, мостина 27: 6-й абзац

Чотири армії ринули на плато, наче ріка, яка раптом прорвала дамбу. Шаллан дивилася на цю картину, сидячи в сідлі, — схвильована й збуджена. Її невеличкий почет охоплював Васу та його людей, а також покоївку, Маррі. Прикметно, що Ґаза досі не було, а Васа запевняв, що не знає, куди той подівся. Шаллан, певне, варто було глибше вивчити питання, пов’язане з його кредиторами. Але ж вона була така заклопотана… Буря забирай! І як-то їй буде на серці, якщо він так і не з’явиться?

Доведеться зайнятися цим пізніше. Бо сьогодні дівчина долучалася до дечого надзвичайно важливого — історії, яка розпочалася багато років тому, коли Ґавілар із Далінаром уперше вирушили полювати на Нічийні пагорби. І ось наставав заключний розділ — їхня місія, що мала з’ясувати істину та визначити майбуття Розколотих рівнин, паршенді й, могло статися, самого Алеткару.

Шаллан нетерпляче пришпорила мерина, але той, попри всі її понукання, спокійно взяв із місця тихою ступою.

От буреклята тварина!

До неї, верхи на Чистокровному, підрисив Адолін. Красень-ришадіум під ним був чисто білий — не попелясто-сірий, як деякі з бачених, а по-справжньому білий. І яка ж несправедливість, що скакун у нареченого був вищий! Адже Адолін і так рослявіший, тож на його жеребця мала б сісти Шаллан.

— Ти що, навмисне підсунув мені цього тихохода? — буркнула дівчина.

— Звісно.

— Дала б я тобі ляпаса, але не дотягнуся.

Княжич гигикнув.

— Ти ж казала, що тобі бракує досвіду наїзниці — от я й підібрав конячку, яка має купу досвіду їзди. Повір, що ти за неї ще спасибі скажеш.

— Я хочу розпочати нашу експедицію, пустивши скакуна величним алюром!

— То пускай.

— Він надто повільний.

— Формально кажучи, повільність алюру не скасовує його величі.

— Формально кажучи, ми ходимо ногами, а не пальцями ніг. То, може, відріжемо тобі кілька, щоб довести цю тезу?

Адолін засміявся.

— Ну, якщо ти натомість не чіпатимеш обличчя…

— Не мели дурниць — воно мені до вподоби.

Той зблиснув широкою усмішкою (бо шолом Сколкозбруї висів прив’язаний до луки, щоб не псувати Адолінові зачіски). Шаллан чекала, що він якось відповість на її репліку, але княжич мовчав.

Ну й гаразд — саме цим він їй і подобався. Добротою, шляхетністю, щирістю. Нічого, що він не хапав зірок із неба або… або чим там іще міг похвалитися Каладін. Вона цього навіть сформулювати не могла — то про що ж тут балакати?

«Він палкий і рішучий, але стриманий, не поривчастий, бо здатен приборкувати внутрішній гнів. А ще по-своєму принадно гордовитий — не бундючний і пихатий, як ясновельможний, а спокійний і впевнений у собі. Його вигляд немовби нашіптує: хай хто ви — або чого досягли — а мене ви не скривдите. І не переробите.

Ось який він — як вітер і скелі».

Шаллан зашарілася, бо зовсім прослухала Адолінові слова.

— Що, перепрошую?

— Кажу, в Себаріала є карета. Може, тобі ліпше долучитися до нього?

— Бо я, мовляв, надто тендітна, щоб їхати верхи? — спитала Шаллан. — Хіба ти не чув, що я здолала ці провалля пішки та ще й у розпал великобурі?

— Ну ні, ходити пішки — не те саме, що їхати верхи. Я маю на увазі, що властивий цьому способу пересування дискомфорт…

— Дискомфорт? — перепитала дівчина. — А звідки ж йому взятися? Якщо така їзда кого й стомлює, то хіба що коня.

Адолін округлив очі.

— Е-е… я що, мелю дурниці?

— Ти ж казала, наче їздила верхи.

— Еге, каталася на поні в батьковому маєтку, — підтвердила вона. — На манежі, по колу… Та-а-ак, вираз твого обличчя наводить на думку, що я ідіотка. Гаразд, коли відчую цей твій «дискомфорт», то пересяду до Себаріала.

— Ліпше до того, як відчуєш дискомфорт, — промовив Адолін. — Скажімо, за годину.

Такий поворот роздратував її, але не рахуватися з досвідом княжича Шаллан не могла. Ясна свого часу дала визначення дурня як людини, котра ігнорує інформацію, бо та не узгоджується з бажаним результатом.

Тож дівчина притлумила роздратування й насолоджувалася поїздкою. Як на мобільність і маневреність окремих підрозділів — як-от шеренги списників, кавалькади писарок і рекогносцирувальні роз’їзди попереду — армія загалом рухалася повільно. Далінар мав шість важких механізованих мостів, а також узяв із собою всіх колишніх мостонавідників, які несли простіші настили, скопійовані з тих, що зосталися в Садеаса. От і добре, бо в Себаріала мостонавідних команд було всього одна, друга та й край.

На якусь мить Шаллан дала собі посмакувати особистий тріумф — адже той таки вирушив у цю експедицію. І на цій думці зауважила, що ззаду, обганяючи колону, хтось біжить — якийсь коротун із пов’язкою на очниці. А тогоденні Адолінові охоронці з Четвертого мосту проводжають його сердитими позирками.

— Ґазе? — полегшено промовила Шаллан, коли той підбіг до неї із якимось пакунком під пахвою.

Її побоювання, що цього солдата прирізали десь у завулку, були безпідставні.

— Даруйте, вибачайте, перепрошую, — запримовляв новоприбулий. — Ось, надійшла. З Вашої Світлості два сапфірові броами.

— За ось це? — спитала дівчина, взявши пакунка.

— Еге. Ви просили знайти, і я — вхопи мене буря! — таки розшукав.

Здавалося, що він пишається собою.

Дівчина розгорнула прямокутного пакунка й побачила книжку, на палітурці якої стояло: «Слова Променистого ордену». Обрізи були пошарпані, сторінки поблякли, а в одному місці, вгорі, її навіть плямувало хтозна-коли розілляте чорнило.

Нечасто Шаллан так раділа, отримавши річ у такому поганому стані.

— Ґазе! — вигукнула вона. — Ти просто чудо!

Той широко всміхнувся і тріумфально глянув на рослявого Васу, який закотив очі й пробурмотів щось таке, чого Шаллан не розчула.

— Спасибі, Ґазе, — подякувала вона. — Від щирого серця спасибі.

***

Із плином часу один день змінював другий, і Шаллан виявила, що надзвичайно радіє можливості відволіктися на книжку. Бо армії просувалися десь так зі швидкістю табуна сонних чалів, а пейзаж насправді здавався їй досить нудним, хоча — з огляду на сказане під час попередньої вилазки на Рівнини — вона нізащо не зізналася б у цьому Каладінові або нареченому.

А от книжка — книжка була чудова. А ще від неї робилося прикро.

«І що ж за “нечестива марнота” призвела до Ренегатства?» — думала дівчина, занотовуючи цю цитату собі в записник. Тривав другий день мандрівки Рівнинами, і вона погодилася їхати в кареті, яку надав Адолін — але сама, без компанії (княжича спантеличило її небажання взяти до себе Маррі, проте Шаллан не хотіла пояснювати покоївці присутність Фрактала).

Кожному ордену Променистих лицарів був присвячений розділ, де йшлося про їхні традиції, здібності та погляди. В книжці було відверто зазначено, що сказане великою мірою ґрунтувалося на чутках — адже її писали за двісті років після Ренегатства, коли факти, перекази й забобони встигли добряче перемішатися. А до того ж усе це було викладено діалектом давньоалетійської (чи не звідси така кострубата назва?) за допомогою протописьма, яке передувало повноцінній графіці — сучасній жіночій. Шаллан витрачала чимало часу, прояснюючи «темні місця», й подекуди підклика́ла когось із учених Навані, щоб запитати значення певного слова або попросити щось розтлумачити.

І все одно чимало дізналася. Наприклад, що кожен з орденів мав власні Ідеали, тобто критерії, за якими визначали майстерність лицаря. Одні з них були чітко окреслені, а інші залишалися на розсуд спренів. А ще, що в одних орденах давали свободу дій, а в інших — як-от Вітробігуни — плекали командний дух і жорстку ієрархію.

Відкинувшись на спинку сидіння, Шаллан розмірковувала про описане в книжці. То, виходить, крім неї та Ясни, з’являться й інші? Чоловіки, що здатні плавно ковзати землею, наче невагомі, та жінки, чий дотик плавитиме камінь? Кілька проникливих підказок надав і Фрактал, але здебільшого він ставав у пригоді, повідомляючи, що з прочитаного було схоже на правду, а що не відповідало дійсності й ґрунтувалося на чутках. Його спогади були фрагментарні, але, слухаючи, про що мовиться в книжці, він нерідко пригадував щось іще.

Тієї миті спрен саме вдоволено гудів на сидінні поруч дівчини. Карета налетіла на якусь нерівність — адже місцевість була досить пересічена — зате, сидячи в ній, Шаллан могла читати й водночас звірятися з іншими першоджерелами (в сідлі таке було б практично неможливо).

Проте тут вона почувалася немовби під замком. «Не кожен, хто намагається подбати про тебе, робитиме це так, як твій батько», — рішуче сказала собі подумки Шаллан.

Адолінове попередження про «дискомфорт» так, звісна річ, і не справдилось. Попервах від сідла їй трішки боліли стегна, але з Буресвітлом усе як рукою зняло.

— Ммм, — видобув Фрактал, переповзаючи на дверцята карети. — Ну ось, починається.

Дівчина визирнула з вікна й відчула, що на обличчя впала краплинка дощівки. Каміння, намокаючи, темніло, й незабаром повітря зволожила тиха мжичка — невагома й приємна. Нехай і дуже холодна, вона нагадала Шаллан дощі Я-Кеведу. Хоча здавалося, що тут, у буреземлях, опади рідко бували такими легкими.

Вона опустила фіранки, посунулася на середину сидіння, щоб на неї не крапало, й незабаром відчула, як солодкий шелест дощу, заглушаючи солдатські голоси й монотонні звуки піхоти на марші, створює затишний фон для читання. Одна цитата розпалила в ній цікавість, і Шаллан дістала замальовка Рівнин та старовинні мапи Осідища Бур.

«Я маю з’ясувати, як накласти їх одне на одне — ліпше в кількох пунктах», — майнуло в свідомості. Якщо їй вдасться виявити на Розколотих рівнинах дві локації, які відповідають двом точкам на мапі Осідища Бур, то можна буде судити про його розміри (бо на плані масштаб не стояв) і, перенісши ці дані на замальовку, сяк-так зорієнтуватися.

Насправді дівчину цікавила Присяжна брама. Ясна гадала, що на мапі Осідища Бур її позначено таким собі диском на кшталт п’єдесталу — в південно-західній частині міста. Там що, була якась пройма, за якою відкривався прохід? Магічний портал, що переносив до Урітіру? І як же хтось із Променистих відчиняв його?

— Ммм, — озвався Фрактал.

Карета пригальмувала, і Шаллан, насупившись, підсунулася до дверей, щоб визирнути у вікно. Проте дверцята відчинилися й за ними постала Її Світлість Навані, над якою тримав парасольку сам Далінар.

— Товариство не завадить? — запитала жінка.

— Аж ніяк, Ваша Світлосте, — відказала Шаллан, квапливо збираючи папери й книжки, розкладені на сидіннях по всьому салону.

Навані лагідно поплескала Холіна по руці й піднялася в карету, де насамперед промокнула рушником мокрі ноги. А коли Далінар зачинив дверцята, опустилася на сидіння.

Вони покотили далі, і Шаллан узялася перебирати папери. То які ж у неї стосунки з цією жінкою? Навані, Адолінова тітка, була водночас закохана в його батька, й доводилася дівчині замало не майбутньою свекрухою, хоча, за воринським звичаєм, Далінар ніяк не міг одружитися з удовою покійного брата.

Шаллан не один тиждень марно намагалася добитися в неї аудієнції. Але досі дівчині, здавалося, пробачили принесену звістку про Яснину смерть. То що, Навані їй тепер… симпатизує?

— То Далінар запроторив вас у карету, щоб захистити від дискомфорту — як мене Адолін? — збентежено запитала Шаллан.

— Дискомфорту? Святі небеса, звісно ні. Якщо вже хтось і має їхати в кареті, то це Далінар, бо коли приспіє час битви, він має бути свіжим і зібраним. Я перебралася сюди, бо читати в сідлі під дощем досить складно.

— Он воно що… — зронила дівчина, засовавшись на сидінні.

Навані трохи повдивлялася в неї і зрештою, зітхнувши, промовила:

— Я нерозважливо ігнорувала деякі речі, бо вони завдають мені болю.

— Вибачте.

— Тобі немає за що вибачатися. — Навані простягла до неї п’ястка. — Можна?

Шаллан, сумніваючись, поглянула на купу діаграм, нотаток і мап у себе в руках.

— Ти вочевидь зайнята роботою, яку вважаєш дуже важливою, — тихо сказала Навані. — Судячи з твоїх послань до мене, йдеться про місто, котре шукала моя дочка? Я, бува, допомогла б тобі збагнути її наміри…

Чи містили ці папери щось таке, що могло б кинути тінь на Шаллан і виказати її диво-здібності? Або витівки Вейл?

Начебто ні. Вона вивчала Променистих лицарів, але тільки почасти — бо шукала осередок їхніх сил — тож дивувати це не мало б. І Шаллан несміло простягнула папери.

При світлі сферолампи королева-мати стала проглядати їх, гортаючи.

— А логіка цих нотаток… цікава.

Дівчина спаленіла. Така організація записів не здавалася їй безсистемною. В міру того як Навані вивчала нотатки, Шаллан не знати чому відчувала дедалі гостріше занепокоєння. Так, вона прагнула її допомоги. Та що там — благала про неї. А от тепер спіймала себе на тому, що втручання цієї жінки в дослідження — яке стало для Шаллан обов’язком і покликанням — їй неприємне. Тепер, коли Навані начебто оговталася від утрати, чи не забере вона собі її матеріалів?

— У тебе мислення художниці, — сказала королева-мати. — Це видно з того, як упорядковані нотатки. Що ж, гадаю, мені годі сподіватися, щоб ти розписувала все так само педантично, як я. Магічний портал до іншого міста? І Ясна справді в це вірила?

— Так.

— Гм, — видобула жінка. — В такому разі це, мабуть, правда. Бо тій дівулі ніколи не вистачало тактовності час від часу припускатися помилок.

Шаллан стривожено кивнула й зиркнула на папери.

— Ой, та не хвилюйся ти так, — сказала Навані. — Не вкраду я твого дослідження.

— Мої емоції аж так легко зчитати? — спитала дівчина.

— Мені очевидно, що цей науковий проєкт надзвичайно важливий для тебе. Гадаю, Ясна довела тобі, що від знайдених відповідей залежить доля цілого світу?

— Так і було.

— От Геєна! — буркнула Навані, перегорнувши сторінку. — Не підпускаючи тебе до себе, я поводилася малодушно.

— Ви поводилися, як убита горем мати.

— Учені не мають часу на такі дурниці.

Жінка кліпнула очима, й дівчина зауважила, що на них набігла сльоза.

— Учені також люди, — заперечила Шаллан і, нахилившись, поклала руку тій на коліно. — Не всім же бути бездушними каменюками, як моя покійна наставниця.

Навані всміхнулася.

— З емпатією в неї інколи було не краще, ніж у трупа, чи не так?

— Це зворотній бік блискучого розуму, — відказала Шаллан. — Ти звикаєш, що решта людей — такі собі ідіоти, яким годі з тобою зрівнятися.

— Чана свідчиця, що я часом дивуюся: та як же я не придушила таку дитину, як Ясна? Шестирічною вона вже вказувала на мої логічні помилки, коли я вмовляла її вкладатися в ліжечко вчасно.

Шаллан широко всміхнулася.

— А я завжди гадала, наче вона народилася одразу тридцятирічною з лишком.

— О, так воно й було — хоча її тілу знадобилося тридцять із лишком років, щоб надолужити це відставання. — Навані всміхнулася. — Я не заберу в тебе цього проєкту, але й не дозволю, щоб ти самотужки досліджувала таку важливу проблему. Тож буду тобі за напарницю. Розгадуючи загадки, які захоплювали її уяву… я наче знову відчую її коло себе — мою маленьку Ясночку, нестерпну й неповторну.

Уявити принцесу дитиною на руках у матусі здавалося нереальним.

— Я матиму за честь співпрацювати з Вашою Світлістю.

Навані здійняла перед нею один із паперів.

— Ти намагаєшся взаємонакласти мапи Розколотих рівнин та Осідища Бур. Але без контрольної точки цього не зробити.

— А ще ліпше двох, — підтвердила Шаллан.

— Те місто перетворилося на руїни ще багато століть тому — воно, здається, перестало існувати за часів Агарієтіаму. Знайти тут якісь підказки нам буде нелегко, хоча зібрані описи допоможуть. — Королева-мати постукала пальцем по стосу паперів. — Сама я в цьому не фахівчиня, але дехто з Далінарових писарок тямить в археології. Тож варто показати ці матеріали їм.

Шаллан кивнула.

— А ще нам знадобляться копії всього, що тут є, — сказала Навані. — Бо під таким дощем оригіналів і позбутися недовго. Сьогодні ввечері, коли станемо на привал, наші писарки могли б скопіювати ці аркуші.

— Як скажете.

Навані підвела на неї очі й насупилася.

— Вирішувати тобі.

— Ви серйозно? — спитала дівчина.

— Абсолютно серйозно. Вважай мене своєю помічницею.

«Гаразд, коли так».

— Еге, нехай зроблять копії, — погодилася Шаллан, копирсаючись у портфелі. — Й ось це нехай теж скопіюють — тут я спробувала відтворити за описом одну з фресок на зовнішній стіні храму Чанаранач в Осідищі Бур. Зображення пишалося з підвітряного боку, де відносний затишок, і нам, бува, вдасться знайти якісь рештки.

А ще мені потрібно, щоб у міру нашого просування кожне плато, яке ми перетинаємо, обмірював землемір. Я здатна замальовувати ті, що бачу, але мої уявлення про їхні розміри приблизні — а для точної мапи треба знати масштаб. А ще я хотіла б охоронців і писарок, які їздитимуть зі мною попереду армії, відвідуючи плато, котрі лежать паралельно до нашого курсу. Якби ви переконали великого князя дати свій дозвіл, то дуже допомогли б.

І добре було б сформувати наукову групу з вивчення он тих цитат, що під мапою. Там ідеться про способи відчиняти Присяжну браму, що гіпотетично було прерогативою Променистого лицарства. Залишається сподіватися, що ми зможемо знайти якийсь інший. І попередьте ясновельможного Далінара, що в разі виявлення порталу ми спробуємо відкрити його. Навряд чи по той бік чигатиме небезпека, але князь, поза сумнівом, схоче, щоб солдати провели попередню розвідку.

Навані звела на дівчину брову.

— А ти, бачу, детально все продумала.

Шаллан, зашарівшись, кивнула.

— Я подбаю, щоб усе було зроблено, — пообіцяла Навані. — Й особисто очолю наукову групу з вивчення тих цитат. — Королева-мати помовчала. — А ти не знаєш, чому Ясна надавала цьому місту, Урітіру, такої ваги?

— Там була ставка Променистого лицарства, й вона сподівалася знайти в Урітіру інформацію про нього — а ще про Спустошувачів.

— То вона була така, як Далінар — намагалася повернути сили, що їх нам, певне, не варто б тривожити, — сказала Навані.

Шаллан відчула раптовий напад бентежності. «Я маю поділитися — бодай чимось».

— Не намагалася, а повернула.

— Повернула?

Дівчина набрала повітря.

— Не знаю, звідки в Ясни, за її словами, взявся Душезаклинач, але насправді то була імітація. Принцеса вміла Душезаклинати без усяких фабріалів. Я на власні очі це бачила. Вона знала таємниці з минулого, які навряд чи відомі комусь іще. Ваша Світлосте Навані… ваша донька була Промениста лицарка.

Або принаймні стояла до колишніх Променистих так близько, як тільки й можна сподіватися за наших часів.

Навані звела брову — вочевидь недовірливо.

— Присягаюся, що це правда, — сказала Шаллан. — Десятим іменем Усемогутнього побожуся.

— Мене це тривожить. Бо після нашої воєнної перемоги Променисті, Вісники та Спустошувачі мали піти в небуття.

— Так, мені це відомо.

— Піду-но я в цьому разі братися до роботи, — мовила Навані й постукала кучерові, щоб зупинив.

***

Почалося Ридання.

Невщухні потоки дощу. Зі своєї кімнати Каладін чув їхній шепіт. Жалюгідна мжичка, якій бракувало пристрасті й шалу справжніх великобур.

Він лежав у темряві, слухаючи шум дощу й відчуваючи, як посіпує ногу. Всередину тягнуло холодне повітря, і Каладін копирсався, шукаючи ковдри, які приніс каптенармус. А відтак згорнувся клубочком у спробі заснути, але, проспавши більшість попереднього дня, — коли виступало Далінарове військо — відчув, що сну немає й сліду.

Він ненавидів отримане поранення. Постільний режим був не для нього. Скільки ж можна?

«Сил…»

Під час Ридання йому завше було зле — сиди в чотирьох стінах, мов у пастці. А вічно похмуре небо, здавалося, гнітило його сильніше, ніж інших, роблячи апатичним і млявим.

У двері постукали. Каладін підвів голову й, звівшись у положення сидячи, вмостився на койці, яка була не ширша за лаву. Світла він не засвічував, а просто сказав: «Увійдіть».

Двері, відчинившись, впустили звуки дощу, які лунали, наче тисяча маленьких дріботливих кроків. А от світла з пройми полилося дуже мало — затягнуте небо Ридання залишало землю у вічних сутінках.

Увійшов Моаш — як завжди, у Збруї.

— От буря! Келе, ти спав? Перепрошую.

— Ні, я просто лежав.

— У темряві?

Каладін знизав плечима, а Моаш — знявши латну рукавицю й пристебнувши її до пояса Збруї — зачинив за собою двері і, сягнувши кудись під складку металу, дістав жменю сфер, щоб присвітити собі. Для мостонавідника — неймовірне багатство, а для нинішнього Моаша — дріб’язок на кишенькові видатки.

— А хто ж охороняє короля? — поцікавився капітан.

— Усі потроху, — з нетерпінням у голосі сказав Моаш. — Нас, п’ятірку охоронців, поселили в кімнатах неподалік від королівських покоїв. У самому палаці! Каладіне, це ідеальна нагода.

— Коли це станеться? — тихо спитав той.

— Ми не хочемо заважати Далінаровій експедиції, а тому зачекаємо, доки він віддалиться від таборів і, може, вступить у зіткнення з ворогом. Бо тоді, розпочавши кампанію, вже не поверне назад, коли дізнається невтішні новини. Розгром паршенді Алеткару не зашкодить — ба навпаки. Холін прибуде з Рівнин героєм… і королем.

Каладін кивнув, але йому було зле.

— Ми все спланували, — повів далі Моаш. — Здіймаємо в палаці тривогу — мовляв, помітили Вбивцю в білому. А потім діємо, як минулого разу: слугам велять поховатися по кімнатах, випадкових свідків не залишається, ніхто сторонній не постраждає — і кожен повірить, що за цим стояв шин. Усе складається ліпше нікуди! А тобі навіть робити нічого не треба. Ґрейвз каже, що твоя допомога нам зрештою не знадобиться.

— То навіщо ж ти тут? — спитав Каладін.

— Просто зайшов перевідати, — відповів той і, підступивши ближче, додав: — А те, що я чув від Лопена, — це правда? Про твої… здібності?

От буреклятий гердазієць! Лопен залишився в таборі — як і Даббід із Гоббером — щоб наглянути за казармою й подбати про командира. З ними, схоже, й поспілкувався новоспечений Сколкозбройний.

— Так, — відказав Каладін.

— А що сталося?

— Сам до пуття не знаю, — збрехав той. — Я чимось образив Сил, і вона вже багато днів не з’являлася. А без неї мені не всотати Світла.

— Треба якось зарадити цій біді, — сказав Моаш. — Або здобути тобі власні Збрую та Зброю.

Каладін підвів очі на друга.

— Моаше, гадаю, Сил пішла через цю змову вбити короля. Не думаю, що Променистий може бути до такого причетний.

— А хіба може Променистому бути байдуже до правого діла? Навіть якщо воно пов’язане з непростими рішеннями.

— «Інколи життями треба жертвувати задля вищого блага», — процитував Каладін.

— Так, достеменно!

— Це слова Амарама — про моїх друзів, яких він убив, щоб усе було шито-крито.

— Ну, це інша річ. Адже він світлоокий.

Каладін глянув на Моаша, чиї брунатні очі стали не темнішими, ніж у ясновельможних. Власне, того ж відтінку, що й Амарамові.

— Як і ти.

— Келе, ти мене лякаєш, — мовив Сколкозбройний. — Не кажи такого.

Каладін відвів погляд.

— До речі, я тут не просто так. Король велів передати тобі звістку, — сказав Моаш. — Він запрошує тебе на бесіду.

— Що? На яку таку «бесіду»?

— Навіть гадки не маю. Без Далінара він став налягати на вино — й далеко не помаранчеве. Я скажу йому, що ти важко поранений і прикутий до ліжка.

Капітан кивнув.

— Келе, — звернувся до нього Моаш. — Правда ж, ми можемо тобі довіряти? Ти ж бо не передумав?

— Ти ж сам сказав, що мені не треба нічого робити — просто не заважати, — відказав Каладін.

«Хоча що я міг би зробити? Поранений і без спрена?»

Приготування зайшли надто далеко, щоб їх можна було зупинити.

— От і чудово, — зронив Моаш. — А ти видужуй, гаразд?

І вийшов, знову залишивши Каладіна в темряві.

78. Суперечності

ОхтоїхзалишилиЦеочевиднозприродизв’язкуАледедедеде

ВідправнаточкаОчевидноОсяянняяктеплозимовогосонця

ВониушинівТребазнайтиодногознихЧипідійденамЗаблудлий ЧизможемомистворитизброюОхтоїхзалишилиЦеочевидно

зприродизв’язкуАледедедедеВідправнаточкаОчевидноОсяян няяктеплозимовогосонцяВониушинівТребазнайтиодногоз нихЧипідійденамЗаблудлийЧизможемомистворитизброю

З Діаграми, мостина 17: 2-й абзац, починаючи з першої літери й вилучаючи кожну другу

У темряві дощ поставав до життя лише у фіолетовому сяйві сфер Шаллан. Без них його краплин було не видно, а тільки чути, як вони на смерть розбиваються об каміння й тканину шатра. А з ними кожна часточка підсвічених опадів на мить спалахувала, наче зоряний спрен.

Решта вчених влаштувалися в глибині, але Шаллан сиділа скраю намету, щоб у перервах між малюванням милуватися дощиком. Васа та ще двійко солдатів, які теж розташувалися подалі від входу, не спускали з неї очей, мов небесні мурени з єдиного дитинчати. Їхня турботливість забавляла дівчину: вони, здавалося, неабияк пишалися службою в неї, хоча та, щиро кажучи, думала, що вони розбіжаться, щойно дістануть помилування.

Тривав четвертий день Ридання, але Шаллан так само насолоджувалася погодою. І чому тихі звуки м’якого дощику стимулювали її уяву? Довкола художниці, повільно розпливаючись, щезали спрени творення, які здебільшого поприбирали подобу всілякого табірного начиння — мечів, які раз по раз то оголювались, то вкладалися в піхви, або крихітних наметів, які, відв’язавшись, летіли за невидимим вітром. Вона зобразила Ясну в ніч їхньої останньої зустрічі: спершись на стіл у темній каюті, принцеса відкидає назад волосся, вільне від звичних завитків або кіс. Змучена, пригнічена, нажахана.

На противагу звичній практиці, малюнок не відбивав єдиного реалістичного Спогаду й відтворював збережене в пам’яті не з дзеркальною точністю, а «за мотивами». Шаллан пишалася, що зуміла вхопити суперечності Ясниного образу.

Суперечності — саме з них і постають живі люди. Її наставниця змучена, але по-своєму така само сильна — виявлена вразливість навіть додала їй снаги. Нажахана, але водночас і хоробра, бо одне породило інше. Пригнічена, але могутня.

Останнім часом Шаллан намагалася створювати більше малюнків, які залучали уяву. Бо якщо вона тільки й могтиме, що відображати пережите — це зашкодить ілюзіям. Їй треба було вміти не лише копіювати, а й вигадувати.

Розтанув і зник останній спрен творення — він мав подобу розбризканої калюжі, в яку наступили чоботом. А ватман пішов бганками — на нього виповз Фрактал.

— Нікчемні істоти, — фиркнув Криптик.

— Спрени творення?

— Нероби — тільки й знають, що мігрувати та любуватися. Більшість спренів до чогось прагне, а цих притягують лише прагнення інших.

Шаллан відкинулася на спинку стільця, щоб, за напученням Ясни, обміркувати почуте. Неподалік учені з подвижниками сперечалися щодо розмірів Осідища Бур. З боку Навані все було зроблено якнайкраще — ліпшого дівчина й сподіватися не могла: тепер-бо всі армійські вчені працювали під її орудою.

У темряві ночі зусібіч мерехтіли незліченні міріади вогнів — і близьких, і далеких — які вказували на розміри армії. З неба так само сіявся дощ, заломлюючи фіолетове світло: підібрані сфери були монохромні.

— Свого часу художниця Елесет поставила експеримент, — зауважила Шаллан до Фрактала. — Освітила студію лише потужними рубіновими сферами, щоб поглянути, який вплив це справить на її творчість.

— Мммм, — видобув спрен. — І що це дало в результаті?

— Попервах таке монохромне освітлення сильно впливало на творчий процес. Червоного в палітрі робилося надто мало, й квітучі поля виходили бляклими.

— Як і варто очікувати.

— Але найцікавіше наставало, якщо вона не припиняла роботи, — повела далі дівчина. — Коли годинами малювати при такому освітленні, його ефект ітиме на спад — так, кольорова гама репродукцій нормалізувалася, а зображення квітів яскравішали. І зрештою художниця дійшла висновку, що її психіка компенсувала неприродність барв. Власне, якщо під час художньої сесії колір освітлення змінювали, Елесет, опираючись нововведенню, певний час малювала так, немовби студія була освітлена червоним.

— Мммммм… — загудів удоволений Криптик. — Люди здатні бачити світ не таким, як він є. Ось чому ваші обмани бувають такими потужними: ви вмієте брехати й собі, вдаючи, що не брешете.

— І мене це лякає.

— Чому? Це ж чудово.

Для нього вона була об’єктом дослідження. Тієї миті дівчина збагнула, якою мала здаватися Каладінові, коли говорила про прірводемона — захоплюючись його красою, тілобудовою й забуваючи про реальну загрозу, котру той становив.

— Мене це лякає, — сказала Шаллан, — бо кожен дивиться на цей світ у власному світлі, яке змінює його сприйняття. Я не бачу справжньої картини — хочу побачити, але сумніваюся, чи колись таки зможу.

Зрештою крізь звуки дощу залунала чечітка кроків, і до намету зайшов Далінар Холін. Сивуватий, із військовою виправкою, він радше нагадував генерала, ніж короля. Шаллан здалося неабияким недоглядом не мати в колекції князівських портретів, і вона залишила собі Спогад, як він заходить із вулиці в супроводі ад’ютанта, що тримає над ним парасольку.

Князь підступив до дівчини.

— А, ось де та, що перебрала на себе командування експедицією.

Шаллан запізніло скочила на ноги й уклонилася.

— Ваша Ясновельможносте?

— Ви мобілізували всіх писарок і картографок, — сказав Далінар зі здивуванням у голосі. — Вони гудуть про це, наче зливовий паводок. Урітіру. Осідище Бур. Як ви цього домоглися?

— Цього домоглася не я, а Її Світлість Навані.

— А вона каже, що це ви її переконали.

— Я… — Шаллан зашарілася. — Я просто була поруч, коли вона передумала…

Князь коротко кивнув ад’ютантові, що стояв поруч нього, і той, підійшовши до вчених, які вели між собою полеміку, тихо сказав їм кілька слів. Дослідниці підвелися — хто швидко, а хто неохоче — й, залишивши папери, повиходили з намету під дощ. Ад’ютант подався за ними, а Васа глянув на дівчину й, коли та кивнула, вся трійця її охоронців також поквапилася до виходу.

Незабаром у шатрі зосталися тільки великий князь і Шаллан.

— Ви сказали Навані, що Ясна відкрила таємниці Променистого лицарства, — промовив Холін.

— Так і було.

— А вона точно не ввела вас в оману? — спитав Далінар. — Або, може, не стала виводити із самоомани? Це було б куди більше схоже на неї…

— Ваша Ясновельможносте, я… я так не думаю… — Вона зітхнула. — Ні, принцеса не ввела мене в оману.

— Звідки така певність?

— Бо я на власні очі це бачила, — пояснила Шаллан. — Була свідчицею її дій і розмовляла з нею про побачене. Ясна Холін могла Душезаклинати сама — без отого її «фабріала».

Далінар схрестив руки на грудях і глянув повз дівчину в ніч.

— Я надумав перезаснувати Променистих лицарів. Але перший із тих, кого я вирішив ушанувати цим титулом, виявився вбивцею та брехуном. А от тепер ви кажете, що Ясна могла мати справжній дар Променистої. Якщо це правда, то я залишаюся в дурнях.

— Не розумію, про що ви.

— Обравши Амарама, я вчинив так, як покладав собі за обов’язок. А нині мене беруть сумніви: а що, коли я помилявся, самовільно доручаючи собі цю місію. Може, вони перезасновують себе самі, а я — чванько, що плутається під ногами. Ви надали мені чимало інформації для роздумів. Дякую.

Він сказав це без усмішки, а, навпаки, із серйозним і заклопотаним виразом на обличчі. І, зчепивши руки за спиною, розвернувся до виходу.

— Ясновельможний Далінаре? — спинила його Шаллан. — А що, як вашим завданням було не перезаснувати Променисте лицарство…

— Я щойно саме це й сказав, — перебив її князь.

— …не перезаснувати, а зібрати в себе?

Той очікувально озирнувся на дівчину. Шаллан продер мороз. Що вона коїть?

«Я маю зрештою відкритися бодай комусь, — промайнула думка. — Бо не можу тримати свої здібності в таємниці, як Ясна, — вони надто важливі». От тільки чи ту людину я обрала?

Що ж, ліпшої на думку точно не спадало.

Шаллан виставила долоню й, зробивши вдих, осушила одну зі сфер. А потім, видихнувши між собою й Далінаром хмарку мерехтливого Буресвітла, утворила з нього поверх долоні крихітний образ Ясни зі щойно намальованого портрета.

— Всемогутній, що над нами, — шепнув князь.

Над ним звився сиротливий спрен благоговіння — таке собі кільце синюватого диму, наче ті, що розходяться по воді, коли туди падає камінь. За все життя Шаллан бачила таких спренів хіба жменьку разів.

Далінар підступив ближче й, шанобливо схилившись, оглянув образ у дівчини на долоні.

— Можна? — спитав він, простягаючи руку.

— Так.

Далінар торкнувся образу, і той, розпливаючись, зробився хмаринкою Світла. А коли прибрав пальця — мініатюрна принцеса утворилася знову.

— Це просто ілюзія, — пояснила Шаллан. — Справжніх об’єктів мені не створити.

— Неймовірно, — мовив Холін так тихо, що за шумом дощу його було майже не чути. — Це справжнє диво. — Він підвів на неї очі, у яких — на превеликий подив дівчини — стояли сльози. — Ви одна з них.

— Ну, може, хтось на кшталт… — промовила Шаллан, відчуваючи ніяковість, що цей чоловік — такий владний, такий видатний — і плаче в її присутності.

— То я при своєму розумі, — сказав князь — на позір радше самому собі. — Я не вважав себе божевільним — але це не те саме, що й знати напевне. То це правда — вони повертаються. — Він знову стукнув пальцем по образу. — Це вас Ясна такому навчила?

— Ні, це було радше самостійне — випадкове — відкриття, — відповіла Шаллан. — Гадаю, доля привела мене до неї вчитися, але, на жаль, ми мали обмаль часу.

Скривившись, вона висотала з ілюзії Світло, і її серце забилося швидше.

— Я маю дарувати золотистий плащ вам, — уже спокійніше сказав Далінар, випростуючись і витираючи сльози. — Ви очолите їх, і ми…

— Я?! — звереснула Шаллан, думаючи про наслідки, які матиме такий крок для її «альтерего». — Ні, я не можу! Тобто… Ваша Ясновельможносте, сер, — те, що мені до снаги, корисне здебільшого своєю позірною неможливістю. А якщо кожен придивлятиметься, чи не ілюзія перед ним, то мені їх ніколи не надурити.

— Надурити? — перепитав князь.

Мабуть, ненайкращий вибір слова, як на його смак.

— Ясновельможний Далінаре!

Шаллан сполошено озирнулася, зненацька стривожившись, чи не підгледів хтось її фокусів. До намету наближалася спортивної статури вістова — мокра як хлющ і з пасмами, що, вибившись із кіс, поприставали до обличчя.

— Ясновельможний Далінаре! Сер, помічено паршенді!

— Де?

— На східному боці плато, — відповіла засапана вістова. — Ми гадаємо, що то їхні розвідники.

Далінар перевів погляд із новоприбулої на Шаллан, а відтак вилаявся й вийшов під дощ.

А вона, кинувши альбома на стілець, подалася за ним.

— Це може бути небезпечно, — мовив Холін.

— Я ціную турботу Вашої Ясновельможності, — тихенько відказала дівчина, — але, гадаю, мої здібності зцілили б навіть колоту рану в живіт, не залишивши й шраму. Певне, в усьому цьому таборі нікого так не складно вбити, як мене.

Великий князь якусь мить ішов мовчки, але зрештою тихенько спитав:

— Це вони допомогли вам пережити падіння?

— Так. Гадаю, що я, певне, врятувала й капітана Каладіна — але як мені це вдалося, не знаю.

Той гмикнув. Вони прудко крокували під дощем, який намочив дівчині волосся та одяг. Щоб не відставати від Далінара, Шаллан доводилося замало не бігти. А вхопи цих довгоногих алетійців буря! Приспіли охоронці, з Четвертого мосту, і обступили їх колом.

Вдалині зачулися крики. Холін звелів вартовим розширити периметр і залишився з Шаллан по-своєму наодинці.

— А ви можете Душезаклинати — як Ясна? — тихенько спитав він.

— Так, — відповіла дівчина. — Але в мене замало досвіду.

— Це могло б стати у великій пригоді.

— А ще створити велику загрозу. Наставниця забороняла мені вправлятися самостійно, хоча тепер, коли її немає… Що ж, зрештою в мене має вийти ліпше. Сер, прошу вас тримати це в таємниці. Принаймні поки що.

— То ось чому Ясна взяла вас у підопічні? — спитав Далінар. — Ось звідки ця ідея про шлюб з Адоліном? Щоб прив’язати вас до нашої родини?

— Так, — відказала Шаллан, зашарівшись у темряві.

— Тепер чимало стає зрозуміло. Я не скажу про вас нікому, крім Навані — але вона заприсягнеться мені, що мовчатиме. Вона з тих, хто, в разі потреби, вміє тримати язика за зубами.

Шаллан розтулила було рота, щоб сказати «добре», але стрималася. Хіба такою була б Яснина відповідь?

— Ми відішлемо вас назад у табір, — півголосом повів далі Холін, дивлячись перед собою. — Негайно й під охороною. Мені байдуже, наскільки складно вас убити. Ви надто цінна, щоб ризикувати життям у цій експедиції.

— Ваша Ясновельможносте, — промовила Шаллан, перебрідаючи калюжу й радіючи, що під спідницею на ній чоботи з легінсами, — ви не король веденів і не мій великий князь — у вас немає наді мною влади. Мій обов’язок — знайти Урітіру, і вам не відіслати мене назад. А ще заприсягніться мені честю, що без мого дозволу не скажете про мої здібності жодній живій душі — зокрема і Її Світлості Навані.

Далінар застиг на місці і здивовано глянув на дівчину, хоча виразу його обличчя було майже не видно. А потім хмикнув:

— Викапана Ясна.

Нечасто тій випадало чути такі компліменти.

Крізь дощ, наближаючись, замерехтіли вогники сфероліхтариків — то надбігали Васа зі своїми вояками, яких залишили позаду. Але Четвертий міст не пропускав їх.

— Гаразд, Ваша Світлосте, — промовив до дівчини Далінар. — До пори до часу тримаймо ваші здібності в таємниці. Ми продовжимо цю розмову, коли експедицію буде завершено. Ви читали, що я бачив у видіннях?

Та кивнула.

— Світ от-от зміниться, — сказав він і глибоко зітхнув. — Але ви дали мені надію — істинну надію — що ці зміни будуть на краще.

Розвідники, прибувши, відсалютували, й Четвертий міст, розступившись, пропустив до князя їхнього командира — товстуна в коричневому капелюсі, схожому на той, який носила Вейл, але з ширшими крисами. На ньому були солдатські штани, однак із неуставною шкірянкою — та й черевом він явно не скидався на воїна.

— Башине, — привітав його Далінар.

— Сер, паршенді он на тому плато, одразу за нашим, — доповів той, показуючи пальцем. — Напоролися на один із моїх розвідувальних загонів. Хлопці одразу здійняли тривогу, але їх перебили — всіх трьох.

Князь тихо вилаявся та обернувся до Його Високороддя Телеба, який підійшов з іншого боку. На ньому була срібляста — перефарбована — Сколкозбруя.

— Телебе, бойова тривога. Всім на чати.

— Слухаю, Ваша Ясновельможносте, — козирнув офіцер.

— Ясновельможний Далінаре, — повів далі Башин. — Мої хлопці, доки їх не перебили, зітнули одного з панцироголових. Сер… вам варто на нього поглянути. Щось тут не так.

Промокла Шаллан тремтіла від холоду. Вона, звісно, прихопила із собою одяг, який не так боявся дощу, але це не означало, що стояти під його потоками було приємно. Довкола неї всі були в плащах, проте, здавалося, не надто переймалися погодою. Скидалося на те, що перспектива змокнути як хлющ під час Ридання не викликала в цього люду особливих заперечень. А от її гіперопікуване дитинство до такого не готувало.

Далінар був не проти, щоб дівчина пройшла з ним до настилу неподалік — одного з переносних, якими займалася Каладінова мостонавідна обслуга, вбрана в дощовики та зюйдвестки. З іншого боку мосту група солдатів щось волочила, й оте їхнє «щось» гнало перед собою хвильку води. Труп паршендійця.

До цього часу Шаллан бачила їх аж одного — того самого, якого вони з Каладіном знайшли в прірві. Тоді вона зробила замальовку — але цей мав зовсім інший вигляд. Він був оволосілий — ну, або поріс чимось на кшталт волосся — і Шаллан, нахилившись, переконалася, що воно цупкіше за людське на дотик і занадто… шовковисте? Словом, аж надто гладеньке й лискуче. Обличчя було в мармурових розводах, як-от у паршменів — але в цього екземпляра чорноту смугували виразні червоні прожилки. Тіло було міцне й сухорляве, а з-під шкіри оголених рук неначе випиналися якісь нарости. Шаллан потицяла в них пальцем і виявила, що вони тверді та шипасті, мов крабовий панцир. Власне, на вилицях і з боків голови обличчя вкривала така собі тонка й шишкувата карапаксова кірка.

— Сер, таких, як цей, ми ще не зустрічали, — промовив до князя Башин. — Ви тільки гляньте на ті гребені. Ваша Ясновельможносте… на декому з полеглих хлопців були опіки — в цей дощ. Я ще зроду не бачив нічого страшнішого…

Шаллан підвела на нього очі.

— Башине, що ти маєш на увазі під «такими, як цей»?

— В одних паршенді є волосся, а в інших — панцирі, — відказав чоловік. Він був темноокий, але явно користувався повагою, хоч і не мав військових знаків розрізнення. — Ті, на яких ми з королем Ґавіларом натрапили ще хтозна-коли, були… іншої тілобудови, ніж ті, проти яких ми воюємо.

— То вони мають спеціалізованих особин? — припустила Шаллан.

Так було в деяких видів еусоціальних крєм’ячків, які варіювали за будовою залежно від виконуваних функцій.

— А може, ми так скоротили їхню чисельність, що вони змушені кидати в бій своїх «світлооких»? — промовив до товстуна Далінар.

— Ваша Ясновельможносте, а опіки? — заперечив Башин, зсунувши на лоб капелюха й чухаючи потилицю.

Шаллан потяглася поглянути на колір райдужок паршендійця. Чи поділялися вони на світло- й темнооких, як-от люди? Дівчина підняла повіку трупа.

Око під нею було однотонно червоне.

Вона заверещала й відскочила, схопившись рукою за серце. Солдати залаялися, роззираючись, а в Далінаровій руці за секунду-другу з’явилася Зброя.

— Червоні очі, — прошепотіла Шаллан. — Це відбувається наяву.

— Червоні очі — це лише легенда.

— Ваша Ясновельможносте, Ясна списала згадками про них цілий блокнот, — заперечила дівчина з дрожем у голосі. — Спустошувачі вже тут. Часу обмаль.

— Викиньте труп у провалля, — звелів Далінар своїм людям. — Бо я сумніваюся, що в таку мокротечу його легко спалити. Всім пильнувати й приготуватися до нічної атаки. Вони…

— Ваша Ясновельможносте!

Шаллан обернулася й побачила, що до них підійшла кремезна постать у сріблястій Збруї, з якої стікала дощівка.

— Сер, виявили ще одного, — доповів Телеб.

— Мертвого?

— Ні, сер, — відповів Сколкозбройний. — Він вийшов просто на нас і засів на останці — он там, — показав офіцер.

Князь глянув на дівчину, але та лише знизала плечима. І Далінар рушив у вказаному напрямку.

— Сер? — розлігся, резонуючи під шоломом, Телебів лункий голос. — А чи не варто вам…

Але Холін проігнорував попередження, і Шаллан, прихопивши Васу і двох його вояків, поспішила за ним.

— Може, повернетеся? — півголосом запитав колишній ватаг дезертирів.

Буря забирай, ну й пика в нього! Попри шанобливий тон, у довколишній напівтемряві вона так і випромінювала загрозу. Шаллан-бо й досі мимоволі бачила у Васі людину, яка мало не вбила її на Нічийних пагорбах.

— Нічого зі мною не трапиться, — тихенько відказала Шаллан.

— Ваша Світлість може мати Сколкозбройця й загинути від стріли, яка вцілить у спину.

— У такий дощ це малоймовірно, — мовила дівчина.

І Васа без дальших заперечень рушив за нею. Він виконував доручену йому роботу — але Шаллан, на жаль, потроху виявляла, що охорона їй не надто до вподоби.

Пройшовшись під дощем, вони знайшли паршендійця, який сидів на останці заввишки з людину. А біля підніжжя його — на позір беззбройного — оточили, наставивши списи, близько сотні алетійських солдатів. Роздивитися ще щось Шаллан не змогла — адже той сидів через провалля від них. До паршендійця вів наведений над прірвою переносний настил.

— Він щось казав? — півголосом спитав Далінар у Телеба, який саме приспів.

— Ні, нічого, — заперечив Сколкозбройний. — Просто сів і сидить.

Шаллан глянула через прірву на сиротливого паршендійця, який підвівся й затулив дашком долоні очі, захищаючи їх від дощу. Солдати внизу зачовгали ногами й загрозливіше настовбурчили ратища.

— Шрамме? — гукнув паршендієць. — Шрамме, це ти? І Лейтен із тобою?

Один із ближніх князівських охоронців-мостонавідників вилаявся й помчав на той бік, а слідом за ним настилом пробігли й кілька інших.

За мить вони повернулися, і Шаллан пропхалася наперед, прислухаючись, що шепотів Холінові їхній очільник.

— Сер, це він, — казав Шрамм. — Не такий, як колись — але побий мене, дурня, буря, якщо це не Шен. Він місяцями носив із нами моста, а потім кудись подівся. Аж ось заявився сюди й стверджує, що хоче здатися вам.

79. До центру

Запитання: До якої надмети ми маємо прагнути? Відповідь: Ця надмета — самозбереження, захист сімені роду людського від бурі, що налетить. Запитання: Якою ціною? Відповідь: Якою завгодно. Людство має вижити. На нас лежить тягар відповідальності за людину як вид, а на тлі цього інші міркування — просто тлін.

З Діаграми, катехізис на звороті картини з квітами: 1-й абзац

Далінар, чекаючи, стояв у штабному наметі, склавши руки за спиною і слухаючи, як об брезент барабанить дощ. Долівка намету промокла — під час Ридання цього не уникнути. Князь знав це із власного неприємного досвіду, не один раз бувавши о цій порі у військових походах.

Це було назавтра після того дня, коли вони виявили на Рівнинах паршенді — як мертвого, так і того, кого мостонавідники кликали Шеном, а сам він іменував себе Рлайном. Свого часу Холін особисто дав дозвіл озброїти його списом.

Шаллан запевняла, що всі паршмени — це такі собі «личинки» Спустошувачів. З огляду на продемонстровані йому здібності, князь мав усі підстави вірити її слову — але як він мав учинити? Променисті повернулися, паршенді завели собі червоні очі. У нього було відчуття, наче він намагається запобігти прориву греблі, не маючи й гадки, де саме в ній течі.

Відкинувши полог, у намет запірнув Адолін. Він супроводжував Навані, яка повісила дощовика на вішак коло входу, тимчасом як сам княжич схопив рушника й узявся витирати обличчя та обсушувати волосся.

Синова наречена була Промениста лицарка. «За її словами, поки що ні», — нагадав собі Далінар. Князь не вбачав у цьому суперечності, бо можна бути вправним списником і не служити в армії. Майстерність — це одне, а посада — геть інше.

— Паршендійця ведуть? — спитав Далінар.

— Так, — відказала Навані, сідаючи на один зі стільців.

Що ж до княжича, то він залишився стояти й, розшукавши карафу з фільтрованою дощівкою, налив собі кухля й випив, постукуючи по його бляшаному краю.

Після виявлення червонооких паршенді всі вони не знаходили собі місця. Тієї ночі на них так і не напали, а тому три алетійські армії, за Далінаровим наказом, знову зробили денний перехід.

Експедиційні сили помалу наближалися до центру Рівнин — чи так принаймні виходило за викладками Шаллан — й розвідані території зосталися далеко позаду. Тепер уся надія була на мапи, що над ними чаклувала та дівчина.

Полог знову відкинули, й Телеб увів полоненого. Охороняти цього «Рлайна» князь призначив Його Високороддя з гвардійцями, бо Далінарові було не до вподоби те, як мостонавідники його вигороджують. Але він таки запросив на допит їхніх лейтенантів — Шрамма й того рогоїда на прізвисько Скеля — які ввійшли вслід за Телебом і його людьми. А що ж до генерала Хала з Ренаріном, то вони, зібравшись в іншому наметі разом з Аладаром і Ройоном, розробляли план дій на випадок наближення до ворожого табору.

Навані подалася на стільці вперед і, примружившись, удивлялася в полоненого. Шаллан і собі забажала бути присутня, але князь пообіцяв стенографувати для неї весь допит. На щастя, Прародитель бур дав тій на розум, і вона не стала наполягати. Бо Далінарові здавалося небезпечним, щоб стільки люду водночас перебувало коло цього ворожого шпигуна.

Він неясно пригадував охоронця-паршмена, який вряди-годи ніс варту в складі Четвертого мосту. Паршменів практично не помічали, але щойно одного озброїли списом, як це вмить привернуло до нього всезагальну увагу. Хоча більше той нічим не вирізнявся — та сама приземкувата паршменська статура, мармурова шкіра й затуманені очі.

Але істота, що стояла навпроти, не мала з тим мостонавідником анічогісінько спільного. Перед князем був повноцінний паршендійський вояк — аж до помаранчево-червоної черепної пластини й панцирної «броні» на грудях, стегнах і плечах — не нижчий за алетійця та ще й мускулястіший.

Попри беззбройність, гвардійці так само вважали його за чи не найбільшу загрозу на цьому плато — і так воно, певне, й було. Полонений підступив до князя й відсалютував йому, приклавши руку до грудей — мостонавідницьким привітанням. А їхнє татуювання в нього на лобі сягало пластини і зливалося з нею.

— Сядь, — наказав Далінар, киваючи на стілець у центрі намету.

Рлайн підкорився.

— Мені доповіли, що ти відмовляєшся повідомити будь-яку інформацію щодо планів паршенді, — розпочав допит князь.

— Бо я про них нічого не знаю, — відповів на це той.

У його інтонації пролунала ритмічна наспівність паршенді, проте алетійською він розмовляв дуже добре — ліпше, ніж будь-хто зі знайомих Холінові паршменів.

— Ти шпигував за нами, — сказав Далінар, склавши руки за спиною, щоб, височіючи над полоненим, психологічно гнітити його — але водночас тримаючись досить далеко, щоб Адолін устиг на перехоплення, якщо паршендієць раптом кинеться на допитувача.

— Так, сер.

— Як довго?

— Років зо три, — пролунала відповідь. — У різних таборах.

Телеб, який стояв неподалік, обернувся до князя й звів на нього брову з-під відкинутого забрала.

— На мої запитання ти відповідаєш, але коли запитують решта — мовчиш. Чому? — звернувся до полоненого Далінар.

— Бо ви мій головнокомандувач, — відповів Рлайн.

— Але ж ти паршендієць.

— Я… — Полонений потупився, зсутулив плечі й, піднісши руку до голови, помацав шкірястий виступ у тому місці, де закінчувалася начільна пластина. — Сер, відбувається щось дуже недобре. Того дня, коли Ешонай прибула на перемовини з княжичем Адоліном… її голос…

— Ешонай… — схопився за почуте Далінар, — Паршендійська Сколкозбройна…

Неподалік шкряботіла в блокноті Навані, стенографуючи кожне сказане слово.

— Так. Вона командувала мною. Але нині… — Рлайн підвів очі, й великий князь, попри незвичну шкіру й чудернацький акцент, розгледів на його обличчі відчай — страхітливий відчай. — Сер, я маю підстави вважати, що всіх, кого я знав… кого я любив, більше немає, а їхнє місце посіли чудовиська. Слухачі, себто паршенді, мабуть, пішли в небуття. У мене нікого не залишилося…

— Неправда, — озвався Шрамм по той бік від кільця охоронців. — У тебе є ми, Четвертий міст.

Рлайн глянув на колишнього товариша.

— Я зрадник.

— Ха! — озвався Скеля. — Невелика біда. Їй можна зарадити.

Далінар махнув мостонавідникам угамуватися й поглянув на стенографістку. Навані кивнула, що можна продовжувати.

— Скажи, як ти ховався поміж паршменів? — звелів Холін.

— Я…

— Солдате, це наказ, — гарикнув князь.

Рлайн випростався на стільці. На Далінарів подив, він, здавалося, охоче підкорявся, немовби й сам потребував чийогось зовнішнього впливу, який надавав йому сил.

— Сер, просто в нашого народу так заведено: ми обираємо собі подобу відповідно до завдання, яке маємо виконати. Й одна з них, тупа, дуже нагадує паршменів. Тупакові легко поміж них ховатися.

— Нашим паршменам ведуть точний облік, — заперечила Навані.

— Воно-то так, — відказав Рлайн, — нас виявляють — але це рідко викликає запитання. Бо хто ж підозрює лихе, коли знаходить на дорозі зайву сферу? Пощастило та й годі.

«А це небезпечна тема», — збагнув Далінар, зауваживши в голосі полоненого зміну ритму — йому було не до вподоби, як поводяться з паршменами.

— Твої слова щодо паршенді, — мовив князь. — Вони якось пов’язані з червоними очима?

Рлайн кивнув.

— Солдате, а про що це свідчить?

— Про повернення наших богів, — шепнув той.

— А хто ваші боги?

— Душі древніх, які віддалися руйнуванню. — Цього разу в його словах залунав інший ритм — неспішний і шанобливий. Полонений підвів очі на князя. — Сер, вони ненавидять і вас, і весь ваш рід. А ця нова подоба, котру вони дарували моєму народові… вона просто жахлива. І принесе щось страшне.

— Ти можеш провести нас до паршендійського міста? — спитав Далінар.

Рлайнові інтонації знову змінилися, набувши іншого ритму.

— Мої одноплемінці…

— Ти ж сказав, що вони пішли в небуття, — заперечив допитувач.

— Можливо, — погодився Рлайн. — Я підібрався досить близько, щоб побачити десятки тисяч війська — але там, поза сумнівом, мали зостатися й інші подоби. А старі? А діти? Хто їх доглядає?

Далінар — відмахнувшись від Адоліна, який застережно виставив п’ястка — підступив до паршендійця й, нахилившись, поклав руку йому на плече.

— Солдате, якщо ця інформація відповідає дійсності, — промовив князь, — то найбільше, що ти можеш зробити, це провести нас до вашого табору. Я даю тобі слово честі, що мирне населення не постраждає. Якщо з твоїм народом відбувається якесь жахіття, ти маєш допомогти мені покласти цьому край.

— Я… — Рлайн глибоко зітхнув і відказав під інший ритм: — Так точно, сер.

— Тобі влаштують зустріч із Шаллан Давар, — сказав Холін. — Опишеш їй маршрут і допоможеш скласти мапу. Телебе, звільніть полоненого з-під варти під нагляд Четвертого мосту.

Старокровний — а тепер і Сколкозбройний — кивнув. А щойно всі вони повиходили, впустивши до намету порив вітру з дощем, як Далінар зітхнув і сів коло Навані.

— Ти йому віриш?

— Не знаю, Навані, — відказав Далінар. — Але цей полонений таки пережив якесь страшне потрясіння.

— Він паршендієць, — нагадала жінка. — Ти міг неправильно зчитати його жести й міміку.

Зчепивши руки перед собою, князь нахилився вперед і спитав:

— А що там зі зворотним відліком?

— У нас три дні, — відповіла Навані. — За три дні настане Світлодень.

Тож часу зовсім обмаль.

— Тоді поквапмося, — промовив князь.

Уперед — до центру.

І до того, що вготувала їм доля.

80. Зітнутися з дощем

Ти маєш стати королем — усього.

З Діаграми, Догмати напучення, зворот ліжкового бильця в ногах: 1-й абзац

Видираючись слизьким крутосхилом, Шаллан щільніше куталася в протибуряний плащ, украдений у якогось солдата.

— Ваша Світлосте? — промовив Ґаз, тримаючись за головний убір, щоб його не зірвало вітром. — А ви точно хочете це зробити?

— Звісно, що хочу, — відказала Шаллан. — А от чи розумний це вчинок… що ж, це вже інше питання…

Такі вітри були незвичні для Ридання — пори спокійних опадів, яка давала час на роздуми про Всемогутнього й перепочинок від великобур.

Хоча тут, у буреземлях, могло бути інакше. Дівчина дерлася вгору. В міру просування армій у внутрішні райони Рівнин — а експедиція тривала вже восьмий день — місцевість ставала дедалі пересіченішою. Алеті наступали за мапою, яку створила Шаллан із допомогою колишнього мостонавідника, Рлайна.

Вона вилізла на гребінь скельної формації і побачила картину, яку описували розвідники. Позаду лунали сердиті кроки Васи та Ґаза, які буркотливо нарікали на холоднечу. Перед очима Шаллан простягалося серце Рівнин — ті внутрішні плато, куди ще не ступала нога жодної людини.

— Це тут, — промовила вона.

Ґаз почухав під пов’язкою порожню очницю.

— Ви про останці?

— Так, охоронцю Ґазе, — підтвердила дівчина. — Про останці. Про чудові, дивовижні останці.

Вдалині, оповиті дощовою завісою, виднілися тіні. Побачивши їх ось, усім ансамблем, помилитися було неможливо. Це справді місто. Місто, що його століттями обліплював осілий крєм — немов дитячі кубики, закапані численними шарами воску. Для натренованого ока воно, поза сумнівом, вирізнялося на тлі решти рельєфу — але ж це ще далеко не все.

То був живий доказ. Навіть формація, на якій стояла Шаллан, свого часу, певне, являла собою споруду, що з навітряного боку зазнала ерозії, а з підвітряного — занесена крємом — утворила той горбкуватий, нерівний схил, яким вони піднімалися.

— Ваша Світлосте!

Не зважаючи на крики, які долинали знизу, Шаллан нетерпляче замахала рукою, щоб їй подали підзорну трубу. Ґаз простяг оптику, й дівчина навела її на плато, що лежали попереду. На жаль, з одного кінця в труби запотіла лінза, і Шаллан, мокнучи під дощем, спробувала її витерти — але та запотіла зсередини. От буреклята техніка!

— Ваша Світлосте? А може, нам… е-е… зважити на те, що нам кричать? — запитав Ґаз.

— Там просто виявили нових видозмінених паршенді, — відказала Шаллан.

І знову здійняла підзорну трубу. Хіба конструктор не мав би зробити її герметичною, щоб запобігти потраплянню вологи?

На верхівку формації видерлися кілька членів Четвертого мосту, і її власні охоронці позадкували.

— Ваша Світлосте, ясновельможний Далінар відводить авангард, бо наказав зайняти оборону по периметру плато, що позаду, — промовив один із мостонавідників — високий і привабливий чоловік, чиї руки здавалися непропорційно довгими.

Дівчина невдоволено поглянула в бік внутрішніх плато.

— Ваша Світлосте, — з неохотою повів далі мостонавідник, — а ще вам просили переказати, що коли ви не злізете, князь пришле Адоліна, щоб той… е-е… зніс вас донизу на плечах.

— Хотіла б я на це подивитися, — відказала Шаллан. Бо це таки звучало по-своєму романтично — про таке хіба в романі прочитаєш. — Він аж так сильно непокоїться через паршенді?

— Ваша Світлосте, Шен… е-е… тобто Рлайн говорить, що ми вже впритул підступили до плато, на якому вони базуються. Тут забагато ворожих розвідників. Тож, будь ласка…

— Нам треба он туди, — промовила Шаллан, показуючи пальцем. — Саме там лежать таємниці.

— Ваша Світлосте…

— Гаразд, гаразд, — відказала вона й, розвернувшись, рушила схилом донизу.

Дорогою дівчина, щоправда, послизнулася — і це не додало її спуску величності — але Васа встиг схопити її за руку і врятувати від падіння долілиць.

А опинившись унизу, вони швидко перетнули своє невеличке плато й разом із розвідниками підбігцем долучилися до основних алетійських сил. Рлайн запевняв, що особисто йому нічого не відомо про Присяжну браму — як, власне, мало що відомо й про місто, яке він називав не Осідищем Бур, а «Нараком». За його словами, паршенді оселилися тут на постійній основі лише після алетійського вторгнення.

Що далі вглиб Рівнин проникало Холінове військо, то більше паршенді вони помічали, вступаючи з ними в короткі сутички. На думку генерала Хала, ці ворожі вилазки були покликані звернути армію з маршруту, хоча як він це собі уявляв, Шаллан не розуміла. Зате добре розуміла, що їй почало набридати повсякчас ходити промоклою. Вони провели в поході вже майже два тижні, й дехто з вояків поговорював, що треба як не сьогодні, то завтра повертатися в табори, бо інакше черговий сезон великобур застане їх просто неба.

Шаллан перейшла міст і проминула кілька ліній оборони — списників, які займали позиції за невисокими, хвилястими кам’яними виступами — певне, рештками зруйнованих стін. Далінара з рештою великих князів вона розшукала в наметі. По центру табору їх нап’яли аж шість однакових, і здогадатися, де саме перебувала четвірка ясновельможних, було не так просто. Дівчина припустила, що це певний застережний захід. Коли Шаллан увійшла з дощу, в наметі тривала військова нарада.

— Природні умови на цьому плато надзвичайно сприятливі для оборони, — сказав Аладар, показуючи на мапу, розкладену на дорожньому столику перед ним. — Я волів би очікувати нападу тут, а не просуватися далі.

— А ще подальше просування наражатиме армії на загрозу, що в разі нападу їх можуть розітнути навпіл — половина сил на одному плато, а половина на іншому, — зітхнув Далінар.

— Але навіщо їм узагалі атакувати? — запитав Ройон. — На їхньому місці, я вишикувався б он там, неначе готуючись до атаки — але в наступ не йшов би. А просто зволікав, нав’язуючи ворогові оборону, аж доки не поновляться великобурі!

— Це слушна заувага, — визнав Аладар.

— Боягуз дурного не порадить, — зауважив Себаріал. — Хто-хто, а він чудово вміє уникати битви.

«Дядечко» Шаллан сидів коло столика разом із Палоною, приязно всміхаючись і поїдаючи фрукти.

— Сам ти боягуз, — огризнувся Ройон, стискаючи кулаки.

— Та я ж не в образу, — відказав Себаріал, — мої образи набагато лаконічніші й дошкульніші. А це був комплімент. Ройоне, якби моя воля, я найняв би тебе вести геть усі війни. Підозрюю, що загиблих було б куди менше, а солдати, зачувши, хто ними командує, розкупили б усю нижню білизну. Ціни на спіднє подвоїлися б і принесли мені цілий статок.

Шаллан віддала служникові плаща, з якого скрапувала вода, а сама, знявши зюйдвестку, взяла рушника й заходилася обсушувати волосся.

— Нам треба пробиватися до центру Рівнин, — сказала вона. — Ройон має рацію. Я категорично заперечую проти ідеї укріпитися на цьому плато — паршенді просто тягтимуть час, який працює на них.

Князі озирнулися на зухвалицю.

— Ваша Світлосте Шаллан, — промовив Далінар, — а я й не знав, що тепер нашу тактику визначаєте ви.

— Далінаре, ти сам винен — дав їй забагато волі, — зауважив Себаріал. — Нам, певне, треба було скинути її зі Шпиля ще багато тижнів тому — тієї самої миті, коли вона заявилася на нараду.

Дівчина саме готувала гідну відповідь, коли полог відкинули й до намету, важко ступаючи, зайшов Адолін. Його Сколкозбруя стікала дощівкою. Княжич відкинув забрало… Буря забирай! Ну він і красень — навіть коли видно лише половину обличчя. Шаллан усміхнулася.

— А вони добряче сполошилися, — промовив Адолін і, побачивши наречену, коротко всміхнувся у відповідь. А відтак, подзенькуючи обладунком, підійшов до стола. — Там принаймні десять тисяч цих видозмінених паршенді, які групами пересуваються довколишніми плато.

— Десять тисяч, — фиркнув Аладар. — Ну, десять тисяч ми здолаємо. Навіть попри перевагу, яку дає їм місцевість, і вимушено діючи не в обороні, а в наступі, з такою кількістю ворогів ми маємо запросто впоратись. Адже в нас понад тридцять тисяч війська!

— Так, саме для цього ми тут, — сказав Далінар і глянув на дівчину, яка спаленіла від явленої допіру зухвалості. — А цей ваш гіпотетичний портал — де саме він може лежати?

— Ближче до міста, — відказала Шаллан.

— А як бути з тим, що в них червоні очі? — запитав Ройон. Він явно дуже нервувався. — А зі світловими розрядами, що їх вони генерують, б’ючись? Буря забирай, мої слова не означали, наче я вимагаю просуватися далі. Мене лише непокоїли ймовірні дії паршенді. Я… нам у кожному разі доведеться нелегко, еге ж?

— Коли вірити Рлайнові, — втрутилася Навані, яка сиділа осторонь від стола, — перестрибувати з плато на плато здатні тільки солдати. Але можна припустити, що те саме до снаги й носіям нової подоби. Тож якщо ми рушимо вперед, паршенді зможуть утекти.

Далінар похитав головою.

— Вони не втекли, а закріпилися на Рівнинах іще багато років тому, розуміючи, що це найліпший шанс уціліти. Бо на відкритих просторах буреземель, де кам’яна порода суцільна, їх можна зацькувати й перебити. Ні, перевагу вони мають тільки тут. І не відмовляться від неї — не тоді, коли сподіваються дати нам бій.

— А коли так, то нав’язати їм цей бій може хіба що загроза їхнім домівкам, — розсудив Аладар. — Гадаю, нам і справді варто висуватися до міста.

Шаллан заспокоїлася: кожен крок до центру — а туди, за Рлайновими словами, залишалося пів дня переходу — наближав її до Присяжної брами.

Далінар розвів руками й, спершись на стільницю, нахилився над військовими мапами, відкидаючи на них свою тінь.

— Що ж, гаразд. Я здолав такий шлях не для того, щоб малодушно чекати, чого заманеться паршенді. Завтра ми виступимо до їхнього міста й під загрозою штурму примусимо ворога дати нам бій.

— Що далі ми просуваємося, то більша ймовірність залишитися відрізаними від таборів без надії на відступ, — зауважив Себаріал.

Холін промовчав, але Шаллан розуміла, що він подумав. «Варіант із відступом ми облишили ще хтозна-коли». Адже під паршендійськими ударами багатоденна поспішна втеча через плато обернеться катастрофою. Алеті битимуться тут і, в разі перемоги, захоплять укриття — Нарак.

Бо іншого виходу в них не було.

Далінар оголосив перерву, й великі князі повиходили в оточенні груп ад’ютантів із парасольками. Зустрівшись очима з командувачем, Шаллан стала чекати. За мить у наметі зосталися лише вона, Далінар, Адолін і Навані.

Та підійшла до старшого Холіна і в інтимному жесті обійняла його за плече.

— Цей ваш портал… — зронив князь.

— Так-так? — мовила Шаллан.

Далінар підвів погляд і зазирнув їй у вічі.

— Він справді існує?

— Ясна була певна, що так — а вона ніколи не помилялася.

— От тільки якщо ця «переможна серія» урветься, то в до бурі невдалий момент, — тихо відказав Далінар. — Я почасти погодився на просування вперед через ваше дослідження.

— Дякую.

— Не варто — я зробив це не заради науки. Просто, за словами Навані, цей портал дає унікальні можливості для відходу. Я сподівався розгромити паршенді до того, як замаячить загроза — хай у чому вона полягала б. Але, висновуючи з побаченого, вона з’явилася надто рано.

Шаллан кивнула.

— Завтра останній день зворотного відліку, який з’являвся на стінах після великобур, — сказав князь. — Хай про що йдеться, а воно настане завтра. І ви, Шаллан Давар, — мій резервний план порятунку. Розшукайте цей портал і зробіть так, щоб він запрацював. І якщо під натиском сил зла нам доведеться непереливки, той прохід відкриє шлях до спасіння. Може статися, що ви — наш єдиний шанс уціліти. І я маю на увазі як наше військо, так, власне, й сам Алеткар.

***

Минали дні, а Каладін уперто не піддавався гнітючому впливу дощу.

Він кульгав табором, спираючись на милицю, яку — попри заперечення, що йому ще рано розходжувати поранену ногу — дістав для командира Лопен.

Довкола так само не було ні душі, коли не рахувати паршменів, які вряди-годи волочили з ближніх лісів в’язки хмизу або носили чували зерна. Новин про експедицію не надходило. Королю майже напевне телестилеграфували, як ідуть справи, але він не розголошував отриманих звісток.

«Буря забирай, ну й моторошно тут», — подумав Каладін, шкутильгаючи повз порожні казарми, а дощ акомпанував цим думкам, барабанячи по прив’язаній до милиці парасольці — Лопеновій вигадці, яка трохи допомагала. Він проминув спренів дощу, які скидалися на блакитні свічки, що випиналися із землі — кожен з одним-єдиним оком на маківці. Бр-р-р, ну й почвари. Вони завше викликали в Каладіна відразу.

Він опирався дощу — але чи мало це сенс? Дощ, здавалося, тримав його в чотирьох стінах — а він виходив надвір. Дощ гнітив його, вганяючи в депресію — а він примушував себе поринати в роздуми. Підлітком він мав поруч Тіена, який розганяв для нього цей морок, а тепер від самої лише згадки про брата пітьма, навпаки, густішала — але цих спогадів було не уникнути. Ридання мимоволі нагадувало про Тіена — про його сміх перед загрозою темряви, його веселу життєрадісність, його безжурний оптимізм.

Але картини братової загибелі витісняли ці о́брази. Каладін міцно заплющив очі, силкуючись прогнати ті спогади — про майже ненавченого слабосильного хлопчика, якого зітнули, бо власні однополчани виставили його попереду, щоб, пожертвувавши жовторотиком, сповільнити ворога.

Каладін зціпив зуби й розплющив очі. Годі нудити світом. Він не стане скиглити або впиватися своїм горем. Так, він утратив Сил, але в його житті це вже не вперше: Каладін позбувся багатьох із тих, кого любив. Він уже переживав такі муки — переживе й цього разу.

І Каладін пошкутильгав обходити казарми. Він робив такий обхід по чотири рази на день. Інколи з Лопеном, але нині капітан був сам. Брьохаючи по калюжах, він спіймав себе на тому, що всміхається — адже на ньому були чоботи, які свого часу відібрала Шаллан.

«Я ні на мить не повірив, що вона рогоїдка, — майнуло в свідомості. — Треба буде розказати їй про це — нехай знає!»

Він спинився й, спершись на милицю, окинув поглядом Розколоті рівнини. Але розгледів небагато — заважала дощова завіса.

«Повертайтеся живі-здорові, — подумки велів він тим, хто зоставався там. — Усі до єдиного. Бо цього разу, коли щось піде не так, мені вам не допомогти».

Скеля, Тефт, Далінар, Адолін, Шаллан і Четвертий міст у повному складі — тепер усі вони були самі за себе. Яким би став цей світ, якби він, Каладін, був ліпшою людиною? Якби явив свої здібності й повернувся разом із Шаллан до військового табору, переповнений Буресвітлом? Він був усього за крок від того, щоб розкрити, на що здатен…

«Ти розмірковував про це не один тиждень, — промайнула думка. — Але ніколи на таке не пішов би — бо надто боявся».

Визнавати це було неприємно, але правда є правда.

А втім, якщо його припущення щодо Шаллан небезпідставні, то Далінар, може, й матиме Променисту. Нехай же та розпорядиться своїм даром ліпше, ніж він.

Каладін покульгав далі та, обігнувши казарму Четвертого мосту, спинився, забачивши розкішну карету, запряжену кіньми з королівським гербом на попонах, яка чекала при вході.

Капітан вилаявся й пошкутильгав уперед. Назустріч йому вибіг Лопен, який обходився без парасольки: під час Ридання багато хто навіть не намагався вживати заходів, щоб не намокнути.

— Лопене! — окликнув його командир. — Що тут коїться?

— На тебе чекають, харизматику, — відказав гердазієць, несамовито жестикулюючи. — Сам король.

Капітан, прискорившись, покульгав до своєї кімнати. Двері були відчинені, й Каладін, зазирнувши всередину, побачив короля Елгокара, який стояв, роздивляючись його кімнатчину. Моаш вартував на вході, а Така — колишній королівський гвардієць — тримався ближче до свого підопічного.

— Ваша Величносте? — промовив замість привітання Каладін.

— А, мостонавіднику, — озвався король.

Його щоки були червоні. «Випиває», — збагнув Каладін, хоча п’яним Елгокар не здавався. Тепер, коли докірливого погляду Далінара тимчасово не стало, приємно було розслабитися в компанії пляшки.

Під час їхньої першої зустрічі капітанові здалося, що Елгокарові бракувало монаршої величі. Але нині — от дивина — йому спало на думку, що той мав воістину королівський вигляд. І то Його Величність не змінився — ті самі владні риси, завеликий ніс і зверхня манера триматися. Змінилося Каладінове сприйняття, атрибутуючи королівському титулу не честь, військову звитягу та шляхетність, а менш показні Елгокарові якості.

— То це і все, на що можуть претендувати Далінарові офіцери? — спитав король, обвівши рукою кімнату. — Бачу, що дядечко в своєму репертуарі: всі мають жити в таких самих аскетичних умовах, як він. У мене таке враження, що той геть розучився насолоджуватися життям.

Каладін глянув на Моаша, а той знизав плечима. Сколкозбруя дзенькнула.

Король прокашлявся.

— Мені казали, наче ти лежачий і прибути на моє запрошення не можеш, але це, дивлюся, не відповідає дійсності.

— Вибачте, Ваша Величносте, — сказав Каладін. — Мені ще зле, але, щоб відновити форму, я щодня потроху розходжую поранену ногу. Звідси й побоювання, що мій зовнішній вигляд міг би стати образливим для престолу.

— Бачу, ти навчився політесу, — промовив Елгокар, схрестивши руки на грудях. — Але правда в тому, що мої накази перестали бути обов’язковими навіть для темнооких. В очах підданців я більше не самодержець.

«Знову за своє. Та скільки ж можна?»

Його Величність коротко змахнув рукою.

— Ви двоє, вийдіть. Я хочу поговорити з ним наодинці.

Стривожений Моаш глянув на Каладіна, але той кивнув, і Сколкозбройний із Такою повиходили, зачинивши двері й залишивши капітана та короля при світлі кількох напіввичахлих сфер, які вийняв останній. Великобурі не було надто давно, й незабаром, коли заряджених сфер не залишиться, в хід підуть свічки й каганці.

— Де ти навчився бути героєм? — спитав Елгокар.

— Ваша Величносте? — не зрозумів Каладін, який важко спирався на милицю.

— Ну, героєм… — повторив король, неуважливо махнувши рукою. — Всі тебе люблять. Ти врятував Далінара, переміг Сколкозбройних, повернувся живим, коли впав у бурекляті провалля! Мостонавіднику, як тобі це вдається? Де ти цьому навчився?

— Ваша Величносте, мені просто поталанило.

— Ні-ні, — заперечив той і заходив сюди-туди по кімнаті. — Це закономірність, яку мені поки що несила збагнути. Коли я намагаюся демонструвати силу — виставляю себе дурнем, а коли являю милосердя, то об мене витирають ноги. Варто мені послухатися поради, як виявляється, що її дали не ті люди, а варто зажити своїм розумом, як Далінар має перехопити в мене стерно влади, доки я не занапастив королівства.

То звідки ж інші знають, як їм бути? І чому цього не знаю я? Мене ж бо народили для престолу — я помазаник Усемогутнього! То чому ж Він дарував мені титул, але обділив мене хистом? Таке не вкладається в голові. А тим паче з огляду на враження, наче кожен уміє те, що не виходить у мене. Мій батько давав раду навіть таким, як Садеас — короля Ґавілара водночас любили й боялися, намагаючись прислужитися. А мені навіть несила домогтися від темноокого, щоб той прибув у палац! Чому в мене нічого не виходить? І як мені цьому зарадити?

Шокований такою відвертістю, Каладін аж сахнувся.

— А чому Ваша Величність запитує про це в мене?

— Бо ти знаєш, у чім тут секрет, — сказав король, так само ходячи з кутка в куток. — Я бачив, як шанують тебе підлеглі, чув, що говорять про тебе в народі. Ти герой, мостонавіднику. — Він зупинився й, підступивши ближче, взяв капітана за плечі. — Ти можеш навчити цьому й мене?

Каладін ошелешено глянув на Елгокара.

— Я хочу стати справжнім королем — таким, як батько, — мовив той. — Хочу вести за собою й користуватися повагою підданців.

— Не знаю… — Каладін ковтнув клубок у горлі. — Не знаю, чи можливо це, Ваша Величносте.

Елгокар примружив очі.

— То ти й досі говориш, що думаєш — навіть після неприємностей, яких зазнав. Тоді скажи, мостонавіднику: по-твоєму, я поганий король?

— Так.

Той шумно втягнув повітря, але Каладіна не випустив.

«Я міг би зробити це прямо тут, — збагнув капітан. — Порішити короля й посадити на трон Далінара. Не криючись, без потаємних змов і боягузливих замахів. У чесному двобої — лише він і я».

Такий спосіб видавався шляхетнішим. Його, звісно, найімовірніше, стратили б — але Каладін раптом збагнув, що йому байдуже. То чи не піти на це заради блага королівства?

Але він жваво уявляв, як розчарує й розгніває Далінара. Смерть його не страшила — але підвести Холіна… «Буря забирай!»

Король відпустив його й відійшов.

— Що ж, чесне запитання — чесна відповідь, — пробурмотів Елгокар сам до себе. — Просто тих, кого я маю привернути на свій бік, на одного побільшало. Нічого, я збагну, як це зробити. І стану королем, якого запам’ятають.

— Або ви можете вчинити, як ліпше для Алеткару, й зректися престолу, — сказав Каладін.

Його Величність застиг на місці й, потемнівши з лиця, обернувся до капітана.

— Мостонавіднику, не заривайся. От іще! Даремно я сюди прийшов…

— Ваша правда, — погодився Каладін.

Було в усій цій розмові щось неприродне.

Елгокар підійшов до дверей, але зупинився й, не дивлячись на капітана, сказав:

— Із твоєю появою тіні зникли.

— Ті… тіні?

— Я бачив їх краєчком ока, в дзеркалах, і ладен заприсягтися, що навіть чув їхній шепіт — але ти розлякав їх. Відколи ти з’явився, я не бачив жодної. В тобі щось є — навіть не намагайся заперечити. — Король поглянув на Каладіна. — Я шкодую про свій вчинок щодо тебе. Ти на моїх очах допоміг Адолінові, захистив Ренаріна… і мене взяли заздрощі. Ти чемпіон, усі тебе люблять — а мене всі ненавидять. Ех, треба було самому спуститися на арену…

От я й психонув, коли ти кинув виклик Амарамові. Не ти, а я позбавив нас шансу притиснути Садеаса до стіни. Щодо цього Далінар має рацію — і то вже далеко не вперше. Ох, як же я стомився від його слушності і від своїх помилок. У такому світлі не дивно, що ти вважаєш мене за поганого короля.

Й Елгокар, відчинивши двері, пішов.

81. Останній день

Розстворені — це аномалія, курйоз. Головоломка, яка, мабуть, не варта нашого часу, але ніяк не йде з голови — бо захоплює. Частенько не наділені свідомістю, вони схожі на спренів людських емоцій, але набагато злостивіші. А втім, я переконаний, що деякі з них здатні мислити.

З Діаграми, книга 2-ї шухляди письмового столу: 14-й абзац

Далінар у супроводі Навані й Шаллан вийшов із намету під мжичку. Знадвору шум дощу був тихший, ніж усередині, де краплі барабанили об брезент.

Їхні армії просувалися вперед цілий ранок і тепер були в самому серці еродованих плато. Мета лежала близько — так близько, що паршенді звернули на них усю повноту своєї уваги.

Сподівання ставали реальністю.

На виході з намету ад’ютант простягував кожному парасольку, але Далінар відмахнувся від його пропозиції. Якщо солдати змушені мокнути, то потерпить і він. До кінця дня на ньому все одно сухої нитки не залишиться.

Князь рушив крізь шеренги вояків, тримаючись за охоронцями в дощовиках, які освітлювали шлях сапфіровими ліхтарями. Стояв день, але під густою поволокою хмар видимість була поганенька, і синє світло правило їм за розпізнавальний знак. Побачивши, що Далінар обходиться без парасольки, Ройон з Аладаром узяли з нього приклад, а от Себаріал, звичайно ж, від своєї не відмовився.

Вони дійшли до краю скупчення військ, яке вишикувалось величезним овалом, обличчям назовні. Холін непогано знав своїх солдатів і нутром відчув їхню стривоженість: вони аж надто тягнулися в струнку й не пританцьовували, розминаючи ноги. А ще принишкли, не розважаючись теревенями й навіть не нарікаючи. Чути було лише наказові вигуки офіцерів, які вряди-годи рівняли шеренги. А незабаром Далінар і сам побачив причину їхнього занепокоєння.

Масу світних червоних очей на плато, яке лежало попереду.

Раніше вони не світилися. Були червоними, це так, але без цього надприродного світіння. У напівмороці ворожих постатей було не видно — не тіла, а невиразні тіні — й оті їхні очі багряніли в повітрі, немовби Шрам Тална. Як сфери в темряві — але кривавіше за будь-який рубін. Паршенді нерідко вплітали в бороди дрібні самоцвіти, що утворювали візерунки — але вони того дня не світилися.

«Остання великобуря була надто давно», — збагнув Далінар. На цьому етапі Ридання навіть огранені камені в алетійських сферах, які довше зберігали заряд, переважно повичахали — хоча більші яхонти могли протягнути ще з тиждень.

Наставала найтемніша пора, коли Буресвітло не сяяло.

— Ох, Усемогутній! — шепотів Ройон, дивлячись на той розсип червоних очей. — Ох, імена Господні! Куди ти нас привів, Далінаре?

— Ви можете чимось допомогти? — півголосом спитав Холін, поглянувши на Шаллан, яка стояла поруч нього під парасолькою (а її охоронці — одразу за нею).

Та зблідла з обличчя й похитала головою.

— Мені шкода.

— Променисті лицарі були воїнами, — тихесенько сказав Далінар.

— У такому разі мені до них ще далеко…

— То йдіть і, коли в бою намітиться прогалина, знайдіть прохід до Урітіру, якщо такий існує, — мовив князь. — Ви мій єдиний резервний план, Ваша Світлосте.

Дівчина кивнула.

— Далінаре, — звернувся до князя Аладар, у чиєму голосі бринів страх від побаченого — червоних очей, які шикувалися в лави по той бік провалля. — Скажи мені відверто: виступаючи в цей похід, ти очікував стикнутися з такими жахіттями?

— Так.

Не те щоб це була брехня: він не знав, на які саме жахіття натрапить, але розумів, що добра не чекати.

— І все одно виступив? — не вгавав Аладар. — Притягнув нас аж сюди, на ці кляті рівнини, й дав цим кровожерним чудовиськам оточити нас, щоб…

Далінар схопив того за барки й підволік до себе. Такий прийом застав Аладара зненацька, і він, округливши очі, затих.

— Он там, на тому плато, — Спустошувачі, — прошипів Далінар, чиїм обличчям котилися краплі дощу. — Вони повернулися. Так, це правда. І нам — саме нам, Аладаре — випав шанс зупинити їх. Не знаю, чи можна відвернути чергову Руйнацію, але я зробив би що завгодно — ба навіть пожертвував би собою і всім нашим військом — щоб захистити від них Алеткар. Ти мене зрозумів?

Аладар кивнув, і його зіниці розширились.

— Я сподівався встигнути сюди до того, як це станеться, — промовив Далінар, — але не встиг. Тож тепер на нас чекає битва. І буря його все забирай — а ми таки знищимо цих чудовиськ. Зупинимо їх і сподіватимемось, що це зло не перекинеться на паршменів усього світу, як побоювалася моя покійна племінниця. І якщо ти переживеш сьогоднішній день, то ввійдеш в історію як один із найвидатніших мужів свого покоління.

Холін відпустив великого князя, і той, заточуючись, відійшов.

— Іди до своїх людей, Аладаре, бо ти поведеш їх у бій. І не смій розкисати.

Той, роззявивши рота, глянув на Далінара — а потім підібрався й, навдивовижу хвацько стукнувши себе в груди, віддав йому честь.

— Буде зроблено, Ваша Ясновельможносте, Великий князю війни, — козирнув Аладар.

А відтак гукнув своїх ад’ютантів — зокрема і Його Високороддя Мінтеза, який зазвичай носив у бою Аладарову Збрую — і, схопившись за меча, якого мав при боці, кинувся пріч під дощем.

— Ти ба, — кинув із-під парасольки ясновельможний Себаріал. — А він на це таки купився — повірив, що стане буреклятим героєм.

— Тепер він розуміє, що я мав рацію: Алеткар має бути єдиним. Аладар добрий воїн. Як і більшість великих князів… принаймні колишніх.

— Шкода, що замість них у тебе зрештою лише ми двоє, — сказав Себаріал, киваючи в бік Ройона, який досі витріщався на метушню червоних очей.

Ворогів було вже багато тисяч, але в міру прибуття поповнень, численність паршенді дедалі зростала. Розвідники повідомляли, що вони накопичують сили на всіх трьох плато довкола великого, яке займали алеті.

— Від мене користі в бою не буде, — повів далі Себаріал, — а лучники он того боягуза в такий дощ нічого не дадуть…

— Ройон не боягуз, — заперечив Холін, кладучи руку співрозмовнику на плече. — Він просто обережний, що не надто прислужилося йому в баталіях за яхонтосерця, коли людці на кшталт Садеаса розкидалися чужими життями заради престижу. Але тут я надав би перевагу обережності перед хоробрістю — а надто безрозсудною.

Ройон обернувся до Далінара й, змигнувши очима, зронив із повік краплини вологи.

— Невже це відбувається наяву?

— Так, — підтвердив Холін. — Ройоне, ти маєш бути зі своїми людьми. Тримайся в них на виду, заспокоюючи бійців своїм виглядом — адже ти зібраний і контролюєш ситуацію.

— Еге, — підтакнув той. — Що є, те є. А ти… правда ж, ти витягнеш нас із цієї халепи?

— Ні, — відказав Далінар.

Ройон насупився.

— Ми виберемося з неї спільними зусиллями, всі разом.

Ройон мовчки кивнув і, відсалютувавши, як допіру Аладар — хоча й не так хвацько, — подався на північний фланг, який утримувала його армія, паралельно гукаючи ад’ютантам доповісти йому про численність резерву.

— Геєна забирай! — кинув Себаріал, проводжаючи Ройона очима. — Геєно вогненна! А де ж запальна промова для мене?

— А ти повертайся до штабного намету й не плутайся під ногами, — промовив Холін.

Себаріал засміявся.

— Гаразд. Таке мені до снаги.

— Командування армією передай Телебові, — додав Далінар. — А я пришлю йому на підмогу Сераґіадіса з Растом. Твої ж бо люди битимуться ліпше, якщо поставити в них на чолі кількох Сколкозбройних.

Уся їхня трійця отримала Сколки після Адолінового тріумфу на дуельній арені.

— Я звелю їм виконувати Телебові накази.

— Себаріале… і ще одне…

— Що?

— Якщо будеш у настрої, можеш спалити кілька молитов. Не знаю, чи ще є кому дослухатися до них нагорі — але завадити це точно не завадить.

І Далінар обернувся до моря червоних очей. Чому вони просто стояли й дивилися?

Себаріал позволікав.

— А зі мною ти тримаєшся не таким молодцем, як із тими двома — скажеш, ні?

І, всміхнувшись — наче це його заспокоїло — неквапливо подався пріч. Ну й дивак. Далінар кивнув одному з ад’ютантів передати свої розпорядження трьом Сколкозбройним Дому Холін. Той спершу забрав із посту перед шеренгами «польового» командира Сераґіадіса (довготелесого юнака, коло чиєї сестри колись упадав Адолін), а потім збігав по Телеба й пояснив йому князівський наказ.

А Далінар, розібравшись із цим усім, підійшов до Навані.

— Я маю знати, що тобі нічого не загрожує. Тож найбезпечніше залишатися в штабному наметі.

— Тоді зробімо вигляд, що я там.

— Але ж…

— Далінаре, ти хочеш, щоб я допомогла з фабріалами? — спитала Навані. — Дистанційно мені цього ніяк не зробити.

Той скреготнув зубами — але що він міг заперечити? Князь був не в тому становищі, щоб відмовлятися від можливої переваги. Він знову глянув на море червоних очей.

— Просто ожилі страшилки, які розповідають біля табірного багаття, — промовив мостонавідник на прізвисько Скеля — здоровань-рогоїд. Далінар ніколи не бачив, щоб той охороняв його чи синів — здається, він служив інтендантом. — Як може існувати така погань? І чому вони стоять, наче вкопані?

— Не знаю, — відповів великий князь. — Пошли кількох своїх хлопців по Рлайна. Побачимо, чи не зможе він щось пояснити. — Двоє охоронців побігли виконувати наказ, а Далінар тим часом обернувся до Навані: — Збери стенографісток — я хочу звернутися до бійців із промовою.

За мить поряд стояли двоє писарок — які тремтіли під парасольками з олівцями напоготові — ладнаючись стенографувати почуте. А відтак жінки мали обходити солдатські лави, зачитуючи бійцям Далінарові слова.

Аби бодай трішки височіти над слухачами, князь сів на Баского, а затим розвернувся до ближніх шеренг.

— Так, — гукнув він, перекривши шум дощу, — це Спустошувачі. І так, ми збираємося зітнутися з ними. Я не знаю, на що вони здатні, й не знаю, чому повернулися. Але ми прибули сюди, щоб зупинити їх. Я розумію, що вам страшно, але всі ви чули про видіння, явлені мені під час великобур. Світлоокі в таборах насміхалися наді мною, маючи їх за галюцинації божевільного. — Він виставив руку вбік, указуючи на море червоних очей. — Що ж, онде докази правдивості моїх візій! Онде те, про настання чого мене попереджали!

Далінар облизав мокрі губи. За своє життя він виголосив не одну промову перед боєм, але жодного разу не казав такого, як спадало на думку тепер.

— Мене прислав не хтось, а сам Усемогутній, щоб урятувати наш край від чергової Руйнації. Я на власні очі бачив, на що здатні ці почвари, й побував у шкурі тих, чиї життя вони занапастили. Зрів королівства, що лежали в руїнах, занепад народів і забуття технічних досягнень. Бачив, як сама цивілізація балансувала на межі цілковитого краху.

Ми відвернемо таку долю! Сьогодні ви підете в бій не за багатства світлооких і навіть не за честь короля. Сьогоднішня битва кипітиме заради блага цілого людства. Ви поведете її не самі! Повірте моїм видінням, повірте моєму слову: якщо ці страховиська повернулися, то, певне, повернулися й ті, хто вже одного разу завдав їм поразки. Хлопці, дива́ буде явлено ще до того, як закінчиться сьогоднішній день! Але щоб на них заслужити, ми маємо бути сильні.

Князь обвів поглядом море обнадієних очей. Буря забирай! Чи не спрени слави рояться довкола його голови, кружляючи під дощем золотими сферами? Застенографувавши цю коротку промову, писарки квапливо заходилися тиражувати її й роздавати примірники вістовим-покликачкам. Далінар проводжав їх очима й, заради Ідилічних покоїв, сподівався, що тільки-но сказане не виявиться обманом.

У темряві його оточені ворогом сили здавалися такими маленькими. Незабаром, зачитувані перед військами, вдалині зачулися князівські слова. Далінар залишався в сідлі, Шаллан стояла коло Баского, а Навані відійшла наглянути за кількома зі своїх хитромудрих пристроїв.

Воєнна логіка диктувала їм вичікувальну тактику, й Далінар проти неї не заперечував. Оборонятися поміж усіх цих проваль було куди ліпше, ніж наступати. Може, армії, які шикувалися, зрештою спонукають паршенді самим піти на нього в атаку? На щастя, дощ унеможливлював застосування луків: їхні тятиви боялися вологи, як і клей на тваринній основі, що ним користувалися ворожі зброярі.

Аж раптом паршенді затягнули пісню.

Її рев перекрив шум дощу, і перелякані Холінові люди, сахнувшись, відкотилися, наче хвиля. Такої пісні Далінар іще не чув за весь час своїх вилазок на Рівнини. Стакатована й несамовита, вона здіймалася звідусіль — із трьох прилеглих плато водночас — линучи на затиснутих у центрі алеті, немовби метальні сокири.

Далінар здригнувся. Князя обдувало вітром — сильнішим, ніж зазвичай бував на Ридання — і його пориви жбурляли в обличчя краплини дощу. А шкіру пощипувало від холоду.

— Ваша Ясновельможносте!

Холін обернувся в сідлі й зауважив, що четверо мостонавідників ведуть Рлайна (якого й досі повсякчас тримали під вартою). Великий князь махнув охоронцям розступитися, і полонений паршендієць кинувся до вершника зі словами:

— Ця пісня! Ця пісня!

— Що з нею?

— Вона несе смерть, — шепнув той. — Ваша Ясновельможносте, я ще ніколи не чув цього наспіву, але його виконують у ритмі руйнування. І могутності.

Паршенді по той бік провалля засяяли: довкола їхніх рук заіскрилися крихітні зиґзаґи червоних розрядів, які блимали, спалахуючи, наче блискавки.

— А це що таке? — запитала Шаллан.

Далінар примружив очі, захищаючись від чергового пориву вологого вітру.

— Ви маєте покласти цьому край, — промовив Рлайн. — Благаю. Навіть якщо вам доведеться перебити їх — не дайте їм закінчити цю пісню.

Зворотний відлік — що його князь, сам того не усвідомлюючи, видряпував на стінах — завершувався. Саме того — останнього — дня.

Рішення прийшло інтуїтивно. Далінар гукнув вістову, і до нього підбігла підопічна Тешав — дівчинка, якій заледве сповнилося чотирнадцять.

— Передай у штабний намет, генералові Халу, а також командирам батальйонів, моєму синові, Телебові та решті великих князів: ми змінюємо тактику.

— Ваша Ясновельможносте? — не зрозуміла вістова. — Як то «змінюємо»?

— Ідемо в наступ. Негайно!

***

Каладін зупинився на вході до тренувального майданчика світлооких (з вощеної тканини його парасольки збігали потоки дощу) і здивувався з побаченого. Готуючись до великобурі, подвижники зазвичай згрібали-змітали пісок у криті траншеї по краях майданчика, щоб його не здувало вітром.

Тож він очікував побачити щось подібне й на час Ридання — але пісок натомість залишили. Проте вхід у «пісочницю», де проходили спаринги, заблокували невеликим дерев’яним щитом, даючи тій заповнитися дощівкою, що невеличким водоспадом переливалася через край на доріжку.

Каладін постояв-подивився на озерце, яке зібралося у внутрішньому дворику, а відтак, зітхнувши, роззувся, стягнувши чоботи разом зі шкарпетками, й зайшов у холодну воду, яка сягала до литок.

Між пальцями ніг поскрипував пісок. І навіщо вони таке влаштували? Взявши милицю під пахву й перекинувши через плече зв’язані чоботи (вони мали на халявах шнурівку), Каладін перетнув тренувальний майданчик. Ушкоджена нога так само поболювала від кожного кроку, але в холодній воді заніміла, тож зрештою відчуття було радше приємне. Скидалося на те, що двотижневе лікування не надто зцілило його рани, а його наполегливе прагнення активно розходжувати ногу не надто допомагало.

Втрачені здібності розбестили Каладіна: отримавши такі поранення, солдати зазвичай проводять у шпиталі хтозна-скільки місяців. Тож, не маючи Буресвітла, доведеться йому терпляче одужувати на загальних умовах.

Юнак очікував на тренувальному майданчику такого самого запустіння, як і в таборі загалом. Адже навіть на торжищах люду було не густо: під час Ридання кожен волів залишатися вдома. Але тут Каладін побачив подвижництво, яке сміялося й теревенило, сидячи на стільцях у підвісній галереї, що облямовувала тренувальний майданчик. Ченці шили навчальні — шкіряні — «кіраси», вряди-годи прикладаючись до чаш із темно-помаранчевим вином, які стояли на столиках поруч них. Галерея вивищувалася над подвір’ям достатньою мірою, щоб там було сухо.

Каладін зашкутильгав уздовж неї, вдивляючись в обличчя присутніх — але Загеля між них не знаходив. Він навіть зазирнув до того в кімнату, але там було порожньо.

— Мостонавіднику, він нагорі! — гукнула якась голомоза жінка-подвижниця, вказуючи на сходи в кутку, котрими капітан не раз і не два посилав охоронців перевірити дах, коли княжичі тренувалися.

Той подякував за підказку помахом руки й, підшкутильгавши до сходів, незграбно побрався нагору. Сходова кліть була тіснувата, тож парасольку довелося згорнути, і коли він вигулькнув з отвору на даху, йому на голову посіявся дощ. Крівля була з посадженої на затверділий крєм черепиці, а Загель лежав у гамаку, натягнутому між якихось двох стійок. Каладінові здалося, наче то громовідводи, й він подумав, що це, бува, небезпечно. Брезентовий навіс над гамаком залишав подвижника практично сухим.

Лежачи із заплющеними очима, Загель тихенько погойдувався, тримаючи гранчасту пляшку з міцним гону — спиртним напоєм із лавісового зерна. Каладін оглянув дах, оцінюючи свої шанси перетнути черепичний скіс, не впавши з нього й не зламавши шию.

— Мостонавіднику, ти бував на Чистозері? — озвався Загель.

— Ні, — відказав той, — але я чув про нього від одного зі своїх людей.

— І що ж ти чув?

— Це океан, але такий мілкий, що його можна перебрести.

— Сміховинно мілкий, — сказав Загель. — Немовби нескінченна лагуна всього кілька футів завглибшки. Тепла водичка, прохолодний вітерець — майже як удома. Не те що ця вільгла, холодна й забута Богом діра.

— То чому ж ти не там, а тут?

— Бо терпіти не можу всього, що нагадує мені батьківщину, придурку.

Он воно що.

— То чому ж завів про неї розмову?

— Бо ти дивуєшся, навіщо ми влаштували внизу власне маленьке Чистозеро.

— А я дивуюся?

— Звісно. Поглинь тебе, хлопче, Геєна! Тепер я знаю тебе досить добре, щоб розуміти: тобі не дають спокою всілякі умоглядні запитання. Ти мислиш не так, як прості списники.

— А хіба списники не можуть виявляти цікавість?

— Ні. Бо інакше їх або вбивають, або вони зрештою починають здаватися комусь із командирів занадто розумними, і їх переводять туди, де від них більше користі.

Каладін здійняв брову, чекаючи детальніших пояснень. Але зрештою зітхнув і запитав:

— Навіщо ви перегатили вхід на майданчик?

— А ти як гадаєш?

— Загелю, а ти усвідомлюєш, що неймовірно дратуєш людей?

— Еге ж.

І подвижник приклався до пляшки з гону.

— Гадаю, ви перегатили вхід на майданчик, щоб пісок не вимивало дощем, — сказав Каладін.

— Бездоганний умовивід, — кинув Загель. — Наче свіжа синя фарба на стіні.

— Не розумію твоїх ідіом, але байдуже. Я про те, що пісок навіщось зоставили на майданчику. Але чому було не сховати його — як-от перед великобурями?

— Ти знав, що осади Ридання випадають без крєму?

— Я…

Знав чи не знав? А до чого це тут?

— Це дуже добре, бо інакше він забрьохав би весь табір, — пояснив подвижник. — Хай там як, а такі дощики чудово миють.

— Ти хочеш сказати, що тренувальний майданчик перетворили на ванну?

— Аж звісно.

— І там миються?

— Ще б пак — але, звісно, не ми.

— А хто ж?

— Не хто, а що — піщинки.

Каладін, насупившись, поглянув зі звису на такий собі басейн унизу.

— Ми щодня залазимо туди, щоб збовтати пісок, — мовив Загель. — Той осідає назад на дно, а всяка гидота пливе за водою, й потоки дощівки несуть її за табірні мури. Тобі ніколи не спадало на думку, що пісок треба мити?

— Щиро кажучи, ні.

— А дарма. Його ж бо цілий рік хвицали смердючі ноги мостонавідників і не менш смердючі — але куди делікатніші — ніженьки світлооких. Такі, як я, розливали на нього юшку, а тварини пробиралися сходити до вітру або й по-великому. Тож помити той пісок не завадить.

— Навіщо нам узагалі ця розмова?

— Бо це важливо, — відказав подвижник, прикладаючись до пляшки. — Або й ні. Хтозна… Хлопче, ти прийшов, перебив мені відпочинок — тож хоч-не-хоч, а мусиш слухати мою балаканину.

— Ти мав би вирікати щось глибокодумне.

— Ти що, не чув, що я на відпочинку?

Каладін стовбичив під дощем.

— Ти часом не знаєш, де зараз королівський Дотепник?

— Той дурень, Порошок? На превелике щастя, не тут. А чому ти питаєш?

Каладін провів у пошуках Дотепника більшу частину дня — щоб мати з ким поговорити, — але, не знайшовши, купив із горя шауми в сиротливого вуличного торгівця.

Було смачно, але настрою не поліпшило.

І він, облишивши шукати Дотепника, натомість прийшов до Загеля. Але, схоже, припустився помилки. Каладін зітхнув і розвернувся до сходів.

— А що ти хотів? — гукнув йому вслід подвижник, розплющивши око і дивлячись гостеві в спину.

— Тобі коли-небудь доводилося обирати менше з двох лих?

— Щодня доводиться — тому я зараз і дихаю.

— Боюся, от-от має статися дещо страшне. Я здатен його відвернути, але весь жах у тому… що коли воно таки станеться, усім має поліпшати, — пояснив Каладін.

— Ти ба, — тільки й видобув Загель.

— Нічого не порадиш?

— Обирай те лихо, — промовив немолодий подвижник, поправляючи подушку, — після якого найкраще спатимеш уночі. — Загель заплющився й відкинувся в гамаку. — Шкода, що я й сам колись так не зробив.

Каладін покульгав сходами донизу. А спустившись, не став розкривати парасольку (бо все одно встиг промокнути) й натомість заходився копирсатися між розвішаного обіч майданчика інвентарю, доки не натрапив на списа — не тренувального, справжнього. А потім відклав милицю й забрів у воду.

Де став у бойову стійку і заплющив очі. Довкола падав дощ — розбризкував, доливаючи, воду в «басейні», сіяв по крівлі й барабанив по бруківці вулиці знадвору. Під його гнітючим напівмороком кортіло сісти й не рухатись.

А Каладін натомість затанцював із дощем — щосили стараючись не напружувати поранену ногу, послідовно перебирав списоборчі позиції, бризкаючи водою й шукаючи в звичних прийомах умиротворення й сенсу.

Але не знаходив ні того, ні того.

Втримувати рівновагу не вдавалося, ногу пронизував біль. Дощ не складав йому компанії, а тільки дратував. Ба гірше: вітер не віяв, і повітря здавалося затхлим.

Ноги спотикалися одна об одну, а прокручуваний навкруг себе спис незграбно вилетів із рук і пропелером шубовснув у воду. Сягнувши по зронене, Каладін зауважив, що подвижники поглядають на нього, і вирази їхніх облич різняться від здивованих до спантеличених.

Юнак спробував знову. Прості списоборчі прийоми. Без хитромудрих ката й іншої показухи. Один, два — випад.

Ратище в руках здавалося якимось чужорідним. Із неправильним балансом. Буря забирай! Він прийшов сюди, шукаючи розради, але тренування приносило лише дедалі більше роздратування.

Невже колишня майстерність переважно була похідною від його диво-здібностей? Невже без них він — нуль?

Спробувавши провести випад із нескладним поворотом древка, він зронив списа й, потягнувшись по нього, побачив, що поряд сидить у воді спрен дощу і незмигно дивиться вгору.

Каладін заричав і, схопивши ратище, підвів очі в небо.

— Він заслуговує на це! — ревнув він хмарам.

На нього сипався дощ.

— Назви хоч одну причину пощадити його! — прокричав Каладін, не переймаючись тим, що подвижники можуть почути. — Нехай це не його вина, нехай він і старається — але ж у нього не виходить.

Жодної відповіді.

— Ампутувати гангренозну кінцівку — правильно, — прошепотів Каладін. — Це вимушений крок. Тільки так…

«…Так і виживає».

Звідки ці слова?

«Хто як може, так і виживає, синку. Обертай недолік на перевагу, де тільки можна».

Загибель Тіена.

Та мить, та страхітлива мить, коли він безсило дивився, як помирає братик. Бо командир його ж таки загону пожертвував ненавченим «жовторотиком» заради тактичної переваги.

А коли все було скінчено, той командир поговорив із Каладіном: «Хто як може, так і виживає…»

І в цьому таки був якийсь жахливий, збочений сенс.

Тіен був ні в чому не винен — він намагався, але в нього не вийшло. І його вбили.

Каладін упав навколішки у воду.

— Всемогутній, о, Всемогутній!

Король…

Король був Далінаровим Тіеном…

***

— У наступ? — перепитав Адолін. — А ти певна, що мій батько переказав саме це?

Юнка-вістова — доволі жалюгідна у своїй форменій сукні з розрізами, підперезаній широким матер’яним поясом — кивнула прилизаною дощем головою:

— Ваша Ясновельможність має по змозі припинити цей спів. Ваш батько зазначав, що це важливо.

Адолін окинув поглядом батальйони, що втримували південний фланг армії. Просто за ними — на одному з трьох плато, які оточували військо, — паршенді виводили свою жахливу пісню. Чистокровний, пофиркуючи, пританцьовував.

— Мені вона також не до вподоби, — тихо сказав княжич і поплескав скакуна по шиї.

Їхній спів доводив його до сказу — як і нитки червоного світла на ворожих плечах і п’ястках. Що то таке?

— Переле, — звернувся він до одного з польових офіцерів, — передай бійцям готуватися до сигналу атаки. Ми наступатимемо тими мостами на південне плато. Спершу важкоозброєна піхота, за нею списники з короткими ратищами — а ті, що з довгими, нехай чекають напоготові на випадок, якщо нас зімнуть. Будьмо готові захопити на тому боці плацдарми й промацувати оборону паршенді, доки не переконаємося, що прорвали її. Буря забирай, як же мені бракує лучників. Іди!

Наказ передали по шеренгах, і княжич скерував Чистокровного до одного з уже наведених настилів у супроводі двійка тогоденних охоронців — Шрамма та Дрегі.

— А ви плануєте відсидітися, так? — запитав Адолін, не дивлячись на них. — Ваш-бо капітан не схвалить, якщо ви підете в бій проти паршенді.

— Геєна його все забирай! — кинув Дрегі. — Ми битимемось, сер. Це більше не паршенді. Тож сім бід — один одвіт.

— Добре сказано. Щойно ми почнемо наступ, як паршенді підуть у контратаку. Ми маємо втримувати війстя моста, щоб решта наших не опинилися в пастці. Тож по змозі тримайтеся коло мене.

Й Адолін, пильнуючи сигналу, очікувально озирнувся через плече.

Вдалині в повітря змив великий синій самоцвіт, який підняли на флагштоку біля штабного намету.

— Пішов!

Адолін пришпорив Чистокровного й, прогримотівши настилом, влетів на тому боці в калюжу, здіймаючи хмару бризок і полохаючи спренів дощу. Двоє мостонавідників побігли слідом, а за ними рушила важкоозброєна піхота в міцних обладунках з бойовими молотами й алебардами, які ідеально придавалися, щоб розколювати панцирі ворогів.

Основна маса паршенді так само співала, але від них відділилася менша група — яка налічувала тисячі зо дві — й кинулася Адолінові навперейми. Той заричав і, низько нахилившись у сідлі, виставив руку, у якій за мить з’явився Сколкозброєць. Якщо вони…

Спалах світла.

Світ накренився, і княжич виявив, що їде юзом по землі, скрегочучи Сколкозбруєю об камені. Та амортизувала удар від падіння — але зарадити приголомшенню не могла. Перед очима крутилося, а вода, залітаючи крізь шпари шолома, забризкувала обличчя.

Коли інерційний рух вичерпався, Адолін ривком скочив на ноги — заточуючись, брязкаючи обладунком і гарячково розмахуючи руками на той випадок, якщо паршенді встигли підібратися впритул. Він закліпав очима, змахуючи вологу, котра потрапила під шолом, і зорієнтувався, що місцевість перед ним змінилася — на брунатно-сірому тлі щось біліло. Що то таке?..

Зрештою, прокліпавшись, княжич розгледів, що та білизна́ була зваленим додолу конем.

Він видав якийсь первісний, нечленороздільний звук, що розлігся луною, відбиваючись від стінок шолома, й не зважаючи на крики солдатів, шум дощу і якийсь раптовий, неприродний тріск позаду кинувся до повергненого скакуна. До Чистокровного.

— Ні, ні, ні, — примовляв Адолін, падаючи навколішки і юзом під’їжджаючи до коня.

На всьому білошерстому боці тварини залишився якийсь дивний, розкидистий опік — розгалужений і нерівний. На темні — незмигні — очі Чистокровного сіявся дощ.

Адолін простяг до нього руки і раптом зрозумів, що не наважиться торкнутися тварини.

Юнак на незнайомому полі.

Чистокровний не ворушився.

Того дня він хвилювався навіть більше, ніж під час поєдинку, у якому здобув свою Зброю.

Крики. Знову тріск у повітрі — різкий і нагальний.

«Синку, ці тварини самі обирають собі верхівців. Ми зациклені на Сколках, але сформувати зв’язок може кожен — хоч сміливець, хоч боягуз. А от на цьому полі не так — тут переможе тільки гідний…»

Підводься.

Тепер не час горювати.

Підводься!

Адолін, заревівши, зірвався на ноги й, на бігу прикликаючи Сколкозбройця, кинувся повз двох стривожених мостонавідників — які, повиставлявши списи, несли коло нього варту — туди, де попереду зав’язувався бій. Минули всього лічені миті, проте алетійські лави встигли зім’ятися: одні групки піхотинців ішли в наступ, але інші залягали, спантеличені й приголомшені.

Знову спалах у повітрі, супроводжуваний тріском. Блискавка. Червоні блискавиці, які промайнули від груп ворогів і на млі ока зникли, залишивши яскравий післяобраз — осяйний і розвилистий — що на мить засліпив Адоліна.

Попереду повалилися додолу солдати, живцем засмажені у своїх обладунках. Княжич закричав і кинувся в атаку, волаючи бійцям тримати стрій.

Знову тріск — але удари блискавиць здавалися не надто прицільними: вони ж бо то перелітали, а то рухалися за дивною траєкторією, рідко спрямовуючись точно на алеті. На бігу Адолін зауважив, як бойовий тандем паршенді випустив розряд, але його дуга одразу всоталася в землю.

Горе-стрільці спантеличено втупилися в камінь перед собою. Скидалося на те, що їхні блискавиці діяли… словом, достоту як небесні, чию траєкторію не передбачити.

— На них — в атаку, крєм’ячкові ваші душі! — закричав Адолін, пробігаючи крізь гущу солдатів. — Усі по своїх шеренгах! Це як наступати на лучників! Вище голову. Підібратися. Якщо не втримаємо стрій — ми покійники!

Хтозна, чи розчули ті його слова, але образ княжича, який із криком врізається у ворожі шеренги, таки зробив свою справу — залунали вигуки офіцерів, і лави перешикувалися наново.

Спалах блискавки — і пряме влучання. В Холіна.

Цей неможливий звук. І це світло. Засліплений княжич застиг на місці. А коли все минулося, той виявив, що абсолютно неушкоджений. Він опустив очі на Збрую, яка стиха вібрувала, — від її гудіння шкіру пощипувало, але якось напрочуд заспокійливо. Від ближньої групи паршендійців полетів іще один розряд, але не засліпив його: шолом — як завше, напівпрозорий зсередини — зиґзаґами потемнів, ідеально відтворюючи контури блискавки.

Адолін, зціпивши зуби, усміхнувся на всі кутні і з відчуттям якогось дикунського задоволення врізався в гущу паршенді, розмахуючи Сколкозбройцем, що проходив через їхні шиї. За старовинними легендами, його обладунок створили саме для битви з цими чудовиськами.

Так, ці паршенді були вилощені й грізніші на вигляд, ніж ті, з котрими він стинався раніше, — проте їхні очі вигоряли так само запросто. Вороги валилися долі, а з їхніх грудей виповзало казна-що — якийсь маленький червоний спрен, схожий на крихітну блискавицю: він спурхував у повітря й щезав.

— Їх можна вбити! — закричав неподалік хтось із солдатів. — Вони смертні!

Решта підхопили ці слова, передаючи їх далі по шеренгах. Хай яка очевидна, ця істина збадьорила бійців, і їхні лави ринули вперед.

«Вони смертні».

***

Шаллан гарячково малювала.

Мапу. Чорнилом. Кожен штрих мав бути точним. На підлозі широко розкинувся великий ватман, виготовлений на спецзамовлення. Масштабнішої картини дівчина ще ніколи не створювала, квадрат за квадратом заповнюючи її в міру того, як експедиція просувалася вглиб Рівнин.

А паралельно упіввуха слухала розмову решти вчених, які перебували в наметі. Це відволікало, але мало неабияку вагу.

Ще одна звивиста лінія утворила продовгувате плато — таке саме, як художниця зобразила в семи інших місцях. Рівнини мали чотирикратну радіальну симетрію, ускладнену дзеркальною по центру кожного сегмента, а це означало, що будь-який елемент зображеного в одному квадранті відтворювався, відповідно відбиваючись, у решті. Щоправда, східний бік зазнав ерозії, і в цьому сенсі її мапа хибувала на неточність — але Шаллан мала бути послідовна й довершити розпочате, щоб стало видно цілісну картину.

— Дозвольте доповісти, — випалила розвідниця, вриваючись до намету і впускаючи за собою порив неочікуваного вологого вітру — за відчуттям достоту як той, що знімається перед великобурею.

— Доповідай, — сказала Інадара.

Ця сувора жінка, яку мали за велику вчену, нагадувала Шаллан подвижників її батька. У кутку стояв, схрестивши руки, княжич Ренарін. У Сколкозбруї. Йому ж бо наказали захищати їх усіх, якщо паршенді спробують прорватися на командне плато.

— Велике плато по центру достоту таке, як оповідав нам паршмен, — промовила засапана розвідниця. — Воно лежить усього за одне плато на схід від нашого. — Лин була міцною на вигляд жінкою з довгим чорним волоссям і проникливими очима. — Воно явно населене, але просто зараз там, схоже, нікого немає.

— А що з плато довкола нього? — запитала Інадара.

— Шим і Фелт саме ведуть там розвідку, — сказала Лин. — Останній має незабаром повернутися. Я можу згрубша накидати для вас те, що бачила на центральному плато.

— Тоді берися до роботи, — звеліла Інадара. — Бо нам треба знайти Присяжну браму.

Шаллан змахнула з мапи крапельку води, що випадково впала з плаща Лин, і продовжила малювати. Дорогою від таборів їй удалося картографувати методом екстраполяції вісім послідовних серій плато, які дзеркально відбитими парами тяглися з чотирьох кінців Рівнин до центру.

Дівчина майже закінчила останню з восьми «рук», які сягали в серце Рівнин. Перебуваючи так близько від центру, вона — ґрунтуючись на зібраних донесеннях розвідників і тому, що побачила на власні очі — змогла вичерпно заповнити середину мапи. Рлайн надав цінні пояснення, але зобразити для неї центральні плато не зумів: він ніколи не зауважував їхніх обрисів, а картографія потребувала точних даних.

На щастя, зібраної інформації майже вистачило, й серйозні доповнення були непотрібні. Вона вже закінчувала.

— Ну, що скажете? — спитала Лин.

— Покажи це Її Світлості Шаллан.

У тоні Інадари пролунало невдоволення, але для неї це, здавалося, було нормально.

Шаллан окинула поглядом мапу, яку нашвидкуруч накреслила Лин, і, кивнувши, повернулася до роботи над власною. Ліпше було б самій подивитися на центральне плато, але ріг, який зобразила розвідниця, підказав дівчині одну думку.

— То ви нас і словом не вдостоїте? — спитала Інадара.

— Я ще не закінчила, — відказала Шаллан, мочаючи перо в чорнильницю.

— Наказ розшукати Присяжну браму надійшов від самого великого князя…

— І я його виконаю.

Знадвору щось ударило — наче далека блискавка.

— Ммм… — видобув Фрактал. — Погано. Дуже погано.

Інадара зиркнула на Криптика, який жолобив підлогу коло Шаллан.

— Не до вподоби мені ця істота. Спрени не повинні говорити. Вона, бува, не від лукавого? Себто Спустошувачів…

— Я не спрен спустошення, — заперечив Фрактал.

— Ваша Світлосте Шаллан…

— Він не спрен спустошення, — неуважливо повторила та.

— Треба дослідити його, — промовила Інадара. — Скільки вже, кажете, минуло, відколи він ув’язався за вами?

Долівкою прогупали важкі кроки — княжич Ренарін виступив наперед. Шаллан воліла б зберегти Фрактала в таємниці, але коли стали зніматися вітри, той почав голосно гудіти. Ну а тепер, коли він привернув увагу вчених, діватися було тим паче нікуди. Ренарін нахилився над Криптиком, який, здавалося, зацікавив княжича.

І не тільки його.

— Без цього спрена тут, мабуть, не обійшлося, — стояла на своєму Інадара. — Вам не варто так швидко відкидати мою теорію. Я так само вважаю, що він може бути споріднений зі Спустошувачами.

— Стара, ти що, закономірностей не знаєш? — визвірився на неї Фрактал. І коли це він наловчився давати відкоша? — Спустошувачі їх не мають. А до того ж я читав у вашому фольклорі, що в них веретеноподібні, кістляві кінцівки й жахливі обличчя. Тож коли тобі кортить знайти Спустошувача, я порадив би почати пошуки в дзеркалі.

Інадара відсахнулася й, сердито тупаючи, відійшла обговорити з Її Світлістю Велат і подвижником Ісасіком, що вони думають про мапу Шаллан.

А та, не припиняючи малювати, всміхнулася.

— А спритно ти її відшив.

— Бо я старанно вчуся, — відказав Фрактал. — Обра́зи стануть моїм одноплемінцям у величезній пригоді, адже вони — дуже цікаві поєднання правди та брехні.

Знадвору не стихало якесь ляскання.

— Що то таке? — тихенько спитала художниця, закінчуючи малювати чергове плато.

— Спрени бурі, — відповів Фрактал. — І вони таки різновид спренів спустошення. Це не на добре. В мене таке відчуття, неначе затівається щось дуже небезпечне. Малюй швидше.

— Присяжна брама має бути десь на серединному плато, — промовила Інадара до гурту вчених.

— Нам нізащо не встигнути обшукати там кожен куточок, — відказав один із подвижників, який, здавалося, тільки й робив, що знімав і протирав окуляри. Він знову надягнув їх. — Адже те плато набагато більше за будь-яке виявлене на Рівнинах.

Так, це було проблематично. То як же розшукати Присяжну браму? Вона могла критися де завгодно. «Ні, — подумки заперечила Шаллан, наносячи точні штрихи, — на старовинних мапах те, що Ясна мала за Присяжну браму, поміщене на південному заході від центру». На жаль, вона так і не з’ясувала їхнього масштабу: Осідище Бур існувало надто давно, і всі його мапи були копіями з копій-перекопій або реконструювали місто за описами. Досі дівчина була певна, що те й близько не було аж таким величезним, щоб обіймати всі Розколоті рівнини — споруди на кшталт тих, де розмістилися військові табори, були або ексклавами, або поселеннями-супутниками.

Але все це були просто здогади, а Шаллан потребувала конкретики — якихось слідів.

Полог намету знову відкинули. Знадвору похолодало. Невже дощ посилився?

— Геєно вогненна! — лайнувся новоприбулий — худорлявий чоловічок у формі розвідника. — Ви бачили, що там коїться? Навіщо ми розпорошили свої сили, перейшовши на прилеглі плато? Хіба ми не планували оборонятися?

— Що маєш повідомити? — урвала його Інадара.

— Дайте рушника й аркуш паперу, — попросив розвідник. — Я обійшов центральне плато з південного боку й намалюю, що бачив… але Геєна забирай! Ваша Світлосте, вони метають блискавки. Стріляють ними! Це божевілля. Та як же нам битися з такими почварами?

Шаллан домалювала останнє плато й, опустивши перо, відсторонилася, присівши навпочіпки. Вона зобразила практично всі Розколоті рівнини. Але що з того? Навіщо це все?

— Ми вирушаємо на центральне плато з експедицією, — оголосила Інадара. — Ясновельможний Ренаріне, нам знадобиться ваш захист. У паршендійському місті ми, певне, натрапимо на старих або трударів, а Його Ясновельможність Далінар наказував оберігати мирне населення. Там можуть дещо знати про Присяжну браму. А коли ні, можна вриватися в помешкання, шукаючи підказок.

«Це надто довго», — подумала Шаллан.

Новоприбулий розвідник підступив до великої мапи й, нахилившись, роздивлявся її, паралельно витираючись рушником. Дівчина люто зиркнула на нього — якщо він закапає плоди її старань дощівкою…

— Тут помилка, — зронив чоловік.

Яка ще помилка? У її шедеврі? Не може такого бути!

— Де? — спитала змучена Шаллан.

— Ось це плато, — відповів розвідник, показуючи пальцем. — Воно не довге й вузьке, як у вас, а ідеально кругле й розташоване на чималій віддалі від прилеглих зі сходу та заходу.

— Це малоймовірно, — заперечила Шаллан. — Бо інакше… — І закліпала очима.

Бо інакше закономірність буде порушено.

***

— Гаразд. Знайди для Її Світлості Шаллан загін солдатів і виконуйте її розпорядження, — сказав Далінар, обертаючись і прикриваючись рукою від вітру.

Ренарін кивнув. На щастя, він, не заперечуючи, надягнув у битву Сколкозбрую й не став наполягати, що залишиться з Четвертим мостом. Останнім часом князь заледве міг збагнути цього хлопця… Буря забирай! Далінар іще зроду не бачив, щоб той, на кому Сколкозбруя, мав незграбний вигляд — але молодшому синочку це таки вдалося. Пасмо гнаного вітром дощу відлетіло. Вологий обладунок Ренаріна віддзеркалював синє ліхтарне світло.

— Іди, — промовив Далінар. — І захищай учених, які вирушать виконувати цю місію.

— Я… — відказав княжич. — Батьку, я не знаю…

— Ренаріне, це не прохання! — гримнув на нього той. — Роби, як велено — а ні, то віддай цю бурекляту Збрую тому, хто робитиме!

Хлопчина відсахнувся й, брязнувши металом, відсалютував. А Далінар указав на Ґаваля, який вигукував накази, збираючи бійців у загін. Ренарін подався до нього, і обидва рушили геть.

Прародителю бур. Небо темнішало й темнішало. Незабаром їм знадобляться фабріали Навані. Вітер налітав поривами, обдаючи дощем — аж надто сильним, як на звичну для Ридання мжичку.

— Треба припинити оті співи! — гукнув на ходу Далінар, перекриваючи його шум.

Князь прямував до краю плато в супроводі офіцерів і вістових, а також Рлайна та кількох охоронців із Четвертого мосту.

— Паршмене, це вони насилають цю бурю?

— Гадаю, так, ясновельможний Далінаре!

На тому боці провалля Аладарова армія вела відчайдушну битву проти паршенді. Спалахували залпи червоних блискавок, але з поля бою доповідали, що паршенді не вміли давати їм раду: ця зброя могла бути дуже небезпечною для тих, хто стояв поряд, але виявлялася не такою вже й грізною, як здавалося попервах.

А от у ближньому бою, на жаль, ці новоявлені паршенді не йшли в жодне порівняння з колишніми. Ворожа група, крадучись до прірви, витолочила тамтешній загін списників, мов білошипник — латку папороті. Вони билися з небаченим за весь час вилазок по яхонтосерця шаленством, а їхня зброя викрешувала червоні спалахи.

Залишатися стороннім спостерігачем було непросто, але Далінарове місце було не там, де кипіли баталії. Не сьогодні.

— Аладарів східний фланг потребує підкріплення, — промовив Холін. — Що в нас у резерві?

— Легкоозброєна піхота, — відказав генерал Хал, який був у самому лише мундирі — Сколки вдягнув його син, що воював у армії Ройона. — І П’ятнадцятий батальйон Себаріалових списників — але ми берегли їх для ясновельможного Адоліна…

— Обійдеться й без них. Давайте списників сюди — потрібно укріпити Аладарову позицію. І звеліть йому пробитися до тих паршенді, що в тилу, й за всяку ціну зав’язати бій зі співунами. А що там у Навані?

— Пристрої готові, Ваша Ясновельможносте, — доповіла вістова. — Вона запитує, звідки їй починати.

— З Ройонового флангу, — не роздумуючи, відказав Далінар — бо відчував, що саме в тому місці назріває катастрофа.

Промови промовами, але навіть із Халовим сином, який бився на тамтешньому фронті, Ройонові війська були найгірші з наявних. Щоб укріпити їхню боєздатність, Телеб посилав туди Себаріалові загони, які діяли напрочуд ефективно. Сам їхній головнокомандувач був іще тим воякою, але винаймати потрібних людей він умів — на це йому незмінно вистачало хисту, як нікому іншому. Хоча про себе Себаріал, певне, гадав, що Далінар цього не знає.

Досі чималу частину Себаріалової армії тримали в резерві, але тепер на поле бою вийшли всі до останнього вояка.

Далінар подався назад до штабного намету, дорогою проминувши Шаллан, Інадару, кількох мостонавідників і загін солдатів (був там і Ренарін), які підбігцем перетинали настил, прямуючи на завдання. Щоб дістатися куди треба, їм доведеться обігнути південне плато — оминаючи битву, що точилася неподалік. Нехай направить Келек їхній шлях!

А змоклий до самих кісток великий князь крокував уперед під дощем, читаючи перебіг битви за тим, що бачив на флангах. Як він і очікував, його війська переважали ворога за чисельністю — але тепер, із цими червоними блискавицями, на такому вітрищі… Паршенді легко рухалися крізь пітьму та шквали, а от люди послизалися, мружили очі й потерпали від ударів стихії.

А втім, алеті не подавалися. Але вся біда в тому, що наразі їм протистояла лише половина паршенді. А от якщо в атаку піде й друга, його людям доведеться по-справжньому непереливки. Проте решта ворогів не нападали — певне, вважаючи отой свій спів за щось важливе: створюваний у такий спосіб вітер видавався їм згубнішим і смертоноснішим для людей, ніж проста участь у битві.

І Далінара це дуже страшило — адже найгірше чекало попереду.

— Мені шкода, що ти мусиш гинути ось так.

Стікаючи дощівкою, Холін застиг на місці. Він обвів очима почет вістових, ад’ютантів, охоронців і офіцерів.

— Хто це сказав?

Ті заперезиралися.

Стривай-но… Він упізнавав цей голос, хіба ні? Знайомий тембр…

Так, він чув його вже багато разів — у видіннях.

Цей голос належав Усемогутньому.

82. До звершень величних стриміти

Пильнувати потрібно одного. Хоча всі вони так чи інак причетні до передбачення, Мелех у цьому сенсі — чи не найпотужніший. Це його дотик просочується в душу, коли та відділяється від тіла, маніфестуючи проявами, які живляться самою іскрою смерті. А втім, я відволікся. Збився на манівці. Королівська влада. Нам треба обговорити природу королівської влади.

З Діаграми, книга 2-ї шухляди письмового столу: 15-й абзац

Каладін шкутильгав «серпантином», який вів до палацу. Поранена нога стала суцільним клубком болю. Дійшовши до дверей, він привалився до них, засапано дихаючи і замало не впавши — з милицею під пахвою одної руки й ратищем в іншій, неначе те могло йому чимось допомогти.

«Треба… дістатися… до короля…»

Але як вивести Елгокара з палацу? Адже Моаш пильнуватиме. От буря забирай! Тепер замах міг відбутися якого завгодно дня… о якій завгодно годині. Далінар-бо, поза сумнівом, уже досить далеко від табору.

«Не… зупиняйся…»

Так само шкутильгаючи, Каладін увійшов досередини. Вартових на дверях не стояло. Недобрий знак. Може, варто було здійняти тривогу? Ні, в таборі не залишилося солдатів, які могли б прийти на допомогу, а до того ж, забачивши, що він не сам, Ґревйз зі спільниками запідозрили б щось не те. А от самому йому, бува, вдасться зустрітися з королем. Найліпшим, на що можна було сподіватися, — це нишком переправити того в безпечне місце.

«Дурню, — сказав собі подумки Каладін. — Тепер ти схаменувся? Передумав? Після всього, що було? Що ти чвориш?»

Але буря забирай… король старався — справді старався. Він був пихатим гордієм і, мабуть, нездарою — але щиро старався.

Поранена нога протестувала дедалі гучніше, і капітан, знесилено спинившись, привалився до стіни. Хіба не мало все це даватися йому легше? Тепер, ухваливши рішення, хіба не мав би він стати зібраним, енергійним і впевненим у собі? Але нічого цього не було — він почувався знесиленим, спантеличеним і сповненим сумнівів.

Але примусив себе рушити далі. «Вперед — не зупиняйся». Дай-то Всемогутній, щоб було ще не пізно.

Він що, знову почав молитися?

Каладін пробирався темними коридорами — хіба не мало в них бути світліше? — і не без труднощів дістався верхнього ярусу королівських покоїв, де містилася конференц-зала, а збоку від неї — балкон. На дверях стояли двоє охоронців у формі Четвертого мосту, але капітан не знав жодного з них. Ніякі вони не мостонавідники — і навіть не колишні королівські гвардійці. Буря забирай!

Каладін покульгав до них, розуміючи, що вигляд у нього ще той — він змок до нитки й припадає на ногу, за якою (от тобі й маєш!) тягнувся кривавий слід. Його стараннями на рані розійшлися шви.

— Стояти! — окликнув його один із вартових — із таким роздвоєним підборіддям, неначе в дитинстві отримав по ньому сокирою. Він зміряв Каладіна поглядом. — Ти той, кого прозивають Буреблагословенним…

— А ви — Ґрейвзові люди.

Ті перезирнулися.

— Усе гаразд, — промовив капітан. — Ми заодно. А Моаш тут?

— Ні, саме відлучився, — відказав той самий вартовий. — Приліг здрімнути. Сьогодні важливий день.

«Ще не пізно», — промайнула думка. То фортуна до нього прихильна!

— Я хочу взяти участь у тому, що ви затіяли.

— Мостонавіднику, про все вже подбали, — промовив «однополчанин». — Повертайся до казарми і зроби вигляд, наче нічого не відбувається.

Каладін потягнувся ближче, неначе хотів шепнути йому кілька слів, тож охоронець і собі нахилився.

І капітан, зронивши милицю, вгатив йому списом між ноги. А відтак, не гаючи ні секунди, крутнувся на здоровій нозі й, підволочуючи поранену, замахнувся ратищем на іншого вартового.

Той, готуючись парирувати удар, заніс власного списа і спробував здійняти тривогу:

— До зброї! До…

Але Каладін, навалившись, відбив виставлений блок і відкинув свій штих. А відтак його вологі, занімілі п’ястки схопили «рядженого» за шию й добряче приклали головою об стіну. Капітан знов крутнувся й, повалившись додолу, ввігнав ліктя в макітру Роздвоєного Підборіддя, припечатавши її до підлоги.

Обидва охоронці затихли. Від раптового напруження закрутилася голова, й мостонавідник сперся на двері. Перед очима пливло. Зате він з’ясував, що таки може битися й без Буресвітла.

Каладін спіймав себе на тому, що сміється, хоча сміх і перейшов у кашель. Невже він справді щойно напав на цих двох? Буря забирай! Тепер шляху назад не було — а він же навіть до пуття не розуміє, навіщо втручається. Почасти річ була в королівській відвертості, але справжня причина крилася десь глибше. Він знав, що чинить правильно — але не розумів чому. Від думки про короля, який гине ні за чалову душу, йому робилося зле. Бо в пам’яті спливало те, як учинили з Тіеном.

Але й на цьому було ще не все. Буря забирай, він не може добрати тут сенсу навіть для себе.

Жоден з охоронців не ворушився — хіба раз-другий судомно смикнувся. Ядушно хапаючи повітря, Каладін заходився кашлем. Тепер не час давати слабину. Сягнувши вгору неслухняним, наче клішня, п’ястком, він повернув ручку й, через силу відчинивши двері, не так увалився, як повалився, заточуючись, у залу за ними.

— Ваша Величносте? — гукнув капітан.

Спираючись на ратище й підволочуючи поранену ногу, він дістався кушетки і за її допомогою зрештою випростався. А де ж це…

Король лежав на кушетці й не рухався.

***

Тримаючи зразкову Вітростійку, Адолін навідліг змахнув Сколкозбройцем — і вістря меча, розбризкуючи дощівку, пройшло крізь шию паршендійського воїна. Яскравий спалах, розряд червоної блискавки — й убитий повалився додолу. Алетійці, які опинилися поблизу, ретельно уникали калюж коло трупа, бо з гіркого досвіду знали: ці дивні блискавиці можуть моментально вбити через воду.

Здійнявши меча й кидаючись уперед, Адолін очолив атаку на найближчий ворожий загін. Нехай буде проклята ця буря й ті вітри, які її принесли! Пітьму, на щастя, трохи розсіяли, коли Навані передала фабріали, які скупали поле битви в напрочуд рівному білому світлі.

Адолін і його люди налетіли на паршенді, але щойно їхні лави змішалися, як він відчув, що його лівицю щось смикає. Аркан? Княжич сахнувся. Збруї не стримати жодному зашморгу, й Адолін, заревівши, висмикнув мотузку з п’ястків того, хто її тримав. А відтак знову смикнувся, бо інше ласо, обвивши шию, потягнуло його назад.

Холін скрикнув і, крутнувшись, перетяв мотузку змахом Сколкозбройця, але з темряви на нього полетіли три нові — паршенді вислали цілу команду заарканювачів. Свого часу Загель навчив його відбиватися від їхнього натиску, й Адолін звернувся до оборонних прийомів. В очікуванні на його атаку попереду, певне, наставили ще й розтяжок… Так, онде вони.

Адолін позадкував, за допомогою меча звільняючись з арканів, які досягли своєї цілі. На жаль, без нього ворожі порядки було не прорвати. І доки княжич натомість відступав, паршенді стали не на жарт тіснити алетійців. Вони, як і завше, не тримали якогось класичного строю, а нападали зграями й бойовими тандемами — страшенно ефективна тактика серед хаосу цього просякнутого дощівкою поля бою, де тріщали блискавиці й бушували вітри.

Перел, польовий офіцер, приставлений до освітлення, сигналізував їхньому флангу відходити. Адолін вибухнув лайкою і, звільнившись з останнього зашморгу, позадкував, виставивши перед собою меча на випадок, якщо ворог розпочне переслідування.

Але його не було. Хоча коли княжич долучився до відступу, за ним тінями рушили дві постаті.

— Мостонавідники, то ви й досі живі? — спитав Холін.

— Живі-живісінькі, — відказав Шрамм.

— Сер, на вас зосталися кілька мотузяних петель, — зауважив Дрегі.

Адолін виставив руку, даючи тому зрізати їх ножем, який висів у охоронця при боці. Озираючись через плече, княжич бачив, що паршенді перешиковуються, а між спалахами блискавок і поривами вітру з глибини ворожих лав долинали різкі звуки отого їхнього наспіву.

— Вони раз по раз висилають проти мене загони, щоб відвернути мою увагу від битви, — сказав Адолін. — Перед ними не ставлять завдання перемогти мене — досить просто відволікти.

— Рано чи пізно їм таки доведеться зітнутися з вами всерйоз, — мовив Дрегі, зрізуючи ще одну мотузку. Він провів себе рукою по голому черепу, протираючи його від дощу. — Не можна ж просто взяти й скинути з рахуби Сколкозбройного.

— Ну, саме це вони, по-своєму, й роблять — рахують мене окремо від армії, — відказав той, мружачи очі й прислухаючись до ворожого співу.

Крізь пасма гнаного вітром дощу Адолін, подзенькуючи обладунком, підбіг до командного пункту біля прожекторів, де, кутаючись у просторий протибуряний плащ, стояв, вигукуючи накази, Перел. Той миттю відсалютував новоприбулому.

— Доповідай обстановку, — звелів княжич.

— Тримаємося на плаву, Ваша Ясновельможносте.

— Не розумію таких висловів. Це щось пов’язане з купанням?

— Сер, ми топчемося на місці, то наступаючи, то відступаючи, — змінив формулювання Перел. — Сили сторін майже рівні, й кожна старається намацати в супротивника слабину. Але найбільше мене непокоїть паршендійський резерв — чому ворог і досі його не задіяв?

— Резерв? — перепитав Холін, окидаючи поглядом напівтемне плато. — Ти про їхніх співунів?

Хоч куди глянь, алеті вели битву з паршендійськими загонами. Стояли крик і зойки, брязкіт зброї, що стиналася, — знайомі смертоносні звуки поля бою.

— Так, сер, — підтвердив Перел. — Вони вибралися на скельну формацію по центру плато й воістину виливають у співі свої бурекляті серця.

Адолін пригадував те відслонення, що невиразно маячило в тьмяному світлі. Його верхівка могла запросто вмістити батальйон.

— А чи не змогли б ми вилізти на ту формацію з тилу?

— Ваша Ясновельможносте, в такий дощ? Сумніваюся, — промовив Перел. — Ви-то, може, й змогли б — але чи варто потикатися туди самому?

Адолін чекав, що його охопить знайомий порив до бою, нестримне бажання кинутися вперед, не замислюючись про наслідки. Він привчив себе стримувати цей запал, але несподівано виявив, що його… не було. Ні найменшого.

Княжич насупився. Чи не втома цьому причиною? Під акомпанемент дощу, що барабанив по шолому, він спробував осмислити ситуацію.

«Нам треба дістатися до тих паршенді, що в тилу, — міркував Адолін. — Батько звелів нам зав’язати з ними бій, урвавши їхню пісню…»

А що це там казала Шаллан про внутрішні плато та про їхні скельні формації?

— Дай мені тисячу важкоозброєних піхотинців, — звелів Адолін. — А за пів години по тому, як ми з ними вирушимо, йди всіма силами в масований наступ. Я хочу дещо спробувати, і мені треба, щоб ти відволік увагу паршенді.

***

— Ти мертвий! — крикнув у небеса Далінар, роззираючись на центральному плато між трьох полів бою та лякаючи ад’ютантів і членів почту, які стояли неподалік. — Ти ж сам казав мені, що тебе вбито!

Князеве обличчя хльостав дощ. Чи не слухові в нього галюцинації серед усього цього шарварку зі зливи та криків?

— Я не Всемогутній, — промовив голос.

Далінар обернувся, шукаючи його очима між наполоханих супроводжувачів. Четвірка мостонавідників у дощовиках відсахнулася, неначе перелякавшись, а офіцерство збентежено дивилося в небо, тримаючи руки на ефесах мечів.

— Чи чув хтось із вас якийсь голос? — спитав Далінар.

І чоловіки, й жіноцтво похитали головами.

— До вас… промовляє Всемогутній? — спитала одна з вістових.

— Так.

Князь сам не знав, що відбувається, але така відповідь була найпростіша.

Далінар рушив далі через центральне плато з наміром перевірити, як ідуть справи на Адоліновій ділянці фронту.

— Мені шкода, — повторив голос. У видіннях Холін бачив аватара, який промовляє до нього, — але нині слова линули нізвідки. — Ти старався щосили. Але мені не до снаги допомогти.

— Хто ти такий? — прошипів Далінар.

— Я Його залишок, — мовив голос — не зовсім такий, як лунав у видіннях, а глибший, насиченіший. — Та частка, яка зосталася від Нього. Коли Одіозум убив Його, я на власні очі зрів труп і… втік, щоб продовжувати робити своє. Стати для цього світу часткою Бога — вітрами, що їх мають відчувати люди.

Він сказав це у відповідь на поставлене запитання чи просто вів монолог? Бо у видіннях Далінар спершу гадав, наче бесідує з цим голосом, але зрештою виявив, що всі репліки гаданого «співрозмовника» були визначені наперед. І хтозна, чи не так само було й цього разу.

Буря забирай… то в нього візія? Холін застиг на місці, бо внутрішній погляд зненацька явив йому жахливу картину: що він лежить, розпластавшись, на підлозі палацу, а все, що призвело до нинішньої битви під дощем — виплід його уяви.

«Ні, — рішуче сказав собі князь. — Я не зверну на цю криву стежку». Раніше він завжди усвідомлював, що бачить видіння, й не мав підстав гадати, наче цього разу все змінилося.

Повз нього пробігло виділене Аладарові поповнення — списники зі здійнятими в небо ратищами. Якщо вдарить справжня блискавка, таке було до бурі небезпечно, але особливого вибору не залишалося.

Далінар чекав, чи не скаже голос іще чогось — але, не дочекавшись, рушив далі й незабаром дістався Адолінового плато.

Що це — грім?

Ні. Холін озирнувся й — розгледівши, що через плато до нього галопом скаче вершниця-вістова — застережно виставив руку, перериваючи донесення капітана Яві, котрий доповідав про хід битви.

— Ваша Ясновельможносте! — гукнула вістова, осадивши коня, який став на диби. — Загинув ясновельможний Телеб! Великого князя Ройона розгромлено. Його стрій поламався, а вцілілих бійців оточили паршенді! Сили на північному плато опинилися в пастці!

— Геєно вогненна! А капітан Хал?

— Він іще живий і пробивається туди, де востаннє бачили великого князя Ройона. Але його от-от задавлять числом.

Далінар обернувся до Яві.

— Що в нас у резерві?

— Боюся, що ми зужили його до решти. — У тьмяному світлі стало видно, як капітан зблід із лиця. — Хіба, може, когось вивели на ротацію…

— З’ясуй, що там робиться, й приведи всіх сюди, — звелів Далінар і, підбігши до вістової, скомандував: — Злазь.

— Сер?

— Злазь!

Жінка зіскочила з сідла, а князь поставив ногу в стремено й, сівши верхи, розвернув скакуна — вперше за хтозна-скільки радіючи, що на ньому немає Збруї. Бо інакше цей коник не зніс би такої ваги.

— Зберіть усіх, кого зможете, й рушайте за мною! — гукнув Холін. — Мені потрібні люди — навіть якщо доведеться відібрати в Аладара щойно отриманих списників.

Капітанову відповідь заглушив шум дощу, а князь припав до луки й пришпорив коня. Тварина зафиркала, й Далінарові довелося приборкувати її, доки та підкорилася. Від тріску блискавиць удалині скакун харапудився.

А розвернувши коня в потрібному напрямку, Далінар дав йому волю, і той охоче понісся галопом через плато. Перед очима, зливаючись, проносилися шпитальні намети, польові кухні й командні пости. А підскакавши до північного плато, князь осадив коня й окинув поглядом місцевість, видивляючись Навані.

Але її було ніде не видно. Хоча в око впадали кілька розстелених на землі великих прямокутників із чорного брезенту — тож робота кипіла. Князь окликнув якусь інженерку, й коли та махнула йому, куди правити, поскакав уздовж прірви, проминаючи низку таких самих відрізів брезенту, що лежали на камені.

По той бік провалля, що тяглося ліворуч, із криками-зойками гинули люди, й Далінар на власні очі переконався, як кепсько йшли Ройонові справи. Критичність становища виявляла себе в розпорошених групках оточенців, над якими майоріли знамена, — червоноокі вороги перемололи їхні лави на дрібні, вразливі купки. Алеті не здавалися, але строю не втримали, тож перспективи були невтішні.

Холін згадав, як два місяці тому він і сам опинився в такому становищі — оточений морем ворогів і без надії на порятунок. Князь пустив коня швидше, й незабаром помітив Навані, яка стояла під парасолькою, роздаючи вказівки групі робітників, які возилися зі ще одним великим брезентом.

— Навані! — гукнув Далінар, спиняючи коня по інший бік брезенту (на мокрому його копита пішли юзом). — Мені треба, щоб ти сотворила диво!

— Я над цим працюю.

— Нíколи працювати. Негайно втілюй свій план у життя.

Він був надто далеко, щоб розгледіти її сердитий позирк, але відчув його й так. На щастя, та махнула робітникам відійти від брезенту й заходилася вигукувати розпорядження інженеркам. Жінки підбігли до провалля, де лежала низка валунів. Далінар подумав, що до них, певне, прив’язані мотузки, але як усе це мало працювати, до пуття не розумів. А Навані все вигукувала розпорядження.

«Надто довго», — думав Холін, нервово поглядаючи через прірву. Чи забрав хтось Телебові Сколки? Горювати за Його Високороддям було ніколи — а от Сколки були життєво важливі.

Позаду зібралися солдати. В такий дощ Ройонові лучники — найкращі у військових таборах — були без роботи. За наказом Навані інженерки відійшли від провалля, й робітники поскидали донизу весь каскад валунів — штук, мабуть, із сорок.

А коли ті впали, відрізи брезенту змили в повітря футів на п’ятдесят, неначе їх смикнули догори за передні кути й за середину. За мить уздовж прірви постала довга вервечка імпровізованих павільйонів.

— Ворушіться! — скомандував Далінар, скерувавши скакуна між двох із них. — Лучникам на позиції!

Солдати кинулися під захист брезенту, подекуди буркотливо дивуючись, що ніде не видно підпорок, які тримали той у повітрі. Навані попіднімала накриття павільйонів лише з переднього краю, щоб воно утворило похилі звиси — скошені в напрямку від провалля — якими збігала дощівка. Тож, маючи ще й боковини, як намети, павільйони були відкриті тільки з фасаду, зверненого до бойових порядків Ройона.

Далінар спішився й, передавши вуздечку якомусь робітникові, побіг під один із навісів, де шикувалися лучники. Увійшла й Навані зі здоровим мішком за плечима. Там виявився великий осяйний гранат, підвішений усередині дротяного фабріала напрочуд тонкої роботи.

Якусь мить почаклувавши над ним, жінка відступила.

— Насправді нам би не завадило більше часу на попередні випробування цих пристроїв, — попередила вона Далінара, схрестивши руки на грудях. — Атрактори — новітні винаходи, і я досі побоююсь, чи не висмокче така штукенція кров кожного, хто до неї торкнеться.

Але нічого такого не сталося, а натомість довкола пристрою стали швидко збиратися калюжі дощівки. Буря забирай, ця штука працювала! Фабріал висотував із повітря вологу. За наказами лейтенантів, Ройонові лучники дістали із захисних чохлів тятиви й натягнули їх на зігнуті луки. Багато з них були світлоокими — на стрільбу з лука дивилися як на прийнятне Покликання для скромного достатку світлошляхтича. Не всім же бути офіцерами.

Через прірву в паршенді, які оточили Ройонове військо, хмара за хмарою полинули стріли.

— Оце інша справа, — сказав Далінар, спостерігаючи за їхнім польотом. — Нехай знають наших.

— Через дощ і вітер їм усе одно важко цілитися, — мовила Навані. — А ще я не знаю, як добре працюватиме фабріал — адже спереду павільйони відкриті, а це означає постійний притік вологи. Дуже скоро йому може забракнути Буресвітла.

— Вистачить і того результату, що є, — заспокоїв її Далінар.

Обстріл майже вмить змінив ситуацію, відвернувши увагу паршенді від тих, хто потрапив в оточення. На такий відчайдушний крок наважувались хіба в аховому становищі — адже ризик перестріляти своїх був величезний — проте Ройонові лучники довели, що заслуговують на свою репутацію.

Князь однією рукою пригорнув Навані до себе.

— Чудова робота.

А відтак гукнув, щоб йому подали коня — свого, а не того звіра, на якому їздила вістова — й поскакав із павільйону куди-інде. Лучники дадуть Ройонові дихнути, а йому — можливість для маневру. Залишалося сподіватися, що не запізно.

***

«Ні!» — подумав Каладін, обходячи кушетку, щоб дістатися до короля. Невже він мертвий? Видимих ран не було.

Елгокар поворухнувся й, ліниво застогнавши, звівся в положення сидячи. А капітан полегшено зітхнув. На столику стояла спорожнена винна пляшка, а, підійшовши ближче, Каладін унюхав і запах розіллятого алкоголю.

— Мостонавіднику? — Язик Його Величності заплітався. — Що, позловтішатися прийшов?

— Елгокаре, буря забирай! Скільки ви випили?

— Всі… всі мене обговорюють, — видобув той, плюхаючись назад на кушетку. — Мої власні охоронці… всі. Мовляв, поганий я король. За їхніми словами, всі мене ненавидять.

Каладіна продер мороз.

— Елгокаре, вони хотіли, щоб ви напилися. І полегшили їхнє завдання.

— Га?

Буря забирай. Та він же заледве при пам’яті.

— Вставайте, — сказав Каладін. — По вашу душу прийдуть убивці. Нам треба забиратися звідси.

— Убивці? — Елгокар зіскочив на ноги, але заточився. — У білому. Я так і знав, що він з’явиться… але ж… йому був потрібен лише Далінар… Навіть убивця не вважає мене гідним престолу…

Одною рукою обпершись на списа, Каладін зумів узяти Елгокара під лікоть. Але король привалився до нього, й ушкоджену ногу пронизав гострий біль.

— Ваша Величносте, будь ласка, спробуйте пересуватися самостійно, — попросив капітан, заледве не впавши.

— Вбивці, певне, прийдуть по твоє життя, мостонавіднику, — пробурмотів король. — У тебе більше лідерських якостей, ніж у мене. Хотів би я… хотів би в тебе повчитися…

На щастя, на ногах монарх таки стояв. Нелегко їм дався шлях до дверей, де досі лежало охоронцеве тіло…

Тіло? А куди поділося ще одне?

Мигцем помітивши лезо ножа, яке майнуло до нього, Каладін вивернувся з королівських «обіймів» й, інстинктивно схопивши ратище при самому наконечнику — для ближнього бою — провів випад. Вістря глибоко вп’ялося в живіт Роздвоєного Підборіддя, який тільки кавкнув.

Але штрикнути він хотів не Каладіна.

Лезо занурилося в бік короля.

Спавши з Каладінового списа та зронивши ножа, Роздвоєне Підборіддя повалився додолу. А Елгокар із приголомшеним виразом на обличчі сягнув рукою до боку — і на долоні зосталася кров.

— Я покійник, — шепнув він, дивлячись на скривавлену руку.

Каладінові біль і слабкість на мить відступили. Раптова паніка надала йому сил, і охоронець, скориставшись із цього, опустився на коліно неушкодженої ноги й відірвав шматок Елгокарової сорочки. Лезо сковзнуло по ребру, і хоч кровотеча була сильна, вижити після такого поранення було цілком можна — за вчасної медичної допомоги.

— Затискайте ось так, — сказав Каладін, кладучи королеву руку на змайстрований із клаптя сорочки тампон. — Нам треба вибиратися з палацу і знайти безпечне місце.

Може, тренувальний майданчик? На подвижників можна було покластися — та й битися вони вміли. Але чи не надто прогнозований це хід?

Що ж, для початку треба було таки вшитися з палацу. Каладін ухопив списа й розвернувся, щоб повести перед, але нога його замало не підвела. Він примудрився встояти, але охнув від болю й схопився за ратище, щоб не впасти.

Буря забирай. Невже це з нього натекла така калюжа крові? То там не тільки шви розійшлися — там ще й рана відкрилася.

— Я помилявся, — пробелькотів король. — Ми обидва покійники.

— Спринт не зійшов із дистанції, — проричав Каладін, знову беручи Елгокара під руку.

— Що-що?

— Він не міг перемогти, але вперто біг далі. А коли буря його наздогнала, це вже нічого не важило, бо той вичерпав усього себе.

— А, звісно. Гаразд.

У тоні короля лунало очманіння, але Каладін не міг визначити, що його спричинило — крововтрата чи алкоголь.

Вони закрокували коридором.

— Бачте, яка штука: всі ми зрештою помираємо, — розтлумачив сказане капітан, спираючись на списа, що утримував обох у вертикальному положенні. — Тож я гадаю, що насправді важить лише те, які з нас були бігуни. А ви, Елгокаре, біжите дистанцію аж від самої загибелі вашого батька — навіть якщо весь цей час тільки й знаєте, що спотикатися на кожному буреклятому кроці.

— Красно дякую, — відказав очманілий король.

Вони дійшли до перехрестя, й Каладін поклав собі тікати не через парадний вхід, а нутрощами палацового комплексу. Такий маршрут обіцяв бути не довшим, але там їх змовники, певне, шукатимуть не насамперед.

В палаці було порожньо. Моашеві слова не розійшлися з ділом: під приводом нападу Вбивці в білому — а такий прецедент уже був — челядь спровадили по кімнатах. План спрацював ідеально.

— Чому? — прошепотів Його Величність. — Хіба я не викликаю в тебе відрази?

— Елгокаре, ви мені не до вподоби, — визнав Каладін. — Але це не означає, наче дати вам загинути було б правильно.

— Ти казав, що я маю зректися престолу. То чому ж, мостонавіднику? Навіщо ти мені допомагаєш?

«Сам не знаю».

Вони звернули вглиб коридору, але не пройшли й половини шляху, як король зупинився і повалився додолу. Капітан лайнувся й, опустившись на коліно поруч нього, перевірив рану та пульс.

«Це все вино», — збагнув Каладін. Від крововтрати на додачу до сп’яніння в Елгокара запаморочилася голова.

Кепські справи. Рану-то він перев’яже, як уже зуміє, але що робити далі? Спробувати витягти його на імпровізованих волокушах? Піти по допомогу, ризикнувши залишити Його Величність самого?

— Каладіне?

Той заціпенів, так само стоячи навколішках над королем.

— Каладіне, що ти коїш? — зажадав пояснень Моашів голос, який долинув із-за спини. — Ми знайшли своїх людей на вході до його покоїв. Буря забирай, це ти їх убив?

Капітан підвівся та обернувся, стараючись не напружувати поранену ногу. Шикарний у своїй синьо-червоній Збруї, Моаш стояв у протилежному кінці коридору. З ним був і ще один Сколкозбройний — під опущеним забралом і з мечем на плечі. Ґрейвз.

А осьде і вбивці.

83. Часова ілюзія

Це очевидна дурість Руйнація не потребує провідників Їй до снаги посісти що завгодно коли така її воля і знамення недвозначно вказують що спрени відчувають її скоре пришестя Прадавній Камінь має зрештою піти тріщинами Аж не віриться, що його волею світові було даровано добробут і спокій на чотири з лишком тисячоліття

З Діаграми, книга 2-га окружності стелі: послідовність 1

Шаллан зійшла з мосту на безлюдне плато.

Під дощем, який глушив звуки битви, довколишня місцевість здавалася навіть самітнішою. Лише сутінкова темрява й шелест дощу, наче приглушений шепіт.

Плато вивищувалося над більшістю інших, і дівчині, якщо роззирнутися, було видно весь центр Осідища Бур. Колони, що їх крємові відкладення біля підніж перетворили на сталагміти. Будівлі, що, обрісши кам’яною кіркою, стали курганами — як-от поховані під снігом колоди. На тлі затягнутого дощовим напівмороком обрію, домалювати намічені обриси прадавнього поселення мала уява.

Воно ховалося за особливою — часовою — ілюзією.

Решта прибулих перетинали настил слідом за Шаллан. Щоб дістатися на це віддалене плато, вони обійшли поле битви, де воював Аладар, і прослизнули повз алетійські позиції. Потрапити сюди вдалося нескоро: у пошуках годящого місця, де можна було навести міст через прірву, обслузі довелося видиратися на схил прилеглого плато.

— На чому ґрунтується ваша впевненість, що це саме тут? — спитав Ренарін, коли, дзенькнувши Збруєю, спустився на плато до дівчини.

Шаллан не знехтувала парасолькою, але молодший княжич стояв із шоломом під пахвою й не зважав на дощівку, яка стікала йому по обличчю. Хіба він не носить окулярів? Останнім часом Шаллан рідко бачила, щоб той одягав їх.

— На аномальності цього місця, — відказала вона.

— Не надто логічний умовивід, — мовила Інадара, долучаючись до дівчини з княжичем, доки солдати з мостонавідниками переходили на порожнє плато. — Такий портал має бути прихований, а не впадати в око як природна аномалія.

— Присяжну браму не маскували, — заперечила Шаллан. — Хоча річ навіть не в цьому: плато кругле.

— Плато такої форми є багато.

— Такої, та не такої, — стояла на своєму Шаллан. Вона покрокувала вперед і на власні очі переконалася, яку неправильну… чи радше надто правильну форму те мало. — Я видивлялася якесь підвищення на плато, не розуміючи масштабу того, що шукала. Бо одним великим підвищенням було все тутешнє плато, на якому й стояла Присяжна брама.

Хіба ви не бачите, що інші плато сформувалися внаслідок певного катаклізму. Їхні крайки ламані, позублені — а в цього ні. Бо це плато було таким іще до того, як Рівнини розкололися. На старовинних мапах воно випинається, наче гігантський п’єдестал, тож зосталося незмінним і після того катаклізму.

— Так… — кивнув Ренарін. — Уявімо собі таріль із витравленим колом у центрі… якщо під дією певної сили таріль розіб’ється, то лінії розломів, імовірно, проляжуть по найзношеніших місцях…

— …Залишивши вам купу уламків, які матимуть неправильну форму, та круглу середину, — підхопила Шаллан.

— Можливо, — припустила Інадара. — Але мені видається дивним, що таку важливу з тактичного погляду річ залишали для всезагального огляду.

— Присяжна брама була символом, — пояснила їй дівчина, простуючи далі. — Воринське Право вільного пересування, надане кожному громадянинові відповідного рангу, ґрунтується на декларації Вісників про відкриття всіх кордонів. Тож якщо вам треба спорудити символ єдності — портал, що сполучатиме всі Срібні королівства — то де йому місце? У потайній кімнаті, під замком? Чи на підвищенні, яке здіймається над містом? Браму розташували тут, бо нею пишалися.

Вони крокували вперед — крізь вітер і дощ. Довкола відчувалася якась «намоленість», і, щиро кажучи, Шаллан не сумнівалася, що має рацію, почасти й через це.

— Мммм, — тихенько прогудів Фрактал. — Вони здіймають бурю.

— Спрени спустошення? — шепнула Шаллан.

— Ті, у яких сформовано зв’язок. Вони насилають бурю.

Зрозуміло. Її завдання було невідкладне, й дівчина не мала часу, щоб зупинитися і обміркувати почуте. Вона зібралася було віддати розпорядження розпочинати пошуки, але спинилася, зауваживши, що княжич із відсутнім виразом в очах удивляється в обрій на заході.

— Княжичу Ренаріне? — звернулася до нього Шаллан.

— Не з того боку, — шепнув він. — Вітер дме не з того боку — з заходу на схід… Ох, Усемогутній, що над нами. Це жахливо.

Шаллан простежила за його поглядом, але нічого не побачила.

— То Вічновій — не вигадка, — промовив Ренарін.

— Про що ви? — спитала дівчина, відчуваючи, що від тону Ренарінових слів її продирає мороз.

— Я… — Той глянув на неї і стер з очей вологу (адже латна рукавиця висіла на поясі). — Я мав би бути поруч батька. Мав би стати в стрій. От тільки користі від мене, як…

Просто чудово. Ренарін як не лякає, то скиглить.

— Ну, батько звелів вам допомагати мені — тож опануйте себе. Увага всім! Починаймо пошуки.

— А що ми шукаємо, сестрице? — спитав один із мостонавідників, на прізвисько Скеля.

«Сестрице… — відзначила про себе Шаллан. — Симпатичненько». Це він через її руде волосся.

— Сама не знаю, — відказала вона. — Будь-що дивне й незвичне.

Вони розділилися й роззосередилися по плато. Крім Інадари, Шаллан узяла в експедицію невеличку групу вчених і подвижників — зокрема й одного з Далінарових буревартівників — тож тепер відрядила пошукові команди (у складі кількох учених жінок чи мужів, одного мостонавідника й одного солдата) в усіх можливих напрямках.

Ренарін і більшість мостонавідників наполягли, що залишаться з нею. Нарікати дівчині не випадало — адже йшлося про зону воєнних дій. Шаллан проминула кам’яний виступ, що входив до складу великого кола, яке свого часу, певне, було невисокою декоративною огорожею. Який вигляд мало це місце колись? Вона малювала його в уяві, жалкуючи, що не може зобразити на папері — адже це точно посприяло б візуалізації.

Де міг бути портал? Найімовірніше, в центрі. Тож саме туди вона й подалася. І виявила там великий кам’яний курган.

— І це все? — запитав Скеля. — Камінь, камінь, а тоді знову камінь?

— Саме його я й сподівалася знайти, — відказала Шаллан. — Будь-що, залишене просто неба, зазнало вивітрювання або опинилося поховане під крємом. Тож якщо нам і судилося знайти щось корисне, то тільки всередині.

— Всередині? — перепитав хтось із мостонавідників. — Всередині чого?

— Будівель, — пояснила дівчина, обмацуючи стінки кургану, доки не відчула під пальцями якусь аномалію. А відтак обернулася до Холіна: — Княжичу Ренаріне, ви б не вівісектували для мене цю скельну породу?

***

Адолін здійняв у темряві сферу, і на стінку склепіння пролилося світло. Нинішнього Ридання він, провівши стільки часу просто неба, не міг позбутися відчуття, що це дивно, коли по шолому не стукає дощ. Затхле повітря в закритому просторі потроху ставало вологим, але — навіть попри те, що його люди кашляли та човгали ногами — княжич не міг позбутися враження якоїсь могильної тиші: перебуваючи в цьому кам’яному мішку, вони з тим же успіхом могли опинитися за хтозна-скільки миль від битви, яка точилася просто знадвору.

— Сер, а звідки ви знали? Як здогадалися, що цей курган — порожнистий? — поцікавився мостонавідник, Шрамм.

— Бо колись одна розумна дівчина попросила мене розітнути для неї валун, — відказав Адолін.

Рушивши в обхід, вони з хлопцями дісталися протилежного краю великої скельної формації, яка прикривала тил співунів-паршендійців, і княжич кількома поворотами Сколкозбройця проробив отвір у кургані (адже той, як він і сподівався, виявився порожнистим).

Пробираючись запиленим приміщенням, Адолін проминав кості й висохлі на порох уламки, які свого часу могли бути меблями — вони, певне, згнили ще до того, як будівлю запечатало крємом. Що це було — житлова споруда? Чи, може, торгівельна? Бо кімнат усередині таки не бракувало, а на багатьох дверних проймах збереглися іржаві завіси, на яких колись висіли стулки.

Слідом за ним приміщенням проходила тисяча вояків, тримаючи ліхтарі, оснащені великими ограненими самоцвітами — вони були вп’ятеро більші за броами, хоча тепер, коли великобурі не було аж так довго, підводити починали навіть деякі з них.

Провести крізь ці моторошні нетрі тисячу бійців — не те саме, що й жменьку. Але, якщо княжич не зовсім утратив орієнтацію, вони от-от мали, перетнувши будівлю, підійти до стіни, яка виходила одразу в тил паршенді. Кілька солдатів розвідали ближні кімнати й, повернувшись, підтвердили, що все правильно — споруда добігала кінця. Аж ось Адолін побачив силуети вікнин, запечатані крємом, який хтозна-скільки років просочувався крізь отвори й, стікаючи по стіні, осідав на підлозі.

— Гаразд, — гукнув він командирам рот і їхнім капітанам. — Зберімо в цій кімнаті й у коридорі за нею всіх, кого зможемо. Я проріжу отвір, і щойно шлях буде вільний, як ми маємо ринути назовні й атакувати паршендійських співунів.

Першій роті розділитися і втримувати цей прохід з обох боків. Не дайте відтіснити себе! Я кинуся вперед і спробую відвернути увагу на себе, а решті — вибиратися назовні і якнайшвидше долучатися до атаки.

Бійці кивнули. Адолін зробив глибокий вдих і, опустивши забрало, підступив до стіни. Вони перебували на другому поверсі, але, за його підрахунками, відкладення крєму знадвору мали сягати десь так урівень із ними. А й справді: звідти долинав якийсь приглушений звук — гудіння, що резонувало крізь стіну.

Буря забирай, то паршенді просто за нею! Княжич прикликав Сколкозбройця й, зачекавши, доки ротні скомандують своїм людям приготуватися, з розмаху проробив у мурі кілька довгих прорізів — горизонтальних і вертикальних — а відтак урізався в нього закутим у Збрую плечем.

Стіна, не витримавши, рухнула назовні, розкотившись кам’яними брилами. Знову полило як із відра. Перебуваючи всього за кілька футів від землі, Адолін нетерпляче протиснувся на слизьке від вологи каміння. Просто ліворуч від нього стояв, відвернувшись, поглинений співом паршендійський резерв. Гуркоту битви було майже не чути: він тонув у звуках того нелюдського наспіву, від якого по спині бігли мурашки.

От і чудово. Дощ і спів приховали шум пророблюваного пролому. Туди вже ринули бійці, а княжич прорубав іще один, а потім, розпочавши третій, почув крик — хтось із паршенді його зрештою помітив. То виявилася самиця: в цій новій подобі статеві ознаки ставали помітніші.

Пролетівши коротку відстань, що відділяла його від паршенді, Адолін врізався в їхні лави й замахав смертоносною Зброєю. Додолу повалилися тіла. З випаленими очима. П’ять, тоді десять. Солдати долучилися до Холіна й, повиставлявши списи, кололи ворогів, спиняючи їхній жахливий спів.

Це було до страхітливого легко: неохоче уриваючи пісню, паршенді виходили зі співочого трансу дезорієнтовані й спантеличені — а якщо й опиралися, то поодинці. Стрімкість Адолінової атаки не залишала їм часу прикликати свою дивну іскристу енергію.

Це було все одно що вбивати людей уві сні. Адоліновим Сколкам уже випадало поганитися брудною роботою. Геєно вогненна! Та виходячи на поле бою зі Зброєю-Збруєю проти звичайних людей, іншої тобі й не зробити — ті проти нього були що дітлахи з дрючками. Але тут усе було навіть гірше. Вороги часто приходили до тями перед самим тим, як Адолін їх стинав — кліпали очима й хитали головами, прочумуючись, лише щоб лице в лице зіткнутися під зливою зі Сколкозбройним, який убиває їхніх товаришів. І доки княжич звалював додолу труп за трупом, у свідомості настирливо зринали ці нажахані погляди.

Куди подівся Запал, який зазвичай штовхав його не припиняти бійні? Без нього тут було не обійтися, але Адолін натомість відчував лише огиду. Стоячи серед поля свіжих трупів і вдихаючи їдучий дим, що курився під дощем із випалюваних очей, княжич затремтів від огиди і зронив Сколкозбройця, який одразу щез, перетворившись на імлу.

Аж раптом щось урізалося в нього ззаду.

Він заточився, спіткнувшись об труп, але, втримавшись на ногах, обернувся. Від удару Сколкозбройцем нагрудником розповзлася павутина осяйних тріщин. Парирувавши передпліччям наступний випад, княжич позадкував і став у бойову стійку.

Перед ним, стікаючи дощівкою, височіла вона. Як це ж її? Ешонай.

Холін широко всміхнувся під опущеним забралом. Сколкозбройна? Таке йому було до снаги — чесний двобій. Він здійняв руки, в одній із яких на ходу матеріалізувалася з імли його Зброя, і з розмаху парирував випад суперниці.

«Дякую», — пронеслася думка.

***

Скачучи на Баскому настилом, який вів із плато, де бився Ройон, Далінар затискав дурну, випадкову рану, що кривавила на плечі. Він мав би зауважити того списа, але надто зосередився на червоних блискавках і швидких переміщеннях бойових тандемів паршенді.

«Правда в тому, що ти вже старий», — зізнався собі подумки князь, зісковзнувши з коня, щоб лікарка могла оглянути рану. Може, не за кількістю прожитих років — адже йому йшов усього шостий десяток — але за солдатськими мірками точно. Без допомоги Сколкозбруї він робився загайним і кволим. Убивати — забава для молоді вже тому, що старечу голову стинають першою.

Проклятий дощ усе посилювався, й Далінар заховався під одним із павільйонів Навані. Вогонь лучників не дозволяв паршенді шарпати Ройонових оточенців, які відходили через плато. За допомогою стрільців Холін успішно врятував принаймні половину з них — але все північне плато було втрачено. Під Далінарів захист мостом переправився Ройон у супроводі капітана Хала — генеральського сина, який був у батьковій Збруї і стискав у руці Телебову Зброю (на щастя, підібравши її після того, як попередній володільник пав у бою).

А от тіло та Збрую довелося покинути. Не ліпше було й те, що спів паршенді тривав із неослабною силою. Попри врятованих солдатів, їх спіткала жахлива поразка.

Далінар відстебнув нагрудник і, роздратовано фиркнувши, опустився на стілець, який звеліла принести лікарка. Він терпів її маніпуляції, хоч і знав, що його рана не така вже й страшна. Так, серйозна — бо для вояка на полі бою інших не буває, а надто якщо вони заважають правиці орудувати мечем — але від такої не помреш.

— Буря забирай! — сказала лікарка. — Великий князю, та у вас тут шрам на шрамі. Скільки разів вас уже ранили в праве плече?

— Не пам’ятаю.

— Та як же ця рука вас досі слухається?

— Я її треную й розробляю.

— Але ж анатомію не обдуриш… — шепнула та, округливши очі. — Ну, тобто… буря забирай…

— Просто зашийте рану та й по всьому, — кинув Холін. — Так, знаю: на поле бою мені сьогодні не можна й перенапружувати руку ви забороняєте. Я вже наслухався таких рекомендацій…

Почати варто з того, що даремно він туди поткнувся. Хоч і зарікся брати участь у битвах, збираючись стати не воєначальником, а політиком.

Але вряди-годи таки мав являти Чорношипа. Цього потребували його люди. Та що там — буря забирай! — цього потребував і він сам. Бо інакше…

До павільйону влетіла Навані.

«Ну все, пиши пропало». Князь зітхнув, а жінка рушила до нього, проминаючи встановлений у павільйоні фабріал, який сяяв на невеличкій підставці, збираючи довколишню дощівку в мерехтливий сферичний контейнер, звідки та по двох металевих стержнях обабіч від пристрою зливалася додолу й, витікаючи з павільйону, збігала в провалля.

Далінар підвів на жінку очі, похмуро очікуючи, що отримає прочухана — наче «молодий» солдат, який забув гострильного бруска. Але вона натомість обійняла його з неушкодженого боку й пригорнула до себе.

— То нагінки не буде? — спитав Далінар.

— Ми на війні, — прошепотіла Навані. — Та ще й програє́мо, еге ж?

Далінар зиркнув на лучників, чиї запаси стріл вичерпувалися, й півголосом, щоб ті не почули, погодився з такою оцінкою. Лікарка звела на нього очі, а потім знову потупилася, зашиваючи рану.

— Ти вирушив на битву, коли був там потрібен, — сказала Навані. — Врятував життя великого князя і його вояків. То чого ж тобі очікувати від мене нагінки?

— Бо в цьому вся ти.

Він здійняв здорову руку й провів нею по волоссю жінки.

— Адолін здобув перемогу, — сказала Навані. — Паршенді на тому плато зазнали розгромної поразки й розбіглися. Аладар тримається, а Ройона спіткала невдача — проте загалом битва триває на рівних. То чому ж ми її програє́мо? Я відчуваю це із виразу твого обличчя, але розумом ніяк не збагну…

— Бо нічия для нас означає поразку, — відказав Далінар, усім єством відчуваючи, як там, далеко на заході, щось назріває. — Якщо паршенді доспівають ту пісню, то — коли вірити Рлайну — все буде скінчено.

Лікарка якнайретельніше обробила рану й, наклавши пов’язку, дозволила пацієнтові надягти сорочку та кітель, які мали додатково фіксувати її. А князь, одягнувшись, підвівся, щоб піти до штабного намету й дізнатися від генерала Хала, як розвивається ситуація. Але йому завадив Ройон.

— Далінаре! — Рослявий і лисуватий, той увірвався до павільйону й, підлетівши до нього, схопив за руку. Поранену. Холін поморщився. — Там буреклята кривава лазня! Ми покійники. Буря забирай, ми покійники!

Неподалік переминалися з ноги на ногу лучники, що вистріляли весь боєзапас. А на плато по той бік провалля зібралося море червоних очей, які світилися, наче жарини в темряві.

Далінарові тільки й кортіло, що вліпити Ройонові ляпаса, але з великим князем так не поводяться — навіть якщо в того істерика. І він натомість виволік панікера надвір, де злива — яка досі розійшлася до повноцінної бурі — обдала його непросохлий мундир свіжою крижаною дощівкою.

— Тримай себе в руках, ясновельможний, — суворо промовив Холін. — Мій син, на своєму плато, здобув перемогу. Тож усе не так погано, як здається.

— Мені шкода, що все так закінчується, — промовив Усемогутній.

Буря забирай! Відштовхнувши від себе Ройона, Далінар вийшов на середину плато й здійняв очі в небо.

— Озвися! Дай знати, якщо ти мене чуєш!

— Я тебе чую.

Ну нарешті — хоч якийсь прогрес.

— Ти Всемогутній?

— Дитя Честі-Гонора, я ж уже казав тобі, що ні.

— А хто ж ти?

— Я ТОЙ, ХТО НЕСЕ СВІТЛО Й ТЕМРЯВУ.

Тепер голос залунав якось розкотисто, немовби озиваючись луною.

— Прародитель бур… — збагнув Далінар. — Ти Вісник?

— НІ.

— То, може, спрен? Чи бог?

— І ТОЙ, І ТОЙ.

— Навіщо ти промовляєш до мене? — гукнув у небеса Далінар. — Що відбувається?

— ВОНИ ПРИКЛИКАЮТЬ БУРЮ. СМЕРТОНОСНУ. МОЮ ПРОТИЛЕЖНІСТЬ.

— Як нам спинити її?

— ЇЇ НЕ СПИНИТИ.

— Але ж має бути якийсь вихід!

— Я ПРИШЛЮ ВАМ БУРЮ ОЧИЩЕННЯ, ЯКА ПОНЕСЕ ГЕТЬ ВАШІ ТРУПИ. БІЛЬШОГО МЕНІ НЕ ЗРОБИТИ.

— Ні! Не смій полишати нас!

— ТИ ВИСУВАЄШ ВИМОГИ ДО МЕНЕ, ВАШОГО БОГА?

— Ти мені не бог і ніколи не був моїм богом! Ти примара, обман!

Удалині загуркотів зловісний грім, а дощ сильніше хльоснув князя по обличчю.

— МЕНЕ КЛИЧУТЬ. Я МАЮ ЙТИ. ДОНЬКА НЕ СЛУХАЄТЬСЯ. ДИТЯ ГОНОРА, ВИДІНЬ У ТЕБЕ БІЛЬШЕ НЕ БУДЕ. НА ЦЬОМУ КІНЕЦЬ. ПРОЩАВАЙ.

— Прародителю бур! Вихід має бути! Я тут не загину! — закричав Далінар.

Мовчання. Навіть грім не гримнув. Довкола князя зібралися люди — солдати, писарки, вістові, Ройон із Навані. Перелякані люди.

— Не полишай нас. — Холінів голос осікся. — Благаю…

***

Моаш ступив уперед. Його забрало було підняте, й на обличчі читався біль.

— Каладіне?

— Моаше, мені довелося зробити вибір, який дасть мені спати ночами, — стомлено сказав Каладін, заступаючи собою короля, який лежав без свідомості.

Рана на нозі відкрилася, й довкола капітанового чобота стояла калюжа крові. Голова йшла обертом, і він, щоб не впасти, спирався на ратище.

— Ти ж казав, що йому можна довіряти, — лунко мовив Ґрейвз із-під шолома, обертаючись до Моаша. — Ти поручився за нього!

— Бо так і є: Каладін — надійна людина, — відказав новоспечений світлоокий.

У безлюдному коридорі палацу не було нікого, крім їхньої трійці (четвірки, коли рахувати з королем).

Сумно гинути в такому місці, де немає вітру.

— Він просто трішки заплутався, — промовив Моаш, виступаючи наперед. — Але це нічого — все в силі. Ти ж нікому не сказав ні слова — правда, Каладіне?

«Впізнаю цей коридор, — майнуло в капітановій свідомості. — Саме тут ми билися з Убивцею в білому». Ліворуч тяглася низка вікон, але через мжичку їх зачинили віконницями. Так — онде те місце. Він помітив забрану під дошки діру, яку вбивця прорубав у стіні — саме звідти Каладін випав у темряву.

Аж ось він знову тут. Глибокий вдих — і Каладін, якомога стійкіше тримаючись на здоровій кінцівці, здійняв списа, наставивши вістря на Моаша.

Буря забирай! Як же болить поранена нога!

— Келе, короля поранено, — сказав Моаш. — Ми прийшли сюди по кривавому сліду. Він, уважай, уже покійник.

«…По кривавому сліду». Каладін закліпав затуманеними очима. Ну звісно ж. У нього загальмувалося мислення — він мав би допетрати.

Моаш спинився за кілька футів від Каладіна — якраз перед зоною досяжності його списа.

— Келе, що ти зібрався робити? Напасти на бойового товариша? Адже я з Четвертого мосту!

— Ти вийшов із його складу тієї самої миті, коли зрадив своєму обов’язку, — прошепотів командир.

— А ти ні?

— І я такий самий, — погодився той, відчуваючи, як занудило коло серця. — Але я намагаюся повернути все, як було.

Моаш ступив іще крок, але охоронець наставив списа прямо другові в обличчя, і той спинився, заспокійливо здійнявши руку в латній рукавиці.

Ґрейвз рушив уперед, але спільник махнув йому відійти — а відтак обернувся до капітана.

— Келе, чого ти сподіваєшся цим досягти? Ставши на нашому шляху, ти й сам загинеш, і короля не врятуєш. Хочеш висловити мені своє фе? Чудово. Ти намагався. Але стикнувшись із переважними силами, був змушений відступити, уникаючи непотрібної крові. Ну ж бо — опусти списа.

Каладін озирнувся через плече. Король іще дихав.

Моашів обладунок дзенькнув, і капітан, обернувшись, знову виставив ратище. Буря забирай! У голові аж сіпало від болю.

— Келе, я не жартую, — мовив Моаш.

— А то що — нападеш на мене? Свого капітана? Свого друга? — спитав той.

— Не перекладай із хворої голови на здорову.

— А чом би й ні? Що для тебе важливіше — я чи дріб’язкова мстивість?

— Дріб’язкова?! Каладіне, та він убив їх! — гаркнув Моаш. — Ця жалюгідна пародія на короля звела зі світу єдину рідню, яку я будь-коли мав.

— Знаю.

— То чому ж захищаєш його?

— Бо не він був у тому винен.

— Що за…

— Не він був у тому винен, — повторив Каладін. — Але навіть якби й так, я все одно не відступився б. Ми з тобою маємо бути вищі від цього, бо йдеться… Ні, до пуття мені цього не пояснити. Але повір моєму слову, Моаше, — облиш цю справу. Король іще не бачив ні тебе, ні Ґрейвза. Ми підемо до Далінара, і я подбаю, щоб по заслугах отримав істинний винуватець, Рошон, — ось хто насправді стояв за смертями твоїх дідуся та бабусі.

Але ми з тобою, Моаше, не станемо такими, як він — убивцями з темного коридору, які вкорочують віку п’яному, бо він їм огидний, але брешуть собі, наче так буде ліпше для королівства. Якщо я вбиватиму людину, то робитиму це серед білого дня й тільки тому, що не матиму іншого виходу.

Моаш вагався, і Ґрейвз, дзенькаючи обладунком, підступив до нього — але той застережно виставив руку. А відтак глянув Каладінові у вічі й похитав головою.

— Вибач, Келе. Тепер уже пізно.

— Я не дозволю вам цього зробити. Я не відступлюся.

— Гадаю, що так буде навіть ліпше.

Моаш опустив забрало, і щойно те сіло на місце, як боковини шолома затягнуло імлою.

84. Той, хто рятує

332132187716103591971112633655412337751028133912971

516275711013151663639109131872659108333716715256333

365976371679361431382974437576397614813382516171525

332132187716103591971112633655412337751028133912971

516275711013151663639109131872659108333716715256333

365976371679361431382974437576397614813382516171525

З Діаграми, книга 2-га окружності стелі: послідовність 15

Підтвердивши припущення Шаллан, кам’яна брила сковзнула всередину, являючи вхід до будівлі, куди століттями ніхто не заходив — ба навіть оком не кидав. Ренарін відступив від прорубаного отвору, даючи дівчині пройти наперед. Зсередини потягнуло застояним, затхлим повітрям.

Княжич відіслав Сколкозбройця й, полегшено зітхнувши (чого б це?), розслаблено сперся на зовнішню стіну будівлі. Шаллан ступила крок до входу, але мостонавідники прослизнули поперед неї, щоб спершу перевірити, наскільки це безпечно. Вони здійняли сапфірові ліхтарі…

…Й освітили дивні дива.

У дівчини перехопило подих. Велике округле приміщення було гідне хоч палацу, хоч храму. Стіну й підлогу вкривала сліпуча, різнобарвна мозаїка з величними сценами — лицарями в обладунках, які стояли під небесами, що клубочилися червоним і синім, та представниками всіх суспільних станів, зображеними в найрізноманітнішому антуражі. Все це було викладене з кольорових камінців усіх можливих різновидів — справжній шедевр, який зібрав в одному приміщенні цілий світ.

Побоюючись пошкодити портал, Шаллан попросила княжича завдати удару туди, де, як вона сподівалася, зберігся натяк на двері — і, схоже, не помилилася. Ввійшовши досередини, вона запетляла доріжкою, що звивалася округлим приміщенням, мовчки рахуючи мозаїчні сегменти на підлозі. Їх було десять — як-от десять лицарських орденів, десять королівств і десять народів. Аж раптом, між сегментами, котрі символізували перше та десяте королівства, показалася й вужча одинадцята секція — із зображенням високої башти. Урітіру.

Портал — вона таки знайшла його. А ця мозаїка! Яка краса. Від неї перехоплювало подих.

Але наразі часу на замилування не було. Велика мозаїка на підлозі завивалася довкола центру приміщення, але меч кожного з лицарів указував на ту саму частину стіни — тож дівчина рушила в тому напрямку. Скидалося на те, неначе все, що там було, чудово збереглося — навіть настінні бра, які, здавалося, досі містили потьмянілі самоцвіти.

На стіні виявився вставлений у камінь металевий диск. Зі сталі чи що? Попри довгу занедбаність, він не поіржавів і навіть не потемнів.

— Незабаром почнеться… — оголосив Ренарін із протилежного боку приміщення, і його тихий голос розлігся луною, відбиваючись від склепіння.

Буря забирай, цей хлопчина лякав її — а надто на додачу до завивання шквального вітру й шуму дощу, який періщив по плато знадвору.

З’явилися Її Світлість Інадара з кількома науковицями та подвижниками — вступивши в приміщення, новоприбулі заохали й кинулися оглядати мозаїку, перемовляючись між собою.

Але Шаллан роздивлялася дивний диск у стіні, який мав подобу десятикутної зірки з тонким прорізом точно по центру. «Тут мали порядкувати Променисті, — майнуло в гадці. — А що було лише в Променистих і ні в кого, крім них?» Чималенько всього, але форма того отвору в металі навела її на досить імовірне пояснення, чому відчиняти Присяжну браму могли тільки вони.

— Ренаріне, підійдіть сюди, — попросила дівчина.

Юнак погупав сабатонами в її напрямку.

— Шаллан, часу обмаль, — попередив Фрактал. — Вони прикликали Вічновій. Але це ще не все… з протилежного боку насувається і якась інша стихія. Може, великобуря?

— Стоїть Ридання, — сказала Шаллан, дивлячись на спрена, який жолобив стіну біля сталевого диска. — О цій порі великобур не буває.

— Але якась усе одно гряде. Шаллан, вони налетять одна на одну. Дві бурі зітнуться прямо тут.

— А ці бурі, бува, не розрядять одна одну?

— Вони посилять одна одну, — заперечив Фрактал, — наче дві хвилі, що стикаються гребенями, входячи в резонанс… Це породить такий ураган, якого ще не бачив світ. Він крушитиме камінь і може обрушити самі тутешні плато. Буде кепсько — дуже й дуже кепсько.

Шаллан поглянула на Інадару, яка підійшла й зупинилася коло неї.

— А ви що думаєте?

— Ваша Світлосте, я вже не знаю, що й думати, — промовила жінка. — Ви мали рацію щодо Присяжної брами. І я… я більше не відчуваю себе компетентною судити, що правильне, а що хибне.

— Треба, щоб армії перемістилися на це плато, — сказала Шаллан. — Бо навіть у разі перемоги над паршенді вони будуть приречені, якщо ми не доможемося, щоб портал працював.

— Це взагалі не схоже на портал, — зауважила Інадара. — Що він нам дасть? Відчинить прохід у стіні?

— Не знаю, — відказала дівчина і глянула на Ренаріна. — Прикличте-но Сколкозбройця.

Той зробив, як просили, й поморщився, коли Зброя з’явилася. Шаллан тицьнула пальцем у проріз: інтуїція підказувала, що той схожий на замкову щілину.

— Спробуйте подряпати Зброєю цей метал. Але надзвичайно обережно — адже ми не хочемо зруйнувати портал, якщо я помиляюся.

Ренарін підступив до стіни й акуратно, притримуючи лезо лівицею — згори, при самому вістрі — помістив його кінчик на метал коло замкової щілини. Але Зброя його не взяла. Княжич гмикнув і спробував натиснути трішки сильніше, але метал не піддавався.

— Цей диск зроблено з того самого матеріалу, — збуджено промовила Шаллан. — А форма отвору така, що меч теоретично міг би влізти. Ану спробуйте просунути лезо всередину — але дуже повільно.

Холін спробував, і коли вістря проникло в шпарину, її форма цілковито змінилася — метал потік, припасовуючись до Сколкозбройця. Спрацювало! А щойно Зброя стала на місце, як усі вони повернули голови, роззираючись — але на позір усе залишилося, як було.

— І що, є якийсь результат? — спитав Ренарін.

— Його не може не бути, — відказала Шаллан.

Вони, певне, «відімкнули двері» — але як їм «повернути дверну ручку»?

— Нам знадобиться допомога Її Світлості Навані, — повела далі дівчина. — А найважливіше те, що ми маємо зібрати всіх тут. Солдати, мостонавідники — гайда! Біжіть і перекажіть ясновельможному Далінарові зібрати армії на цьому плато. Скажіть, що коли він цього не зробить, вони будуть приречені. А ми з вами, вчені го́лови (що їх одна — добре, а багато — ліпше), спробуємо збагнути, як працює ця буреклята штукенція.

***

Адолін танцював у ритмі стихії, обмінюючись ударами з Ешонай. Суперниця була майстриня фехтувати, але її стійки були йому незнайомі. Паршендійка робила обманні рухи й — то відступаючи, то наступаючи — промацувала його оборону, носячись крізь бурю, наче тріскотлива блискавиця.

Княжич і собі не відставав — тіснив її, розмахуючи Сколкозбройцем. Дуель. Перемогти на дуелі — таке йому було до снаги, навіть б’ючись серед бурі й проти чудовиська. Він насідав на суперницю, женучи її полем бою ближче до того місця, де його армія перетнула плато, щоб вступити в зіткнення з ворогом.

Маніпулювати нею було складно. Адолін зустрічався з Ешонай лише двічі, але в нього було таке враження, що її бойовий стиль говорив сам за себе. Від неї так і віяло жагою крові, потягом до вбивства, Запалом. Сам княжич його не відчував, але інтуїтивно вловлював у ній.

Довкола нього билися в оточенні чи розбігалися під натиском алеті вороги. Холін проминув паршендійця, якого солдати звалили додолу, а коли той спробував відповзти, випустили йому кишки. Плато заливали дощівка та кров, а до грому домішувалися нестямні зойки.

До грому. Далекого грому на заході. Княжич поглянув у тому напрямку й замало не розгубив концентрації — бо навіч узрів, як, спалахуючи червоним, розростається велетенський вихор із вітру й дощу.

Ешонай завдала удару, й Адолін, обернувшись, парирував її клинок передпліччям. Та секція його Збруї була вже ослаблена, і з тріщин засочилося Буресвітло. Зате княжич, підступивши впритул й одноруч замахнувшись мечем, вгатив паршендійку в бік. Нагородою йому стало хрипіння, але суперниця не зігнулася навпіл — ба навіть не відсахнулася — а, занісши правицю, знову обрушила Сколкозбройця на його передпліччя.

Збруя вибухнула світними бризками розплавленого металу. Буря забирай! Адолін відсмикнув руку й, вимушено знявши латну рукавицю — яка тепер, без контакту з рештою обладунку, зробилася заважкою — зронив її. Непокриту шкіру стало обдувати вітром — страхітливо сильним.

«Ще трішки», — майнуло в голові, й Адолін, попри втрачену секцію Збруї, не відступив. Схопивши Зброю обома руками — однією «броньованою», а другою голою, — він кинувся вперед і провів серію ударів, перейшовши з Вітростійки (годі з нього її замашної величі!) у Вогнестійку — не лише заради її моці, а й доносячи до суперниці те, що саме хоче всім цим сказати.

Ешонай, заричавши, вимушено відступила.

— Тобі кінець, винищувачу, бо сьогодні не твій день, — зачувся з-під шолома її голос. — Сьогодні твоя жорстокість обернеться проти тебе. Сьогодні занепад перекинеться з мого народу на твій.

«Ще трішки».

Адолін напосів на неї, фонтануючи випадами, а потім, ослабивши натиск, розкрився. Паршендійка негайно ж купилася на цю хитрість і, розмахнувшись, завдала удару по його шолому, що й так уже сочився Буресвітлом. Еге, Запал заволодів нею до решти. Він надавав їй сили та енергії, але й штовхав на безрозсудні вчинки, застуючи очі на те, що коїлося довкола.

Отримавши удар по голові, Адолін заточився. А Ешонай, тріумфуючи, розсміялася й знову занесла меча.

Та княжич ринув уперед і врізався плечем та головою їй у груди. Його шолом, не витримавши сили зіткнення, розлетівся — але гамбіт спрацював.

Бо Ешонай не бачила, як близько вони опинилися до прірви.

Зіштовхнувши суперницю з краю плато, Адолін уловив її паніку й почув зойк, із яким вона полетіла в темну безодню.

На жаль, шолом, бризнувши друзками, на мить засліпив Холіна. Він заточився, а коли поставив ногу, то відчув під нею порожнечу й, накренившись, повалився в неї.

Якусь нескінченну мить княжич відчував лише паніку й шок, і доки збагнув, що не падає, спливла ціла вічність. В очах прояснилося, й Адолін побачив розверзнуту пащу провалля, яку звідусіль запинала завіса дощу. А відтак озирнувся через плече.

Там виявилися двоє мостонавідників, які встигли спіймати його за латну спідницю й силкувалися відтягти від провалля. Натужно крекчучи, вони не випускали з рук слизький метал, а ногами щосили впиралися в камені, щоб не полетіти слідом за княжичем.

Аж тут неначе з-під землі з’явилися інші солдати й приспіли на допомогу. Обхопивши Адоліна за пояс і плечі, вони спільними зусиллями відтягли його з краю безодні туди, де Холін, відновивши рівновагу, зміг самостійно позадкувати від прірви.

Солдати вибухнули тріумфальними криками, а княжич, стомлено засміявшись, обернувся до охоронців, Шрамма та Дрегі, і сказав:

— Гадаю, даремно я нервувався, чи зможете ви триматися коло мене…

— Пусте, — кинув Шрамм.

— Атож, піднімати світлооких товстунів — це як раз плюнути, — докинув Дрегі. — А ви спробуйте-но якось на дозвіллі підняти моста…

Адолін широко всміхнувся й витер мокре обличчя рукою, яка залишилася без рукавиці.

— Погляньте, чи вдасться вам розшукати шматок мого шолома чи поруча. Коли маєш із чого вирощувати заміну, регенерація обладунку відбувається швидше. І будьте ласкаві — рукавицю теж підберіть.

Мостонавідники кивнули. На небі збиралися червоні блискавиці, а темний дощовий вихор ширився й розростався. От так-так… схоже, добра це аж ніяк не віщувало.

Адолін мав ліпше зорієнтуватися в загальній картині баталії, тож кинувся мостом на центральне плато. Де його батько? Як там справи в Аладара з Ройоном? Чи повернулася вже з експедиції Шаллан?

Здавалося, що на центральному плато панував хаос. Вітер, посилюючись, шматував або й завалював намети. Зусібіч метушилися люди. Зауваживши чиюсь постать у цупкому плащі, яка цілеспрямовано крокувала крізь дощ, княжич стримав її за руку, коли вона проходила повз: у нього ж бо виникло враження, наче ця людина знає, що робить.

— Де мій батько? — спитав він. — І які накази тобі велено передати?

Каптур плаща спав, і чоловік звернув до Адоліна очі, які здавалися трішечки завеликими й занадто округлими. Лиса голова. Тонкий, просторий одяг під плащем.

Убивця в білому.

***

Моаш ступив крок уперед, проте Сколкозбройця не прикликав.

Каладін завдав удару ратищем, але марно — всі сили, які зоставалися, пішли на те, щоб бодай триматися на ногах. Вістря відскочило від Моашевого шолома, й колишній мостонавідник ударом кулака розтрощив його древко на друзки.

Капітан, заточившись, застиг, але Моаш із ним не закінчив: він підступив іще на крок і вгатив його «броньованим» кулаком у живіт.

Каладін охнув і зігнувся навпіл. Усередині не залишилося живого місця. Від неймовірної сили удару його ребра тріснули, мов хмизини. Забризкуючи Моашів обладунок, він закашлявся кров’ю і застогнав. А той, розтиснувши кулака, відступив.

Охоронець повалився на холодну кам’яну підлогу, трясучись усім тілом. У нього було таке відчуття, наче очі от-от повилазять з орбіт, і він тремтливо скулився, тримаючись за роздроблену грудну клітку.

— От буря, удар вийшов надто сильний, — Моашів голос долинав наче здалеку.

— Ти вчинив, як мав. — А це сказав уже Ґрейвз.

«Ох… Прародителю бур… як же боляче…»

— І що тепер? — спитав Моаш.

— Покінчимо з цим. Уб’ємо короля Сколкозбройцем і сподіватимемось, що його смерть усе одно скидатиметься на роботу вбивці. От тільки з кривавими слідами вийшло негаразд — у декого можуть виникнути запитання. Ану дай-но я позрізаю ці дошки, щоб складалося враження, наче шин, як і минулого разу, проник через стіну.

Холодне повітря. Дощ.

І крик? Аж ген удалині? Знайомий голос…

— Сил? — шепнув Каладін скривавленими вустами. — Сил?

Жодної відповіді.

— Я біг… доки не вичерпав усього себе… — прошепотів Каладін. — І тепер… перегонам кінець.

Важить життя, а не смерть.

— Я це зроблю — візьму цей тягар на себе. — Знову Ґрейвз.

— Таке право належить мені! — Голос Моаша.

Каладін закліпав очима, і його погляд навівся на короля, який лежав непритомний одразу за ним. Елгокар іще дихав.

«Я захищатиму тих, хто не в змозі захистити себе сам».

Лише тепер він остаточно збагнув, чому не зміг учинити інакше. Капітан перекотився й звівся навколішки. Моаш і Ґрейвз сперечалися.

— Я маю його захищати, — прошепотів Каладін.

Чому?

— Бо якщо я захищатиму… — Він закашлявся. — Якщо я захищатиму… лише тих, хто мені до вподоби, це означатиме, що мені байдуже до слушності моїх учинків.

У такому разі він дбав би лише про те, як буде зручніше для нього.

Такими діями він захищав би себе, а не інших.

Тамуючи нелюдський біль, Каладін натужно підняв одну ногу, здорову, й — через силу, кашляючи кров’ю та заточуючись — звівся навстоячки між Елгокаром і вбивцями. Його тремтливі пальці намацали на поясі і — з третьої спроби — витягли з піхов ножа. В очах, затуманюючи зір, повиступали сльози болю, але Каладін таки розгледів, як обидва Сколкозбройні обернулися до нього.

Моаш повільно підняв забрало. У виразі його обличчя прозирало приголомшення.

— Прародителю бур… Келе, та як же ти тримаєшся на ногах?

Тепер усе ставало на місця.

Ось чому він повернувся. Річ була в Тіені, в Далінарові, у правильності вчинків — а насамперед у тому, щоб захищати людей.

Ось яким він прагнув бути.

Каладін відвів назад одну ногу (торкнувшись п’яткою короля) й, ставши в бойову стійку, здійняв перед собою п’ястка із затиснутим у ньому ножем. Рука ходила ходором, наче дах у грозу — але він глянув Моашеві просто у вічі.

Важить сила, а не слабкість.

— Вам. Його. Не. Отримати.

— Моаше, покінчи з ним, — звелів Ґрейвз.

— Буря забирай — навіщо? — кинув той. — Ти поглянь на нього. Ну який же він боєць?

Каладін відчував цілковите знесилення. Але він принаймні підвівся.

Все. Його шлях добігав кінця.

Знову зачувся той крик — тепер неначе наблизившись.

— Він мій! — мовив жіночий голосок. — Я заявляю своє право на нього.

— ВІН ПОРУШИВ ОБІТНИЦЮ.

— Він забагато знає, — сказав до Моаша Ґрейвз. — І зрадить нас, якщо переживе цей день. Моаше, ти й сам розумієш, що я кажу правду. Вбий його.

Ніж вислизнув із Каладінового хвату й брязнув додолу, бо пальці, ослабнувши, не змогли його втримати, а рука безсило обвисла. Він приголомшено втупився в зронену зброю.

— Мені байдуже.

— ЧЕРЕЗ НЬОГО ТИ ЗАГИНЕШ.

— Вибач, Келе, — зронив Моаш, підступаючи. — Я мав би зробити це швидко й одразу.

— Слова, Каладіне. — Це був голос Сил. — Ти маєш проректи Слова.

— Я ЗАБОРОНЯЮ.

— ТВОЯ ВОЛЯ НЕ МАЄ ЗНАЧЕННЯ! — крикнула Сил. — ЯКЩО ВІН ПРОРЕЧЕ СЛОВА, ТОБІ МЕНЕ НЕ СТРИМАТИ. СЛОВА, КАЛАДІНЕ! ПРОКАЖИ ЇХ!

— Я захищатиму навіть тих, кого ненавиджу, — шепнув Каладін скривавленими губами, — якщо так буде правильно.

У Моашевих руках з’явивилася Зброя.

Далекий гуркіт. Розкот грому.

— СЛОВА ПРИЙНЯТІ, — неохоче мовив Прародитель бур.

— Каладіне! — гукнув голос Сил. — Витягни руку!

Вона запурхала довкола нього, раптом ставши видимою — осяйною стрічкою.

— Мені несила… — змучено видобув той.

— Витягни руку!

Каладін простягнув тремтливого п’ястка. Моаш завагався, зволікаючи.

З отвору в стіні повіяв вітер, і Сил, як нерідко бувало, перетворилась зі світної стрічки на імлу — сріблясту імлу, яка, розростаючись, згущувалася перед Каладіном і вкладалася йому в руку.

З неї матеріалізувався Сколкозброєць — осяйний та блискучий — на чиєму лезі світилися яскравим блакитним світлом звивисті візерунки.

Каладін хапнув повітря, наче щойно прокинувшись із глибокого сну. Настінні бра по всьому коридору замиготіли й погасли.

На мить запанувала темрява.

А потім Каладін вибухнув Світлом.

Воно вирвалося з його тіла, освітивши пітьму, наче розпечене до білого сонце. Збліднувши з лиця у тому сліпучому сяйві, Моаш здійняв руку, затуляючи очі, й позадкував.

Біль розсіявся, немовби вранішній туман спекотного дня, і Каладін міцніше стиснув осяйного Сколкозбройця, поряд якого Ґрейвзів і Моашів здавалися примітивними. По всьому коридору одна за одною розчахувалися віконниці, а крізь вікнини шумно вривався вітер. Підлога позад Каладіна схопилася інеєм, який — дедалі ширячись у напрямку від нього — утворив на своєму тлі ґліф, що дуже скидався на крила.

Ґрейвз звереснув і, поспішаючи вшитися, впав, а Моаш позадкував, витріщаючись на Каладіна.

— Променисті лицарі повернулися, — спокійно сказав той.

— Надто пізно! — крикнув Ґрейвз.

Капітан насупився й кинув погляд на короля.

— Діаграма провіщала, що так буде, — побивався Ґрейвз, метушливо відповзаючи вглиб коридору. — А ми випустили, зовсім випустили це з уваги! Занадто зосередилися на тому, щоб розділити тебе й Далінара, але не подумали, що такими діями можемо спровокувати твоє перетворення!

Моаш перевів погляд із нього на Каладіна. А потім, дзенькнувши Збруєю, обернувся й, кинувшись утікати, зник у глибині коридору.

«Каладіне, — озвався у свідомості голос Сил. — Коїться щось дуже недобре. Я відчуваю це у вітрах».

Ґрейвз зайшовся істеричним реготом.

— Розділити мене й Далінара? — прошепотів Каладін. — Навіщо це їм?

Він обернувся і глянув на схід.

— Тільки не це…

85. Поглинений небесами

Але хто цей ірраціональний залишок, цей неприкаяний блукач? Я оглядаю те, до чого він причетний — і мені відкривається світ. Я сахаюся. Не може бути. Невже?

З Діаграми, Псалом чудес із західної стіни: 8-й абзац(Примітка Адротаґії: Може, йдеться про мрейза?)

— А вона не сказала, чи зможе відкрити портал? — спитав Далінар, крокуючи до штабного намету.

Довкола періщив такий рясний дощ, що вирізнити його окремі пасма, гнані вітром, не дозволяли навіть фабріалові світильники Навані. Князь давно мав би знайти укриття.

— Ні, Ваша Ясновельможносте, — відказав Пійт, мостонавідник. — Але вона наголошувала, що нам не витримати двох великобур, які насуваються.

— Як це «двох»? — запитала Навані.

Її вирвана з рук парасолька давно полетіла за вітром, і жінка, попри вдягнутий цупкий плащ, усе одно промокла до нитки. По інший бік від Далінара крокував Ройон, чиї просяклі водою борода та вуса обвисли.

— Не знаю, Ваша Світлосте, — промовив Пійт, — але таке вона сказала. Великобуря й щось іще… як це ж його?.. Вічновій мають зітнутися прямо тут.

Далінар замислено насупився. Штабний намет був просто перед ним. Він переговорить там із польовими офіцерами й…

Аж раптом намет здригнувся від шквалу й, зірвавшись, пронісся повз князя, волочачи за собою мотузки з бретналями — так близько, що до нього, здавалося, можна було дотягтися. Холін вилаявся, дивлячись, як там, де щойно стояв намет, на камінь висипаються, освітлюючи плато, десятки сфероламп, а писарки з солдатами метушаться, хапаючи мапи й папери, доки ті не стали здобиччю вітру й дощу.

— Буря забирай! — лайнувся князь, відвертаючись від страшенного шквалу. — Що там із поточною обстановкою?

— Сер! — До князя підбіг Каель, начальник польового штабу, в супроводі дружини, Апари. Одяг на ньому був здебільшого сухий, але ситуація змінювалася на очах. — Аладар на своєму плато здобув перемогу! Моя дружина саме готувала вам донесення.

— Справді?

Благослови його Всемогутній. Аладар таки впорався.

— Так точно, сер, — підтвердив Каель, якому довелося перекрикувати дощ і вітер. — Великий князь повідомляє, що ворожі співуни не чинили опору й дали себе перебити, а решта паршенді не встояли й повтікали. Тож навіть не втримавши Ройонового плато, битву ми виграли!

— Ох, сумніваюся! — гукнув у відповідь Далінар. Усього лічені хвилини тому дощ був тихий, але стрімко посилювався. — Негайно передайте Аладарові, моєму синові й генералові Халу наказ: просто на південному сході від нас є ідеально кругле плато — нехай усіма силами відступають туди й готуються до бурі, яка от-от налетить.

— Слухаю, сер! — відчеканив офіцер і віддав честь, стукнувши себе кулаком у груди. Але іншою рукою вказав за плече Далінарові: — Сер, ви це бачили?

Той обернувся і глянув на захід, де виднілися спалахи червоного світла й раз по раз збігали донизу розряди блискавок. Саме небо неначе билося в корчах від того, що там визрівало — колосальної бурі, чий зародок стрімко розкручував спіраль свого розвитку.

— Усемогутній, що над нами… — шепнула Навані.

Неподалік затрясся ще один намет, чиє кріплення ослаблював вітер.

— Каелю, кидайте намети, — звелів князь. — Усім на марш — негайно. Навані, рушай до Її Світлості Шаллан і допоможи їй, чим зможеш.

Офіцер кинувся геть і заходився вигукувати накази, а Навані, рушивши з ним, розчинилася в темряві — але загін охорони метнувся їй навздогін.

— Далінаре, а я? — запитав Ройон.

— А ти маєш очолити своїх людей і вивести їх у безпечне місце, — відказав Холін. — Якщо його ще можна десь знайти.

Намет неподалік від них знову затрясся. Далінар насупився. Йому здалося, наче той трясеться не від вітру. А це що… крик?

Тканина намету тріснула, й звідти, проїхавши спиною по камінню, вилетів Адолін, чия Збруя сочилася Світлом.

— Адоліне! — крикнув князь, кидаючись до сина.

У його Збруї бракувало кількох секцій, а з носа княжича юшила кров. Юнак підвів на батька очі й крізь зціплені зуби сказав щось — але його слова віднесло вітром. Шолома не було, лівого поруча теж, нагрудник потріскався так, що от-от мав розпастися, а права нога залишилася незахищена. Хто міг утнути таку річ зі Сколкозбройним?

Відповідь не змусила на себе чекати. Пригортаючи Адоліна, Далінар не зводив очей із поваленого намету, який метлявся на вітрі й зірвався тоді, коли повз нього пройшов чоловік, що курився струминками осяйного Світла. Чужинські риси обличчя, суціль білий одяг, котрий прилип до тіла під дощем, понура безволоса голова й затінені очі, які сяяли Буресвітлом.

То була Ґавіларова смерть. Убивця в білому, Сет.

***

Шаллан розшифровувала написи на стінах круглого приміщення, гарячково шукаючи способу домогтися, щоб Присяжна брама запрацювала.

У неї мало вийти. Неодмінно мало.

— Їх виконано зорепіснемовою, — сказала Інадара. — Мені не розібратися в жодному з них.

«Ключ дадуть Променисті лицарі».

Хіба Ренарінового Сколкозбройця не досить?

— У чому закономірність? — шепнула Шаллан до Фрактала.

— Ммм… — озвався той. — А може, ти її не бачиш, бо перебуваєш надто близько? Як-от у випадку з Розколотими рівнинами?

Дівчина, повагавшись, підвелася й пройшла в центр приміщення, де сходилися воєдино зображення Променистих лицарів і їхніх королівств.

— Ясновельможний Ренаріне? Що з вами? — спитала Інадара, бо молодший княжич, повалившись навколішки, скулився під стіною.

— Я його бачу, — відповів той, неначе в гарячці. Його голос луною розлігся приміщенням, і подвижники, які вивчали мозаїку, підвели на княжича очі. — Я прозираю майбутнє. За що? Всемогутній, за що? За що мені це прокляття?

Він жалібно скрикнув і, підвівшись, стукнув чимось об стіну. Камінцем? І де ж він його взяв? А Ренарін, стискаючи «броньованими» пальцями оте своє не знати що, почав писати.

Шокована Шаллан підступила до княжича. Числова послідовність?

Суцільні нулі.

— Почалося, — шепотів Ренарін. — Почалося, почалося, почалося. Ми покійники. Ми покійники. Ми покійники…

***

Далінар стояв навколішках під небом, що розколювалося, і пригортав до себе сина. Дощівка змила з княжичевого обличчя кров, і ошелешений отриманою прочуханкою хлопчина закліпав очима.

— Батьку… — видобув Адолін.

Убивця підступав спокійно й на позір неквапно. Здавалося, що він не йде, а пропливає під дощем.

— Сину, коли успадкуєш мій трон, не дозволяй корумпувати себе. Не грайся в чужі ігри. Не йди на поводі, а веди за собою.

— Батьку! — скрикнув той, і його погляд прояснився.

Далінар підвівся. Адолін став накарачки і спробував зіп’ятися на ноги, але вбивця роздробив один із його нагомілковиків. Набути вертикального положення зробилося практично неможливо, й хлопець зісковзнув назад у воду, що збиралася калюжами.

— У тебе добрий вишкіл, Адоліне, — сказав Далінар, водночас не зводячи очей з убивці. — Ти ліпша людина, ніж я — тиран за натурою, який завше мав попрацювати над собою, щоб змінитися. А от ти — порядний від природи. Веди їх за собою, Адоліне. Об’єднай їх.

— Батьку!

Далінар відійшов від сина. Неподалік кричали-метушилися писарки та ад’ютанти, офіцери й рядові, шукаючи ладу в хаосі бурі. Вони виконували князівський наказ про евакуацію й переважно ще не помітили постаті в білому.

Шин спинився за десять кроків від Далінара. Збліднувши з лиця й заїкаючись, Ройон позадкував від них і здійняв крик:

— Убивця! Убивця!

Дощ трішки стишувався, але це не надто обнадіювало Далінара — не з тими червоними блискавками на обрії. Чи не… чи не буряна стіна там формувалася поперед тієї нової стихії? Його старання розгромити паршенді зазнали фіаско.

Шин не нападав, а просто стояв навпроти князя — непорушний і з непроникним обличчям, із якого стікала вода. Неприродно спокійний.

Холін був набагато вищий і кремезніший, а цей чоловічок у білому зі своєю блідою шкірою здавався заледве не юнаком — недолітком, як порівняти з Далінаром.

Ройонові крики, що лунали позаду, губилися в загальному рейваху, але Четвертий міст таки надбіг і, по периметру заступивши собою князя, наїжачився списами. Але той махнув охороні відійти зі словами:

— Хлопці, тут ви нічим не зарадите. Я сам із ним розберуся.

Десять ударів серця.

— Навіщо? — спитав Далінар у вбивці, який так само стояв під дощем. — Навіщо ти вбив мого брата? Тобі пояснили причину такого наказу?

— Я Сет-син-сина-Валлано, Заблудлий із Шиновару, й роблю, що вимагають господарі, не ставлячи запитань, — відказав той. Якось хрипко.

І Далінар змінив свою думку щодо стану цього чоловіка. Так, шин здавався спокійним, але говорив крізь зціплені зуби, а його очі були аж надто округлені.

«Буря забирай! Та він божевільний», — збагнув Холін.

— Не треба цього робити, — сказав князь. — Якщо річ у грошах…

— Моє від мене нікуди не дінеться! — крикнув убивця. З його обличчя бризнула дощівка, а вуста закурилися Буресвітлом. — Належне мені я отримаю до останньої дещиці! Воістину сповна! Затямив, каменеходцю?!

Убивця виставив руку вбік, і щойно в ній з’явився Сколкозброєць, як Сет натреновано — ба зневажливо, наче просто зріза́в хрящ із м’яса — ступив уперед і замахнувся на Далінара.

Князь парирував його випад власною Зброєю, яка з’явилася в останній момент — коли п’ясток був уже здійнятий.

Кинувши погляд на Далінарів клинок, убивця розтягнув губи, всміхаючись, але майже не оголивши зубів. У поєднанні з одержимістю в очах така посмішка була чи не найстрашнішим з усього, що Холін бачив на своєму віку.

— Дякую, — сказав убивця, — що розтягуєш мої страждання, не шукаючи легкої смерті.

Він ступив крок назад і запалав білим світлом.

А потім знову кинувся на Далінара. З нелюдською швидкістю.

***

Адолін лайнувся і струснув із себе приголомшення. Буря забирай, як же боліла голова! Він добряче стукнувся нею, коли його шпурнули додолу.

Батько бився із Сетом. Хвала Всемогутньому, що старий дослухався до голосу розуму й сформував зв’язок із Клинком божевільного. Адолін, зціпивши зуби, спробував підвестися, але без нагомілковика це було нелегко. Дощ стишувався, але небо не прояснилося. На заході червоним водоспадом проливалися додолу блискавиці — майже безперестанку.

Хоча водночас зі сходу віяв поривистий вітер. Звідти, від Першопочатку, також насувалася якась стихія — і це було дуже погано.

«Те, що сказав мені батько…»

Адолін, заточившись, замало не звалився додолу, але на допомогу прийшли чиїсь руки. Кинувши погляд у той бік, княжич побачив двох мостонавідників — тих самих, Шрамма та Дрегі. Саме вони допомогли йому встояти.

— Присягаюся бурею, вас обох підвищено! — гукнув Адолін. — Допоможіть мені скинути цей обладунок.

І він гарячково заходився звільнятися від секцій броні. Його Збруї так дісталося, що користі від неї майже не було.

Неподалік дзвенів метал — там бився батько. Якщо той іще трішечки протримається, Адолін устигне на допомогу. Він не дозволить тій істоті взяти гору вдруге. Оце вже зась!

Княжич глянув, як там старий — і застиг, так само тримаючись руками за ремені, які втримували на місці нагрудник.

Його батько… у фехтувальних рухах він був просто красень.

***

Далінар не бився, захищаючи своє життя — воно йому давно не належало.

Він бився, щоб сквитатися за Ґавілара. Бився так, як хотів би битися багато років тому, коли втратив свій шанс. Користуючись перервою між бурями — коли дощ ущух, а вітри набирали повітря, щоб знову повіяти — він танцював з убивцею королів і якимось дивом тримався.

Шин рухався як тінь. Його крок здавався зашвидким для людини. Він не стрибав, а змивав у повітря. Змахи його Сколкозбройця скидалися на спалахи блискавки, а вільна рука вряди-годи сягала вперед, щоб схопити супротивника.

Не забувши їхньої попередньої зустрічі, Далінар усвідомлював, що саме ця зброя — найгрізніша в Сетовому арсеналі. І щоразу примудрявся виставити меча й примусити вбивцю позадкувати. Той нападав із різних боків, а князь відбивався не думаючи. Адже думки задурювали голову й дезорієнтували.

Зате інстинкти самі знали, що робити.

Пригинатися, коли шин стрибає йому через голову. Відступати, уникаючи удару, який міг би перетяти хребет. Проводити випади, примушуючи нападника задкувати. А коли той простягає п’ястка, швидко відступати на три кроки й, загрозливо здійнявши меча, завдавати удару, цілячи в кисть.

Це спрацьовувало, і на короткий час дозволило князеві успішно відбиватися від тієї істоти. Четвертий міст, скоряючись його наказу, тримався позаду. От і добре, бо охоронці лише заважали б.

Холін не піддавався.

Але й гору не брав.

Аж ось він увернувся від удару, але зробити це досить швидко не зміг, і вбивця, накинувшись збоку, вгатив його кулаком.

Затріщали зламані ребра. Князь охнув і, заточившись, замало не впав. Змахнув Сколкозбройцем, відганяючи Сета — але було вже запізно: удар свою справу зробив. Біль був такий, що ноги не тримали. Далінар осів навколішки.

І тієї миті усвідомив істину, яку мав би збагнути ще хтозна-коли.

«Якби тієї ночі я не впився й не заснув, а був на місці… Ґавілар би все одно загинув.

Я не здолав би цієї істоти. Такий горішок, як вона, мені не по зубах — ні тепер, ні тоді.

Я не зміг би врятувати брата».

Ця думка принесла розраду й наостанок зняла з душі камінь, який Далінар проноси́в там понад шість років.

Убивця рушив до князя, страхітливо осяйний від Буресвітла, але ззаду на нього хтось кинувся.

Далінар гадав, що то Адолін або, може, хтось із мостонавідників.

Але виявилося, що то Ройон.

***

Адолін відкинув осторонь останню секцію обладунку й бігом кинувся до батька. Далінар стояв навколішках перед убивцею — переможений, але ще живий.

Наближаючись до нього, княжич закричав — аж раптом із решток намету хтось вискочив. То був великий князь Ройон — недоречно озброєний звичайним мечем — який кинувся на вбивцю, ведучи за собою невеличкий загін солдатів.

Якби пацюки вступили в битву з прірводемоном, то їхні шанси були б вищі.

Не встиг княжич скрикнути, як убивця — що рухався зі сліпучою швидкістю — крутнувся й зітнув Ройонове лезо при самому руків’ї меча. А іншою рукою, в стрімкому випаді, вдарив нападника в груди.

Ройон злетів у повітря, залишаючи конденсаційний слід із Буресвітла, і закричав, поглинений небесами.

Його люди протрималися навіть менше: спритно уникаючи списів, убивця з нелюдською грацією метнувся між їхніми лавами — й одним махом зітнув дюжину солдатів, у яких повигоряли очі.

Адолін перескочив через одне з їхніх тіл, яке повалилося долі. Буря забирай! Він досі чув, як десь високо в небі волає Ройон.

Княжич завдав удару, але та істота увернулася й відбила його Зброю. Вбивця широко всміхався, і було видно, як Буресвітло витікає в нього крізь зуби, хоч той і мовчав.

Адолін спробував Димостійку й провів стрімку серію випадів, але вбивця спокійнісінько повідбивав їх, нітрохи не переймаючись. Княжич зосередився й застосував усе своє дуельне вміння — але проти цієї істоти він був дитина.

Неподалік із неба, так само волаючи, звалився Ройон, огидно шльопнувши в момент удару об камінь. Мигцем поглянувши на те «мокре місце», Адолін зрозумів, що великий князь уже ніколи не підведеться.

Він, лайнувшись, кинувся на вбивцю — але на нього, розвіваючись, налетів брезент, що його Сет побіжно торкнув. Це чудовисько могло повелівати неживими предметами! Адолін прорубався крізь крам і рвонув уперед, щоб завдати удару…

Але виявив порожнечу.

«Пригнися».

Княжич припав до землі, а над ним щось пронеслося — вбивця, який летів у повітрі. Шинів Сколкозброєць просвистів над самою його головою, схибивши всього на лічені дюйми.

Адолін перекотився й став на коліна.

Як… Що йому робити?..

«Тобі його не здолати, — майнуло в свідомості. — Його не здолати нікому».

Убивця легко приземлився, а княжич, звівшись на ноги, виявив, що тепер він не сам — довкола вишикувалися з дюжину мостонавідників, а їхній очільник, Шрамм, глянув на Адоліна й кивнув. От молодці! На власні очі бачивши, як падає Ройон, ці хлопці все одно прийшли йому на допомогу. Холін здійняв Сколкозбройця й помітив, що неподалік його батько таки звівся на ноги і не став заперечувати, щоб невеличкий загін охоронців оточив і його. Вони з Адоліном провели по двобою й зазнали поразки. Тож тепер їм залишалося хіба спробувати накинутися на шина гуртом.

Неподалік залунали крики. Судячи зі штандарту, наближався генерал Хал із великим ударним загоном. Але йому не встигнути: вбивця, схиливши голову, стояв на мокрому плато між нечисленними силами Далінара та Адоліна. Розсипані сферолампи світилися синім, а воістину нічну темряву неба розсіювали хіба червоні спалахи блискавок.

Накинутись на Сколкозбройного всім гамузом, сподіваючись на везіння. Іншого виходу не залишалося. Адолін кивнув Далінарові, і той похмуро кивнув у відповідь. Він уже все зрозумів: цю істоту було не здолати.

«Веди їх за собою, Адоліне».

«Об’єднай їх».

Княжич, виставивши Зброю, закричав і кинувся вперед, а його люди побігли за ним. Далінар також почав наступати — але повільніше й тримаючись однією рукою за груди. Буря свідчиця, що він заледве стояв на ногах.

Сет підвів голову, але його лице не виражало жодних емоцій. А коли до нього підступили впритул, він підстрибнув і змив у повітря.

Адолін провів його очима. Невже вони наполохали вбивцю?..

Але шин, зробивши в повітрі сальто, знову зіскочив додолу — осяйний, немовби комета. Адолін заледве парирував удар його Зброї. Той був неймовірно потужний, і звалив княжича навзнак. А вбивця крутнувся дзиґою — і двоє мостонавідників із випаленими очима повалилися долі, тимчасом як інші, намагаючись провести випад, залишилися без наконечників на ратищах.

Убивця вирвався з-поміж навалених трупів. Він мав кілька ран, що кривавили — але затягнулися на очах в Адоліна, й кровотеча спинилася. Саме таке й розповідав Каладін. У княжича занудило коло серця, коли він із жахом збагнув, якими примарними були їхні шанси перемогти цю істоту — хоч тоді, хоч тепер.

Шин кинувся до старшого Холіна, який атакував у ар’єргарді. Бувалий — і немолодий — вояк, той здійняв Сколкозбройця, немов салютуючи, й провів один випад.

Він не здавався. Знай наших!

— Батьку… — шепнув Адолін.

Але вбивця парирував той випад, а відтак приклав долоню до Далінарових грудей.

І великий князь, раптом засяявши, злетів у темні небеса — але без крику.

На плато запанувала тиша. Дехто з мостонавідників підтримував навстоячки поранених товаришів, а інші обернулися до вбивці й шикувалися у бойову шеренгу. На їхніх обличчях прозирало шаленство.

Але шин, опустивши Зброю, рушив геть.

— Покидьок! — процідив Адолін, кидаючись йому навздогін. — Покидьок!

Від сліз він заледве бачив.

Убивця зупинився й наставив на княжича Зброю.

Той застиг на місці. Буря забирай, як же боліла голова!

— Все скінчено, — шепнув Сет. — Я своє зробив.

І, відвернувшись, знову рушив геть.

«Яке там у Геєні скінчено!» Княжич здійняв над головою Сколкозбройця.

Але вбивця, розвернувшись, так рубнув по ньому власним клинком, що Адолін виразно почув, як у зап’ясті щось хруснуло, а його Зброя, випавши з хвату, щезла. Змах руки — і Сет тильним боком долоні вдарив княжича в груди. Тому зненацька забило дух, і він, охнувши, приголомшено осів на коліна.

— Гадаю, в мене вдосталь часу, щоб забрати й іще одне життя, — проричав шин.

І, попри зціплені зуби й округлені очі, вишкірився в жахливій посмішці — так посміхаються, тамуючи нестерпний біль.

Адолін, хапаючи повітря, чекав на удар. І глянув у небо.

«Вибач, батьку. Я…

Я…»

А це що таке?

Він кліпнув очима, зауваживши у вишині щось осяйне: воно летіло додолу, мов опалий листок. Якась постать. Людська.

Далінар.

Великий князь падав повільно, наче був не важчий за хмаринку, а його тіло стікало осяйними пасмами білого Світла. Неподалік заперешіптувалися мостонавідники й закричали, тицяючи пальцями, вояки.

Адолін закліпав очима, не маючи сумніву, що в нього галюцинація. Але ні — то справді був Далінар. Він… справляв враження когось із самих Вісників, який спускається з Ідилічних покоїв.

Забачивши таке, вбивця сахнувся, і його щелепа нажахано відвисла.

— Не може бути… Ні!

А відтак перед князем метеором пронісся яскравий згусток сяйва й енергії. Він різко приземлився, і від нього на всі боки розійшлося Буресвітло, мов кільце білого диму. По центру сидів напочіпки якийсь чоловік у синьому, однією рукою спираючись на каміння, а другою стискаючи осяйного Сколкозбройця.

Його очі світилися так, що Сетові на контрасті здавалися тьмяними. На ньому був мундир мостонавідника, а на лобі стояли невільницькі ґліфи.

Імлисте світло, що кільцем розійшлося від нього, розсіялось, зоставивши на мить лише великий ґліф — у формі меча, — який зрештою також розчинився в повітрі.

— Ти відправив його в небо на смерть, душогубе, — але небеса з вітрами належать мені, — промовив Каладін, чиї вуста клубочилися Буресвітлом. — Я забираю їх собі, як зараз заберу і твоє життя.

86. Світні візерунки

Хтось із них — майже напевне зрадник.

З Діаграми, книга 2-ї шухляди письмового столу: 27-й абзац

Каладін не заважав Буресвітлу розсіюватись. Його внутрішній заряд вичахав — несамовитий політ над Рівнинами осушив капітана. Яким же був його подив, коли спалах світла, що здійнявся в темінь над освітленим плато, виявився не багато не мало самим Далінаром, якого вбивця Кинув у небеса.

Каладін умить перехопив його й за допомогою власного Викиду обережно відправив назад, донизу. Попереду шин позадкував від княжича й сторожко наставив на Каладіна меча — його очі лізли з орбіт, а губи тремтіли. Сет був нажаханий.

Так йому й треба.

На плато нарешті м’яко приземлився Далінар, і Каладінів Викид остаточно вичах.

— Шукайте укриття, — промовив Каладін, у чиїх жилах помалу влягався шал Світлової стихії. — Бо на шляху сюди я пролітав над бурею… і то величезною. Вона насувається з заходу.

— Ми саме в процесі відходу.

— То покваптеся, — сказав капітан. — А я розберуся з нашим спільним знайомим.

— Каладіне?

Той обернувся і побачив великого князя, який — хоч і тримався одною рукою за груди — стояв, по-військовому випроставшись. Далінар глянув йому просто у вічі.

— А ти таки з тих, кого я шукаю.

— Так. Нарешті.

І Каладін, відвернувшись, рушив до вбивці. Коли він проминав щільний стрій Четвертого мосту, його люди — за наказом Тефта — кинули щось до командирових ніг. Сині світильники, оснащені величезними самоцвітами, чийого заряду вистачило на ціле Ридання.

От спасибі! Проходячи повз них, він наповнювався потоками Буресвітла. А втім, забачивши коло строю два трупи з випаленими очима, Каладін відчув, як занудило коло серця. Педін і Март. Над загиблим, пригортаючи тіло, побивався Ет, Мартів брат. Були й ті, хто втратив кінцівки.

Каладін заричав. Усе, годі. Більше цей монстр нікого в нього не відбере.

— Готова? — шепнув Каладін.

«Звісно, — відказала з його свідомості Сил. — Не за мною ж затримка».

Палаючи Буресвітлом, злютований і осяйний, Каладін кинувся на Сета, і їхні Сколкозбройці зітнулися.

***

— Ми покійники… — бурмотів Ренарін.

— Стуліть йому хто-небудь пельку, — гиркнула Шаллан. — Кляпом, якщо доведеться.

Вона відвернулася, демонстративно не зважаючи на його маячіння. Дівчина так само стояла по центру приміщення із мозаїкою. Закономірність. У чому ж закономірність?

Округла кімната. З одного боку річ, що припасовується до різної Зброї. На підлозі зображення Лицарів, які сяють Світлом і вказують на місто-вежу — достоту таке, як у міфах. На стінах десять світильників. Замок висів над тим, що вона вважала за зображення Натанатану, королівства на Розколотих рівнинах. Це…

Десять світильників. Із самоцвітами. На кожному ажурна металева решітка.

Відчувши шок, Шаллан закліпала очима.

— Та це ж фабріал.

***

Убивця шугнув у повітря, й капітан Каладін полетів йому навздогін. За ним тягнувся Буресвітловий конденсаційний слід.

— Що там із відступом?! — гукнув Далінар, перетинаючи плато. Ребра боліли як не знати що, та й попередня рана дошкуляла не менше. Буря забирай! Доки він бився, біль у плечі трохи вщух, але тепер воно саднило немилосердно. — Введіть мене хто-небудь у курс справи!

З подертих наметів неподалік повиходили подвижники й писарки. По всьому плато лунали крики. Вітер жвавішав — період передиху, короткого затишшя, закінчився. Треба втікати з цих плато. Негайно.

Князь підійшов до сина і допоміг йому підвестися. Юнак мав досить кепський вигляд — у саднах, синцях, із затуманеним поглядом. Він напружив праву руку й, скривившись від болю, обережно розслабив м’язи.

— От Геєна! — видобув Адолін. — То мостонавідничок справді один із них? Променистий лицар?

— Еге.

От дивна річ! Княжич лишень усміхнувся на це. Здавалося, задоволено.

— Ха! Я так і знав, що він якийсь не такий…

— Іди, — сказав Далінар і легенько підштовхнув Адоліна. — Нам треба переправити армію на плато, яке лежить он у тому напрямку, за три прірви від нашого — там чекає Шаллан. Тож давай туди й організуй, що зможеш. — Старший Холін глянув на захід, а поривчастий вітер, посилюючись, знову обдав його пасмом дощу. — Часу обмаль.

Адолін гукнув із собою мостонавідників, і ті, допомагаючи пораненим, рушили з ним — але загиблих, на жаль, довелося покинути. Кілька охоронців несли й княжичеву Збрую — на позір цілковито осушену.

А Далінар, щосили кваплячись, пошкутильгав через плато, шукаючи…

Так. Ось те місце, де він залишив Баского. Кінь фиркнув і струснув мокрою гривою.

— Хвала тобі, старий друже, — сказав, дійшовши до ришадіума, князь.

Попри грім і хаос, кінь не схарапудився й не втік.

Щойно Далінар опинився в сідлі, як пересуватися стало набагато легше, і він зрештою натрапив на Ройонове військо, яке стрункими лавами текло на південь — на плато, де чекала Шаллан. Забачивши такий організований відхід, Холін полегшено зітхнув. Більшість армії вже переправилася на південне плато, всього за дві прірви від круглого. От і чудово. Князь не міг згадати, куди саме відрядили капітана Хала, й побоювався, що після Ройонової загибелі його військо стане некерованим.

— Далінаре! — гукнув чийсь голос.

Той обернувся й побачив напрочуд недоречне видовище: Себаріал із коханкою сиділи під навісом і ласували сушеними плодами селла, беручи їх із таці, яку тримав зніяковілий на вигляд солдат.

Себаріал здійняв келих вина, салютуючи Далінарові зі словами:

— Ми тут реквізували твої припаси. Сподіваюся, ти не проти? Вони ж бо пролітали повз нас на вірну загибель.

Далінар витріщив на їхню парочку очі — Палона навіть читала роман.

— Це твоя робота? — поцікавився Холін, киваючи на Ройонову армію.

— Тут був такий рейвах, — відказав Себаріал. — Вони блукали, наче неприкаяні, перегавкуючись один із одним, плачучи в гірку сльозу й побиваючись — дуже поетичне видовище. От я й подумав, що хтось має організувати їхній відступ. Бо моя армія вже там, на круглому плато. І знаєш, воно стає тіснувате.

Палона перегорнула сторінку, заледве зважаючи на їхню розмову.

— А ти бачив Аладара? — спитав Далінар.

Себаріал зробив указівний жест келихом.

— Він, певне, теж от-от завершить перехід. Шукай його он у тому напрямку. На щастя, підвітряному.

— Не барися, — сказав Далінар. — Бо якщо залишишся тут, ти покійник.

— Як Ройон? — спитав Себаріал.

— На жаль, так.

— То це правда, — мовив той, підводячись і обтрушуючи штани, що хтозна-як і досі залишалися сухими. — І з кого ж я тепер кепкуватиму?

Себаріал зажурено похитав головою.

Холін поскакав у вказаному напрямку й зауважив неймовірну річ: двоє мостонавідників досі трималися назирці, і тепер саме добігли туди, де він щойно зустрів Себаріала. Побачивши, що Далінар їх зауважив, охоронці віддали йому честь.

Великий князь гукнув їм, куди прямує, й пришпорив коня. Буря забирай! Коли говорити про біль, то їхати верхи зі зламаними ребрами не набагато легше, ніж ходити з такою травмою — ба гірше.

Він справді знайшов Аладара на прилеглій рівнині — той наглядав, як його армія перетікає на ідеально кругле плато, про яке говорила Шаллан. Із ним був і Раст Елтал у Сколкозбруї — одному з тих комплектів, котрі здобув Адолін. Він скеровував великого механізованого моста, і той нарешті встановили поряд двох інших, перекинутих через провалля там, де навести менші настили було б неможливо.

За мірками Розколотих рівнин, плато, на якому зосереджувалися їхні сили, було відносно мале — хоча все одно сягало в діаметрі кількох сотень ярдів. Залишалося сподіватися, що армії на ньому помістяться.

— Далінаре? — До Холіна підрисив Аладар. У світлі причепленого до його сідла великого діаманта (схоже, вкраденого із якогось фабріалового ліхтаря Навані) було видно, що той у мокрому однострої та з перев’язаною головою, але, за винятком цього, начебто неушкоджений. — Язик Келека! Що відбувається? Бо я ні від кого не можу добитися зрозумілої відповіді.

— Ройон загинув, — стомлено відказав Далінар, осадивши Баского. — Він пав із честю, атакуючи вбивцю, якому зараз, сподіватимемось, не до нас.

— Наша взяла! — мовив Аладар. — Мої паршенді кинулися врозтіч, але добра половина з них — ба навіть три чверті — так і полягли на тому плато. Адолін на своєму впорався навіть ліпше — та й Ройонові, коли вірити донесенням, порозбігалися. Пакт помсти сповнено! Ґавілар відомщений! Війні кінець!

Стільки гордості. Далінарові складно було підшукати слова, щоб остудити оптимізм другого князя, і він лише мовчки дивився на Аладара. Відчуваючи внутрішнє заціпеніння.

«Ні, так не годиться, — подумав, обм’якаючи в сідлі, Далінар. — Я маю вести їх за собою».

— Та це нічого не важить, еге ж? — зронив Аладар, стишивши голос. — Я про нашу сьогоднішню перемогу?

— Звісно, що важить.

— Але… хіба так почуваються переможці?

— Знемогу, біль і страждання, — промовив Холін, — ось що вони, Аладаре, зазвичай відчувають. Ми перемогли, це так, але щоб скористатися плодами перемоги, треба дожити. Твої бійці вже майже перейшли?

Той кивнув.

— Усіх — на те плато, — звелів Далінар. — Трамбуйте їх, мов колґрілів у бочку, якщо доведеться. Ми маємо приготуватися якнайшвидше пройти крізь портал, щойно його буде відчинено.

Якщо його буде відчинено.

І Далінар, погнавши Баского вперед, під’їхав одним із мостів до людської тисняви по той бік провалля. А звідти не без труднощів проштовхався до центру, де сподівався знайти порятунок.

***

Каладін злетів у повітря слідом за вбивцею.

Внизу віддалялися Розколоті рівнини. По всьому плато поблискували самоцвіти — розкидані там, де вітром позривало намети або полягли солдати — освітлюючи не лише центральне плато, а й три довколишніх та ще одне віддалік, яке згори мало напрочуд округлий вигляд.

Саме там збиралися армії. А решту веснянками цяткували якісь невеличкі грудочки. Трупи. Як же їх багато!

Каладін поглянув у небеса. Він знову був вільний. Здавалося, що вітри, задуваючи знизу, піднімають його — несуть, мов на крилах. Його Сколкозброєць розсіявся на імлу, а Сил — у подобі світної стрічки — випурхнула й закружляла довкола, супроводжуючи Каладінів політ.

Сил була жива. Жива. Він досі не міг повірити своєму щастю! Хіба вона не мала загинути? Під час минулого польоту він спитав її про це й отримав просту відповідь: «Каладіне, я була не мертвіша за твою обітницю».

Каладін піднімався вище, «сходячи з дороги» бурям, які насувалися. Згори він чітко бачив їх обидві: одна накочувалася із заходу, стріляючи червоними блискавками, а друга, стрімкіша, сунула зі сходу темно-сірою буряною стіною. І вони мали зітнутися.

— Великобуря, — здивувався Каладін, несучись за Сетом у небесну височінь. — Червону наслали паршенді — але чому гряде великобуря? Адже тепер не сезон.

— Це все мій батько, — серйозним тоном промовила Сил. — Її поступ пришвидшив не хто інший, як він. Каладіне, він… зламаний. На його думку, все, що відбувається — неправильно. Тож він хоче покласти всьому цьому край, змити всіх і вся з лиця Рошару і спробувати сховатися від майбутнього.

Її батько… то Прародитель бур бажає їм смерті?

От так справи…

Вбивця зник угорі, розчинившись у темних хмарах, і Каладін, зціпивши зуби, наростив свою швидкість, іще раз Кинувшись у вишину. Він залетів у хмари, й усе довкола зробилося невиразним і сірим.

Каладін мався на бачності, пильнуючи проблисків світла, які сповістили б про напад убивці — адже той міг атакувати без попередження.

Довкола посвітлішало. Це що, шин? Каладін виставив руку вбік, і Сил негайно перетворилася на Сколкозбройця.

— А як же десять ударів серця? — спитав юнак.

«Та я ж напоготові — тут, із тобою. А затримка головно властива мертвим, які мають щоразу оживати».

Каладін вигулькнув із хмар на сонячне світло.

І охнув — бо забув, що тепер день. Тут, набагато вище від землистих сутінків війни, сонячне сяйво, падаючи на завісу хмар, висвічувало їхню приглушену красу. Повітря було розріджене й крижане, але шал Буресвітла всередині запросто дозволяв не зважати на це.

Шин завис у повітрі неподалік — ногами донизу, схиливши голову й відвівши вбік сріблястого Сколкозбройця. Каладін зробив такий Кидок, щоб зупинитися на одному рівні з убивцею.

— Я Сет-син-сина-Валлано, — сказав той. — Заблудлий… Заблудлий. — Зціпивши зуби, він підвів на переслідувача округлені очі. — Ти вкрав Клинки честі. Це єдине пояснення.

«Буря забирай!» Каладін незмінно уявляв Убивцю в білому як холоднокровного, методичного душогуба. Але той був явно не такий.

— Я нічого такого не маю, — відказав капітан. — І не розумію, до чого це тут.

— Я знаю — й чую, — що ти брешеш.

І Сет, наставивши меча, стрілою полетів уперед.

Щоб не опинитися в убивці на дорозі, Каладін Кинувся вбік. Він змахнув Зброєю, але й близько не влучив.

— Ех, треба було активніше вправлятися в мечеборстві, — бурмотнув капітан.

«О, так. Ти, мабуть, хочеш, щоб я стала списом, еге ж?»

Його клинок перетворився на імлу, а потім видовжився й набув форми сріблястого списа з осяйними ґліфами, що звивалися нагостреними гранями наконечника.

Сет прокрутив у повітрі сальто й, зробивши ще один Викид, знову завис. А глянувши на списа, здавалося, затремтів.

— Ні. Я Заблудлий. Заблудлий. Жодних запитань.

Із рота вбивці ринуло Буресвітло — бо Сет, закинувши голову, закричав — але цей по-людському безпомічний звук розчинився в нескінченному просторі неба.

Внизу лунали розкоти грому й ходили ходором, наливаючись барвою, хмари.

***

Шаллан метушилася круглим приміщенням від світильника до світильника, заряджаючи кожен із них Буресвітлом, яке всотала з ламп подвижників, і від того яскраво сяяла. Але часу на пояснення не було.

Тож тепер її статус Приборкувачки сплесків став секретом полішинеля.

Це приміщення було гігантським фабріалом, що його живило Буресвітло в тих світильниках. Вона мала б здогадатися раніше. Шаллан проминула Інадару, яка вирячила очі й запитала:

— Як… Ваша Світлосте, як ви це робите?

Дехто з учених, примостившись на підлозі, нашвидкуруч малював охоронні ґліфи — через мокву вони робили це крейдою на клаптях тканини. Шаллан не знала, від чого вони просять захисту тими молитвами — від бур чи від неї самої — але почула, як хтось та пробурмотів слова «Втрачена Промениста».

Ще два світильники. Дівчина зарядила Буресвітлом рубін, ожививши його — але на другий світильник заряду не вистачило.

— Самоцвіти! — сказала вона, роззираючись у приміщенні. — Мені потрібно більше Буресвітла.

Присутні заперезиралися — усі, крім Ренаріна, який і досі, плачучи, видряпував на камені ті самі ґліфи. Прародителю бур. Та вона ж осушила геть усе… Одна зі вчених видобула з клунка каганець, але з настінними світильниками той не йшов у жодне порівняння.

Шаллан вигулькнула з проробленого отвору, що правив за двері, й окинула поглядом солдатську масу, яка там зібралася. У темряві переминалися з ноги на ногу тисячі й тисячі вояків. На щастя, деякі з них тримали в руках ліхтарі.

— Мені потрібне ваше Буресвітло! — кинула заклик дівчина. — Воно…

Невже це Адолін? Усі думки на мить повилітали з голови, коли Шаллан, охнувши, побачила, що той стоїть у перших рядах натовпу, спираючись на якогось мостонавідника, щоб не впасти. Княжич мав жахливий вигляд: ліва сторона його обличчя була вся в синцях і гематомах, а однострій — закривавлений і подертий. Шаллан підбігла до нареченого й міцно його обійняла.

— Я теж радий тебе бачити, — промовив той, зариваючись обличчям у її волосся. — Кажуть, ти витягнеш нас із цієї халепи.

— Халепи? — перепитала вона.

Розкоти грому лунали безперестанку, а червоні блискавки збігали донизу не струмками, а суцільним потоком. Буря забирай! А вона й не знала, що стихія так близько!

— Ммм… — подав голос Фрактал.

Шаллан поглянула ліворуч. Підступала буряна стіна. Ті стихії були наче дві долоні, які мали розчавити стиснуте між ними військо.

Дівчина різко вдихнула, й усотане Буресвітло її оживило — Адолін, певне, мав із собою яхонт-другий. Княжич, відсторонившись, зміряв її очима.

— І ти? — охнув він.

— Е-е… — Шаллан закусила губу. — Так. Мені шкода.

— Шкода? Буря забирай! А літати, як він, ти не можеш?

— Літати?

Гуркіт грому. А, так: вони за крок від загибелі.

— Усім приготуватися до переходу! — гукнула Шаллан і кинулася назад до приміщення.

***

Під Каладіном зітнулися бурі. Розверзлися хмари — чорні, червоні і сірі впереміш — і, клубочачись гігантськими завитками, змішалися, спалахнувши дугами блискавок. Здавалося, ніби знову наставав Агарієтіам — кінець світу.

А поверх усього цього, на вершині Рошару, бився не на життя, а на смерть Каладін.

Сет налетів замашним спалахом сріблястого металу. Каладін відбив удар, і спис у його руці протяжно завібрував. А вбивця, проминувши його, рвонув далі, й капітан Кинувся в тому напрямку.

Обидва падали на захід, несучись при самій поверхні хмар, — але для Каладіна той напрям був «низом». Він летів, наставивши вістря списа просто на шинського горлоріза.

Сет рвонув ліворуч. Каладін — у блискавичному Кидку в той бік — за ним. Унизу сердито нуртували грізні хмари. Здавалося, що бурі воістину б’ються, обмінюючись світними блискавицями, немовби ударами. Стояв страшний гуркіт — і то не тільки від грому. Неподалік від Каладіна вигулькнув із хмар величезний валун. Він крутився веретеном, намотуючи імлу, й вискочивши на світло, мов левіафан із води, знову занурився в хмари.

«Прародителю бур…» Каладін піднявся в повітря на сотні, а може, й тисячі футів! Та як же нестямляться стихії внизу, якщо валуни підлітають так високо?

Кинувшись за Сетом, він полинув паралельно верхній крайці бур. А наблизившись, сповільнив падіння, щоб зрівняти набрану швидкість із шиновою, і обидва полетіли біч-о-біч.

Капітан штрикнув убивцю списом, але Сет спритно парирував його випад, відбивши ратище Сколкозбройцем, якого тримав одною рукою за ефес і додатково притримував другою ще й за тильний бік леза.

— Променисті лицарі ніяк не могли повернутися, — вигукнув Сет.

— А повернулися, — заперечив Каладін, відсмикуючи списа. — І вони тебе вб’ють.

Він злегенька Кинувся вбік і, зробивши в повітрі оберт, знову ринув на шина.

Але той рвонувся вгору і пролетів над Каладіновим списом. Обидва так само падали небом просто над хмарами. Аж раптом Сет пішов на зближення й завдав удару, а Каладін, лайнувшись, заледве встиг учасно Кинутися з-під його меча.

Сет пірнув повз нього і зник у хмарах унизу, де став просто тінню. Каладін спробував вистежити, куди він подівся, але не зміг.

А за секунду по тому шин вигулькнув коло капітана й швидко завдав три удари. Один улучив по руці й вибив із неї Сил.

«От Геєна!» Кинувшись від Сета, Каладін спрямував Буресвітло в посірілу, безживну кінцівку. Вольове зусилля — і її природна барва повернулася, але шин уже знову наскакував із нальоту.

В Каладіновій лівиці, котру той виставив, захищаючись, матеріалізувався з імли сріблястий щит, який, м’яко світячись, відбив Сетову Зброю, примусивши нападника здивовано гмикнути.

Поріз загоївся, і в Каладінову правицю повернулася сила, але, пропустивши крізь кінцівку стільки Світла, він почувався спустошеним. Мостонавідник Кинувся від Сета, намагаючись триматися на віддалі, але вбивця не відставав, щоразу звертаючи йому навздогін, коли той намагався втекти.

— Ти новачок у цих речах, — гукнув шин. — Мене тобі не здолати. Я переможу тебе.

Сет пурхнув уперед, і Сил у Каладіновій руці знову перетворилася на списа: вона, здавалося, вгадувала наперед, яка саме зброя йому потрібна. Шин зітнувся з нею власною Зброєю, і суперники, стикнувшись лице до лиця, линули кожен у своєму Кидку вздовж буряних хмар.

— Я завжди перемагаю, — сказав Сет.

У його голосі бриніло дивне роздратування.

— Помиляєшся, — відказав Каладін. — У сенсі, щодо мене. Я в цьому не новачок.

— Ти лише щойно набув своїх здібностей.

— Ні. Вітер і небо належать мені ще з дитинства. Чужинець тут ти, а не я.

Каладін відштовхнув нападника геть і, замість думати про Кидки та про тактику, дозволив собі зануритися у свою стихію.

Стрепенувши полами мундира, наче крилами, він рвонувся до Сета й виставив списа, цілячи шинові в серце. Той увернувся, але Каладін, зронивши ратище, описав рукою в повітрі велику дугу і змахнув навідліг уже алебардою — що в неї трансформувалася Сил — яка пройшла за лічені дюйми від Сетового обличчя.

Убивця вилаявся й відповів ударом Сколкозбройця. Але за частку секунди в Каладіновій руці з’явився щит, який відбив той випад. А Сил, розсіявшись уже в момент зіткнення, знову перетворилася на меча, який уклався Каладінові в руку, якраз коли той завдавав удару. Зброя глибоко вгризлася вбивці в плече.

Той вирячив очі. А Каладін із проворотом висмикнув клинок із його тіла і спробував ударити навідліг, щоб покінчити із Сетом раз і назавжди. Але шин був надто швидкий. Він Кинувся назад, примушуючи супротивника розпочати погоню й громадячи Викид за Викидом.

Сетова рука досі слухалася. От Геєна — удар у плече не вповні перетяв відросток душі, який вів до зап’ястя. А тут іще й заряд Буресвітла закінчувався.

На щастя, в шина його на позір зоставалося навіть менше. Висновуючи з того, як послабшало світіння вбивці, він, здавалося, зуживав його куди швидше, ніж сам Каладін. Власне, він навіть не пробував загоїти плече — що потребувало б чимало заряду — а тікав і тікав, сахаючись то в один бік, то в інший і силкуючись відірватися від переслідувача.

Внизу тривала сутінкова битва — хитросплетіння блискавок, вітрів і смерчів. Коли Каладін переслідував Сета, внизу під хмарами майнуло щось воістину гігантське — якась тінь завбільшки як місто. А за секунду темну товщу хмар пропорола верхівка цілого плато, яка повільно оберталася, наче її підкинули знизу.

Сет мало не влетів у неї, але Кинувся вгору й, досягнувши «перевалу», приземлився на її поверхню і побіг уздовж плато, яке мляво крутилося в повітрі силою інерції.

Каладін приземлився позаду вбивці, але, зберігши більшість верхньої прив’язки, легко побіг майже прямовисним схилом угору — до неба. Проте шин зненацька обернувся й, зітнувши скельну формацію, обрушив на нього каменепад.

Юнак, відскочивши вбік, ухилився, й валуни скотилися поверхнею плато, яке й саме почало падати назад донизу. Сет добувся до вершини й зіскочив із неї, а за коротку мить так само вчинив і мостонавідник — відірвався від кам’яної поверхні, яка тонула в розбурханих хмарах, неначе корабель, що терпить лихо.

Гонитва тривала, але тепер Сет падав спиною вперед уздовж верхньої крайки бурі, не зводячи з Каладіна очей. Несамовитих очей.

— Облиш дурити мені голову! — гукнув убивця. — Ти не можеш бути одним із них!

— Ти ж сам бачиш, хто я, — гукнув у відповідь переслідувач.

— Спустошувачі!

— …Повернулися, — підхопив Каладін.

— НЕ МОЖЕ БУТИ. Я ЗАБЛУДЛИЙ! — охнув убивця. — Мені не потрібен цей бій із тобою. Не ти моя ціль. Я… Я маю незакінчену справу. І виконую, що наказано!

Він відвернувся й Кинувся додолу.

У хмари і далі вниз — на плато, куди вирушив Далінар.

***

Шаллан влетіла до приміщення якраз тоді, коли надворі зітнулися бурі.

Що робити? Часу не було. Навіть якщо портал таки вдасться відкрити, їй не встигнути провести крізь нього людей — адже бурі вже тут.

Вони покійники — всі до єдиного. Досі буряна стіна, найімовірніше, змела з лиця Рошару тисячі люду.

Але дівчина все одно підбігла до останнього світильника й зарядила його сфери.

Підлога засяяла.

Здивовані подвижники зіскочили на ноги, а Інадара звереснула. Крізь отвір входу прошкутильгав Адолін, супроводжуваний шквальним вітром і бризками грізної зливи.

Хитромудрі візерунки під ногами освітилися зсередини, і тепер дуже скидалися на вітраж. Гарячково махаючи Адолінові йти за нею, Шаллан метнулася до замка на стіні.

— Меча! — гукнула вона нареченому, перекриваючи шум бурі знадвору. — Сюди!

Свого ж бо Ренарін уже давно відіслав.

Адолін зробив, як просили, й, квапливо підшкутильгавши до дівчини, прикли́кав Сколкозбройця й увігнав його в отвір, який знову припасувався до клинка.

Нуль результату.

— Не спрацювало, — гукнув княжич.

«Цьому є тільки одне пояснення».

Шаллан схопила меч за руків’я — попри крик у голові, який розлігся від того дотику — і, висмикнувши його, відкинула осторонь.

Сколкозброєць щез, перетворившись на імлу.

«Глибоко прихована правда».

— Із твоїм клинком щось не так — як, власне, і з рештою Сколкозбройців. — Вона завагалася, але всього на мить. — З усіма, крім мого. Фрактале!

Той матеріалізувався у її руках Зброєю, що нею вона вбивала. Прихованою душею. Шаллан увігнала її в шпару, і та завібрувала в руках і засяяла, відмикаючи щось у надрах плато.

Знадвору били блискавки й кричали люди.

Тепер принцип роботи механізму став зрозумілий. Шаллан усім тілом навалилася на меч, штовхаючи його від себе, мовби важіль. Внутрішня стіна приміщення була таким собі кільцем у трубі — могла обертатися всередині зовнішньої, яка залишалася непорушною. Коли дівчина натисла на клинок, той зрушив із місця внутрішню стіну — вона, щоправда, попервах застрягла, заблокована наваленими брилами з прорубаного отвору. Але Адолін наліг на меч разом із нею, і спільними зусиллями вони провертали кільце, доки під ними не опинилося зображення Урітіру, яке лежало за пів окружності від вихідного положення, Натанатану. Шаллан висмикнула Сколкозбройця.

І десять світильників згасли, мов заплющені очі.

***

Каладін летів за Сетом крізь бурю, пірнаючи в чорноту й провалюючись у повітряні ями між нуртівних вітрів та спалахів блискавок. Буревій не відставав, жбурляючи його сюди-туди, і жодні Кидки не могли цьому запобігти. Нехай він і був володарем вітрів — але буря є буря.

«Стережися, — донесла до нього Сил. — Мій батько ненавидить тебе — а це його стихія. Та ще й змішана з чимось навіть жахливішим. З іншою — їхньою — бурею».

Хай там як, а великобурі були джерелом Буресвітла — і перебування всередині заряджало Каладіна енергією: його запаси живлення наповнилися під зав’язку. Як вочевидь і Сетові — бо той зненацька знову проступив сліпуче-білим вибухом, що ринув крізь шал стихій до плато.

Каладін заричав і Кинувся за вбивцею. Довкола спалахували блискавиці — червоні, фіолетові, білі та жовті. Лило як із відра. Повз капітана пролітали — подекуди вцілюючи — валуни, але не встигали вони завдати йому ушкоджень, як Буресвітло їх гоїло.

Сет летів уздовж плато, над са́мою поверхнею, і переслідувати його було складно. Поривчастий вітер з усіх боків утруднював навігацію, а темінь була майже непроглядна — Рівнини підсвічували тільки судомні спалахи блискавок. На щастя, Сетові було не приховати свого сяйва, і Каладін зосередив увагу на тому яскравому маяку.

Швидше.

Як і попереджував Загель кілька тижнів тому, щоб вийти переможцем, убивця не конче мав здолати Каладіна — досить було просто дотягнутися до тих, кого він захищає.

«Швидше».

Плато, де відгриміли бої, освітив спалах блискавки, і Каладін мигцем побачив армію — але далі, за ними. Тисячі люду скупчилися на великому округлому плато. Багато хто попригинався, зіщулившись, а інші металися в паніці.

За мить блискавка погасла, і знизу знову потемніло, але побаченого було досить, щоб збагнути: там катастрофа. Стихійне лихо. Людей здувало вітром у провалля й чавило каменепадом. За лічені хвилини армії не стане. Буря забирай! Та Каладін сам був не певен, що вціліє в цьому епіцентрі руйнування.

Сет спікірував на вояків — осяйне світло поміж чорноти. А коли Каладін і собі Кинувся в тому напрямку, вдарила блискавка.

Й освітила вбивцю, який спантеличено стояв серед безлюдного плато — бо армії там не було.

***

Звуки бурі, що шаленіла надворі, затихли. Промокла Шаллан тремтіла від холоду.

— Всемогутній, що над нами… — охнув Адолін. — Я замало не наляканий тим, що ми зараз побачимо.

Обертання внутрішньої стіни розташувало вхідний отвір навпроти відкладень затверділого крєму — колись там, певне, була дверна пройма. Адолін прикли́кав Зброю, щоб прорізати діру.

Фрактал… її Сколкозброєць… щез, перетворившись на імлу, а машинерія приміщення заглохла. Знадвору не долинало ні звуку — ні шквалів, ні грому.

В душі Шаллан боролися емоції. Скидалося на те, що себе з нареченим вона врятувала — а от решту армії… Адолін прорізав діру, крізь яку всередину полилося сонячне світло. Дівчина, нервуючись, підступила до отвору, проминувши дорогою Інадару, яка з ошелешеним виглядом сиділа в кутку.

Визирнувши з імпровізованих дверей, Шаллан побачила те саме плато, що й допіру — але тепер залите сонцем і спокійне. Мокрий як хлющ люд, який утворював чотири армії, так само щулився, нерідко затуливши голову руками, й пригинався, захищаючись від вітру — хоча той більше не віяв. Неподалік, біля здорованя-ришадіума, височіли дві постаті — Далінар і Навані — які, певне, саме прямували до будівлі по центру плато.

А позаду них тяглися піки незнайомого гірського пасма. Тут їхнє плато опинилося в колі дев’ятьох таких самих. Ліворуч від Шаллан здіймалася на тлі гір велетенська ступінчаста вежа — наче стіс поставлених одна на одну чашок чимраз меншого розміру. Урітіру.

Плато не містило порталу.

Воно ним було.

***

Сет закричав щось Каладінові, але його слова потонули в шумі стихії. Довкола обрушувалися уламки скель, які поприносило хтозна-звідки. Юнак не мав сумніву, що чує крізь завивання вітрів страшні крики, а довкруж нього пурхали якісь іще небачені червоні спрени — наче маленькі метеори зі світними хвостами.

Сет знову закричав, і цього разу Каладін уловив слово «Як!».

Відповіддю став удар Зброї, який убивця шалено парирував, і дві осяйні фігури зітнулися в чорноті.

— Я впізнаю́ цю колону! — крикнув шин. — Бо бачив такі самі раніше! Вони перейшли до міста, чи не так?!

Убивця зринув у повітря, й Каладін із превеликою охотою погнався за ним: йому кортіло опинитися подалі від цього армагеддона.

Сет із криком полетів на захід — геть від стихії з червоними блискавицями, але дорогою звичайної великобурі. Та навіть це саме собою було досить небезпечно.

Каладін розпочав переслідування, але під шквальними вітрами це виявилося не так просто. І річ не в тім, що буревії були втікачеві чимось наруч — ні, просто їхні пориви годі було передбачити. Вони жбурляли Каладіна в один бік, а Сета в інший.

А що, як шин відірветься від нього?

«Він знає, де шукати Далінара, а я ні», — подумав, зціплюючи зуби, капітан, осліплений з одного боку раптовим спалахом блискавки.

Щоб захистити Холіна, його треба спершу розшукати. На жаль, уся ця темрява давала втікачеві перевагу, і Сет потроху відривався.

Каладін намагався не відставати, але порив вітру поніс його не в той бік. Кидки не дозволяли повноцінно полетіти: опиратися таким непрогнозованим шквалам було неможливо — вони тримали його в своїй владі.

Ні! Осяйний силует убивці зменшувався в розмірах. Кліпаючи очима, які заливало дощівкою, Каладін безсило заволав у пітьму. Він майже втратив шина з виду…

Аж раптом у повітрі перед ним закрутилася дзиґою Сил. Хоча спис і досі був у нього в руці. Як же так?

Іще одна, ще. Світні стрічки, які вряди-годи прибирали подоби смішливих юнок або юнаків. Спрени вітру. З дюжину чи близько того. Вони залишали за собою світлові сліди, а їхній сміх якимось дивом перекривав шум стихії.

«Онде він!» — майнуло в гадці.

Сет летів попереду. Каладін рвонувся до нього крізь бурю і, Кидаючись то в один бік, то в інший, петляв між блискавицями, увертався від пожбурених валунів і раз по раз прокліпувався від суцільних потоків дощу.

Вир хаосу. А що то попереду… світло?

Буряна стіна.

Сет вигулькнув із неї по той бік, і крізь товщу води та уламків Каладін насилу побачив, як шин з упевненим виглядом озирнувся через плече.

«Він гадає, що відірвався від мене».

Каладін пробив буряну стіну й вилетів із неї, оточений спренами вітру, котрі спіралями полинули геть, утворивши світний візерунок. Він закричав і провів випад списом, який Сет, округливши очі, квапливо парирував.

— Не може бути!

Каладін крутнувся й полоснув його списом — що устиг перетворитися на меч — по нозі.

Вбивця, заточуючись, «позадкував» уздовж буряної стіни. Обидва так само падали в західний бік перед самим валом із води й уламків.

Внизу проносився, зливаючись в очах, Рошар. Дві стихії зрештою роз’єдналися, й великобуря полетіла своїм звичним маршрутом, зі сходу на захід. Незабаром Розколоті рівнини зосталися позаду, поступившись місцем пологим пагорбам.

Утікаючи від Каладіна, Сет крутнувся й, додатковим Кидком у зворотний бік, атакував — але Сил, перетворившись на щит, парирувала його випад. Каладін навідліг замахнувся й молотом — який з’явився у його руці вже на ходу — вгатив шина в плече, ламаючи кості. Доки вбивця намагався зцілитися Буресвітлом, капітан наблизився й штрикнув ворога в живіт — уже ножем — який глибоко ввігнався під шкіру. Але до хребта не дістав.

Сет охнув і несамовито Кинувся назад, сахаючись від ближнього бою.

Каладін за ним. У буряній стіні — яка тепер була для нього «низом» — нуртували, перекочуючись, валуни. Щоб залишатися в потрібному місці, просто попереду стіни, Каладінові доводилося знову й знову робити Кидки.

Стрибаючи на камені, коли ті виринали, він переслідував Сета, котрий — у своєму білому одязі, що тріпотів, наче крила — гарячково рятувався падінням. Спрени вітру пурхали, кружляли й увивалися довкола Каладінових рук і ніг, утворюючи такий собі німб. Близькість бурі не давала Буресвітлу вичахати: адже заряд постійно підживлювався.

Сетові рани зцілилися, й убивця, пригальмувавши, завис перед буряною стіною, виставляючи перед себе меча. Він зітхнув і глянув Каладінові у вічі.

Що ж, час покласти цьому край.

Юнак рвонув уперед, і Сил у його руці стала списом — найближчим для нього оружжям.

Сет провів атаку — серію безжальних ударів, які не встигало відстежити око.

Але Каладін повідбивав їх геть усі. А наостанок вістря його списа опинилося за лічені дюйми від Сетового обличчя — хоч той і встиг парирувати цей випад руків’ям меча.

— То це таки правда, — шепнув убивця.

— Так.

Шин кивнув, і його граничне напруження на позір вляглося, поступившись місцем порожнечі в очах.

— То весь цей час я мав рацію і Заблудлим ніколи не був. Припинити всі ці вбивства можна було щохвилини…

— Не розумію, про що ти, — відказав Каладін, — але вбивати тебе ніхто не примушував.

— Мені наказували…

— Жалюгідні відмовки! І в такому разі ти не лиходій, як я гадав, а боягуз.

Сет глянув йому у вічі й кивнув. А потім відштовхнув суперника й замахнувся для нового удару.

Каладін рвучко простяг до нього руки, й Сил перетворилася на меч. Він очікував, що той парирує його випад, і сподівався завадити шинові провести атаку.

Але Сет не заблокував удару, а лише заплющив очі.

Каладін увігнав Зброю в груди вбивці, одразу під шиєю, і перетяв йому хребта. З-під Сетових опущених повік повалив дим, а Зброя вислизнула з його п’ястка. Але не щезла.

«Хапай її, Каладіне! — пролунав у свідомості вигук Сил. — Хапай і не зрони!»

Він облишив труп і пірнув по Зброю, даючи тілу вбивці провалитися назад у буряну стіну, де те зникло поміж вітру, дощу й блискавиць, залишаючи за собою струминки тьмяного Буресвітла.

Каладін схопив клинка за мить до того, як його мала поглинути стихія, і знову Кинувся вздовж буряної стіни вгору, доки принаджені спрени вітру, що кружляли довкола нього, сміялися від щирої радості. А коли він перевалив через гребінь, ті зароїлися й спурхнули, щоб далі танцювати перед фронтом стихії.

З мостонавідником залишилася тільки Сил у подобі юної дівчини — цього разу в повен зріст — яка висіла в повітрі перед ним, і поділ її сукенки розвівався від вітру.

— Вправна робота, — сказала вона. — Можливо, за цим захо́дом я таки залишу тебе при собі.

— Дякую.

— Ти усвідомлюєш, що замало не вбив мене?

— Усвідомлюю. Я навіть гадав, наче вбив.

— І?

— І… е-е… ти розумна і любиш точність у висловах?

— А де комплімент?

— Але ж я щойно сказав…

— То була звичайна констатація фактів.

— Сил, ти неймовірна. Справді. Чесне слово, — мовив Каладін.

— Теж констатація факту, — заперечила спрен, широко всміхаючись. — Але якщо ти ладен супроводити сказане досить щирою усмішкою, то я пущу цю обставину позавіч.

Каладін так і зробив.

І відчув себе на сьомому небі.

87. Позбувайло

Хаосу в Алеткарі, звісно, не уникнути. Варто ретельно пильнувати, щоб не дати цьому королівству ввійти в силу. Залежно від того, ступить Чорношип на шлях воєначальника чи ні, він може стати нашим союзником або найстрашнішим ворогом. Якщо складатиметься враження, наче він прагне миру, його треба буде негайно усунути. Бо ризик такого суперництва завеликий.

З Діаграми, написи на лампі з приліжкового столика: 4-й абзац(третій варіант перекладу оригінальних ієрогліфів, який подала Адротаґія)

Розколоті рівнини знову розкололо.

Каладін прогулювався ними із Сетовою Зброєю на плечі. Проминав купи каміння і свіжі тріщини в землі. Між велетенських виламаних брил мерехтіли калюжі завбільшки як невеличкі озерця. А просто ліворуч від нього ціле плато, розкришившись, провалилося в довколишні прірви. Залишилося лише підніжжя — зазублене, рване й на позір обвуглене до чорноти.

— То це відбудеться знову? — спитав Каладін. — Ота аномальна буря досі десь тут?

— Так, — підтвердила Сил, опускаючись йому на плече. — Ця нова буря не від нас, а від нього.

— І вона щоразу завдаватиме таких руйнувань? — спитав Каладін, роззираючись.

З-поміж плато, які охоплювало око, дощенту зруйноване було лиш одне — але коли таке робилося зі скельною породою, то що ж буде з містом? А надто через те, що ця буря налітала не з того боку.

Прародителю бур… Лейти перестануть бути лейтами. Будівлі, зведені фасадами на захід, раптом виявляться незахищені.

— Не знаю, — тихо відказала Сил. — Каладіне, йдеться про безпрецедентне явище. Я навіть гадки не маю, як це сталося або що означає. Залишається сподіватися, що все буде не так погано, якщо лише великобуря й вічновій не стикатимуться.

Каладін гмикнув, пробираючись до крайки плато, на якому перебував. Удихнувши трішки Буресвітла, він зробив «верхній» Викид і, нейтралізувавши природну силу тяжіння, став невагомим. Тож легко відштовхнувся ногами й плавно перелетів через прірву на прилегле плато.

— А як же взяла і зникла ціла армія? — спитав Каладін, скасовуючи Викид і приземляючись.

— Е-е… звідки ж мені знати? — відповіла запитанням Сил. — Тієї миті мене саме крапелиночку відволікли.

Каладін пирснув коротким смішком. Що ж, уся армія була саме на цьому, ідеально круглому, плато. Гм, дивно. На сусідньому те, що було колись великим пагорбом, пішло широкою тріщиною, крізь яку виднілися рештки будівлі всередині. А що ж до ідеально круглого, то воно було набагато пологіше, але по центру начебто прозирали сліди якогось узвишшя або чогось на кшталт цього. І капітан покрокував у той бік.

— То всі вони — спрени. Я про Сколкозбройці, — мовив Каладін.

Сил ураз посерйознішала.

— Мертві спрени, — додав той.

— Так, мертві, — погодилася Сил. — Але потім, коли хтось їх прикликає, синхронізуючи серцебиття з їхньою сутністю, вони трішечки оживають.

— Та як же можна «трішечки ожити»?

— Ми — спрени, тобто сили, — відказала вона. — І цілковито нас не вбити — лише… трішечки.

— Як зрозуміло…

— Для нас — зрозуміло, — промовила Сил. — Це ви якісь дивні. Якщо розламати скелю, вона не зникне. Якщо розламати спрен, вона не зникне. Ну, чи «так би мовити, не зникне». А якщо розламати людину, щось таки зміниться — зникне, зоставивши тільки плоть. Химерні ви створіння.

— Радий, що ми це з’ясували, — кинув Каладін, зупиняючись.

Жодних слідів алеті було не видно. Невже вони справді втекли? А чи всіх їх змело в провалля раптовим буряним шквалом? Хоча здавалося малоймовірним, щоб після такого природного катаклізму не залишилося нічогісінько.

«Нехай би я помилявся». Знявши з плеча Сетову Зброю, капітан на кілька дюймів увігнав її в скельну породу перед собою, вістрям донизу.

— Ну а як щодо цього? — спитав Каладін, окидаючи поглядом нешироке сріблясте оружжя. Ніяк не прикрашене. Дивно. — Коли я беру його в руки, криків не чути.

— Бо це не спрен, — тихо сказала Сил.

— А що ж тоді?

— Джерело небезпеки.

Підвівшись із його плеча, Сил рушила до Зброї, немовби спускаючись сходовим маршем. У людській подобі вона рідко літала — лише коли була світною стрічкою, вихорцем листя або хмаринкою. Раніше Каладін ніколи не зауважував, як дивно — і водночас природно — те, що вона поводилася відповідно до прибраної подоби.

Вона зупинилася перед мечем.

— Гадаю, це один із Клинків честі — мечів Вісників.

Каладін гмикнув. Він про них чув.

— Кожен, хто ним володіє, стає Вітробігуном, — пояснила, озираючись на нього, Сил. — Каладіне, ці Клинки — наша основа. Гонор дарував їх людям, які черпали з них силу. А спрени, збагнувши що до чого, і собі імітували Його творіння. Адже зрештою ми такі самі частинки Його могутності, як і цей меч. Будь із ним обережний — адже це справжній скарб.

— То цей Сет не був Променистим.

— Ні. Але ти, Каладіне, маєш розуміти: з таким мечем будь-хто зможе робити те саме, що й ти — але без… обмежень, які накладає спрен. — Вона торкнулася Клинка й, помітно затремтівши, на секунду втратила чіткість подоби. — Цей меч дозволяв убивці вдаватися до Викидів, але й живився його Буресвітлом. Той, хто ним користуватиметься, потребуватиме куди більшого Світлового заряду, ніж ти. Небезпечно великого.

Каладін, сягнувши рукою, взяв меча за ефес і, перш ніж рушати далі, знову завдав його собі на плече, а Сил спурхнула й зробилася світною стрічкою. Так, попереду було якесь узвишшя — певне, занесена крємом будівля. В міру наближення Каладін, на щастя, побачив довкола неї якусь метушню.

— Агов? — гукнув він.

Постаті попереду завмерли і обернулися.

— Каладіне? — озвався знайомий голос. — Буря забирай, невже це ти?

Той широко всміхнувся, а постаті віддалік помалу перетворилися на людей у синіх мундирах. Тефт кинувся через плато йому назустріч, мов скажений, а за ним із криками та сміхом бігли й інші — Дрегі, Пійт, Бісіґ, Сиґзіл і здоровило-Скеля.

— Що, трофейний? — спитав рогоїд, дивлячись на Каладінового Сколкозбройця. — А чи це твій?

— Ні, — відказав капітан. — Цього я відібрав у вбивці.

— То він, виходить, мертвий? — спитав Тефт.

— Еге.

— Ти покінчив з Убивцею в білому, — охнув Бісіґ. — То все справді позаду.

— Боюся, що все тільки починається, — промовив Каладін, киваючи на будівлю. — Що це таке?

— О! — вигукнув Бісіґ. — Ходімо! Треба показати тобі вежу — та Промениста дівчина навчила нас, як прикли́кати плато назад, коли ти з’явишся.

— Промениста дівчина? — перепитав командир. — Ти про Шаллан?

— Щось у твоєму голосі не чути подиву, — хмикнув Тефт.

— Вона має Сколкозбройця, — пояснив Каладін.

Такого, що не озивався в його свідомості криком. Тож вона або Промениста, або володіє іншим Клинком честі. Підступивши до будівлі, капітан зауважив, що в тіні неподалік лежить настил, і сказав:

— Це не наш.

— Атож, — підтвердив Лейтен. — Це настил Сімнадцятого мосту. Наш довелося залишити на поталу стихії.

Скеля кивнув.

— Ми були дуже зайняті, не даючи головам світлооких звести занадто близьке знайомство з ворожими мечами. Ха! Але настил знадобився нам тут: цю платформу влаштовано так, що нам довелося зійти, щоб Шаллан Давар перенеслася назад.

Каладін просунув голову до приміщення всередині пагорба й завмер перед красою, що явилася його очам. Там чекали й інші бійці Четвертого мосту, включно з рослявим мостонавідником, якого капітан не одразу впізнав. Це що, хтось із Лопенових кузенів? Аж раптом чоловік обернувся, й Каладін збагнув: те, що він прийняв за шапчину, було червонуватою начільною пластиною.

Паршендієць. Каладін напружився, але той віддав йому честь. На ньому був однострій Четвертого мосту.

А на лобі пишалося відповідне татуювання.

— Рлайне? — окликнув його командир.

— Сер, — відгукнувся паршендієць.

Риси його обличчя були вже не округлі й заплилі, а різкі, мускулясті. Шия потовщала, а випнуте підборіддя тепер облямовувала чорно-червона борода.

— Як виявилося, деякі твої здібності не одразу впадали в око, — сказав Каладін.

— Даруйте, сер, але, як на мене, те саме можна сказати й про вас.

Тепер у його голосі лунала якась наспівність, а мовлення було химерно ритмізоване.

— Ясновельможний Далінар помилував Рлайна, — пояснив Сиґзіл, обходячи капітана на шляху до приміщення.

— Себто пробачив, що ти — паршендієць? — не зрозумів Каладін.

— Що я шпигував на користь народу, якого, схоже, більше немає, — пояснив Рлайн уже в іншому ритмі, й у командира склалося враження, наче в голосі підлеглого лунав біль.

Скеля підійшов до паршендійця й поклав руку йому на плече.

— Розповісти тобі про все можна й у місті, — зауважив Тефт.

— Ми здогадалися, що ти повернешся сюди, на це плато, — додав Сиґзіл. — Тож попри нарікання Її Світлості Давар, ми захотіли бути тут, щоб привітати тебе. Хай там як, а відбулося стільки всього, що розповідь вийде довгою. І ти, гадаю, будеш у ній, з дозволу сказати, головним героєм.

Каладін глибоко зітхнув, але кивнув. А чого ж іще він міг сподіватися? Все, хованкам кінець. Рішення ухвалено.

«А що ж мені сказати їм про Моаша?» — подумалося йому, коли бійці Четвертого мосту, з’юрмившись у приміщенні довкола свого командира, наперебій пояснювали, як зарядити сфери в світильниках. Кілька з них отримали в бою поранення, включно з Бісіґом, який тримав правицю в кишені мундира. З-під манжети прозирала посіріла шкіра: Вбивця в білому залишив його без руки.

Каладін відвів Тефта осторонь і спитав:

— Ми ще когось втратили, крім Марта й Педіна?

— Рода, — буркнув у відповідь Тефт. — Його вбили паршенді.

Каладін зажмурився й шумно видихнув. Род був одним із Лопенових кузенів — веселуном-гердазійцем, який майже не володів алетійською. Капітан його заледве знав, але почувався відповідальним за кожну людину з Четвертого мосту.

— Синку, всіх і кожного тобі не захистити, — сказав Тефт. — Людей не вберегти від болю або смерті.

Каладін розплющив очі, але сперечатися не став. Принаймні вголос.

— Келе, — додав лейтенант навіть тихіше. — Під кінець, уже перед самою твоєю появою… Синку, буря забирай, я бачив, як дехто з наших хлопців засяяв. Ледь-ледь, Буресвітлом.

— Що?

— Мені читали стенограми видінь ясновельможного Далінара, — повів той далі. — І гадаю, тобі також варто ознайомитися з ними. Я схильний припустити, що ордени Променистих охоплювали не лише самих лицарів.

Каладін обвів очима Четвертий міст і, мимоволі всміхнувшись, притлумив біль від понесених втрат — принаймні на деякий час.

— От цікаво, — тихо мовив він, — що то буде з кастовістю алетійського суспільства, коли цілий гурт колишніх рабів хверцюватиме осяйною шкірою.

— Уже не кажучи про твої очі, — буркнув Тефт.

— Мої очі? — не зрозумів Каладін.

— Невже ти не бачив? — здивувався лейтенант. — А втім, що я плету? Адже дзеркал на Рівнинах немає. Синку, вони в тебе ніжно-блакитні, наче водна гладінь. Світліші, ніж у будь-якого короля.

Каладін відвернувся. Він сподівався, що його очі залишаться в первозданному вигляді, і те, що вони справді змінили колір, бентежило, наводячи на неприємні роздуми. Адже йому хотілося вірити, що утиски, яких завдають світлоокі, цілком безпідставні.

«Так і є, — майнуло в свідомості, коли він, відповідно до Сиґзілових інструкцій, заряджав сфери світильників. — Світлоокі, певне, владарюють завдяки глибинній пам’яті про Променистих. Але сама лише позірна схожість іще не дає їм прав гнобити решту».

Бурекляті світлоокі. Він…

…Став тепер одним із них.

От буря!

Каладін прикликав Зброю — Сил — і, виконуючи вказівки Сиґзіла, скористався нею як ключем, щоб запустити фабріал.

***

Шаллан стояла коло центрального входу до Урітіру й, задерши голову, намагалася осягнути побачене.

Всередині, у величезній залі, розлягалися луною голоси і мерехтіли ліхтарі першопрохідців. Їх очолював Адолін, а його тітка тим часом розбивала табір, щоб надати допомогу пораненим і провести ревізію наявних припасів. На жаль, більшість провіанту й спорядження залишилася на Рівнинах. А до того ж, усупереч очікуванням Шаллан, переміщення через Присяжну браму виявилося досить витратним: присутні на плато незчулися, як воно осушило більшість їхніх самоцвітів — зокрема й у фабріалах Навані, які стискали в руках її інженерки й дослідниці.

Вони провели кілька випробувань: що більше людей переміщувати, то більше заряду потрібно. Скидалося на те, що цінним ресурсом мало стати не так коштовне каміння, як саме´ Буресвітло. А тому ліхтарі й самоцвіти, виділені першопрохідцям на огляд будівлі, вже й так були лімітовані.

Повз Шаллан пройшли кілька писарок, які несли папір для мап, що мали бути накреслені за результатами досліджень Адолінової команди. Жінки збентежено склали дівчині короткі уклони, назвавши її «Ваша Промениста Світлосте». У самої Шаллан іще не склалося нагоди поговорити з нареченим про все те, що з нею сталося.

— Невже я справді одна з них? — спитала вона, скільки могла задираючи голову й пробігаючи поглядом по гігантській вежі від самого низу аж ген до блакитного неба вгорі.

— Ммм… — відказав Фрактал у неї на спідниці. — Майже. Залишилося проректи всього кілька Слів.

— Яких іще слів? Обітницю?

— У Прядильників світла тільки одна обітниця, — промовив Фрактал. — А далі ти маєш говорити правду.

Шаллан іще якийсь час подивилася вгору, а відтак розвернулася й закрокувала назад, спускаючись до імпровізованого табору. Ридання в Урітіру не було, і Шаллан не знала, в чому тут причина: чи то місто вивищувалося над дощовими хмарами, чи то поява цих аномальних великобур порушила погодні закономірності.

У таборі сиділи на камені люди — розділені за рангами, але однаково хапаючи дрижаки в промоклих плащах. Віддих Шаллан клубочився парою, але вона всотала Буресвітла — зовсім трішки — щоб не зважати на холод. На жаль, розкласти вогнища не надто було з чого. На широкому кам’яному полі перед містом-вежею скелебруньок виявилося дуже мало, і ті, що все-таки росли, були крихітні, менші за кулак, і палива дали б хіба дещицю.

Поле кільцем оточували десять плато, що нагадували колони, довкола чиїх підніж звивалися сходи. Присяжні брами. А за ними тягнулося гірське пасмо.

Крєм таки вкривав деякі сходи й позалишав патьоки, збігаючи через крайки широкого поля, але його було й близько не стільки, як на Рівнинах. Тут, певне, випадало куди менше дощів.

Шаллан підійшла до крайки кам’яного поля, яке обривалося прямовисним схилом. Якщо дані «Шляху королів» — надійні й Ногадон справді дістався сюди пішки, то дорогою він неминуче мав видиратися на круті стрімчаки. Наразі іншого спуску, окрім як через Присяжну браму, вони не знайшли — але навіть коли той існував, то все одно залишив би їх серед гір і за багато тижнів переходу від цивілізації. Висновуючи з висоти сонця над обрієм, учені розташовували тутешні краї ближче до центру Рошару — десь у горах поблизу Ту-Байли чи, може, Емулу.

Розташування на відчепі робило це місто неймовірно обороноздатним — чи так принаймні стверджував Далінар. А ще потенційно відріза́ло їх від решти світу, і це, своєю чергою, пояснювало, чому всі так дивно поглядали на Шаллан. Бо спроби запустити старовинний фабріал за допомогою інших Сколкозбройців були безуспішні, перетворивши Шаллан на єдиний — в буквальному сенсі — вихід із ситуації, яка склалася.

Один із ближніх солдатів прокашлявся:

— Ваша Промениста Світлосте, може, не варто стояти так близько до краю?

Шаллан відповіла йому жартівливим поглядом і словами:

— Солдате, я пережила б таке падіння й пішла далі власними ногами.

— Е-е… Так точно, Ваша Світлосте, — відказав зашарілий вояк.

Дівчина відступила від урвища й рушила далі — на пошуки Далінара. Її проводжали хтозна-скільки поглядів — солдатів, писарок, світлооких і магнатів упереміш. Нічого, хай подивляться на Променисту Шаллан. А залишитися невпізнаною завжди можна буде й під іншим обличчям.

Далінар із Навані були ближче до центру армійського бівуаку, де наглядали за роботою групи жінок.

— Як успіхи? — спитала, підійшовши, Шаллан.

Великий князь підвів на неї очі. Через інформаційний центр у Ташикку писарки з усіх наявних пристроїв телестилеграфували військовим таборам попередження: «Можлива поява нової бурі, яка налетить не зі сходу, а з заходу. Приготуйтеся».

Того дня, полишаючи Розколоті рівнини, вічновій мав нагрянути в Новий Натанан на крайньому сході Рошару, а звідти переміститися в прилеглий океан і полетіти до Першопочатку.

Ніхто не знав, чого чекати далі. Буря облетить Рошар та обрушиться на західне узбережжя? Усі великобурі суть та сама, яка кружляє довкола планети — а чи міфи правдиві і від Першопочатку щоразу налітає нова?

Нинішні буревартівники та вчені схилялися до першого припущення. За їхніми підрахунками виходило, що — за умови тотожності швидкостей вічновію й великобурі о цій порі року — аномальна стихія має за кілька днів завдати удару по Шиновару та Ірі, а відтак пронестися континентом, перетворюючи навіть захищені міста на руїни.

— Новин немає, — з тривогою в голосі відказав Далінар. — Таке враження, наче король безслідно зник. Ба більше: в Холінарі, схоже, спалахнули заворушення. Але я так і не добився прямих відповідей на жодне зі своїх запитань.

— Не маю сумніву, що король перебуває в безпечному місці, — промовила Шаллан, кинувши погляд на Навані.

Королева-мати зберігала на обличчі спокій, але інструкції одній із писарок давала різким, уривчастим голосом.

Одне з колоноподібних плато поблизу зблиснуло світлом, яке стіною завертілося довкола нього, залишаючи розпливчасті післяо́брази. Хтось запустив Присяжну браму.

Шаллан із Далінаром, який підійшов до неї, почали напружено чекати, доки на крайці плато не з’явилася й не стала спускатися сходами група постатей у синьому. Четвертий міст.

— Ох, хвала Всемогутньому, — шепнула Шаллан.

Це він, а не вбивця.

Одна з постатей указала донизу — туди, де стояли Далінар із ріднею. І Каладін, відділившись від своїх людей, зіскочив зі сходів, пролинув над армією і спокійно приземлився на скельну породу — зі Сколкозбройцем на плечі та в довгому й розстібнутому офіцерському кітелі, що сягав до колін.

«На ньому досі невільничі тавра», — подумала дівчина, хоча під довгим волоссям їх було непомітно. Але очі стали блідо-блакитні. І приглушено сяяли.

— Буреблагословенний, — гукнув Далінар.

— Великий князю, — признався капітан.

— Що там з убивцею?

— Він мертвий, — відказав Каладін, знімаючи з плеча Сколкозбройця та вганяючи його в породу перед Холіном. — Нам треба поговорити. Це…

— Мостонавіднику, що з Елгокаром? — спитала Навані й, виступивши наперед, узяла Каладіна за руку, на позір нітрохи не переймаючись Буресвітлом, яке здіймалося з його шкіри, мов дим. — Що з моїм сином?

— На нього вчинили замах, — відказав Каладін. — Я завадив убивцям, але король був поранений, тож мені довелося сховати його в безпечному місці, а самому поспішити на допомогу великому князеві.

— Де саме? — допитувалася Навані. — Наші люди в таборах обшукали монастирі, маєтки, казарми…

— Це було б занадто ненадійно, — заперечив охоронець. — Якщо ви здогадалися шукати його там, то могли здогадатися і вбивці. Ні, мені потрібне було місце, яке не спало б на думку нікому.

— То де ж він? — спитав Далінар.

Каладін усміхнувся.

***

Ексклюзивний Лопен затис у долоні сферу. А за стіною, в кімнаті, його матуся шпетила короля.

— Ні-ні, Ваша Величносте, — промовляла вона з різким акцентом і тим самим суворим тоном, яким віддавала команди сокирогончакам. — Загорніть усе разом і з’їжте. А перебирати харчами не можна.

— Нано, я не настільки голодний, — відмовлявся Елгокар кволим голосом.

А втім, добрим знаком було те, що він оговтався від алкогольної прострації.

— Але з’їсте! — стояла на своєму жінка. — Я знаю, що мені робити, коли бачу чоловіка з таким блідим обличчям, як у Вашої Величності. Воно ж бо — не прогнівайтесь — бліде, мов простирадло, яке вивісили на сонці вибілюватись! І це істинна правда. Ви їстимете. І щоб жодних мені нарікань.

— Я король. І не виконуватиму наказів якоїсь там…

— Ви зараз у моєму домі! — перебила його жінка, й Лопен беззвучно повторив матусині слова. — А в домі гердазійки ніхто нічого не важить, крім неї самої. Я не дозволю, щоб у мене прийшли забирати голодного короля! І не потерплю, щоб мені перечили: «Ні, не буду, Ваша Яскравосте!» Їжте. А ще в мене вариться суп.

Лопен усміхнувся. До його вух долинуло бурчання короля — але й постукування ложки об тарілку теж зачулося. Перед їхньою хижею в Маленькому Гердазі (формально кажучи, на території військового табору великого князя Себаріала — але гердазійці на таке не зважали) сиділи два його найміцніші кузени. А четверо інших влаштувалися в кінці вулиці, пильнуючи будь-чого підозрілого та знічев’я шиючи чоботи.

— Гаразд, — шепнув Лопен, — цього разу точно має спрацювати.

І він зосередився на затиснутій у долоні сфері. Як і щодня аж відтоді, коли капітан Каладін уперше засяяв. Рано чи пізно він збагне, в чому тут фокус. Лопен був певен цього не менше, ніж власного імені.

— Лопене. — В одному з вікон, заважаючи йому вправлятися, з’явилося широке обличчя. То був його дядько, Чілінко. — Біжи знову перевдягни короля гердазійцем. Бо нам, бува, доведеться вшиватися звідси.

— Вшиватися? — перепитав Лопен і підвівся.

— У всі табори надійшла звістка від великого князя Себаріала, — відказав гердазійською Чілінко. — Там, на Рівнинах, щось знайшли. Тож про всяк випадок варто приготуватися. Бо люди балакають щось незбагненне. — Він похитав головою. — Спершу цілком несподівана великобуря, потім дочасне закінчення сезону дощів, потім у мене на порозі з’являється буреклятий король Алеткару — а тепер ще й це. От я й гадаю, що нам, бува, доведеться проти ночі вшиватися з табору. Багато галасу з нічого, як на мене — але про короля треба подбати.

Лопен кивнув.

— Секундочку, я зараз.

Чілінко зник у вікні, а Лопен розтиснув долоню й уважно глянув на сферу. Хай там що, а він не хотів пропускати ані дня тренувань. Адже зрештою, рано чи пізно, він гляне на одну з них і…

Ексклюзивний Лопен усотав Буресвітло.

Все відбулося на млі ока: раз — і його шкіра вже парує Світлом.

— Ха! — скрикнув він, зриваючись за ноги. — Ха! Гей, дядечку, ходи-но сюди — я почеплю тебе на стіну!

Аж раптом Світло згасло, і той, насупившись, застиг, із виставленою перед себе долонею. Так швидко? Що сталося? Лопен не знаходив пояснення. А що це за посіпування?..

Він помацав себе за плече в тому місці, де йому ще хтозна-відколи бракувало руки, й відчув під пальцями свіжий відросток плоті, який почав пробиватися з кукси.

— Ох, буря забирай! Оце так так! Гей, ви всі — давайте сюди ваші сфери! Бо Ексклюзивному Лопенові треба засяяти.

***

Моаш сидів на задку фургона, який, погримуючи, петляв дорогою, що вела з таборів. Він міг би їхати й на передку, але не хотів сідати так далеко від обладунку, який по частинах ув’язали в рогожу й завантажили на задок: секретність понад усе. Бо Зброя та Збруя були його власністю лише номінально: Моаш не мав ілюзій щодо того, як учинить алетійська еліта, коли він спробує втекти, прихопивши Сколки.

Фургон виїхав на гребінь узвишшя одразу за військовими таборами. Позаду зміїлися величезні валки людей, які масово тяглися на Розколоті рівнини. Накази великого князя Холіна спантеличували, але були недвозначні: військові табори належало покинути й, не беручи із собою нікого з паршменів, вирушити до центру Рівнин.

Дехто з великих князів підкорився, а дехто й ослухався. Цікаво, що Садеас став одним із тих, хто виконав Далінарові розпорядження, і його військовий табір опустів майже так само швидко, як і Себаріалів, Ройонів або Аладарів. Скидалося на те, що в путь рушали геть усі — від старих до малих.

Фургон зупинився, і за кілька митей до Моаша підійшов Ґрейвз.

— Даремно ми хвилювалися щодо секретності, — буркнув він, окидаючи поглядом те масове переселення. — Їм не до нас. Ти тільки поглянь.

Перед Далінаровим табором зібралися валки якихось купців. Вони вдавали, наче вантажаться для від’їзду, але всі їхні збори явно не просувалися.

— Мародери, — сказав Ґрейвз. — Збираються похазяйнувати в покинутих таборах. Бурекляті дурні. По заслузі їм буде.

— А що їм буде? — поцікавився Моаш, який почувався так, неначе його вкинули в розбурхану річку: та після великобурі повиходила з берегів, а він тільки й може, що пливти за водою, заледве втримуючи голову над стромовиною.

Він намагався вбити Каладіна. Каладіна. І все посипалося — король уцілів, Каладін повернув собі втрачені здібності, а Моаш… Моаш став двічі зрадником.

— Вічновій, — відказав Ґрейвз.

Тепер, убраний у сорочку темноокого злидаря й латані-перелатані штани, той і близько не мав колишнього лиску. Колір очей він змінив за допомогою дивних крапель, а відтак звелів Моашеві зробити те саме.

— А що воно таке?

— Діаграма не дає чіткої відповіді, — мовив Ґрейвз. — Ми знаємо це слово тільки з видінь покійного Ґавілара. Але за Діаграмою виходить, що Вічновій поверне Спустошувачів, якими, схоже, виявилися паршмени. — Він похитав головою. — От Геєна! А та жінка мала рацію.

— Яка ще жінка?

— Ясна Холін.

Тепер головою похитав і Моаш. Він не розумів анічогісінько з того, що коїлося. Ґрейвзові речення були немовби знизані зі слів, що не складалися докупи. Паршмени? Спустошувачі? Ясна Холін? Це ж сестра короля. Але хіба вона не загинула в морі? Чого не розповідав йому Ґрейвз?

— Хто ти насправді? — спитав Моаш.

— Патріот, як я тобі й казав, — промовив той. — До пори до часу — доки сурма не покличе — нам дозволено дбати про власні інтереси та цілі. — Він похитав головою. — Я не мав сумніву щодо правильності свого тлумачення й гадав, що коли ми усунемо Елгокара, Далінар стане нашим союзником у прийдешніх… Але схоже, що я помилявся. Або, може, надто довго зволікав.

Моашеві зробилося зле.

А співрозмовник схопив його за плече.

— Вище голову, Моаше. Якщо я повернуся зі Сколкозбройним, це означатиме, що моя місія не зовсім провальна. А до того ж ти зможеш розповісти нам про нового Променистого. Я введу тебе до Діаграми, яка зайнята важливою роботою.

— А саме?

— Врятуванням цілого світу, мій друже.

І Ґрейвз, поплескавши його по плечі, повернувся на передок, де їхали решта.

Врятуванням цілого світу.

«Мною грали всліпу, мов одним із десяти дурнів, — подумав Моаш, звішуючи голову на груди. — А я навіть не знаю, як саме».

Фургон покотився далі.

88. Володар вітрів

1173090605 1173090801 1173090901 1173091001

1173091004 1173100105 1173100205 1173100401

1173100603 1173100804

З Діаграми, заключний фрагмент із північної стіни, район підвіконня: 2-й абзац(Це схоже на низку дат, але на які події вони вказують, наразі невідомо.)

Незабаром усі почали перебиратися у вежу.

Адолінові першопрохідці ще далеко не завершили, але що вдієш: насувалася ніч, і знадвору похолодало. А до того ж великобуря, яка завдала удару по Розколотих рівнинах і наразі шаліла деінде, зрештою мала налетіти й на тамтешні гори. Стихія зазвичай проносилась Рошаром із кінця в кінець за добрі пів доби, але оскільки Урітіру було десь у центрі континенту, то до неї, певне, залишалося недовго.

«Непрогнозована великобуря, — думала Шаллан, крокуючи темними коридорами в супроводі своїх охоронців. — І щось іще, яке насувається з протилежного боку».

Не випадало заперечувати, що всередині ця вежа — кожен коридор — була величним дивом. І те, що Шаллан не закортіло зробити жодної замальовки, промовисто свідчило, як сильно вона стомилася. Хотілося одного-єдиного — спати.

У світлі сфер на стіні попереду проглянуло дещо дивне. Шаллан насупила чоло й, струснувши втому, підступила ближче. Згорнутий папірець — немовби записка. Дівчина озирнулася на охоронців — на позір не менш спантеличених.

Вона відліпила від стіни папірець, що тримався на дещиці воску зернівки. Всередині був трикутний символ Примарокровних, а під ним — ім’я. Не Вейл.

А Шаллан.

Напад паніки змінився настороженістю. Вона миттю висотала Світло з їхнього ліхтаря, зануривши коридор у пітьму. А втім, із дверної пройми неподалік линуло сяйво.

Шаллан не зводила з нього очей. Ґаз рушив був у розвідку, але господарка спинила його помахом руки.

Втекти чи дати бій?

«А куди ж ти втечеш?» — майнуло в свідомості. Дівчина несміло підступила до дверей і знов махнула охоронцям відійти.

Всередині, дивлячись у велике незасклене вікно, яке виходило на іншу внутрішню частину вежі, стояв мрейз — спотворений шрамами, але елегантний у своєму вишуканому вбранні.

От і все. Її викрили.

«Я більше не дитина, щоб ховатися у своїй спальні, коли здіймається крик, — твердо сказала собі подумки Шаллан і пройшла до кімнати. — Якщо я втечу від цього чоловіка, він вбачатиме в мені здобич».

Вона впритул підступила до мрейза, ладна негайно прикли́кати Фрактала. Бо досі збагнула, що той відрізнявся від чужих Сколкозбройців: чекати десять ударів серця не вимагалося.

Фракталові було не звикати. Але Шаллан забороняла собі згадувати про його здібності, бо це потягло б за собою забагато всього.

«Скільки ще обманів не дають мені розкрити свій потенціал?» — подумала дівчина.

Але ці обмани були їй потрібні. Життєво потрібні.

— Вейл, ну й полювання ти мені влаштувала, — промовив мрейз. — Якби твої здібності не стали явними під час врятування армії, я, певне, ніколи не встановив би, під чиєю личиною ти ховаєшся.

— Мрейзе, личина — це Вейл, — відказала Шаллан. — А я — справжня.

Той уважно глянув на неї.

— А по-моєму, ні.

Дівчина витримала його погляд, але внутрішньо здригнулася.

— В кумедній ситуації ти опинилася, — повів далі мрейз. — Ти розкриєш істинну природу своїх здібностей? Бо я-то зумів про них здогадатися, але інші не так добре обізнані: вони, бува, бачитимуть лише Сколкозбройця й не питатимуть, що ще тобі до снаги.

— Не розумію, до чого тут ви.

— Ти одна з нас, — заперечив мрейз. — А ми наглядаємо за своїми.

Шаллан насупилася.

— Але ж ви розкрили мій обман.

— Тобто ти не хочеш входити до лав Примарокровних? — Його тон не виражав погрози, але очі… буря забирай, ті очі могли пробуравити камінь. — Ми не роздаємо запрошень абикому.

— Ви вбили Ясну, — прошипіла вона.

— Так. Після того, як та жінка, своєю чергою, звела зі світу кількох наших членів. Вейл, невже ти гадала, що її руки не обагрені кров’ю?

Співрозмовниця, не витримавши його погляду, відвела очі.

— Я мав би здогадатися, що Вейл виявиться Шаллан Давар, — провадив мрейз. — І почуваюся дурнем, бо не розгледів цього раніше. Твоя родина вже давно мішається в ці справи.

— Я вам не помічниця, — відрізала дівчина.

— Отакої. Тобі варто знати, що твої брати в мене.

Шаллан вп’ялася в нього гострим поглядом.

— Вашого маєтку більше немає, а володіння захопило військо, яке проходило повз, — повідомив їй мрейз. — Я врятував твоїх братів із хаосу війни за престол і везу їх сюди. Але ви мені заборгували. Душезаклинач. Несправний.

Він зустрівся з нею поглядом.

— Як же до речі, що, за моїми оцінками, ти, мала живорізко, здатна його замінити…

Шаллан прикликала Фрактала.

— Я радше вб’ю тебе, ніж дозволю шантажувати себе братами-заручниками…

— Та хто ж тебе шантажує? Вони прибудуть цілі й неушкоджені — пом’янеш моє слово. Буде тобі подарунок. А про борг я нагадав тільки для того… щоб він, бува, не вилетів у тебе з голови.

Дівчина супилася, стискаючи Зброю і не знаючи, як учинити.

— До чого ти хилиш? — запитала зрештою.

— До того, що ти про нас ні сном ні духом. — Мрейз підступив до неї ближче й височів, немовби вежа. — Не знаєш, хто ми. Не знаєш, до чого ми прагнемо. Вейл, ти, вважай, не знаєш нічогісінько. Чому до нас долучився твій батько? Навіщо твій брат розшукував Неболамів? Та бачиш, я навів деякі довідки. І маю для тебе відповіді. — Аж раптом той відвернувся й попрямував до дверей. — Даю тобі час на роздуми. Ти, схоже, вважаєш, наче твоє новонадбане місце між Променистих унеможливлює членство в нашій організації. Але ми з моїм бабском бачимо це інакше: Шаллан Давар хай буде Променистою — шляхетною конформісткою. А Вейл нехай приходить до нас. — Він затримався в проймі. — І дізнається правду.

Мрейз зник за дверима, і Шаллан відчула навіть більше знесилення. Вона відіслала Фрактала й привалилася до стіни. Дивуватися, що мрейз знайшов сюди дорогу, не випадало — він, певне, затесався в армійські лави. Для Примарокровних проникнення в Урітіру було одним із першочергових завдань. А вона, попри рішуче небажання допомагати, привела їх — разом із військовими — саме туди, куди їм було треба.

А як же брати? Чи справді їм нічого не загрожує? А вірні слуги, а Балатова наречена?

Шаллан зітхнула й, підійшовши до дверей, зібрала своїх охоронців. «І дізнається правду». А що, коли вона не хоче знати правду? Фрактал тихенько загудів.

Пройшовши першим поверхом вежі — й підсвічуючи собі власним сяйвом — вона знайшла Адоліна, який чекав у коридорі біля обумовленої кімнати. Його зап’ястя було перев’язане, а синці на обличчі почали ліловіти. Від них його чоловіча врода п’янила хіба трішечки менше, хоча така собі брутальність, котрої вони надавали — мовляв, «скількох же я сьогодні віддухопелив!» — була й сама собою принадна.

— У тебе змучений вигляд, — сказав княжич, чмокнувши її.

— А в тебе такий вигляд, наче в твою голову метали би́тки, — парирувала Шаллан, але з усмішкою. — Тобі теж варто виспатися.

— Так я й зроблю, — відказав наречений. — Уже скоро. — Він торкнувся її обличчя. — А знаєш, що ти — надзвичайна? Ти ж бо врятувала всіх і вся.

— Адоліне, не треба наді мною трястися, наче я — з кришталю.

— Ти Промениста, — заперечив той. — Ну, тобто… — Княжич провів рукою по своєму вічно неслухняному волоссю. — Шаллан, ти важиш більше, ніж будь-яка світлоока.

— Ти про обсяг моєї талії?

— Що? Ні. Я про те…

Він спаленів.

— Адоліне, я не допущу, щоб тебе це бентежило.

— Але ж…

Шаллан схопила нареченого в обійми і зірвала з його вуст поцілунок — солодкий і пристрасний. Той пробував щось мимрити, але дівчина знай собі цілувалася, впинаючись своїми вустами в його й даючи юнакові відчути свою жагу. Від такого поцілунку той поплив і, схопивши її за стан, притиснув до себе.

Але за мить відсахнувся.

— Буря забирай, ну й боляче!

— Ох! — Шаллан затисла рота долонею: вона зовсім забула, що її наречений весь у синцях. — Вибач, я ненавмисне.

Той широко всміхнувся, але знову поморщився — певне, всміхатися теж було боляче.

— Нічого, воно було того варте. Гаразд, я обіцяю не бентежитися, якщо ти не будеш аж такою принадною. Принаймні доки я не одужаю. Згода?

— Згода.

Адолін кинув погляд на її охоронців.

— Подбайте, щоб Її Променисту Світлість не турбували. Вам зрозуміло?

Ті кивнули.

— Солодких снів, — побажав нареченій княжич, відчиняючи перед нею двері, що вели з коридору. Попри довге невикористання, в багатьох кімнатах збереглися справні дерев’яні стулки. — Сподіваюся, тобі тут буде зручно. Це твій спрен обрав кімнату.

Її спрен? Шаллан, насупившись, зайшла досередини, й Адолін зачинив за нею двері.

Дівчина оглянула кам’яну кімнату без вікон. І чому Фрактал обрав саме її? На позір звичайнісінька собі кімнатка. Адолін залишив їй сфероліхтар (справдешню розкіш, коли взяти до уваги те, як мало самоцвітів вони мали), що освітив маленьку прямокутну кімнатчину з кам’яною лавою в кутку, на якій лежали кілька ковдр. І де ж це княжич їх роздобув?

Шаллан глянула на стіну й насупилася. На ній виднівся темніший квадрат, неначе в тому місці колись висіла картина. Власне, від нього віяло чимось напрочуд знайомим. Не те щоб у неї було дежавю, але той квадрат на стіні, де щось висіло…

Саме в такому місці на стіні батькового кабінету в Я-Кеведі висіла картина.

В голові поплив туман.

— Ммм… — видобув Фрактал з підлоги поруч неї. — Саме час.

— Ні, не час.

— А я кажу: час, — стояв на своєму Криптик. — Тебе оточують Примарокровні. А людям потрібна Промениста.

— У них є мостонавідничок — одного їм вистачить.

— Ні, їм потрібна ти.

Шаллан зморгнула сльози. А кімната мимоволі стала змінюватися. З’явилися білий килим, картина. Меблі. Пофарбовані світло-блакитним стіни.

Два трупи.

Переступивши через одне з тіл — хоча воно було ілюзорне — Шаллан підійшла до стіни. Там з’явилася картина — частина ілюзії — облямована білим сяйвом. За нею щось крилося. Дівчина спробувала відхилити полотно, але від дотику її пальців ілюзія розпливлася.

Пусте. Це просто відтворений спогад, що його вона воліла б не мати.

— Ммм… Шаллан, обманюй переконливіше.

Та зморгнула сльози і, здійнявши долоню, знову притисла її до стіни — але цього разу відчула під пальцями раму картини. Несправжню, але Шаллан на мить удала, наче справжню, й дозволила цьому образу заволодіти собою.

— А не можна, щоб я просто жила, як жила?

— Ні, не можна.

І та опинилася в батьковому кабінеті. Трясучись усім тілом, відхилила картину — і з-за неї прозирнув вмурований у стіну сейф. Піднісши ключа до замкової щілини, Шаллан завагалася.

— Там материна душа.

— Ммм… Ні. Там не її душа, а те, що забрало цю душу.

Шаллан відімкнула сейф і, відчинивши дверцята, побачила його вміст — невеличкого Сколкозбройця. Його запхали туди поспіхом, і вістря прохромило задню стінку, а ефес був звернений до неї.

— То був ти, — шепнула Шаллан.

— Ммм… Так.

— Батько забрав тебе в мене й намагався сховати в сейфі — але, звісна річ, марно, — промовила дівчина. — Ти щез, щойно зачинилися дверці. Перетворився на імлу. А він не зовсім усвідомлював, що робить. Як і я.

Шаллан обернулася.

Білий килим, що почервонів. На підлозі лежав приятель її матері. У нього кривавило плече, але рана була не смертельна. Шаллан підійшла до іншого тіла — зверненого долілиць і в прекрасній, блакитній із золотом, сукні. З рудим волоссям, візерунком розсипаним довкруж голови.

Дівчина опустилася навколішки й, перевернувши материне тіло, побачила череп із випаленими очима.

— Фрактале, чому вона намагалася мене вбити? — шепнула Шаллан.

— Ммм…

— Усе почалося, коли мати виявила мої здібності.

Тепер вона згадала. Поява матері з незнайомим дівчинці приятелем. Суперечка з батьком. Жіночі крики, сварка з главою родини.

Мати назвала Шаллан одною з них.

Вривається батько. Материн приятель виймає ножа. Вони борються. На плечі в незнайомця поріз. Кров стікає на килим. Зрештою материн друг бере гору і, зваливши батька додолу, підминає під себе. А мати хапає ножа і йде на Шаллан.

А потім…

А потім у руках дівчинки з’являється меч.

— Батько не став розвіювати омани, що це він її вбив, — прошепотіла Шаллан. — Мовляв, порішив дружину з коханцем у нападі люті. Тимчасом як насправді їх убила я. Тато брехав, щоб захистити мене.

— Знаю.

— Ця таємниця знищила його і всю нашу родину.

— Знаю.

— Ненавиджу тебе, — прошепотіла дівчина, вдивляючись у материні порожні очниці.

— Знаю, — тихо прогудів Фрактал. — Зрештою ти мене вб’єш, і тебе буде відомщено.

— Я хочу не помсти, а свою родину.

Шаллан обхопила себе руками і, сховавши в них обличчя, заплакала, а ілюзія закурилася білим димом і щезла, залишивши її в порожній кімнаті.

***

«Рестаресе, я можу лише виснувати, що нам удалося, — квапливо писав Амарам, шкрябаючи чорнилом незграбні ґліфи. — Коли вірити донесенням із Далінарової армії, Спустошувачів не тільки виявили, а й зітнулися з ними. Червоні очі, прадавні сили. Вони вочевидь нацькували на цей світ нову бурю».

Він підвів очі від блокнота й визирнув у вікно. Карета гримотіла вулицею Далінарового військового табору. Солдатів у ньому не залишилося ні єдиного, а рештки охорони наглядали за масовою евакуацією. Тож навіть попри заплямовану репутацію, Амарамові легко вдалося проникнути в табір.

Він знову взявся до послання. «Я не торжествую з цього успіху, — писав Амарам. — Адже йтиметься про втрачені життя. Але такий уже тягар узяли на себе ми, Сини Гонора: щоб повернути Вісників і відновити панівне становище Церкви, нам довелося викликати в світі кризу.

Й ось вона настала — страхітлива криза. Вісники повернуться. Бо як же інакше? Адже людство постало перед такими проблемами! Але жертв буде багато. Дуже-дуже багато. Дай-то Налан, щоб воно було того варте. Хай там як, а незабаром інформації в мене побільшає. Наступного листа сподіваюся написати вже з Урітіру».

Карета зупинилася, й Амарам, відчинивши дверцята, передав листа кучерці, Памі. А та заходилася порпатися в портфелі, шукаючи телестиль, щоб переслати написане Рестаресові. Він міг би зробити це й сам, але телестилеграфувати на ходу неможливо.

Коли справу буде закінчено, Пама знищить папери. Амарам кинув погляд на дорожні скрині, навантажені на задок екіпажа — безцінний багаж, що містив усі мапи з нотатками й теоретичними викладками. Може, варто було доручити його охорону солдатам? Але приведи він сюди із собою п’ятдесят вояків, і це, попри весь тутешній рейвах, неминуче привернуло б увагу. Тож Амарам розпорядився, щоб вони чекали на Рівнинах.

Не можна було гаяти часу. Його Високороддя вийшов з карети й опустив каптур плаща. На території храмового комплексу Далінара стояло навіть шаленіше стовпотворіння, ніж у більшості таборів — адже в ці стресові часи багато хто звертався до подвижників. Прибулий проминув якусь матрону, що благала одного з братії спалити молитву за її чоловіка, який воював у Далінаровій армії. А подвижник раз по раз повторював, що вона має зібрати речі й долучитися до валок, які вирушають на Розколоті рівнини.

Це стало реальністю — відбувалося наяву. Нарешті Сини Гонора досягли своєї цілі. Ґавілар пишався б ними. Амарам прискорив крок, відвертаючись від подвижниці, яка поквапилася запитати, чим йому допомогти. Але перш ніж та встигла зазирнути під каптур і впізнати, хто перед нею, її увагу відвернули двійко переляканих недолітків, які нарікали, що їхній батько застарий для такої мандрівки, й благали подвижництво допомогти з його перенесенням.

Дійшовши до того кутка монастиря, де утримували божевільних, і звернувши за ріг тильної стіни — до самого муру військового табору, де не було сторонніх очей — Амарам роззирнувся й прикликав Зброю. Кілька швидких розрізів — і…

Що це було?

Він обернувся, не маючи сумніву, що до ного хтось наближається. Але йому привиділося — обман зору, гра тіней. Амарам зробив прорізи та обережно розчистив пророблений отвір. Превеликий князь — сам Таленелат’Елін, Вісник війни — сидів у темній палаті в приблизно такій самій позі, як і раніше: примостившись на краєчку койки, зсутулившись і похнюпивши голову.

— Чому вас тримають у такій темряві? — спитав Амарам, відсилаючи Зброю. — Сюди й упосліджену чернь не можна саджати — вже не кажучи про таку персону, як ви. Я поговорю з Далінаром про умови утримання божеві…

Ні, не поговорить — адже той вважає його вбивцею. Амарам протяжно, глибоко зітхнув. Повернення Вісників мало свою ціну, але Єзерезе свідок, що втрата Далінарової дружби обійшлася йому недешево. Ех, нехай би ліпше всі ці місяці тому, коли він міг стратити того списника, милосердя не стримало його руку.

Амарам поквапився до Вісника й шепнув:

— Превеликий князю, ми маємо йти.

Таленелат не ворухнувся. Але знову шепотів — те саме, що й раніше. Амарам мимоволі згадав свій останній візит до цієї палати в товаристві людини, яка стільки часу тримала його за одного з десяти дурнів. Хто ж знав, що Далінар на старості літ зробився таким лукавцем? Час змінив їх обох.

— Превеликий князю, прошу вас, — промовив Амарам, не без зусиль підводячи Вісника з койки.

Той був справжнім велетнем: одного з ним зросту, але за статурою — не чоловік, а стіна. Під час першої зустрічі його темно-брунатна шкіра видавалася Амарамові дивною — він-бо дещо наївно очікував, що всі Вісники скидатимуться на алетійців.

А Вісникові темні очі, звісна річ, були якимось камуфляжем.

— Руйнація… — прошепотів Таленелат.

— О так. Вона вже при дверях. А з нею й ваша слава. — Амарам повів Вісника до отвору. — Треба доправити вас у…

Аж раптом Таленелатова рука перехопила щось на підльоті до нього.

Амарам, перелякавшись, застиг на місці й побачив, що в пальцях у Вісника щось було. Маленький дротик, чиє вістря стікало якоюсь прозорою рідиною.

Його Високороддя кинув погляд на отвір, крізь який у палату вливалося сонячне світло. І побачив, як невеличка постать у напівмасці, що приховувала верхню частину її обличчя, піднесла до губів духову трубку й дунула в неї.

І знову рука Таленелата — вже інша — на млі ока перехопила той дротик за лічені дюйми від Амарамового обличчя. Примарокровні. Вони намагалися вбити не Вісника.

Їхньою мішенню був Амарам.

Він скрикнув і виставив руку вбік, прикликаючи Сколкозбройця. Надто повільно. Постать перевела погляд із нього на Вісника, а потім, тихо лайнувшись, кинулася тікати. Амарам помчав навздогін і, перестрибнувши вирізану частину стіни, вилетів на світло, але Примарокровний був надто прудкий.

Амарамове серце вилітало з грудей. Він озирнувся на Вісника, чия безпека його непокоїла, й від несподіванки здригнувся: той-бо стояв на повен зріст, тримаючи спину прямо, а голову — високо. Його до страхітливого ясні карі очі відбивали світло, що падало з отвору. Здійнявши перед собою один із дротиків, Таленелат уважно його оглянув.

А потім зронив їх обидва й, опустившись на койку, знову забурмотів свою дивну, незмінну мантру. Амарам відчув, як по спині пробіг холодок, але повторно добитися від Таленелата якоїсь реакції йому не вдалося.

Насилу підвівши Вісника з койки, він знову повів його до карети.

***

Сет розплющив очі.

І негайно зажмурив їх знову.

— Ні. Я мертвий. Мертвий!

Він відчув під собою камінь. Блюзнірство. До вух долинув капіж води, а на обличчя падали сонячні промені.

— Чому я не загинув? — шепнув Сет. — Адже мене пронизав Сколкозброєць. Чому я не мертвий?

— Ти справді загинув.

Сет знову розплющив очі. Він лежав серед кам’яної пустизни, а його одяг перетворився на мокре лахміття. Чи не Морозні це землі? Попри палюче сонце, шинові було холодно.

Перед ним стояв якийсь чоловік у цупкому чорно-сріблястому однострої. Він мав темно-коричневу шкіру, наче у вихідця з країв макабакі, але на правій щоці її розбавляла невеличка біла пляма у формі півмісяця. Одну руку чоловік тримав за спиною, а другою сховав щось у кишеню сюртука. І що ж то так яскраво світилося? Якийсь фабріал?

— Ми знайомі, — збагнув Сет. — Десь я тебе вже бачив.

— Усе правильно.

Сет спробував підвестися, але зумів лише стати навколішки — чи радше сісти, підібгавши під себе ноги.

— Як так? — спитав він.

— Я дочекався, доки ти повалишся додолу, переламаєш і скалічиш собі все на світі, зостанешся з перетятою душею й гарантовано загинеш. А відтак воскресив тебе.

— Не може бути.

— Може, якщо мозок іще живий. Достоту як утопленика повертають до життя за допомогою належних дій, так і тебе вдалося воскресити за допомогою належного фабріала. Ні, звісно: якби я позволікав хоч кілька секунд, було б уже запізно.

Він промовив ці слова спокійним і беземоційним тоном.

— Хто ти? — спитав Сет.

— Ти стільки часу свято шануєш віру та звичаї свого народу, а сам не впізнаєш одного з богів?

— Мої боги — духи каміння, — шепнув той. — Сонце й зірки. Але не люди.

— Дурниці. Спрени каменю в пошані у твоїх одноплемінців, але ти їх не шануєш.

Цей півмісяць… Він упізнавав його, хіба ні?

— А ти, Сете, шануєш порядок. Скажеш, не так? — спитав чоловік. — Скрупульозно дотримуєшся суспільних законів. Це мене й привабило, хоча я хвилююся, чи не затьмарили почуття твою здатність доходити правильних висновків. Твою здатність… судити.

Правосуддя.

— Ти Нін, — шепнув Сет. — Той, кого ще називають Наланом або, по-місцевому, Нейлом. Вісник справедливості.

Той кивнув.

— Навіщо ти мене врятував? — спитав Сет. — Хіба я не досить намучився?

— Моєму майбутньому учневі не личить молоти такі дурниці, — відказав на це Нін.

— Я хочу не вчитися, а померти, — кинув убивця, скулившись на камені.

— Он як? Ти справді цього хочеш? Якщо твоє побажання — щире, я можу його вдовольнити.

Сет замружив очі. У тій темряві його чекали крики — зойки вбитих.

«Я мав рацію, — майнуло в гадці. — І ніколи не був Заблудлим».

— Ні, — шепнув він. — Спустошувачі повернулися. Помилявся не я… помилялися мої одноплемінці…

— Тебе піддали остракізму нікчемні людці, які не бачили далі власного носа. Я навчу тебе йти стезею безпристрасних. Ти повернеш це вміння своєму народові й принесеш очільникам Шиновару справедливу відплату.

Сет розплющив очі й підвів їх на Вісника.

— Я не гідний.

Нін схилив голову набік.

— Ти? Не гідний? Я був свідком того, як ти не щадив себе в ім’я порядку й залишався вірним внутрішньому кодексові, коли інші зламалися б або втекли. Сете-сину-Нетуро, я бачив, як неухильно ти дотримуєш слова. Більшість людей втратила цю здатність — єдину справжню окрасу нашого світу. Сумніваюся, що я коли-небудь знаходив людину, більш гідну Неболамів, ніж ти.

Неболамів? Але ж так називався орден Променистих лицарів.

— Я знищив себе, — шепнув Сет.

— Так — знищив і загинув. Твій зв’язок зі Зброєю урвався, а всі узи — хоч духовні, хоч фізичні — розпалися. Ти народився наново. Ходімо. Час відвідати твоїх одноплемінців. Твоє навчання розпочинається просто зараз.

Нін рушив геть, і стало видно, що за спиною Вісник тримав меча у піхвах.

«Ти народився наново». Невже він… невже Сет міг народитися наново? Невже ці крики в темряві могли зникнути?

«Ти боягуз», — сказав йому тоді Променистий, володар вітрів. Невеличка частина Сетового єства гадала, що той має рацію. Але Нін пропонував йому щось більше. Дещо інше.

Так само стоячи навколішках, Сет підвів очі і глянув Вісникові вслід.

— Мої одноплемінці мають решту Клинків честі, які зберігали тисячоліттями. Якщо я принесу в Шиновар правосуддя, то постану перед могутніми й Сколкозбройними ворогами.

— Це не проблема, — відказав, озираючись, Нін. — Я приніс тобі Сколкозбройця, який ідеально пасує для твого темпераменту й такого завдання.

На цих словах він кинув додолу свого величезного клинка, який ковзнув по каменю й під’їхав до Сета.

Той іще не бачив, щоб меча тримали в металевих піхвах. Та ще й Сколкозбройця! А сам клинок… він що, чорний? Бо коли піхви їхали по каменю, з них визирнув дюйм-другий леза.

Сет був ладен заприсягтися, що бачив, як за металом тяглися невеличкі струминки чорного диму — подібного до Буресвітла, але темного.

«Привіт, — промовив у свідомості бадьорий голос. — Не хочеш знищити сьогодні трохи зла?»

89. Четверо

ВідповідьмаєбутиУчомувонаполягаєСтривайПаршенді

ХтосьізнихТаквонивідсутняланка

Спонукатиалетійціввинищитиїхдокицейхтосьнездобув

їхньоїсилиЦестворитьмісток

ВідповідьмаєбутиУчомувонаполягаєСтривайПаршенді

ХтосьізнихТаквонивідсутняланка

Спонукатиалетійціввинищитиїхдокицейхтосьнездобув

їхньоїсилиЦестворитьмісток

З Діаграми, мостина 17: 2-й абзац, починаючи з другої літери й вилучаючи кожну першу

Далінар стояв у темряві.

Він роззирнувся, силкуючись пригадати, як сюди потрапив. Із тіні прозирали меблі — столи, килим і «вирвиочні» гардини з Азіру, якими завше пишалася його мати.

«Я в домі свого дитинства», — збагнув він. Ще до всіх завоювань, іще до Ґавіларової…

Ґавіларової… то Ґавілар не загинув? Ні, із сусідньої кімнати долинав братів сміх. Вони обидва ще діти.

Далінар перетнув затінену кімнату, відчуваючи приглушену радість упізнання таких знайомих, таких правильних речей. Онде зберігаються його дерев’яні мечі. Він мав їх цілу колекцію — вирізьблених у формі Сколкозбройців. Тепер він для них, звісно, завеликий, але колекція є колекція.

Підступивши до балконних дверей, Далінар відчинив їх.

Його омило світлом і теплом — насиченим теплом, яке огортало й пронизувало. Теплом, що проникало глибоко під шкіру, аж до самого єства. Він дивився на світло, яке не засліплювало. Його джерело було далеке, але знайоме. Добре знайоме.

Далінар усміхнувся.

І прокинувся. Сам-один у своїх урітірських покоях — тимчасовому помешканні, яке займав, доки не розвідають усю вежу. Відколи вони тут, минув уже тиждень, і з військових таборів нарешті стали прибувати переселенці зі сферами, які зарядила несподівана великобуря. Ці сфери були критично потрібні — адже без них Присяжна брама не працювала.

Прибулі з таборів з’явилися саме вчасно: Вічновій іще не повертався, та якщо він рухався так само, як великобурі, то удару стихії варто було очікувати з дня на день.

Далінар трішки посидів у темряві, подумки зосередившись на теплі, яке тільки-но відчував. Що то було? Для видіння не час — адже візії приходили з великобурями. Та й досі — відчуваючи крізь сон, що насувається видіння — князь незмінно прокидався.

Він уточнив у охоронців — ні, великобуря не налітала. І замислений Далінар почав одягатися. Треба перевірити, чи не вдасться йому піднятися сьогодні на дах.

***

Адолін ішов темними коридорами Урітіру, намагаючись не виказувати, яким ошелешеним почувався. Щойно змістився цілий світ — мов двері на завісах. Іще кілька днів тому його каузальні заручини пов’язували вельможного дворянина з відносно дрібномаєтною шляхтянкою з глушини. А тепер його наречена була чи не найвпливовішою людиною світу, а він…

А ким же був він?

Здійнявши ліхтар, Адолін зробив на стіні кілька позначок крейдою, які мали вказувати, що він тут уже побував. Ця вежа була величезна. І як вона не падала під власною вагою? Тут, певне, можна проходи́ти хтозна-скільки місяців, так і не зазирнувши, що лежить за кожними з дверей. Княжич поринув у обов’язки першопрохідця, бо це видавалося годящим заняттям. Але воно, на жаль, давало й час на роздуми. Й Адолінові було не до вподоби, як мало відповідей у нього з’явилося.

Він обернувся й усвідомив, що далеко відійшов від решти розвідників. Наразі він чинив так дедалі частіше. З Розколотих рівнин почали прибувати перші переселенці, і всіх їх треба було десь розмістити.

А що то попереду — голоси? Княжич насупився й рушив углиб коридору, залишивши ліхтар, щоб не зраджувати своєї присутності. А там здивовано впізнав одного з тих, хто розмовляв віддалік. Адже то Садеас?

Так і було. Великий князь стояв там із власним загоном розвідників. Адолін подумки прокляв той вітер, який навіяв Садеасові — не кому-небудь, а саме йому! — дослухатися до заклику переселитися в Урітіру. Наскільки простіше все стало б, якби той просто залишився в таборі.

Садеас махнув кільком воякам просуватися одною гілкою тунелеподібного коридору, а сам із дружиною, її писарками та в супроводі двійка солдатів вирушив іншою. Якусь мить Адолін спостерігав, як той, присвічуючи ліхтарем, оглядав вицвілий малюнок на стіні — химерне зображення міфічних тварин. Деяких княжич упізнав із дитячих казок, як-от величезну, подібну до норки тварину з пишною гривою довкола голови та на холці. Як це ж її?

Коли він уже розвертався, щоб піти, то човгнув чоботом об камінь.

І Садеас, здійнявши ліхтар, обернувся.

— А, княжичу Адоліне…

Ясновельможний був у білому, але воно йому не личило: на світлому тлі його червонясте обличчя здавалося просто кривавим.

— Садеасе, — озвався княжич, обертаючись. — А я й не знав, що ти в Урітіру.

От бурепокидьок. То хтозна-скільки місяців не зважав на батькові розпорядження — а тепер раптом вирішив підкоритися?

Великий князь пройшов повз Адоліна далі по коридору.

— А це місце варте уваги. Воістину варте.

— То ти визнає́ш, що мій батько мав рацію і що послані йому видіння — правдиві, — підсумував Адолін. — Адже Спустошувачі повернулися й виставили тебе дурнем.

— Я визнаю, що в твоєму батькові зосталося більше вогню, ніж я свого часу побоювався, — відрізав закид Садеас. — Ну й спритний план — зв’язатися з паршенді, все узгодити. Я чув, наче вони влаштували цілу виставу. Не маю сумніву, що Аладар купився на ту показуху.

— Ти сам не віриш у те, що плетеш.

— Ох, я тебе прошу. Ти ж не станеш заперечувати, що поміж його вартових звідкись узявся паршендієць? А ще цими новими «Променистими» дуже до речі виявилися очільник Далінарової охорони і твоя наречена…

Садеас усміхнувся, й Адолін усе збагнув. Ні, сам він у це не вірив, але ширити збирався отакі брехливі поголоски. Знову почнуться перешіптування, спроби сколупнути Далінара…

— Навіщо ти це робиш? — спитав княжич, підступивши ближче. — Садеасе, навіщо це тобі?

— Бо інакше не можна, — зітхнув співрозмовник. — Синку, в одній армії двох генералів не буває. Ми з твоїм батьком — наче два старі білошипники, яким однаково кортить владарювати на тій самій території. Тут або він, або я. Так склалося аж від самої загибелі Ґавілара.

— Але може бути й інакше.

— Не може. Адоліне, ти й сам розумієш, що довіру твого батька я втратив назавжди. — Садеасове обличчя спохмурніло. — Я відберу в нього все — і це місто, і ці відкриття. Дай тільки строк.

Адолін якусь мить постояв, дивлячись Садеасові у вічі — і в ньому зрештою щось увірвалося.

«Годі».

Здоровою рукою княжич ухопив Садеаса за горло й привалив його до стіни. Вираз повного шоку на пиці великого князя звеселив хіба зовсім маленьку частинку Адолінового єства — саме ту, яка ще не була цілковито, вповні й безповоротно виведена із себе.

Він зчавив суперникові горло, притлумивши крик про допомогу, й усім тілом притиснув Садеаса до стіни, перехопивши його руку власною. Але княжич мав справу з бувалим солдатом, який спробував вирватися з його хвату, викручуючи Адолінові руку.

Садеаса той не випустив, але рівновагу втратив, і обидва, повалившись додолу, покотилися, сплівшись тілами. Це була не прорахована напруженість дуельної арени — ба навіть не методична різанина поля бою.

А двоє чоловіків, які, обливаючись потом, відчайдушно боролися, однаково на грані істерики. Адолін був молодший, але досі не оговтався від поєдинку з Убивцею в білому.

Однак він зумів-таки підім’яти Садеаса. Той пручався, намагаючись закричати, і княжич приклав його головою об камінь підлоги, забиваючи памороки. А сам, захекано дихаючи, вихопив із-за пояса ніж і спрямував його в обличчя суперника — який, проте, встиг виставити руки й перехопити Адолінове зап’ястя.

Княжич, покректуючи, через силу наближав затиснуте в лівиці лезо, а потім — хоч поранене зап’ястя пронизав пекучий біль — натиснув на гарду ще й правою. Вістря ножа торкнулося кінчика лівої ніздрі, й на лобі в Садеаса висипав піт.

— Мій батько, — прокректав Адолін, зроняючи піт, що скрапував у нього з носа на лезо ножа, — вважає, наче я ліпша людина, ніж він. — Княжич піднатужився й відчув, як слабне Садеасів хват. — Але, на твоє нещастя, помиляється.

Садеас заскімлив.

А княжич рвучко ввігнав ніж йому в очницю й — пронизавши око, мов стиглу ягоду — дістав аж до мозку.

Садеас здригнувся, а з-під клинка, що його Адолін для надійності провернув, заюшила кров.

За мить коло тіла власника з’явився Сколкозброєць — колишній батьків. Садеас був мертвий.

Щоб не закривавити одягу, Адолін відсахнувся — але манжети все одно встиг заляпати. Буря забирай! Невже це правда? Невже він щойно вколошкав великого князя?

Адолін приголомшено витріщився на здобутий трофей. Для цього поєдинку жоден із них не прикли́кав Зброї: вона вартувала цілого статку, але в тісному просторі, у ближньому бою, користі від неї було б навіть менше, ніж від доброї каменюки.

В думках прояснилося, й княжич, підібравши меча, побрів геть. Він викинув Сколкозбройця із вікна, і той упав у схоже на діжку відслонення на терасі внизу, де мав би долежати до ліпших часів.

А відтак Адолінові вистачило самовладання відпороти манжети, зішкребти власною Зброєю ту позначку крейдою, яку він допіру зробив на стіні, й відійти якомога далі, щоб, розшукавши один зі своїх рекогносцирувальних загонів, удати, наче весь час був поряд.

***

Зрештою Далінар, розібравшись у замко́вому механізмі, наліг на металеві двері в стелі — в кінці сходової кліті — у які, ведучи нагору, впиралися сходинки.

Двері були відімкнені, але відчинятися не хотіли, хоча князь і змазав завіси. То чому ж ляда не зрушила з місця?

«Через крєм, звісна річ», — майнуло в гадці. Далінар прикликав Сколкозбройця і після низки швидких надрізів по периметру стулки таки зумів, добряче навалившись, відчинити їх. Старезна ляда відкинулася, пропускаючи князя на самий верх граду-вежі.

Холін, усміхаючись, ступив на дах. За останні п’ять днів Адолін із Навані ґрунтовно розвідали внутрішність башти — а от його все тягнуло нагору.

Як на таку велетенську вежу, дах був порівняно невеликий і не надто обліплений крємом, бо тут, у вишині, великобурі мали нести менше опадів. Та й загальновідомо, що на сході крєм густіший, ніж на заході.

Буря забирай, ну й височінь! Дорогою нагору йому кілька разів закладало у вухах. Добре хоч Навані розшукала фабріаловий ліфт. Вражена технологіями древніх, жінка торохтіла про систему противаг і спарені самоцвіти, але Далінар думав тільки про те, що її відкриття дозволяло не дертися доброю сотнею сходових маршів.

Підступивши до краю, князь глянув униз, де кожне кружало вежі утворювало трохи ширший уступ, ніж той, що над ним. «Шаллан має рацію, — подумалось йому. — Це сади, і кожен із рівнів призначений для вирощування провізії». А втім, східний бік башти, що виходив до Першопочатку, був хтозна-чому стрімкий і прямовисний, без «балконів».

Далінар нахилився ближче. Так далеко внизу, що його аж занудило, виднілися десять колон із Присяжними брамами. Та, що вела з Розколотих рівнин, зблиснула світлом, і на колоні з’явилася велика група людей. Над ними майорів штандарт Гатама. Маючи отримані від Далінарових учених мапи, йому та решті вистачало всього близько тижня, щоб форсованим маршем дістатися до Присяжної брами. Тоді як Холінова армія свого часу долала цю відстань із великою обережністю, остерігаючись паршендійських атак.

Тепер, побачивши брами з цієї перспективи, князь усвідомив, що одна така була і в Холінарі — саме вона утворювала те узвишшя, на якому спорудили і палац, і королівський храм. Шаллан припускала, що Ясна пробувала відчинити тамтешній портал: у її нотатках зазначалося, що Присяжні брами до кожного мегаполісу зачинені наглухо. Відкритою залишили тільки одну — ту, яка на Розколотих рівнинах.

Дівчина сподівалася збагнути, як активувати решту, але поточні експерименти показували, що їх якось замкнено. Коли Шаллан таки зуміє запустити всі портали, то світ стане набагато меншим. Якщо від нього, звісно, бодай щось залишиться.

Далінар, обернувшись, глянув у небо й набрав повні груди повітря — адже він вибрався на дах не просто так.

— Ти наслав цю бурю, щоб знищити нас! — крикнув князь у небеса. — Наслав, щоб приховати, ким ставали спершу Шаллан, а потім і Каладін! Ти спробував покінчити з усім цим іще в зародку!

Мовчання.

— То навіщо ж були всі видіння з наказами готуватися?! — гукнув Далінар. — Щоб потім, коли ми до них дослу́халися, намагатися знищити нас?

— КОЛИ ЧАС ПРИСПІВ, Я МУСИВ ПОСИЛАТИ ТІ ВІЗІЇ. ЦЬОГО ВИМАГАВ ВІД МЕНЕ ВСЕМОГУТНІЙ. МЕНІ БУЛО НЕСИЛА ЙОГО ОСЛУХАТИСЯ, ЯК НЕСИЛА НЕ НАВІВАТИ ВІТРІВ.

Далінар хапнув повітря — Прародитель бур, на щастя, відповів.

— То видіння — від нього, а ти — посередник, який обирає, кому їх послати? — запитав Холін.

— ТАК.

— А чому ти обрав мене? — спитав князь.

— ЦЕ БАЙДУЖЕ. ТИ НАДТО БАРИВСЯ І НЕ ВПОРАВСЯ. ВІЧНОВІЙ УЖЕ ТУТ, А ВОРОЖІ СПРЕНИ ВСЕЛИЛИСЯ В ПРАДАВНІХ. УСЕ СКІНЧЕНО. ТИ ЗАЗНАВ ПОРАЗКИ.

— Ти казав, наче ти частка Всемогутнього.

— Я НЕ ЙОГО ДУША, А РАДШЕ… СПРЕН. ЛЮДСЬКИЙ СПОГАД, ЩО ЗОСТАВСЯ ПІСЛЯ ЙОГО СМЕРТІ. УОСОБЛЕННЯ БУР І БОЖЕСТВЕННОГО. Я НЕ БОГ, А ЛИШЕ ЙОГО ТІНЬ.

— Що ж, дякую і на тому.

— ВІН ВЕЛІВ МЕНІ РОЗШУКАТИ ТЕБЕ, АЛЕ ТАКІ, ЯК ТИ, ПРИНОСИЛИ ТАКИМ, ЯК Я, ТІЛЬКИ СМЕРТЬ.

— Що тобі відомо про бурю, яку нацькували паршенді?

— ВІЧНОВІЙ — НОВЕ ВИНО В СТАРИХ МІХАХ. НАРАЗІ ВІН ОБЛІТАЄ ДОВКОЛА СВІТУ, НЕСУЧИ З СОБОЮ СВОЇХ СПРЕНІВ. І ТОРКНУВШИСЬ ХАЙ КОГО З ПРАДАВНІХ, НАДАСТЬ ЙОМУ НОВОЇ ПОДОБИ.

— Ти про Спустошувачів?

— ЦЕ ОДНА З ЇХНІХ НАЗВ.

— А цей Вічновій — він точно налітатиме ще?

— ВІН НАЛІТАТИМЕ РЕГУЛЯРНО, ЯК ВЕЛИКОБУРІ, АЛЕ З МЕНШОЮ ПЕРІОДИЧНІСТЮ. ВИ ПРИРЕЧЕНІ.

— І щоразу трансформуватиме паршменів. А хіба немає способу його спинити?

— НІ.

Далінар заплющив очі. Саме цього він і боявся. Його армія розгромила паршенді, це так. Але на тлі всього, що насувалося, то була крапля в морі — незабаром перед ним постануть сотні тисяч ворогів.

У решті країн його не слухали. Князь зумів сконтактувати телестилеграфом з імператором Азіру (там після Сетових відвідин вибрали нового, бо починати війну за престол навіть не думали — адже вона потребувала б забагато паперової роботи). Той запросив Далінара зробити йому офіційний візит, але отриману інформацію явно вважав за маячню божевільного. Холін і не підозрював, що поголоски про його безумство розійшлися так далеко. А втім, на такі попередження не зважали б у кожному разі — адже божевіллям був сам їхній зміст. Буря, яка налетить не з того боку? Паршмени, що обернуться Спустошувачами?

На позір схильність дослу́хатися виявив лише Тараванджіан — король Харбранта, а віднедавна начебто і Я-Кеведу. Нехай благословлять його Вісники! Може, хоч він принесе тим багатостраждальним краям трохи миру. Далінар запросив детальнішу інформацію щодо того, яким чином він посів тамтешній престол, оскільки за попередніми даними, це сталося суто за збігом обставин. Хай там як, а вдіяти Тараванджіан міг небагато — бо й королем був усього без тижня день, і королівство лежало в руїнах.

А на додачу з Холінара неждано-негадано телестилеграфували про заворушення — але поки що також без конкретики. Або взяти чутки про якусь пошесть на Чистозері? Грім і блискавка, на що перетворився світ!

З усім цим треба буде щось робити.

Далінар знову глянув у небо.

— Мені веліли відродити Променистих лицарів. Але щоб їх очолити, я маю долучитися до їхніх лав.

У безхмарних небесах загуркотів далекий грім.

— Важить життя, а не смерть! Важить сила, а не слабкість! Важить шлях, а не прибуття! — гукнув Далінар.

— Я ОКРАЄЦЬ САМОГО ВСЕМОГУТНЬОГО! ПРАРОДИТЕЛЬ БУР! — пролунав гнівний голос. — І НЕ ДОЗВОЛЮ УТВОРИТИ ІЗ СОБОЮ ЗВ’ЯЗОК, ПОКЛИКАНИЙ УБИТИ МЕНЕ!

— Мені не обійтися без тебе, — відказав Далінар. — Хай що ти зробив. Мостонавідник згадував про обітниці й про те, що всі ордени відрізнялися. Перший ідеал однаковий, а далі кожен орден потребує власних, неповторних Слів.

Розкот грому, який пролунав… наче виклик. Невже Далінар набув здатності тлумачити грім?

Холін грав у небезпечну гру — мав справу з чимось первозданним і непізнаним, яке активно намагалося вбити його і все його військо.

— На щастя, — повів далі князь, — друга обітниця мені відома й без підказок. Прародителю бур, я не розділятиму, а єднатиму — згуртую людей.

Грім стих. Далінар стояв сам-один, очікувально вдивляючись у небеса.

— ГАРАЗД, — сказав нарешті Прародитель бур. — ЦІ СЛОВА ПРИЙНЯТІ.

Далінар усміхнувся.

— Я НЕ СТАНУ ДЛЯ ТЕБЕ ЗВИЧАЙНИМ МЕЧЕМ, — попередив його Прародитель бур. — НЕ З’ЯВЛЯТИМУСЬ ЗА ПЕРШИМ ПОКЛИКОМ, І ТОБІ ДОВЕДЕТЬСЯ ПОЗБУТИСЯ ТОГО СВОГО… СТРАХОВИСЬКА. ТИ БУДЕШ ПРОМЕНИСТИМ БЕЗ СКОЛКІВ.

— Хай буде так, — відказав Холін, прикликаючи Сколкозбройця.

Щойно той з’явився, як у Далінаровій свідомості розлігся крик. Князь відкинув меча, наче той був муреною, що вкусила — і крики негайно стихли.

Зброя, брязнувши, впала додолу. Теоретично розірвання зв’язку зі Зброєю було непростим процесом, який вимагав концентрації і доторку до самоцвіту — але цього разу все відбулося миттєво. І князь це відчув.

— Що означало останнє з моїх видінь? — запитав Далінар. — Сьогоднішнє, ранкове? Коли навіть бурі не було?

— СЬОГОДНІ ВРАНЦІ Я НЕ ПОСИЛАВ ТОБІ ВИДІНЬ.

— Але ж я його бачив — там були світло й тепло.

— ЗВИЧАЙНИЙ СОН. ДО НЬОГО НЕПРИЧЕТНІ НІ Я, НІ БОГИ.

Отакої. А він був ладен заприсягтися, що відчуття було достоту як у візіях, коли не сильніше.

— ЙДИ, ВИКОВУВАЧУ УЗ, — промовив Прародитель бур. — ВЕДИ СВІЙ ПРИСМЕРТНИЙ НАРОД ДО ПОГИБЕЛІ. ОДІОЗУМ ПОДОЛАВ САМОГО ВСЕМОГУТНЬОГО. А ТИ ПРОТИ НЬОГО — НІКЧЕМА.

— Якщо Всемогутній справді виявився смертним, — заперечив на це князь, — то вбити можна й Одіозума. Я знайду, як це зробити. У видіннях ішлося про виклик і представника-«чемпіона». Тобі щось відомо про це?

Єдиною відповіддю небес став розкот беззмістовного грому. Що ж, він іще матиме нагоду розпитати докладніше.

Далінар спустився з даху Урітіру і знову опинився на сходах, які вели до кімнати, що займала у вежі майже весь верхній поверх. Її заливало світло, яке проникало крізь засклені вікна. Вони подекуди виходили на схід — і то не маючи ні укріплених рам, ні віконниць. Подекуди виднілися патьоки крєму, але як ті шибки переживали великобурі, залишалося загадкою.

В кімнаті стриміло кільце з десяти невисоких колон, а ще одна здіймалася по центру.

— Ну що? — спитав, обертаючись, Каладін, який саме оглядав одну з них.

А за-за іншої колони вийшла Шаллан — наразі куди менш змарніла, ніж коли вони щойно дісталися в Урітіру. Хоча їхні дні в цьому місті переповнювала гарячкова активність, повноцінний нічний відпочинок ішов на користь кожному з них.

Далінар замість відповіді дістав із кишені сферу й, здійнявши її на долоні, всотав Буресвітло.

З описів хоч Каладіна, хоч Шаллан він знав, чого очікувати — відчуття «бурі, що шаліє всередині». Воно спонукало до дії, до руху й не давало стояти спокійно, але, всупереч Далінаровим сподіванням, не нагадувало Запалу битви.

Князь відчув, як зцілюються рани. Знайоме переживання — чи не з поля бою? Інтуїція підказувала, що це вже не вперше. Тепер із рукою все було гаразд, а рана на плечі практично не боліла.

— Страшенно несправедливо, що у вас вийшло з першого разу, а мені знадобилася ціла вічність, — зауважив мостонавідник.

— Я отримав настанови, — відказав Далінар, проходячи до кімнати й ховаючи сферу. — Прародитель бур назвав мене Виковувачем уз.

— Так називався лицарський орден, — сказала Шаллан, торкаючись пальцями однієї з колон. — Тож нас тепер троє — Вітробігун, Виковувач уз і Прядильниця світла.

— Четверо, — долинув із напівмороку сходів чийсь голос.

До світла кімнати підступив Ренарін — але, глянувши на присутніх, позадкував.

— Сину? — не зрозумів Далінар.

Ренарін, потупившись, залишився в темряві.

— Ти без окулярів… — прошепотів батько. — І взагалі перестав їх носити. Я гадав, ти намагаєшся вдавати воїна, але ні — твої очі зцілило Буресвітло.

Молодший княжич кивнув.

— А що ж до Сколкозбройця, — мовив князь, підходячи до сина й беручи його за плече, — то ти чуєш крики. Ось що сталося з тобою на арені. Ти не міг битися, бо після прикликання Зброї в голові лунали зойки. Чому… чому ти нічого мені не сказав?

— Я гадав, річ у мені, — шепнув Ренарін. — У моєму психічному стані. Але Ґліс… він каже… — Княжич кліпнув очима. — Я Споглядальник істини.

— Споглядальник істини? — промовив Каладін, перезирнувшись із Шаллан. — Я крокую вітрами, вона пряде світло, ясновельможний Далінар виковує узи — а що робиш ти?

Ренарін через усю кімнату глянув Каладінові у вічі.

— Я прозираю.

— Чотири ордени, — підсумував Далінар, гордо стискаючи синове плече. Буря забирай, а хлопчина тремтів. Та що ж його так розтривожило? Князь обернувся до решти. — Не інакше, повертаються всі ордени, тож ми маємо розшукати обранців спренів. І то швидко — бо на п’яти насідає Вічновій. А з ним усе навіть гірше, ніж ми побоювались…

— У якому сенсі? — спитала Шаллан.

— Прародитель бур підтвердив, що Вічновій трансформує паршменів, — відповів Далінар. — І коли він налетить, то поверне Спустошувачів.

— Геєна забирай! — видобув Каладін. — Мені потрібно в Алеткар, у Гартстоун.

Капітан рушив до виходу.

— Солдате? — окликнув його Далінар. — Я зробив усе можливе, щоб попередити наших одноплемінців.

— Там мої батьки, — пояснив Каладін. — А градоправитель Гартстоуна тримає паршменів. Я маю вирушати.

— І як ти це зробиш? — поцікавилася Шаллан. — Полетиш аж туди?

— Не по-, а залечу — впаду. Але так, — відказав Каладін, затримавшись коло виходу.

— Синку, а скільки Світла для цього потрібно? — спитав Далінар.

— Не знаю, — чесно відповів капітан. — Певне, багато.

Шаллан глянула на князя. Зайвого Буресвітла в них не було. Хоча переселенці з таборів привозили підживлені сфери, активація Присяжної брами — залежно від кількості переміщуваних — забирала багатенно заряду. Запалити світильники в центральному приміщенні Брами означало внести лише необхідний мінімум живлення, який запускав механізм — але телепортація великої кількості люду частково розряджувала й ті самоцвіти, які переміщувані везли з собою.

— Хлопче, я зберу для тебе все, що зможу, — пообіцяв Далінар. — Благословляю тебе в путь. Якщо стане заряду, зазирни й до столиці — допоможеш тамтешнім мешканцям.

Каладін кивнув.

— Я прихоплю дещо з речей і вирушу щонайпізніше за годину.

Він вийшов із кімнати й зник на сходах, що вели донизу.

Князь знову всотав Буресвітла й відчув, як його рани остаточно загоїлись. Скидалося на те, що до такого і звикнути недовго.

Він послав Ренаріна переговорити з королем і реквізувати смарагдові броами, які згодилися б Каладінові на дорогу. Елгокар-бо врешті-решт таки прибув — у товаристві… кого б ви думали?.. гердазійців. І то один із них доводив, що його ім’я треба додати в списки алетійських королів…

Ренарін охоче подався робити, що велено — скидалося на те, що хлопчина хотів бути корисним.

«Він Променистий лицар, — подумав батько, проводжаючи його поглядом. — Віднині роль хлопчика на побігеньках йому, певне, не личить».

Буря забирай! Це відбувалося насправді.

Шаллан підступила до вікон, і Далінар, підійшовши, став коло неї. Вони були зі східного — плаского — боку вежі, що виходив прямо до Першопочатку.

— Каладін устигне врятувати хіба кількох людей — і це в кращому разі, — сказала Шаллан. — Ваша Ясновельможносте, нас четверо. Всього четверо проти нищівної стихії…

— Маємо, що маємо.

— Стільки людей загине!

— Зате ми врятуємо тих, кого зможемо, — відказав Далінар і, обернувшись до неї, докинув: — Промениста, важить життя, а не смерть. Ось завдання, яке ми заприсяглися виконувати.

Так само дивлячись на схід, Шаллан, попри підібгані вуста, кивнула.

— Важить життя, а не смерть, Променистий.

Кінець п’ятої частини

Епілог. Мистецтво й очікування

— Сліпець очікував на епоху завершень, — промовив Дотепник, — споглядаючи красу природи.

Тиша.

— Цей сліпець — я, — зауважив він. — Щоправда, не фізично, а лише духовно. І, коли вдуматися, щойно висловлене міркування насправді дуже проникливе.

Мовчання.

— Мені куди приємніше звертатися до розумних істот, — повів далі Дотепник, — у яких можна викликати захоплення й благоговійну увагу до мого влучного красномовства.

Потворна крабоящірка на сусідньому камені клацнула клішнею, і те клацання виражало заледве не сумнів.

— Так, звісно, маєш рацію, — погодився Дотепник. — Зазвичай моя аудиторія не надто розумна. А втім, твій жарт плаский, тож тю на тебе.

Потворна крабоящірка пробігла каменем, перебираючись на інший бік. Дотепник зітхнув. Час був вечірній, який зазвичай чудово придавався для глибокодумних філософствувань і театральних появ. Але, на жаль, він не мав перед ким філософствувати чи з’являтися — хоч театрально, хоч ні. Неподалік дзюрчала річечка — хоча в тому дивному краї водойми здебільшого висихали. Навсібіч тяглися положисті пагорби, пожолоблені ваді й порослі у видолинках чудернацьким різновидом вересу. Дерев було дуже мало, хоча далі на захід на схилах височин здіймався справжній ліс.

Неподалік скрекотали двійко співунців, і Дотепник, узявши флейту, спробував імітувати їхні трелі. Але виходило неточно. Їхній спів був надто стакатований — такий собі заливистий дріб — мелодійний, але не такого колориту, як у флейти.

А втім, співунці, здавалося, повели з ним такий собі «діалог», відповідаючи на його гру. Хтозна, може, вони й мали якийсь зародковий інтелект. Узяти хоч би тих коней, ришадіумів — вони здивували Дотепника. І той був радий, що на світі залишалися істоти, здатні до таких речей.

А зрештою музи́ка відклав флейту й узявся до філософствування. Потворні крабоящірки зі співунцями були хай якими, але слухачами.

— Мистецтво — глибоко несправедливе, — вирік він.

Один зі співунців так само виводив свої рулади.

— Бачте, яка штука: ми вдаємо, наче мистецтво вічне й незнищенне. Можна сказати, істинне. Мовляв, сутність мистецтва — іманентна й не залежить від нашого сприйняття. Встигаєте за моєю думкою?

Сюрк.

— От і добре. Але якщо мистецтво вічне, значуще й самодостатнє, то чому воно так критично залежить від публіки? Ви ж чули історію про селянина, який завітав до палацу під час Образотворчого фестивалю?

Сюрк.

— О, ви нічого не втратили — вона досить немудра. Початок банальний: опинившись у великому місті, селянин потрапляє в бентежне становище й суто випадково рятує князівну, яку могли затоптати. Скидається на те, що в таких історіях князівни ніколи не дивляться, куди пруться: перш ніж знову виходити на запруджені вулиці, їм, певне, варто звернутися до путнього окуліста й розжитися парою окулярів.

Хай там як, але оскільки ця історія — комічна, то селянина запрошують до палацу, по належну винагороду. Далі йдуть різні дурниці, а закінчується все тим, що бідолашний селюк підтирається у вбиральні одною з найчудовіших картин за всю історію живопису. А вийшовши, виявляє, що світлоокі витріщаються на порожню раму й усіляко вихваляють «шедевр». Слухачі вибухають реготом, а оповідач, уклонившись, сходить зі сцени, доки ніхто не вловив у почутому натяків на конкретних присутніх.

І Дотепник став чекати реакції.

Сюрк?

— Та як же ви не розумієте? Побачивши біля вбиральні картину, селянин вирішив, що вона висить там замість туалетного паперу. А світлоокі, що натрапили у виставковій залі на порожню раму, стали думати, що то шедевр. Можете вважати цю історію дурною — адже так воно, власне, і є — але це не скасовує її правдивості. Зрештою я часто буваю дурень дурнем — але майже завжди кажу щиру правду. Сила звички, знаєте.

Очікування — ось воістину душа мистецтва. Дайте людині більше, ніж вона очікує — і та до скону вихвалятиме вас. Створивши атмосферу очікування й належно підживлюючи її, ви досягнете успіху.

І навпаки: якщо зажити репутації надто хорошого, надто вправного… тоді начувайтеся. Варто комусь тримати в голові кращі зразки, а вам — на гран не дотягнути до його очікувань, і ви несподівано зазнаєте поразки. Ваше мистецтво раптом знецінять. Знайшовши в грязюці одну-єдину монетку, людина хтозна-скільки днів радітиме своєму щастю, але отримавши на крихту меншу спадщину, негайно заявить, що її ошукали.

Дотепник похитав головою й, підвівшись, обтрусив сюртука.

— Дайте мені публіку, яка прийшла розважитися, не чекаючи нічого особливого, — і я для неї вже бог. Ось найправдивіша з відомих мені істин.

Тиша.

— Тут не завадило б краплинку музики — для театрального, скажімо так, ефекту, — мовив чоловік. — Сюди ж бо хтось прямує, і я хочу приготуватися до зустрічі.

Люб’язний співунець знову завів свою руладу. А Дотепник глибоко зітхнув і прибрав відповідної пози — лінивого очікування, напускної обізнаності й нестерпної зарозумілості. Бо ж зрештою, коли вже він зажив відповідної репутації, то чом би й не спробувати дотягнути до неї?

Повітря перед ним замріло, нагріваючись — неначе від розпеченого кола при самій землі. Його окреслила струминка світла, утворивши стіну в п’ять-шість футів заввишки, яка негайно розтанула — власне, то був просто післяобраз дечого осяйного, що блискавично описало те коло.

А по центру, височіючи на повен зріст, з’явилася Ясна Холін.

Її вбрання було подерте, волосся зібране в практичну косу, а обличчя пістрявіло опіками. Колись розкішна сукня перетворилася на лахміття, а з відірваного до колін подолу принцеса пошила собі імпровізовану рукавичку. Цікаво, що при жінці були рюкзак і щось на кшталт шкіряного пояса з газирями, хоча на початку подорожі та навряд чи мала хоч одне, хоч друге.

Протяжно застогнавши, вона глянула в той бік, де стовбичив Дотепник.

Він широко всміхнувся.

А принцеса на млі ока викинула руку, і та, оповившись імлою, вже на ходу стиснула довгого, тонкого меча, якого й приставила до горла Дотепника.

Той звів брову.

— Як ти мене знайшов? — запитала принцеса.

— Ну, ви влаштували по той бік такий переполох, — сказав Дотепник. — Давненько спренам не доводилося мати справу з живою людиною, а надто такою вимогливою, як ви.

Ясна з шипінням видихнула й наблизила Зброю тому до шиї.

— Дотепнику, розповідай усе, що знаєш.

— Ну, мене колись мало не рік живцем перетравлювали у величезному шлунку.

Ясна насупилася.

— Це справді одне з того, що я знаю. Вам варто конкретніше формулювати погрози. — Чоловік потупив очі, а принцеса крутнула зап’ястям із так само наставленим на нього клинком. — Панно Холін, я буду здивований, якщо цей ножичок справді становить для мене хоч найменшу небезпеку. А втім, коли хочете, розмахуйте ним далі — він, мабуть, додає вам значущості у власних очах.

Та уважно глянула на жартуна — і Сколкозброєць щез, перетворившись на імлу. Принцеса опустила руку.

— Я не маю на тебе часу. Насувається буря, жахлива буря, яка поверне Спустошувачів, і тоді…

— Вона вже тут.

— Треба розшукати Урітіру, щоб…

— Уже розшукали.

Та позволікала.

— Променистих лицарів…

— Уже відродили, — перебив Дотепник. — Почасти стараннями вашої підопічної, яка, до речі, рівно на сімдесят сім відсотків популярніша, ніж ви. Я провів опитування.

— Брешеш.

— Гаразд, неофіційне опитування. Але потворна крабоящірка таки поставила вам дуже низькі бали за…

— Я не про це.

— Ясно, в таких речах я не брешу, і вам це відомо. Саме цим я вас так сильно й дратую.

Та уважно глянула на нього, а відтак зітхнула.

— Дотепнику, це лише часточка того, чим ти мене страшенно дратуєш. Можна сказати, крапля в морі.

— Бо ви досить погано мене знаєте.

— Сумніваюся.

— Ні, я серйозно. Бо якби ви знали мене добре, ваше море роздратування перетворилося б на цілий океан. Ет, байдуже. Мені відомо те, що невідомо вам, а ви, бува, справді знаєте деякі речі, про які не відаю я. Тож маємо так звану синергію. І якби ви стримали своє роздратування, ми обоє могли б дещо дізнатися.

Принцеса зміряла його поглядом, а потім, тісно підібгавши вуста, кивнула й рушила прямісінько до найближчого містечка. У вмінні орієнтуватися на незнайомій місцевості цій жінці було не відмовити.

Дотепник закрокував поруч неї.

— Ви в курсі, що до цивілізації нам щонайменше тиждень ходу? Невже вам конче треба було Прикликати потойбічне хтозна-де, щоб опинитися серед цієї глушини?

— Мені довелося замало не рятуватися втечею. І це ще моє щастя, що я тут.

— Ваше щастя? Не знаю, не знаю…

— А що?

— Ясно Холін, по той бік вам, певне, було б ліпше. Бо настала Руйнація, а з нею й кінець цим краям. — Дотепник глянув на принцесу. — Мені шкода.

— Не варто шкодувати, — відказала та. — Спершу побачимо, що саме мені вдасться врятувати. Буря вже грянула? А паршмени трансформувалися?

— І так, і ні, — відповів Дотепник. — Цієї ночі вона має налетіти на Шиновар, а звідти рушити далі. Гадаю, трансформація відбудеться з її появою.

Ясна застигла на місці.

— В минулому все відбувалося не так. У потойбіччі я дещо дізналася.

— Маєте рацію. Цього разу все буде інакше.

Принцеса облизала губи, але загалом зуміла приховати тривогу.

— Якщо все станеться не так, як раніше, то мої відомості можуть бути неправильні, слова спренів закону — неточні, а записи, які я шукаю — безглузді.

Співрозмовник кивнув.

— Покладатися на прадавні писання не можна, — промовила Ясна, — а бог — людська вигадка. Тож сподіватися на небеса не випадає — як, схоже, й на досвід минулого. То звідки ж чекати спасіння?

— Ви така переконана, що Бога немає.

— Всемогутній…

— О, я не про нього, — перебив принцесу Дотепник. — Танаваст був досить непоганим хлопцем — одного разу він пригостив мене випивкою — але не Богом. Ясно, я маю визнати, що симпатизую вашому скепсису — але не поділяю його. Гадаю, ви просто не там шукали Бога.

— То ти, певне, зараз скажеш, де ж його шукати?

— Ви знайдете Його там само, де й порятунок від грядущого лиха, — в людських серцях, — промовив Дотепник.

— Парадокс у тому, — відказала Ясна, — що я, гадаю, навіть ладна з цим погодитись — хоча й з інших причин, аніж ти. А ця прогулянка, здається, буде не така нестерпна, як я побоювалась.

— Мабуть, так, — промовив Дотепник, підводячи очі на зорі. — Хай там як, а кінець світу принаймні настане гарної ночі…

Кінець другої книги «Хронік Буресвітла»

ARS ARCANUM6: Десять сутностей та їхні історичні асоціації

Подана вище таблиця містить неповний перелік традиційних воринських символів, що пов’язані з Десятьма сутностями. Сукупно вони утворюють Подвійне око Всемогутнього — очне яблуко з двома зіницями, що репрезентує творення флори та фауни. Воно ж лежить в основі форми піскового годинника, яка нерідко асоціюється з Променистими лицарями.

У давнину вчені додавали до цього реєстру ще й десять орденів останніх, а також самих Вісників, для кожного з яких існувала усталена паралель із відповідним числом і Сутністю.

Не можу сказати напевно, як саме вписуються в цю парадигму десять рівнів Приборкування порожнечі або спорідненої з ним Старої магії — якщо це взагалі не буде наругою над фактами. Проведене мною дослідження з великою вірогідністю вказує на існування ще одного набору здібностей — навіть езотеричніших, ніж Приборкування порожнечі. Стара магія, імовірно, якраз і заповнює ці клітинки, хоча я починаю підозрювати, що вона є чимось абсолютно іншим.

Зауважте, що наразі я вважаю поняття «тілесного вмістища» радше філософським тлумаченням, ніж реальним атрибутом цієї Інвеститури та її виявів.

6 Таємниче мистецтво (лат.).

Десять Сплесків

На додачу до Сутностей, класичних для Рошару елементів, маємо ще й десять Сплесків — гіпотетично, фундаментальних сил, на яких тримається світ. Чи, точніше, десять засадничих здібностей, яких надавали Вісникам, а потім і Променистим лицарям, їхні зв’язки.

Адгезія: Сплеск тиску та вакууму

Гравітація: Сплеск тяжіння

Сепарація: Сплеск руйнування й розкладання

Абразія: Сплеск тертя

Прогресія: Сплеск росту, зцілення й регенерації

Ілюмінація: Сплеск світла, звуку та різноманітних хвилевих утворень

Трансформація: Сплеск Душезаклинання

Транспортація: Сплеск руху й міжцарственого переходу

Когезія: Сплеск жорсткого осьового сполучення

Тензія: Сплеск м’якого осьового сполучення

Про створення фабріалів

Наразі нами виявлено п’ять типів фабріалів. Технології їхнього виготовлення тримає в суворій таємниці спільнота фабріалірів, однак схоже на те, що вони є результатом натхненної праці винахідників і ніяк не пов’язані з тими містичними актами Приборкування сплесків, які колись здійснювали Променисті лицарі. Я дедалі більше впевнююся, що створення таких пристроїв потребує насильницького поневолення здатних до перетворення розумних істот, знаних у місцевих громадах як «спрени».

Фабріали-трансформатори

Підсилювачі: Фабріали такого типу були розроблені для збільшення вияву чого-небудь. З їхньою допомогою можна створити спеку, біль чи навіть, скажімо, легкий вітерець. Як і всі фабріали, вони заряджаються Буресвітлом. Схоже, такі пристрої є оптимальними для роботи з силами, емоціями та відчуттями.

Так звані «напівсколки» Я-Кеведу є продуктом, отриманим шляхом монтажу фабріала такого типу на лист металу задля поліпшення його міцності. Мною спостерігалися фабріали-підсилювачі, оснащені багатьма різновидами самоцвітів. Гадаю, для них підходить будь-який із десяти Наріжних каменів.

Редуктори: Принцип дії таких фабріалів протилежний тому, на якому ґрунтується робота підсилювачів, і їхнє функціонування зазвичай обмежують ті ж чинники, що й у випадку з останніми. Ті з фабріалірів, чию довіру мені вдалося завоювати, здається, вважають, що можна створити моделі, навіть потужніші за наявні — а надто коли йдеться про підсилювачі й редуктори.

Спарені фабріали

З’єднувачі: Зарядивши рубін і скориставшись технологією, яку мені відмовилися відкрити (хоча я маю свої припущення), можна отримати пару взаємопов’язаних самоцвітів. Відповідна процедура передбачає розколювання каменя, внаслідок чого забезпечується синхронність реакції двох його половин, рознесених на відстані. Одним із найпоширеніших пристроїв, принцип дії яких базується на фабріалах такого типу, є телестиль.

При цьому напрямок прикладеної сили та обсяг енергетичних витрат залишаються рівновеликими: наприклад, якщо прикріпити один із них до фізичного тіла зі значною масою, для підняття спареного фабріала доведеться виконати роботу, величина якої дорівнює необхідній у випадку з першим. Схоже, при створенні таких фабріалів залучається певний механізм для регуляції того, на яку максимальну відстань вони можуть бути рознесені зі збереженням функціональності.

Реверсори: Замінивши рубін на аметист, дві його половини можна також зробити взаємопов’язаними, однак породжувані ними реакції стануть діаметрально протилежними. Наприклад, при піднятті однієї з них, інша виявиться переміщуваною донизу.

Учені винайшли реверсори не так давно, тож можливості їхнього практичного застосування наразі залишаються гіпотетичними. Здається, під час експлуатації були виявлені певні несподівані недоліки як для фабріалів такого типу, однак мені не вдалося з’ясувати, у чому саме вони полягають.

Фабріали-сигналізатори

До цього типу належить лише один фабріал, неформально іменований Запобіжником. Він може попередити власника про наближення певного об’єкта, емоції, відчуття або явища. В основі конструкції таких фабріалів лежить геліодор. Мені невідомо, чи лише він і може забезпечувати їхнє функціонування, а чи саме цей камінь використовується з іншої причини.

У випадку з фабріалами такого типу обсяг Буресвітлового заряду впливає на дальність дії, а тому розмір самоцвіту набуває важливого значення.

Вітробіг та викиди

Чутки про дивні здібності Вбивці в білому привели мене до деяких джерел інформації, які, підозрюю, залишаються невідомими широкому загалові. Вітробігуни були орденом Променистих лицарів, які використовували два елементарні типи Приборкування сплесків. У розмовах між собою члени ордену називали наслідки їхнього застосування Трьома викидами.

Простий викид: зміна гравітаційної прив’язки

Такий тип Викидів чи не найчастіше залучався членами ордену, хоча він і не найлегший у виконанні. (Ця честь належить Повному викиду, про який ідеться нижче.) Простий викид передбачає скасування природної гравітаційної прив’язки істоти чи предмета до планети під ними та натомість тимчасово притягує їх до іншого об’єкта чи площини.

Внаслідок цього відбувається зміна напрямку тяжіння, що постає в результаті викривлення гравітаційного поля планети. Простий викид дозволяв Вітробігуну ходити по стінах, здіймати в повітря предмети або людей, а також досягати співмірних результатів. Уміле використання цього типу Викидів дає Вітробігуну змогу зменшувати вагу свого тіла, прив’язуючи частини його маси догори. (Якщо точніше, верхня прив’язка чверті маси дозволяє зменшити наявну вагу вдвічі, а половинна прив’язка — досягти невагомості.)

Силою неодноразових Простих викидів можна також притягувати предмет або людське тіло до поверхні з подвійним, потрійним чи більшим прискоренням вільного падіння.

Повний викид: з’єднання об’єктів між собою

Повний викид може видатися дуже схожим на Простий, однак вони ґрунтуються на докорінно відмінних принципах. Коли перший має справу з гравітацією, то другий пов’язаний із силою (або, як називали це Променисті, Сплеском) з’єднання, чим досягалось нерозривне скріплення об’єктів між собою. Підозрюю, що цей Викид міг бути якось пов’язаний із атмосферним тиском.

Для виконання Повного викиду Вітробігун повинен зарядити об’єкт Буресвітлом, а тоді притиснути до нього інший. Унаслідок цього обидва об’єкти виявляться з’єднаними надзвичайно потужним зв’язком, розірвати який майже неможливо. Власне, більшість матеріалів самі не витримають натягу, перш ніж вдасться порушити зв’язок, який утримує їх разом.

Зворотний викид: надання об’єкту гравітаційного тяжіння

Гадаю, його насправді можна вважати особливим різновидом Простого викиду. Для виконання цього типу Викиду потрібно найменше Буресвітла, якщо порівнювати з іншими двома. Вітробігун заряджає ним що-небудь, подумки віддає команду, і відповідний об’єкт починає притягувати до себе інші фізичні тіла.

Такий Викид, по суті, створює довкола цього об’єкта капсулу, у якій імітується його гравітаційна прив’язка до земної поверхні під ним. З огляду на це, йому набагато важче притягнути тіла, які торкаються землі, оскільки їхній зв’язок із планетою є найсильнішим. Найлегше може впливати на предмети, що падають чи летять. Можна вплинути й на інші об’єкти, але при цьому необхідний рівень умінь і запас Буресвітла набувають істотнішого значення.

Світлопрядіння

Другий тип Приборкування сплесків охоплює ілюзорні маніпуляції зі світлом і звуком, поширені по всьому космеру. А втім, на відміну від селійських різновидів, цей метод має потужний Духовний складник, що потребує не лише цілісної ментальної картини створюваного, а й певної міри співвіднесеності з ним. Така ілюзія ґрунтується не просто на уяві Прядильника світла, а й на тому, що саме він прагне створити.

Ця здатність багато в чому стоїть найближче до автентичного йолійського варіанта, що не може не викликати захоплення. Я прагну глибше в ній розібратися, сподіваючись уповні збагнути, як вона пов’язана з атрибутами царств Пізнання та Духу.

ПРО ВИДАННЯ

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2023

ISBN 978-617-15-0333-5 (epub)

Електронна версія зроблена за виданням:

Перекладено за виданням: Sanderson B. Words of Radiance: A novel / Brandon Sanderson. — New York: Tor Books, 2014. — 1088 p.

Переклад з англійської Андрія Зорницького

Дизайнер обкладинки Юлія Дзекунова

Художники Ден дос Сантос, Бен Мак-Свіні, Айзек Стюарт (Dan dos Santos, Ben McSweeney, Isaac Stewart)

Сандерсон Б.

С18 Слова Променистого ордену: роман / Брендон Сандерсон; перекл. з англ. А. Зорницького; худож. А. Стюарт, Б. Мак-Свіні, Д. дос Сантос. — Харків: Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2023. — 1248 с.: іл.

ISBN 978-617-12-9967-2

ISBN 978-0-765-32636-2 (англ.)

УДК 821.111(73)

Головний редактор С. І. Мозгова

Відповідальний за випуск А. І. Мельнікова

Редактор С. В. Півень

Художній редактор Ю. О. Дзекунова

Технічний редактор В. Г. Євлахов

Коректор А. М. Фурман

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

Св. № ДКб5 від 26.05.2000

61001, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, буд. 24

E-mail: cop@bookclub.ua

Примечания

1

Деякі імена, топоніми та терміни в романі було змінено, щоб вони краще відповідали усталеній вимові та авторському задумові. — Тут і далі прим. перекл.

2

Фрактá́л — множина, яку утворюють частини, подібні до неї самої.

3

Завіса (англ.).

4

≈168 см.

5

≈ 61 м.

Content

Сандерсон Брендон
Слова Променистого ордену

Слово подяки

Книга друга. Слова Променистого ордену

Пролог. Дошукатися

Частина перша. Полум’яні Шаллан Каладін • Далінар

1. Сантид

2. Міст № 4

3. Візерунок

4. Збирач одкровень

5. Ідеали

6. Жахлива погибель

7. Відкрите полум’я

8. Ножами в спину й військами на полі бою

9. Прогулянка в могилі

10. Білий килим, що почервонів

11. Ілюзія сприйняття

12. Герой

Інтерлюдії Ешонай Ім • Рисн

І-1. Нарак

І-2. Ім

І-3. Рисн

І-4. Останній легіон

Частина друга. Вітри наближаються Шаллан Каладін • Адолін • Садеас

13. Тогоденний шедевр

14. Залізостійка

15. Рука, яка викине «башту»

16. Майстер-мечеборець

17. Повторювана схема

18. Синці

19. Безпечні сюжети

20. Холодна ясність

21. Попіл

22. Вогні серед бурі

23. Убивця

24. Тин

25. Чудовиська

26. Калач

27. Вигадки, щоб відволіктися

28. Мешти

29. Кривавий устав

30. Зашаріла природа

31. Затишшя перед бурею

32. Той, хто ненавидить

33. Тягарі

34. Квіточки та ягідки

Інтерлюдії Ешонай Загель • Талн

І-5. Об’їждчик бур

І-6. Загель

І-7. Талн

І-8. Подоба сили

Частина третя. смертоносні Шаллан Каладін • Адолін • Навані

35. Примножена напруга одночасної ексфузії

36. Інша людина

37. З якого боку глянути

38. Безгомінна буря

39. Різнобарв’я

40. Палона

41. Шрами

42. Просто химера

43. Примарокровні

44. Одна з форм справедливості

45. Середпразник

46. Патріоти

47. Жіночі хитрощі

48. Жодної більше слабкості

49. Спостерігаючи, як змінюється світ

50. Неогранені самоцвіти

51. Спадкоємці

52. В небо

53. Досконалість

54. Урок для Вейл

55. Правила гри

56. Неприборканий білошипник

57. Убити вітер

58. Більше нізащо

Інтерлюдії Цуп Сет • Ешонай

І-9. Цуп

І-10. Сет

І-11. Нові ритми

Частина четверта. Наближення Каладін Шаллан • Далінар

59. Спринт

60. Вейл походжає

61. Слухняність

62. Той, хто позбавив майбутнього

63. Світ, що палає

64. Скарби

65. Та, хто на це заслуговує

66. Буреблагословення

67. Слина та жовч

68. Мости

69. Нуль результату

70. З нічного кошмару

71. Вігілія

72. Егоїстичні мотиви

73. Тисяча метушливих істот

74. Долаючи бурю

75. Істинна слава

Інтерлюдії Лган Ешонай • Тараванджіан

І-12. Лган

І-13. Відведена роль

І-14. Тараванджіан

Частина п’ята. Вітри полум’яні Каладін Шаллан • Далінар • Адолін • Дотепник

76. Прихований Клинок

77. Довіра

78. Суперечності

79. До центру

80. Зітнутися з дощем

81. Останній день

82. До звершень величних стриміти

83. Часова ілюзія

84. Той, хто рятує

85. Поглинений небесами

86. Світні візерунки

87. Позбувайло

88. Володар вітрів

89. Четверо

Епілог. Мистецтво й очікування

ARS ARCANUM6: Десять сутностей та їхні історичні асоціації

ПРО ВИДАННЯ

Примечания