ПЕННІ ЛУЇЗА

Фатальне благословення

Моєму братові Дугласу та його родині —

Мері, Враяну, Рослін та Чарльзу, які показали мені,

що таке справжня мужність. Намасте!

Розділ перший

Якби Сісі де Пуатьє знала, що її вб’ють, вона, можливо, купила б своєму чоловікові Річарду різдвяний подарунок. А може, навіть пішла б у школу для дівчат міс Едвард подивитися на свою доньку в традиційній різдвяній інсценівці наприкінці семестру, або на «обхвати», як любила дражнити Сісі свою товсту доньку. Якби Сісі де Пуатьє знала, що її кінець близько, вона, можливо, була б на роботі, а не в найдешевшому номері готелю «Рітц» у Монреалі. Але єдиний відомий їй кінець був поблизу й належав чоловікові на ім’я Сол.

— Ну, що скажеш? Тобі подобається? — Вона зрівноважила книжку на своєму блідому животі.

Сол уже вкотре поглянув на книжку. Сісі витягала її зі своєї величезної сумки кожні п’ять хвилин протягом останніх кількох днів. На ділових зустрічах, обідах, під час поїздок у таксі засніженими вулицями Монреалю раптом нахилялася і тріумфально підводила голову, тримаючи в руках своє творіння, наче плід ще одного непорочного зачаття.

— Мені подобається фотографія, — відказав Сол, усвідомлюючи, що ображає Сісі.

Ту фотографію зробив він. Сол розумів, що вона просить, благає про більше, але йому вже не хотілося потурати їй. І він замислився, скільки ще зможе перебувати поруч із Сісі де Пуатьє, перш ніж стане нею. Не фізично, звісно.

У свої сорок вісім Сісі була на кілька років молодшою за Сола. Струнка, пружна й підтягнута, із неймовірно білосніжними зубами й неймовірно світлим волоссям. Торкатися її було все одно що пригортати тіло, вкрите ожеледдю. У ній була своя краса й тендітність, яку він вважав привабливою. Але була й небезпека. Якщо вона коли-небудь розколеться, якщо розсиплеться, то розірве його на шматки.

Проте річ була не в зовнішності. Сісі пестила свою книжку з більшою ніжністю, ніж коли-небудь пестила його. Спостерігаючи за цим, Сол питав себе, чи не просочилося в нього під час сексу її крижане нутро і чи не заморожує вона помалу і його. Він уже не відчував власного єства.

У п’ятдесят два роки Сол Петров почав помічати, що його друзі не такі блискучі, не такі розумні, не такі стрункі, якими були колись. Насправді більшість із них почала йому набридати. І разів зо два він помітив, що вони також позіхають у його присутності. Вони товстішали, лисіли й понурішали, і він підозрював, що такі ж самі зміни не оминали і його. Жінки майже не дивилися на нього, він почав подумувати про те, щоб змінити гірські лижі на бігові, а лікар призначив йому першу перевірку простати. Утім, це було не найгірше. З усім цим можна було змиритися. А от прокидався Сол Петров о другій ночі через інше — страх, що люди тепер вважають його нудним. Про це йому переконливо шепотів на вухо голос, який у дитинстві лякав левами, що живуть під ліжком. Сол кілька разів глибоко вдихав нічне повітря, намагаючись запевнити себе, що придушений позіх його супутника за вечерею був викликаний випитим вином, або magret de canard[1], або теплом у монреальському ресторані, де вони сиділи, одягнені в добротні зимові светри.

Але все одно нічний голос бурмотів про небезпеку. Про катастрофу, що насувається. Про затягнуті розмови, про надто швидкоплинну увагу, забагато очей, закочених під лоба. Про позирки на годинник, квапливі й приховані. Коли ж настане слушний момент, аби залишити його? Про погляди, що сканують кімнату у відчайдушних пошуках цікавішої компанії.

І тому він дозволив Сісі спокусити себе. Спокусити й поглинути так, що лев із-під ліжка перекочував у постіль.

Сол почав підозрювати, що ця самозакохана жінка нарешті повністю поглинула себе, свого чоловіка і навіть свою нещасну доньку і тепер зайнята тим, що поглинає його.

Він уже став жорстким у її товаристві. І почав зневажати себе. Але не так сильно, як зневажав її.

— Це блискуча книжка, — сказала вона, ігноруючи його. — Я справді так думаю. Від такого ніхто не відмовиться. — Вона помахала книжкою перед його обличчям. — Люди проковтнуть її. У світі так багато неспокійних людей.

Вона повернулася й подивилася у вікно їхнього готельного номера на будівлю навпроти, ніби виглядаючи своїх «людей».

— Я зробила це для них.

Тепер вона повернулася до нього. Її очі були широко розплющені та щирі.

«Чи вірить вона в це?» — запитував він себе.

Звісно, він прочитав книжку. Сісі назвала її «Віднайдіть спокій»[2] на честь компанії, яку заснувала кілька років тому. Це було смішно з огляду на те, що сама авторка насправді була жмутом нервів. Тривожні, знервовані руки, які постійно щось розгладжують і випрямляють. Уривчасті відповіді. Нетерпіння, що переростає в гнів.

Спокій — не те слово, яке можна було б застосувати до Сісі де Пуатьє, попри її незворушний, застиглий вигляд.

Вона запропонувала книжку всім, починаючи з провідних видавництв Нью-Йорка і закінчуючи видавництвом Réjean et Maison des cartes y Сен-Полікарпі, невеличкому містечку, розташованому вздовж шосе між Монреалем і Торонто. Усі вони відповіли відмовою, одразу визнавши рукопис за мляву мішанину безглуздих методів самодопомоги, загорнуту в напівфабрикати буддистських та індуїстських учень і видану жінкою, чиє фото на обкладинці мало такий вигляд, ніби вона збиралася з’їсти своїх дітей.

— Кляті невігласи, — обурливо казала вона Солу у своєму монреальському офісі того дня, коли отримала партію листів із відмовами. Вона рвала їх на клапті й кидала на підлогу, готуючи роботу для прибиральниці. — Цей світ заплутався, скажу я тобі. Люди жорстокі й байдужі, вони намагаються надурити одне одного. Немає ні любові, ні співчуття. Це, — вона із силою розсікала книжкою повітря, наче тим древнім міфічним молотом, що прямує до невблаганного ковадла, — навчить людей, як знайти щастя.

Її голос був низьким, слова тіпалися під вагою отрути. Вона взялася сама видавати свою книжку, намагаючись встигнути надрукувати її до Різдва. І хоча в книжці багато говорилося про світло, той факт, що вона вийшла у світ у день зимового сонцестояння, здавався Солу цікавим та іронічним. Найтемніший день року.

— Хто її опублікував, нагадай? — не міг вгамуватися Сол.

Вона мовчала.

— О, я згадав, — глумився він, — ніхто не хотів її друкувати. Це, мабуть, було жахливо.

Він зупинився на мить, роздумуючи, чи варто повертати вже встромлений ніж. А-а, яка в біса різниця?

— Що ти відчувала?

Йому здалося чи вона здригнулася?

Але Сісі й далі красномовно мовчала, обличчя її залишалося незворушним. Усього, що не подобалося Сісі, не існувало. Включно з її чоловіком та донькою. Включно з будь-якими неприємностями, будь-якою критикою, будь-якими різкими словами, які не належали їй, будь-якими емоціями. Сол знав, що Сісі жила у своєму власному світі, де була досконалою, могла приховувати свої почуття та невдачі.

Він ставив собі питання, скільки часу мине, перш ніж її світ вибухне. Він сподівався, що опиниться поруч, щоб побачити це. Але не надто близько.

Вона казала, що люди жорстокі й байдужі. Жорстокі й байдужі. Насправді не так уже й давно, перед тим як підписав контракт як фотограф і коханець Сісі, він вважав світ прекрасним. Щоранку він прокидався вдосвіта і крокував у день, який щойно розпочався; світ був новим, і все здавалося можливим, і він бачив, яким прекрасним був Монреаль. Він бачив людей, які усміхалися одне одному, купуючи капучино в кав’ярні, свіжі квіти чи багети. Він бачив дітей, які восени збирають опалі каштани, щоб погратися ними[3]. Бачив літніх жінок, які проходилися попідруки бульваром Сен-Лоран.

Він не був настільки дурним чи сліпим, щоб не помічати безхатьків або ж обличчя в синцях і побоях, які говорили про довгу й пустопорожню ніч і ще довший день попереду.

Але в глибині душі він вірив, що світ — прекрасне місце. І його фотографії відбивали цю думку. Вони вловлювали світло, блиск, надію. А також тіні, які, звісно, кидали виклик світлу.

За іронією долі, саме ця якість привернула увагу Сісі й спонукала її запропонувати йому контракт. Стаття в одному з монреальських журналів описувала його як «чудового» фотографа, а Сісі завше прагнула найкращого. Саме тому вони завжди винаймали номер у готелі «Рітц». Тісний, незатишний номер на нижньому поверсі без краєвиду і шарму, але в «Рітц». Щоб довести свою значимість, Сісі забирала з номера шампуні та канцелярське приладдя, так само, як колись привласнила його. І так само, як використовувала його, вона використовувала ті дрібниці, щоб донести до людей, яким було до цього байдуже, свою примарну думку. А потім врешті-решт вона б усе відкинула як непотріб. Як відкинула свого чоловіка, ігнорувала та висміювала дочку.

Світ був жорстоким і байдужим.

І тепер він у це вірив.

Він ненавидів Сісі де Пуатьє.

Сол підвівся з ліжка, залишивши Сісі милуватися її книжкою, її справжнім коханцем. Він дивився на неї, а вона, здавалося, то розпливалася, то знову набувала чітких контурів. Він схилив голову набік і подумав, чи не забагато знову випив. Але картина перед очима однаково міняла різкість, наче він дивився крізь призму на двох різних жінок: одну красиву, гламурну, життєрадісну, а іншу — жалюгідну, фарбовану білявку, всю покарбовану глибокими зморшками, висушену, жилаву й грубу. І небезпечну.

— Що це?

Сол простягнув руку до кошика зі сміттям і витягнув папку. Він одразу впізнав у ній портфоліо художника. Воно було красиво і старанно оправлене й надруковане на високоякісному акварельному папері. Він розгорнув портфоліо й затамував подих.

Серія робіт, блискучих і легких, які, здавалося, випромінювали світло від тонкого паперу. У Сола защеміло в грудях. Малюнки показували світ і прекрасним, і болісним. Але здебільшого то був світ, де надія та спокій все ще існували. Очевидно, художник бачив його щодня, жив у ньому. У такому самому світі, сповненому надії й світла, жив колись і він сам.

Роботи, що здавалися невигадливими, насправді були дуже складними. Образи та кольори нашаровувалися один на одного. Щоб отримати бажаний ефект, митець, напевне, проводив за ними години за годинами, дні за днями.

Сол втупився в одну з робіт, що опинилася зверху. Ніби прагнучи сонця, у небо здіймалося величне дерево. Художник зобразив його і якимось чином передав відчуття руху, не позбавивши глядача орієнтації у просторі. Дерево було граційним, умиротвореним, але насамперед потужним. Кінчики гілок, здавалося, танули, ставали нечіткими, наче у його впевненості та прагненні був крихітний сумнів. Це було блискуче.

Усі думки про Сісі розтанули. Він уже заліз на дерево, майже відчуваючи, як його лоскоче шорстка кора — наче він сидів на колінах у дідуся, притулившись до його неголеного обличчя. Як тому митцю це вдалося?

Сол не міг розгледіти підпис. Він перегортав аркуші й відчував, як на його застиглому обличчі поволі з’являється усмішка і рухається до його закам’янілого серця.

Можливо, одного дня, якщо він колись звільниться від Сісі, то зможе повернутися до своєї роботи і створювати такі речі, як ця.

Сол видихнув усю темряву, що накопичилася в ньому.

— Ну що, тобі подобається?

Сісі підняла свою книжку й помахала йому.

Розділ другий

Крі обережно вдягала костюм, намагаючись не порвати білий шифон. Різдвяна вистава вже почалася. Вона чула, як молодші класи співають «Далеко в яслах»[4], хоча це звучало підозріло схоже на «Кит у яслах»[5]. Вона ненадовго замислилася, чи це не був часом натяк на її адресу. Невже вони всі сміються з неї? Вона відкинула цю думку і продовжила одягатися, тихенько наспівуючи.

— Хто це робить? — Голос мадам Лятур, учительки музики, пролунав у переповненій, збудженій кімнаті. — Хто це наспівує?

Обличчя мадам, жваве, схоже на пташине, зазирнуло в куток, куди Крі прокралася, щоб переодягнутися на самоті. Інстинктивно Крі схопила свій костюм і спробувала прикрити майже голе чотирнадцятирічне тіло. Звичайно, це було неможливо. Забагато тіла і замало шифону.

— Це ти?

Крі витріщилася, занадто налякана, щоб говорити. Мати попереджала її. Застерігала ніколи не співати на публіці.

Але зараз, зраджена своїм бурхливим серцем, вона дозволила співу вирватися назовні.

Мадам Лятур, не зводячи очей, дивилася на велетенську дівчинку й відчувала, як підступає нудота. Ці жирові валики, ці жахливі ямочки, ця спідня білизна, що зникає у плоті. Застигле обличчя, вирячені очі. Колись учитель природничих наук мсьє Драпо відзначив Крі як найкращу в класі, але його колега зіронізував, що однією з тем того семестру були вітаміни та мінерали, тож Крі, напевне, з’їла підручник.

Проте Крі була тут, на виставі, тож, можливо, вона намагалася боротися зі своєю замкненістю, хоча для цього вона мусила докласти чимало зусиль.

— Краще поквапся. Незабаром твій вихід.

Мадам Лятур пішла, не чекаючи відповіді.

Це була перша різдвяна вистава, у якій Крі брала участь за п’ять років, що навчалася в школі для дівчат міс Едвард. Кожні два роки, коли учениці виготовляли собі костюми, вона бурмотіла виправдання. Ніхто ніколи не намагався її відмовити. Натомість її призначали відповідальною за освітлення для вистави, бо вона, як висловилася мадам Лятур, має кебету до техніки. Маючи на увазі, до чогось неживого. Тож щороку Крі дивилася різдвяну виставу на самоті в темряві на задньому ряду, тим часом як красиві, сяючі, обдаровані дівчатка танцювали та співали про різдвяне диво, гріючись у світлі, що дарувала Крі.

Але не цього року.

Вона одягла костюм і поглянула на себе в дзеркало. На неї дивилася величезна шифонова сніжинка. Правда, Крі мусила визнати, що більше схожа на снігову кучугуру, ніж на сніжинку, але все одно це був костюм, і він був справді пречудовим. Іншим дівчаткам допомагали мами, але Крі зробила свій самотужки. «Щоб здивувати матусю», — сказала вона собі, намагаючись заглушити інший голос.

Якщо придивитися, то там, де її пухкі, невправні пальці наштрикалися на голку, можна було побачити крихітні крапельки крові. Але вона наполегливо продовжувала роботу, поки нарешті костюм не був готовий. І тоді її осяяло. Справді, то була найгеніальніша думка за всі її чотирнадцять років.

Крі знала, що її мати боготворила світло. Як їй казали все життя, світло — це те, до чого ми всі прагнемо. Ось чому кажуть «просвітлення». Ось чому розумних людей називають «світла голова». Чому худорляві люди досягають успіху? Тому що вони легші, прозоріші, світліші за інших.

Це все було так очевидно.

І зараз Крі власне гратиме сніжинку — найсвітлішу, найлегшу зі стихій. А як же її власна часточка блиску? Вона пішла в доларову крамницю і на свої кишенькові гроші купила пляшечку блискіток. їй навіть вистачило сил проминути затверділі плитки шоколаду, що траплялися на очі. Крі сиділа на дієті вже місяць і незабаром, вона була впевнена, її мати це помітить.

За допомогою клею вона оздобила костюм блискітками і тепер розглядала результат.

Уперше в житті Крі подумала, що вона гарна. І не сумнівалася, що за кілька хвилин її мати теж так подумає.

Клара Морров дивилася крізь обмерзлі шибки вікна своєї вітальні на крихітне село Три Сосни. Вона нахилилася вперед і зішкрябала зі скла іній. «Тепер, коли у нас є трохи грошей, — подумала вона, — ми повинні замінити старі вікна». Клара знала, що це було б розумною справою. Утім, більшість її рішень насправді були нерозсудливими. Але вони відповідали її життю. І зараз, споглядаючи снігову планету, на яку перетворилися Три Сосни, вона усвідомлювала, що їй подобається бачити село крізь дивовижні візерунки, намальовані морозом на старому склі.

Попиваючи гарячий шоколад, вона спостерігала, як яскраво вдягнені мешканці села прогулюються під снігом, що м’яко опускається долі, махають одне одному руками в рукавицях на знак привітання й час від часу зупиняються, щоб поспілкуватися, а їхні слова вириваються з вуст клубами пари, як у мультяшних героїв. Хтось прямував до бістро Олів’є на café au lait[6], іншим потрібен був свіжий хліб або pâtisserie[7] з кондитерської Сари.

Книгарня «Книги Мирни, нові та вживані», що поруч із бістро, була зачинена на цілий день. Мсьє Беліво розчистив лопатою сніг перед своїм універсальним магазином і помахав рукою ефектному велетню Ґабрі, який квапливо прямував від свого готелю на розі через луку. Для незнайомця мешканці села здалися б безликими, навіть без ознак статі. Узимку у Квебеку всі були однаковими на вигляд. Рухаючись перевальцем, сповиті шарами гусячого пуху та тинсулейту, навіть стрункі видавалися товстунами, а товстуни нагадували кулі. Усі здавалися однаковими, за винятком ток на головах. Клара побачила, як яскраво-зелена шапка з помпоном Рут кивнула барвистій кепці Вейна, яку Пет плела довгими осінніми вечорами. На головних уборах дітей Левесків були всі відтінки синього — вони ганяли на ковзанах по замерзлому ставку за хокейною шайбою, а маленька Роуз так тремтіла, стоячи на воротах, що Кларі навіть було видно, як дрижить її світло-блакитний капелюшок. Але брати любили її: підбігаючи до сітки, щоразу вдавали, ніби спіткнулися, і, замість того щоб зробити плаский кидок, легенько послизнувшись, котилися до неї, поки не утворювали безладну й веселу купу на лінії воріт. Кларі здавалося, ніби перед її очима одна з тих гравюр Currier and Ives[8], на які вона в дитинстві дивилася годинами і на яких мріяла опинитися сама.

Три Сосни вбралися в біле. За останні кілька тижнів випало з фут снігу, і кожен старий будинок у селі хизувався власною токою найчистішого білого кольору. З димарів валив дим, будинки наче мали власний голос — говорили й дихали. Різдвяні вінки прикрашали двері й ворота. Увечері тихе невеличке село у Східних кантонах сяяло світлом різдвяних прикрас. Звідусіль лунав приглушений гомін — дорослі та діти готувалися до великого дня.

— Може, її машина не заводиться.

До кімнати увійшов Пітер, чоловік Клари. Високий і стрункий, він був схожий на працівника компанії зі списку Fortune 500, як його батько. Натомість цілими днями, зігнувшись над мольбертом, замащуючи кучеряве сиве волосся олійними фарбами, він неквапно створював свої болісно деталізовані твори абстрактного мистецтва. Вони розходилися за тисячі доларів по всьому світу. Та через те, що писав він надто повільно, лише одну-дві картини на рік, вони жили в постійній бідності. Принаймні донедавна. Картини Клари з матками-воїтельками та деревами, що тануть, усе ще не знаходили збуту.

— Вона приїде, — запевнила Клара.

Пітер подивився на дружину. Блакитні теплі очі, колись темне, а тепер пронизане сивиною волосся, хоча їй було лише за сорок. Її фігура починала гладшати в талії та стегнах, і віднедавна вона заговорила про те, щоб знову приєднатися до занять із фізкультури, які проводила Мадлен. Він вчинив достатньо розумно і промовчав, коли вона запитала його думку про цю ідею.

— Ти впевнена, що я не зможу поїхати? — запитав він більше з увічливості, ніж через справжнє бажання втиснутися в смертельну пастку машини Мирни й трястися всю дорогу до міста.

— Авжеж. Я збираюся купувати тобі подарунок на Різдво. Крім того, у машині не вистачить місця для Мирни, мене, тебе і подарунків. Доведеться залишити тебе в Монреалі.

До відчинених воріт під’їхала малесенька автівка, а з неї вийшла огрядна чорношкіра жінка. Це було, мабуть, найулюбленішою частиною подорожей Клари з Мирною. Спостерігати, як вона сідає в крихітну машину чи вилізає з неї. Клара була майже впевнена, що Мирна насправді більша за машину. Влітку було весело дивитися, як вона забирається всередину, а її сукня задирається аж до пояса. Та Мирна лише сміялася. Взимку видовище було ще кумеднішим, бо Мирна вдягала яскраву рожеву парку, майже вдвічі більшу за неї.

— Я з островів, дитино. Я боюся холоду, — виправдовувалася Мирна.

— Ти з острова Монреаль, — зауважила Клара.

— Це правда, — зі сміхом визнала Мирна. — Хоч і з південної частини. Я люблю зиму. Лише взимку моя шкіра рожева. Що скажеш? Я можу зійти?

— За кого?

— За білу.

— А ти б хотіла?

Мирна раптом подивилася на свою найкращу подругу серйозними очима й усміхнулася.

— Ні. Ні, більше не хочу. Хмм.

Здавалося, вона була задоволена й навіть трохи здивована своєю відповіддю.

І ось тепер псевдобіла жінка у своїй рожевій пишній «шкірі», із шарами яскравих шаликів, у фіолетовій тоці з помаранчевим помпоном важко крокувала щойно розчищеною стежкою.

Незабаром вони будуть у Монреалі. їхати недалеко, менше ніж півтори години, навіть у снігопад. Клара з нетерпінням чекала післяобіднього різдвяного шопінгу, але родзинкою її подорожі, кожної її поїздки до Монреалю на Різдво, була таємниця. Її особиста втіха.

Клара Морров до смерті хотіла побачити різдвяну вітрину «Огілві»[9]. Знаменитий універмаг у центрі Монреалю мав найчарівнішу різдвяну вітрину у світі. У середині листопада величезні шибки чорніли й порожніли, їх закривали папером. І тоді починалося хвилювання. Коли ж відкриється святкове диво? У дитинстві для Клари це було захопливішим, ніж парад Санта-Клаусів. Щойно поширювалися чутки, що «Огілві» нарешті зняв папір, Клара поспішала до центру міста й прямувала до магічної вітрини.

І щоразу відбувалась магія. Клара кидалася до вітрини. але троки віддалік зупинялася. Вона заплющувала очі, збиралася з думками, потім робила крок уперед і рознлющувала очі. І ось воно. Село Клари. Місце, куди вона тікала, коли її, чутливу маленьку дівчинку, тлумили розчарування і жорстокість. Зима це чи літо, Кларі було достатньо заплющити очі, і вона опинялася там. З ведмедями-танцюристами, качками на ковзанах і жабами у вікторіанських костюмах, що сиділи на містку й рибалили. Уночі, коли під підлогою її спальні сопів, пирхав і дряпав кігтями вовкулака, вона заплющувала свої крихітні блакитні оченята і переносилася крізь чарівну вітрину в село, де вовкулака ніколи б її не знайшов, бо вхід до села охороняло добро.

Минули роки, й у житті Клари сталася найдивовижніша річ. Вона закохалася в Пітера Морров й погодилася відкласти штурм Нью-Йорка. Натомість вона пристала на його пропозицію переїхати на південь від Монреалю, до крихітного села, яке він любив. Клара не була знайома з цим регіоном, вона була містянкою, але любов до Пітера виявилася такою сильною, що вона навіть не вагалася.

Тож двадцять шість років тому розумна й цинічна випускниця коледжу мистецтв вийшла з їхнього гримучого «фольксвагена» й розридалася.

Пітер привіз її в зачароване село її дитинства. Село, про яке вона забула, бо доросле життя вимагало іншого ставлення та інших пріоритетів. Зрештою виявилося, що різдвяна вітрина «Огілві» не була вигадкою і мала назву Три Сосни. Вони купили маленький будиночок край сільської луки й зажили життям, чарівнішим за те, про яке Клара навіть не наважувалася мріяти.

За кілька хвилин у теплій машині Клара розстебнула парку. Вона дивилася на засніжену сільську місцевість, що пропливала повз. Це було особливе Різдво — із причин як жахливих, так і чудових. Її близька подруга і сусідка Джейн Ніл, яку вбили трохи більше ніж рік тому, залишила всі свої гроші Кларі. Минулого Різдва вона почувалася надто винною, щоб витратити бодай щось. Кларі здавалося, вона нажилася на смерті Джейн.

Мирна глянула на подругу. Її думки мандрували тими самими стежками — вона згадувала любу покійну Джейн Ніл і пораду, яку дала Кларі після вбивства Джейн. Мирна звикла давати поради. Вона була психологом у Монреалі, поки не зрозуміла, що більшість її клієнтів насправді не прагнули покращання. Вони чекали на пігулки та запевнення, що в усьому поганому немає їхньої вини.

Тож Мирна все це покинула. Вона завантажила свою маленьку червону автівку книжками й одягом і поїхала через міст якнайдалі від острова Монреаль, на південь до кордону зі США. Подумки вона вже сиділа на пляжі у Флориді й усе обмірковувала.

Але втрутилися доля й голод. Неквапливо прокладаючи шлях мальовничими путівцями, Мирна не проїхала й години, як раптом відчула, що зголодніла. Піднявшись вибоїстою ґрунтовою дорогою на пагорб, вона натрапила на село, заховане серед пагорбів і лісів. Це стало для Мирни цілковитою несподіванкою. Вона була настільки захоплена побаченим, що зупинилася й вийшла з машини. Стояла пізня весна, і сонце тільки набирало сили. Від старого кам’яного млина витікав струмок, біг повз білу дерев’яну каплицю й огинав з одного боку село. Село мало форму кола з грунтовими дорогами, що розходилися в чотирьох напрямках. Посередині була зелена лука, яку оточували старі будинки — деякі у квебекському стилі з крутими схилами металевих дахів і вузькими мансардними вікнами, а деякі обшиті деревом, із широкими відкритими верандами. І принаймні один був із плитняка — намагаючись перемогти вбивчу зиму, першопроходець збудував собі оселю власноруч із каміння, зібраного в полях.

На зеленій луці вона побачила ставок, обіч якого височіли три величні сосни.

Мирна дістала мапу Квебеку. За кілька хвилин вона акуратно згорнула її й здивовано притулилася до машини. Села на мапі не було. На ній були позначені місця, яких не існувало вже десятки років, крихітні рибальські селища та громади з двома будинками й церквою.

Але не це село.

Мирна дивилася на його мешканців, які працювали в саду, вигулювали собак, сиділи на лавці біля ставка й читали. Можливо, це було щось на кшталт Брігадун[10]? Місцини, що з’являлася лише раз на кілька років, і тільки для тих, хто хотів її побачити? Але все одно Мирна вагалася. Напевно, там не було того, чого вона прагнула. Майже розвернувшись, щоб рушити до Вільямсбурга, який на карті був, Мирна вирішила ризикнути.

У Трьох Соснах знайшлося те, чого вона жадала.

Там були круасани та café au lait. Картопля фрі зі стейком і «Нью-Йорк таймс». Там була пекарня, бістро, готель, у якому пропонували нічліг і сніданок, і універсальний магазин. Там був спокій, тиша і сміх. Там були велика радість і великий смуток. Там уміли приймати і те, й інше і бути задоволеними. Там були товариство й доброта.

І була порожня крамниця з мансардою. Крамниця чекала. На неї.

М ирна так і не поїхала звідти.

Трохи більше ніж за годину Мирна перенеслася зі світу скарг до світу вдоволеності. То було шість років тому. Тепер вона продавала нові та вживані книжки і роздавала затерті поради своїм подругам.

— Ради бога, Кларо, сери або злазь із горщика, — порадила вона подрузі. — Від смерті Джейн уже минуло кілька місяців. Ти допомогла розкрити її вбивство. Ти точно знаєш, що Джейн не сподобалося б, що вона залишила тобі всі свої гроші, а ти навіть не насолоджуєшся ними. Треба було віддати їх мені. — Мирна похитала головою в удаваному здивуванні. — Я знала б, що з ними робити. Шусть — і на Ямайці, із вродливим растаманом, гарною книжкою…

— Зачекай хвилинку. Маючи растамана, ти читаєш книжку?

— А чом би й ні? У них різне призначення. Наприклад, грубизна в растамані — плюс, а от для книжки — мінус.

Клара розсміялася. Вони поділяли презирство до книжок у твердих обкладинках. Презирство не до змісту, а саме до обкладинки. Книжку з грубою обкладинкою було просто важко тримати в руках, із нею було незручно, надто в ліжку.

— На відміну від растамана, — увернула Мирна.

Тож Мирна переконала подругу змиритися зі смертю Джейн і витратити гроші. Що Клара і планувала зробити цього дня. Нарешті заднє сидіння машини буде заповнене важкими яскравими паперовими пакетами з мотузяними ручками і написами на кшталт Holt Renfrew[11] та Ogilvy’s. Жодного сліпучо-жовтого поліетиленового пакета з Dollarama[12]. Хоча Клара потайки обожнювала цей доларовий магазин.

Удома Пітер дивився у вікно, намагаючись змусити себе встати і зробити щось конструктивне. Зайти в майстерню, попрацювати над своєю картиною. Аж тут він помітив, що на одній із шибок зішкрябали паморозь. У формі сердечка. Усміхнувшись, він подивився крізь нього й побачив, як мешканці Трьох Сосен займаються своїми неквапливими справами. Потім він підвів очі й поглянув на старий будинок на пагорбі. Колишній будинок Гедлі. І саме в цей момент мороз почав міцнішати, затягуючи сердечко на вікні льодом.

Розділ третій

— Хто автор? — запитав Сол, тримаючи в руках портфоліо художника.

— Чого?

— Ось цього. — Він стояв голий посеред готельного номера. — Я знайшов це у смітнику. Чиє воно?

— Моє.

— Це твій доробок?

Він був приголомшений. На мить він замислився, чи не помилився в ній. Це були роботи явно обдарованого художника.

— Звісно, ні. Якась жалюгідна, нікчемна селючка дала мені ці роботи, щоб я показала їх друзям із галереї. Намагалася підлизатися, що було найсмішніше. «О, будь ласка, Сісі, я знаю, які у вас зв’язки». «О, Сісі, чи не могли б ви показати мої роботи декому з ваших знайомих?» Така набридлива! Уяви собі, просити мене про послугу! Навіть мала нахабство просити мене показати це Дені Фортену.

— І що ти відповіла?

Його серце впало. Звісно, він знав відповідь.

— Сказала, що буду страшенно рада. Можеш повернути їх туди, де знайшов.

Сол завагався, потім згорнув портфоліо і поклав його назад у смітник. Він ненавидів себе за те, що допоміг знищити такі блискучі роботи, а надто за те, що волів їх знищити.

— Хіба ти не маєш планів на вечір? — запитав він.

Сісі взялася поправляти склянку й лампу на тумбочці біля ліжка, пересуваючи їх по міліметру, поки вони не опинилися на своїх місцях.

— Нічого важливого, — сказала вона, змахуючи зі столу пелех пилу. Отакої, пил у «Рітці»! їй доведеться поговорити з менеджером. Вона подивилася на Сола, що стояв біля вікна.

— Боже, ти себе зовсім занехаяв.

Вона подумала, що колись він, очевидно, мав гарне тіло. Але зараз усе було в’ялим. Раніше Сісі зустрічалася і з товстими чоловіками, і з м’язистими. Будь-яку крайність вона вважала нормальною. Огидним був лише перехідний стан.

Сол був їй огидним, і вона не могла пригадати, чому їй колись здалося, що він їй потрібен. Вона поглянула на білу глянцеву обкладинку своєї книги і згадала.

Фотографія. Сол був чудовим фотографом. Там, над заголовком «Віднайдіть спокій», було її обличчя. Надзвичайно світле, майже біле волосся, яскраві повні губи, дивовижні, розумні блакитні очі. А обличчя настільки бліде, що майже зникало на задньому плані, залишаючи враження, що очі, рот і вуха плавають на обкладинці.

Сісі обожнювала цю світлину.

Після цього Різдва вона позбудеться Сола. Щойно він завершить своє останнє завдання. Вона помітила, що він, напевне, наштовхнувся на стілець за столом, коли гортав портфоліо. Стілець тепер стояв нерівно. Вона відчула, як груди наповнює напруга. Дідько б його вхопив — він навмисно її так дратує, і хай йому грець, тому портфоліо! Сісі підхопилася з ліжка, вирівняла рипучий стілець і, користуючись нагодою, пересунула телефон паралельно до краю столу.

Потім вона стрибнула назад у ліжко й розгладила простирадла на колінах. Може, їй варто замовити таксі до офісу? Але тут вона згадала, що має декуди поїхати. У важливій справі.

В «Огілві» був розпродаж, а в інуїтській художній крамниці на вулиці де ла Монтань вона хотіла купити пару черевиків.

Незабаром у неї з’явиться власна лінія одягу та меблів у магазинах по всьому Квебеку. І по всьому світу. Невдовзі всі зарозумілі, претензійні дизайнери, які насміхалися з неї, пошкодують про це. Незабаром усі дізнаються про лі біен[13], її власну філософію дизайну та життя. Феншуй — це минуле. Люди прагнули змін, і вона дасть їм це. Лі біен буде у всіх на вустах, про неї говоритимуть у кожній домівці.

— Ти вже винайняв будинок на свята? — запитала вона.

— Ні, завтра поїду туди. Навіщо ти взагалі купила будинок у такій глушині?

— Я мала свої причини.

Вона відчула спалах гніву через те, що він поставив під сумнів її рішення. Вона чекала п’ять років, аби купити будинок у Трьох Соснах. Сісі де Пуатьє вміла бути терплячою, якщо це було необхідно і якщо у неї була на те вагома причина.

Вона багато разів відвідувала це убоге маленьке село, налагоджувала зв’язки з місцевими агентами з нерухомості і навіть розмовляла з продавцями в сусідніх Сен-Ремі та Вільямсбурзі. На це пішли роки. Очевидно, у Трьох Соснах нечасто з’являлися будинки на продаж.

Аж ось трохи більше ніж рік тому їй зателефонувала агентка з нерухомості, на ім’я Йоланда Фонтейн. Продавався будинок. Чудовий величний будинок у вікторіанському стилі на пагорбі з краєвидом на село. Будинок власника млина. Будинок господаря.

— Скільки? — запитала Сісі, знаючи, що це майже напевно їй не по кишені. Доведеться взяти позику під заставу компанії, закласти все своє майно, змусити чоловіка перевести в готівку свій страховий поліс і пенсійні заощадження.

Але відповідь агентки з нерухомості здивувала її. Будинок коштував значно дешевше від ринкової вартості.

— Є одна маленька деталь, — зауважила Йоланда нудним голосом.

— Продовжуйте.

— Там сталося вбивство. І замах на вбивство.

— І це все?

— Ну, я думаю, фактично там було ще й викрадення. Так чи так, але ось чому будинок такий дешевий. Усе одно це прекрасна покупка. Чудові труби, переважно мідні. Даху лише двадцять років. Я…

— Я купую його.

— Хіба ви не хочете його подивитися?

Питання вихопилося мимоволі, Йоланда не встигла вчасно прикусити язика. «Якщо ця ідіотка хоче купити старий будинок Гедлі, не оглянувши його, нічого не перевіривши, не вигнавши нечисту силу, то нехай».

— Просто підготуйте папери. Я приїду після обіду з чеком.

Сісі так і зробила. Вона розповіла про це чоловікові десь за тиждень, коли їй потрібен був його підпис, щоб перевести в готівку пенсійні заощадження. Він протестував, але так кволо, що випадковий спостерігач навіть не зміг би розпізнати в його словах протест.

Старий будинок Гедлі, страховисько на пагорбі, тепер належав Сісі. Вона не могла навіть уявити більшого щастя. Будинок був ідеальним. А Три Сосни були ідеальним місцем. Принаймні буде ідеальним, коли вона все завершить.

Сол пирхнув і відвернувся. То лише справа часу — Сісі кине його, щойно завершиться наступна фотосесія з нею в тому жахливому богом забутому селі. Фото були для її першого каталогу, і він мав відзняти її різдвяні розваги серед місцевих жителів. І, за можливості, закадрувати селян, які заворожено і з любов’ю дивляться на Сісі. Для цього йому потрібні були гроші.

Усе, що робила Сісі, мало певну мету. І ця мета зводилася до двох речей, як Сол зрозумів: воно мало наповнювати її гаманець або живити її его.

Тож чому вона купила будинок у селі, про яке ніхто ніколи не чув? Це не підносило її престиж. Отже, йдеться про інше.

Гроші.

Сісі знала про село те, чого не знав ніхто інший, і справа була в грошах.

У нього прокинувся інтерес до Трьох Сосен.

— Крі! Ворушися, заради Христа!

Прохання, що пролунало, було буквальним. Сповитий нащадок багатих батьків і головний персонаж прекрасної різдвяної інсценівки марно намагався потрапити перед очі глядачів з-за снігового замету, на який перетворилася Крі. Вона вийшла на сцену, танцювала і кружляла разом з іншими янгольськими сніжинками, а потім раптово зупинилася. Здавалося, нікого не хвилювало, що сніг у Єрусалимі не має жодного сенсу. Учителька мала цілком слушну думку: як хтось вірить у непорочне зачаття, то повірить і в снігопад тієї чудесної ночі. А от те, що одна зі сніжинок, більше схожа на уособлення заметілі, заклякла в центрі сцени, перед маленьким Ісусом, одразу привернуло увагу.

— Ворушися, товстозада!

Ця образа відскочила від Крі, як відскакували всі інші. Вони були білим шумом її життя. Крі вже майже не чула їх. Тепер вона стояла на сцені, дивлячись прямо в зал, наче застигла.

— Брі боїться сцени, — прошепотіла вчителька драми, мадам Бруно, вчительці музики, мадам Лятур, очікуючи, що та зарадить цьому. Позаочі навіть вчителі називали Крі Брі. Принаймні вважали, що це було позаочі. Вони вже давно перестали хвилюватися, чи чує щось ця дивна й мовчазна дівчинка.

— Я бачу, — огризнулася мадам Лятур. Величезне напруження, яке щороку спричиняло різдвяне свято у школі міс Едвард, зрештою давалося взнаки.

Але Крі закам’яніла не через страх перед сценою чи глядачами. Її зупинило на півдорозі те, чого перед нею не було.

Крі знала з багаторічного досвіду, що найстрашнішим є саме те, чого не бачиш.

І те, чого Крі не побачила, розбило їй серце.

— Я пам’ятаю, як мій перший гуру, Рамен Дас, казав мені, — Сісі ходила по готельному номеру в білому халаті, збираючи канцелярське приладдя та мило, й розповідала свою улюблену історію, — «Сісі Дас» — Рамен Дас називав мене саме так, — промовила Сісі　до канцелярського приладдя. — Це було рідкістю для жінки мати таку честь, особливо в тогочасній Індії.

Сол подумав, що, можливо, Рамен Дас не усвідомлював, що Сісі — жінка.

— Це було двадцять років тому. Я була ще невинною дитиною, але вже тоді шукала істину. Я зустріла Рамена Дас у горах, і між нами одразу виник духовний зв’язок.

Сісі склала руки, і Сол сподівався, що вона не збирається сказати…

— Намасте! — промовила Сісі, вклонившись. — Він навчив мене цього. Надзвичайно духовна річ.

Вона вживала слово «духовний» так часто, що для Сола воно втратило сенс.

— Він сказав: «Сісі Дас, ти маєш великий духовний дар. Ти повинна залишити це місце і поділитися своїм даром зі світом. Ти повинна навчити людей віднаходити спокій».

Поки вона говорила, Сол ворушив губами, подумки промовляючи всі її слова й повторюючи знайомі інтонації.

— «Сісі Дас, — сказав він, — ти, як ніхто інший, знаєш: коли чакри збалансовані, вся аура біла. А коли все біле, тоді все гаразд».

Сол засумнівався, чи не плутає вона індійського містика з членом Ку-клукс-клану. Було б іронічно, якщо так.

— «Ти маєш повернутися у світ, — напучував він. — Було б неправильно тримати тебе тут далі. Ти маєш заснувати компанію і назвати її “Віднайдіть спокій”». Так я і зробила. І саме тому я написала цю книгу. Щоб поширювати духовне слово. Люди мають знати. Вони заплуталися з усіма цими облудливими сектами, які тільки й роблять, що використовують їх. Я повинна була розповісти людям про лі біен.

— Тепер я заплутався, — сказав Сол, насолоджуючись припливом гніву, який завжди викликали в неї такі слова. Сісі була вкрай передбачуваною. Вона ненавиділа будь-кого, хто припускав, що її ідеї якимось чином заплутані. — Хіба це Рамен Дас розповів тобі про лі біен?

— Ні, ідіоте. Рамен Дас був в Індії. Лі біен — це стародавня східна філософія, що передається в моїй родині.

— Стародавня китайська філософія?

Не прагнучи зберегти стосунки, він не міг позбавити себе задоволення завдавати останніх ударів. До того ж із цього вийшла б кумедна історія, яку можна було потім розповідати. І розвіяти нудьгу у спілкуванні. Він виставив би її на посміховисько.

Сісі прицмокнула язиком і скипіла.

— Ти знаєш, що моя сім’я із Франції. Франція має довгу і славетну історію колонізації Сходу.

— Авжеж. В’єтнаму.

— Саме так. Мої предки, дипломати, привезли звідти деякі стародавні духовні вчення, зокрема й лі біен. Я тобі все це розповідала. Хіба ти не слухав? До того ж це є в книжці. Чи ти не читав її?

Сісі кинула в нього книжкою, він ухилився, але, пролітаючи повз, вона таки зачепила його — Сол відчув гострий біль у руці.

— Звісно, я читав твою кляту книжку. Читав і перечитував. — Він тримався з усіх сил, щоб не назвати її опус купою лайна, чим він, власне, і був. — Я знаю цю історію. Твоя мати розмалювала кулю в стилі лі біен, і тепер це єдине, що в тебе залишилося від неї.

— Не тільки від неї, телепню. Від усієї моєї родини.

Тепер Сісі сичала. Сол хотів розлютити її, але навіть не уявляв, що він випустив на волю. Раптом він відчув　себе малям футів зо два заввишки, яке зіщулилося від страху, коли вона підвелася й затулила від нього сонце, усе світло. Він згорбився і скорчився. Усередині. А зовні дорослий чоловік стояв як укопаний і не відводив очей. І дивувався, що породило такого монстра.

Сісі воліла відірвати йому руки. Воліла видряпати його вирячені очі, здерти плоть із кісток. Вона відчула силу, що зростала, болем розпинала груди й вибухала, наче сонце, яке щойно зійшло. Її руки напружилися, і вона відчула, як пульсує кров у венах на його шиї, коли вона душить його. І вона таки могла його задушити. Вона могла це зробити, навіть попри те, що він був більшим і важчим. Вона знала, що в такому стані ніщо не здатне її зупинити.

Після обіду з лосося і gigot d’agneau[14] Клара та Мирна розділилися й вирушили на різдвяні закупи. Але спершу Клара мала знайти Зиґфріда Сассуна[15].

— Ти йдеш до книгарні? — запитала Мирна.

— Звісно, ні. Я йду в перукарню.

Мирна таки зовсім відстала від життя.

— До Зиґфріда Сассуна?

— Не до нього особисто, а до когось із його салону.

— Або його компанії. Я так розумію, це пекло, де зникають молодість і сміх.

Клара бачила рекламні світлини салонів «Сассун» і подумала, що, судячи з насуплених, нещасних жінок на фотографіях, опис Мирни, хай дещо драматичний, був не такий і далекий від істини.

Кілька годин по тому, виснажена й задоволена, Клара пробивалася крізь натовп вулицею Сен-Катрін, міцно тримаючи у вдягнутих у рукавиці руках пакети, переповнені подарунками. Закупи пройшли просто неймовірно. Вона купила ідеальний подарунок Пітеру, а також невеличкі подарунки родичам і друзям. Мирна мала рацію. Джейн потішилась би, спостерігаючи за тим, як вона витрачає гроші. І ще Мирна мала рацію щодо Сассуна, хоч і говорила загадками.

— Нейлонові панчохи? Батончик Герші? — За спиною пролунав захоплений, теплий голос.

— Я щойно думала про тебе, зраднице. Ти відправила мене непривітними вулицями Монреалю розпитувати незнайомців, де я можу знайти Зиґфріда Сассуна.

Мирна притулилася до старої будівлі банку, здригаючись від сміху.

— Я не знаю, засмучуватися мені чи радіти, що ніхто не зрозумів, що я шукаю мертвого поета часів Першої світової війни, аби той зробив мені зачіску. Чому ти не сказала мені, що він Відал, а не Зиґфрід?

Клара теж засміялася і плюхнула сумки на засніжений тротуар.

— Ти маєш чудовий вигляд, — похвалила Мирна, відступивши назад, щоб оцінити Клару. Вона нарешті перестала сміятися.

— На мені тока, дурненька, — зауважила Клара, й обидві жінки знову засміялися, а Клара натягнула плетену шапку з помпоном ще нижче на вуха.

У такій атмосфері важко було не відчути легкість у серці. Було близько четвертої години 22 грудня, і сонце вже зайшло. Тепер квартали Монреалю, завжди сповнені чарівності, світилися різдвяними вогнями. Уздовж і впоперек вулиці Сен-Катрін сяяли прикраси, світло відбивалося від снігових заметів. Дорогою повзли автомобілі, застряглі в заторах у годину пік, а пішоходи поспішали засніженими тротуарами, зрідка зупиняючись, щоб зазирнути у яскраву вітрину.

Попереду була їхня мета. «Огілві». І його вітрина. Навіть за пів кварталу Клара побачила сяйво й ту магію, що відбивалася на обличчях дітей, які дивилися на неї. Ось зник холод, зникли юрби людей, які штовхалися ліктями за мить до цього; навіть Мирна відступила, коли Клара наблизилася до вікна. Він був там. «Млин у лісі».

— Зустрінемося всередині, — прошепотіла Мирна, але її подруга вже нічого не чула.

Клара вже була у вітрині. Повз захоплених дітей попереду, повз купу лахміття на засніженому тротуарі, вона потрапила прямо в ідилічну різдвяну сцену. Вона йшла дерев’яним місточком, до бабусі-ведмедиці в дерев’яному млині.

— Не маєте дрібняків? L’argent, s’il vous plaît?[16]

Звук блювання пронизав світ, у якому перебувала Клара.

— Фу, гидота! Мамо! — заплакала дитина, щойно Клара відірвала очі од вікна й подивилася вниз. Виблювала та сама купа лахміття, і блювота легенько парувала на покритій кіркою ковдрі, у яку вона була загорнута. Чи він. Утім, Кларі було байдуже. Її роздратувало, що якийсь волоцюга на вулиці зіпсував момент, на який вона чекала весь рік, весь тиждень, весь день. А тепер усі діти плакали, і магія зникла.

Клара відійшла од вікна й роззирнулася в пошуках Мирни. Приятелька, напевне, зайшла всередину, розуміла Клара, і вже долучилася до визначної події. Адже цього дня до «Огілві» їх привела не лише вітрина. У книгарні на цокольному поверсі презентувала свою останню книжку їхня односельчанка і добра подруга Рут Зардо.

Зазвичай тоненькі томики поезії Рут прослизали до забудькуватої публіки після презентації в бістро в Трьох Соснах. Але сталося щось дивовижне. Ця літня, зморщена, озлоблена поетеса з Трьох Сосен виграла премію генерал-губернатора, що до біса всіх здивувало. Не тому, що вона не заслуговувала на премію. Клара знала, що її вірші приголомшливі.

Хто біль заподіяв тобі

такий невиправний,

що кожну спробу нову ти вітаєш

презирливим посміхом?

Було не завжди так.

Ні, Рут Зардо заслуговувала на премію. Просто шокувало те, що хтось іще теж це зрозумів.

«Чи станеться таке з моєю творчістю? — запитувала себе Клара, прослизаючи крізь обертові двері в напахчену та приглушену атмосферу «Огілві». — Невже мене ось-ось витягнуть із тіні безвісності?» Вона нарешті наважилася віддати свої роботи їхній новій сусідці Сісі де Пуатьє після того, як підслухала її розмову в бістро, де вона говорила про свого близького друга Дені Фортена.

Мати виставку в галереї Фортена у кварталі Утремон у Монреалі означало досягти успіху й стати відомим. Він обирав лише найкращих, найсучасніших, найглибших і найсміливіших художників. І в нього були зв’язки по всьому світу. Навіть… чи сміє вона про це думати?., у Музеї сучасного мистецтва в Нью-Йорку. Музей сучасного мистецтва. Матінко божа!

Клара уявила себе на vernissage[17] в галереї Фортена. Блискуча й дотепна, вона була б у центрі уваги, на неї дивилися б із захопленням, а маловідомі художники й найвідоміші критики ловили б кожне її проникливе слово. Пітер стояв би трохи поза колом шанувальників, спостерігаючи за дійством із легкою усмішкою. Він пишався б нею й нарешті побачив би в ній колегу-художника.

Крі сиділа на засніжених сходах школи міс Едвард. Було темно. Усередині й зовні. Вона дивилася вперед, не помічаючи, як сніг налипає на шапці й плечах. Збоку стояла сумка з костюмом сніжинки. Туди вона запхнула і свій табель успішності.

З усіх предметів найвищий бал.

Її вчителі перешіптувалися, хитали головами й нарікали на те, що такі мізки були змарновані на таку недолугу істоту. «Страшенне неподобство!» — зауважила одна з них, а решта розсміялися з цього дотепу. Але не Крі, яка випадково проходила повз.

Учителі погодилися, що треба суворо поговорити з тим, хто образив її так сильно, що вона не могла промовити жодного слова чи подивитися в очі, — хай хто б це був.

Зрештою Крі встала й потихеньку попростувала до центру Монреалю. Її рівновагу порушували слизькі круті тротуари та майже непосильна вага шифонового костюма сніжинки.

Розділ четвертий

Йдучи через «Огілві», Клара не знала, що було гіршим — сморід від нещасного безхатька чи нав’язливий запах парфумів в універмазі. Коли вп’яте якась струнка молода дівчина бризнула на неї парфумом, Клара мала відповідь. Запах парфумів дратував навіть її.

— Давно час, бляха-муха. — Рут Зардо підійшла до Клари. — Ти схожа на торбешницю. — Вона підставила Кларі свої щоки для поцілунку й сама розцілувала її в обидві щоки. — А від тебе смердить.

— Це не від мене, це від Мирни, — прошепотіла Клара і кивнула в бік подруги, що стояла поруч, махаючи рукою в себе під носом.

Сьогодні поетеса прийняла її тепліше, ніж зазвичай.

— Ось, купуй. — Рут простягнула їй примірник своєї нової книжки. «Я — СУПЕР». Я навіть підпишу її для тебе. Але спершу ти мусиш її купити.

Висока, сповнена почуттям власної гідності, спираючись на ціпок, Рут Зардо пошкутильгала назад до свого маленького столика в кутку величезного універмагу, щоб чекати там, поки хтось попросить її підписати книжку.

Клара пішла й заплатила за книжку, а потім узяла автограф. Вона знала всіх присутніх. Там були Ґабрі Дюбо і його партнер Олів’є Брюле. Ґабрі, великий і пухкий, явно махнув на себе рукою й насолоджувався кожним з’їденим шматком. Йому було трохи за тридцять, і він вирішив, що з нього досить бути молодим, бадьорим геєм. Ну, бути геєм не зовсім досить. Поруч із ним стояв Олів’є, вродливий, стрункий та елегантний. На відміну від свого темноволосого партнера, він був блондином і зараз займався тим, що знімав волосинки з шовкової водолазки, явно шкодуючи, що не може повернути їх на місце.

Рут даремно їхала на презентацію аж до самого Монреалю. Єдиними відвідувачами тут були мешканці Трьох Сосен.

— Це марна трата часу, — мовила вона, схиливши свою коротко стрижену сиву голову над книжкою Клари. — Ніхто з Монреалю не прийшов, жодна клята людина. Тільки ви. Яка нудьга.

— Що ж, красно дякую тобі, стара шкапо, — сказав Ґабрі, тримаючи своїми великими руками дві книжки.

— От і добре. — Рут підвела очі. — Це книгарня, — промовила вона дуже повільно й голосно, — вона для людей, які вміють читати. Це не громадська лазня.

— Дуже шкода.

Ґабрі виразно подивився на Клару.

— Це від Мирни, — сказала вона, але оскільки Мирна була на протилежному боці вулиці й розмовляла з Емілі Лонґпре, довіру до себе Клара втратила.

— Принаймні ти перекриваєш сморід поезії Рут, — зауважив Ґабрі, тримаючи примірники «Я — СУПЕР» якнайдалі від себе.

— Педик, — огризнулася Рут.

— Відьма, — відказав Ґабрі, підморгуючи Кларі.

— Salut, та chère.[18]

— Salut, mon amour[19]. А що то в тебе ще за книжка? — запитала Клара.

— Сісі де Пуатьє. Ти знала, що наша нова сусідка написала книжку?

— Господи, це означає, що вона написала більше книжок, ніж прочитала, — сказала Рут.

— Я взяв її онде. — Ґабрі показав на купу білих книжок у кошику для залишків від тиражів.

Рут презирливо пирхнула, але потім замовкла, усвідомивши, що, мабуть, не мине й кількох днів, як її невеличка колекція талановитих, вишуканих віршів приєднається до лайна Сісі в тій літературній труні.

Серед людей, які зібралися, були також Три Грації[20]з Трьох Сосен: Емілі Лонґпре, мініатюрна й елегантна, у вузькій спідниці та блузці, із шовковим шаликом на шиї; Кей Томпсон, найстарша з трьох подруг, зморщена, змарніла, схожа на картоплину, якій було понад дев’яносто років і від якої тхнуло скипидарною маззю для розтирання; і Беатріс Меєр, із рудим неслухняним волоссям і пухким тілом, погано прихованим під просторим бурштиновим каптаном і масивними прикрасами на шиї. Матінка Бі, як її називали, тримала в руках примірник книжки Сісі. Вона повернулася й глянула в бік Клари, лише на мить. Але цього було достатньо.

Матінка Бі, здавалося, була охоплена якоюсь емоцією, яку Клара не могла визначити. Лють? Страх? Якесь незвичайне хвилювання, у цьому Клара була впевнена. А потім усе зникло, натомість з’явилося мирне, веселе обличчя Матінки, рожеве, зморшкувате й відкрите.

— Ходімо до них. — Рут насилу підвелася на ноги й простягнула Ґабрі руку. — Тут нічого особливого не відбувається. Щойно набіжать неминучі орди шанувальників, спраглі великої поезії, я помчу назад до столу.

— Bonjour[21], люба!

Крихітна Емілі Лонґпре розцілувала Клару в обидві щоки. Узимку, коли більшість квебекців, закутані в шерсть і парки, були схожі на героїв мультфільмів, Емілі вдавалося мати водночас елегантний і привабливий вигляд. Її волосся було зі смаком пофарбоване у світло-каштановий колір і гарно вкладене, а одяг і макіяж видавалися витонченими й доречними. У свої вісімдесят два роки вона була однією з матріархинь села.

— Ти це бачила?

Олів’є простягнув Кларі книжку. На неї дивилася Сісі, жорстока й холодна.

«Віднайдіть спокій».

Клара подивилася на Матінку Бі. Тепер вона розуміла, чому Матінка була в такому стані.

— Послухайте це! — Ґабрі почав читати анотацію на звороті. — «Міс де Пуатьє офіційно оголосила феншуй справою минулого».

— Так і є, це ж давнє китайське вчення, — сказала Кей.

— «Натомість, — продовжував Ґабрі, — ця нова законодавиця дизайну подарувала нам значно багатшу, змістовнішу філософію, що буде наповнювати сенсом　і по-справжньому прикрашати не тільки наші будинки, а й наші душі, кожну мить нашого життя, кожне наше рішення, кожен наш подих. Звільніть дорогу для лі біен, шляху світла».

— Що таке лі біен? — поцікавився Олів’є, не звертаючись ні до кого конкретно.

Кларі здалося, ніби вона побачила, як Матінка розтулила рота, а потім передумала.

— Матінко, ти щось хотіла сказати? — запитала Клара.

— Я? Ні, люба, я не знаю. А чому ти питаєш?

— Я подумала, що оскільки ти маєш центр йоги і медитації, то можеш бути знайомою з лі біен. — Клара намагалася говорити якнайм’якше.

— Я знайома з усіма духовними шляхами, — сказала Матінка Бі, трохи перебільшуючи, як здалося Кларі, — але не з цим.

Підтекст був зрозумілий.

— І все ж, — утрутився Габрі, — це дивний збіг, вам не здається?

— Що саме? — запитала Матінка.

Вона втягнула голову в плечі, хоча її голос і обличчя здавалися безтурботними.

— Що Сісі назвала свою книжку «Віднайдіть спокій». Це ж фактично назва твого центру медитації.

Запала тиша.

— А що таке? — запитав Габрі, уже зрозумівши, що наскочив на слизьке.

— То, найімовірніше, збіг, — рівним голосом промовила Емілі. — І, мабуть, данина тобі, та belle[22]. — Вона повернулася до Матінки, поклавши свою тонку кисть на пухку руку своєї подруги. — Вона живе в старому будинку Гедлі вже близько року і, без сумніву, надихається тим, що ти робиш. Це данина твоєму духові.

— І лайно, яке вона видала, напевне, смердючіше за твоє, — заспокоїла її Кей. — Це, мабуть, втішає. Я не очікувала, що таке можливо, — сказала вона Рут, яка із захопленням дивилася на свого кумира.

— Гарна зачіска. — Олів’є повернувся до Клари, сподіваючись зняти напругу.

— Дякую. — Клара провела руками по волоссю, від чого воно стало дибки, ніби вона щойно перелякалася.

— Ти мала рацію. — Олів’є повернувся до Мирни. — Вона схожа на переляканого хлопчика з окопів під Вімі[23]. Небагато людей наважилися б на таку зачіску. Дуже сміливо, надзвичайно сучасно. Моє шанування!

Клара примружилась і гнівно блиснула очима на Мирну, яка усміхалася на весь рот.

— До біса Папу! — виголосила Кей.

Сісі знову підрівняла стілець. Вона стояла одягнена й самотня в готельному номері. Сол поїхав, не поцілувавши на прощання. Коли він пішов, Сісі відчула полегшення. Тепер нарешті вона могла це зробити.

Сісі стояла біля вікна й тримала в руках книжку «Віднайдіть спокій». Вона повільно піднесла книжку до грудей і притиснула до себе, наче це була річ, якої їй бракувало все життя.

Вона чекала, закинувши голову назад. Чи полишать її спогади цього року? Але ні. Її нижня губа злегка затремтіла. Закліпали очі, до горла підступив клубок. Потекли холодні сльози. Наче наввипередки, вони стікали по щоках у відкритий безмовний рот. Вона поринула в темну прірву слідом за ними й опинилась у знайомій кімнаті.

Різдво. Її мати стоїть біля давно всохлої і неприкрашеної сосни в кутку порожньої темної кімнати. Підлога навколо всипана гострими голками. На дереві висить одна-єдина кулька, і мати, істерично виючи, зриває її з дерева. Та Сісі все ж чує, як голки зливою падають на підлогу, і бачить, як до неї летить кулька. Вона не збиралася її ловити. Вона лише піднесла руки вгору, щоб захистити обличчя, але кулька влучила просто в її долоні і залишилася там, ніби знайшовши собі прихисток. Мати качається по підлозі плачучи, і Сісі відчайдушно бажає, щоб вона зупинилася. Несамовито хоче заткнути її, змусити замовкнути, заспокоїти, перш ніж сусіди вкотре викличуть поліцію і її матір заберуть. І Сісі залишиться сама серед чужих людей.

Та на якусь мить Сісі завагалася і подивилася на кульку у своїх руках. Вона світиться й тепла на дотик. На ній простий малюнок. Три високі сосни разом, наче сім’я, а на їхньому похиленому гіллі лежить сніг. Внизу рукою її матері написано: Noël[24].

Сісі нахилилася до кулі й потонула в її тиші, спокої та світлі. Але вона, мабуть, пробула там занадто довго. Стукіт у двері відірвав її від трьох сосен і повернув до жахливої реальності.

— Що там відбувається? Впустіть нас! — вимагав чоловічий голос з-за дверей.

І Сісі відчинила двері, але це було востаннє, коли вона впускала будь-кого і будь-куди.

Проходячи повз «Рітц», Крі зупинилася, щоб зазирнути в розкішний готель. Швейцар не звернув на неї уваги й не запропонував увійти. Вона повільно пішла далі. Її черевики були в болоті, вовняні рукавиці звисали з рук, налиплий сніг тягнув їх до землі.

їй було байдуже. Вона пленталася темними засніженими людними вулицями; перехожі натикалися на неї й кидали гидливі погляди, наче ця гладка дитина розмазала свої почуття по шматках торта, як глазур, а потім ті шматки проковтнула.

Проте Крі йшла. Вона змерзла в ноги. Дівчинка вийшла з дому без нормальних зимових чобіт, і коли батько невиразно зауважив, що, можливо, слід взути щось тепліше, вона проігнорувала його. Як ігнорувала його її мати. Як ігнорував увесь світ.

Дівчинка зупинилася перед крамницею «Світ музики». Там висів плакат із Брітні Спірс, яка танцювала на спекотному пляжі, а її веселі бек-вокалістки всміхалися і кружляли в такт.

Крі довго стояла перед вітриною, не відчуваючи ні рук, ні ніг. Не відчуваючи зовсім нічого.

— Перепрошую? — не зрозуміла Клара.

— До біса Папу Римського! — повторила Кей ясно як день.

Матінка Бі вдала, що не чула, а Емілі підійшла трохи ближче до подруги, на той випадок, якщо Кей зомліє.

— Мені дев’яносто два роки, і я все знаю, — промовила Кей. — Крім одного, — визнала вона.

Запанувала ще одна довга пауза. Але на зміну збентеженості прийшла цікавість. Кей, зазвичай така небалакуча й різка, мала намір заговорити. Друзі підійшли ближче.

— Мій батько служив в експедиційних військах під час Першої світової війни.

Цього найменше чекали почути від Кей. Тепер вона говорила тихо, її обличчя розслабилося, а погляд спокійно мандрував по книжках, які стояли на полицях. Кей подорожувала в часі — Матінка Бі стверджувала, що робила те саме під час йогічних польотів, але такого рівня вона ніколи не досягала.

— Вони створили підрозділ спеціально для католиків, переважно ірландців, як тато, і квебекців, звісно. Він ніколи не говорив про війну. Вони ніколи не говорили. А я ніколи не питала. Можеш собі уявити? Як ти гадаєш, він хотів, щоб я спитала? — Кей подивилася на Ем, але та мовчала. — Він розповідав нам про війну тільки одне.

Тепер замовкла Кей. Вона озирнулася, і її погляд упав на пухнасту плетену шапку. Вона простягнула руку й наділа її, а потім вичікувально подивилася на Ем. Усі затамували подих і не зводили очей з Кей, чекаючи, що вона скаже.

— Господи, жінко, кажи вже! — процідила Рут.

— О, так! — Кей, здавалося, щойно їх помітила. — Татко. На Соммі[25]. На чолі з Роулінсоном. Дурень. Я дуже багато читала про це. Мій батько був по груди в болоті й лайні, кінському та людському. їжа кишіла хробаками. Його шкіра гнила, уся вкрита виразками. Волосся й зуби випадали. Вони вже давно перестали битися за короля і країну й билися лише один за одного. Він любив своїх друзів. — Кей подивилася на Ем, потім на Матінку Бі. — Хлопців вишикували в шеренгу й наказали пригвинтити багнети. — Усі трохи нахилилися вперед. — Остання хвиля хлопців пройшла хвилиною раніше, і їх скосило. Вони чули крики й бачили сіпання частин тіл, які летіли назад в окоп. Настала їхня черга, мого батька та його друзів. Вони чекали наказу. Він знав, що помре. Він знав, що йому залишилося жити кілька хвилин.

Він знав, що має можливість сказати останнє слово. І знаєте, що кричали ті хлопці, піднімаючись нагору? — Здавалося, світ перестав обертатися, усі лише чекали на відповідь. — Вони хрестилися й кричали: «До біса Папу!».

Друзі, як один, відсахнулися, вражені тими словами й тією картиною. Кей повернулася до Клари, її ревматичні блакитні очі щось шукали.

— Чому?

Клара не розуміла, чому Кей сподівалася, що вона знає. Вона не знала. І їй вистачило мудрості промовчати. Кей опустила голову так, ніби її голова раптом стала занадто важкою, а в тонкій шиї утворилася глибока траншея, що пролягла до потилиці.

— Час іти, люба. Ти, мабуть, втомилася. — Ем поклала свою ніжну руку на руку Кей, Матінка Бі взяла її за іншу руку, і три літні жінки повільно вийшли з книгарні. Вони вирушили додому до Трьох Сосен.

— Нам теж час іти. Тебе підвезти? — запитала Мирна у Рут.

— Ні, я тут до самого кінця. Ви, пацюки, не переймайтеся. Просто залиште мене тут.

— Свята Рут серед язичників, — підпустив шпильку Ґабрі.

— Богоматір вічної поезії, — сказав Олів’є. — Ми залишимося з тобою.

— Жила-була жінка на ім’я Рут… — почав Ґабрі.

— …У неї був довжелезний зуб, — підхопив Олів’є.

— Ходімо, ходімо! — Мирна потягла Клару за собою, хоча Кларі було дуже цікаво, що вони придумали для рими до слова «зуб». Губ? Туб? Ні, мабуть, краще, якщо це буде справжнє слово. Бути поетом важче, ніж здається.

— Мені потрібно швиденько дещо зробити, — сказала Клара. — Це забере лише хвилину.

— Я візьму автівку й зустріну тебе на вулиці.

Мирна побігла по машину. Клара зайшла до маленької кав’ярні в «Огілві» і купила паніні та різдвяне печиво. Також вона взяла велику каву, а потім попрямувала до ескалатора.

Їй було шкода безхатька, через якого вона переступила, щоб потрапити в «Огілві». У неї закрадалася таємна підозра, що якби Бог колись прийшов на землю, він був би жебраком. А що як це був Він? Чи Вона? Без різниці. Якщо це був Бог, Клара мала глибоке, майже духовне відчуття, що вона влипла. Піднімаючись переповненим ескалатором, Клара помітила знайому постать, що спускалася. Сісі де Пуатье. І Сісі побачила її, Клара була в цьому впевнена.

Сісі де Пуатьє вхопилася за гумовий поручень ескалатора й дивилася на жінку, що ступила на сходинки. Клара Морров. Вдоволена, усміхнена, самовпевнена сільська жителька. Ця жінка завжди оточена друзями, завжди з тим красенем-чоловіком, якого вона виставляє напоказ, ніби те, що вона підчепила одного з монреальських Морров, було чимось більшим за вибрик природи. Клара наближалася з широко розплющеними очима, така щаслива, і Сісі відчувала, як у ній наростає злість.

Сісі вхопилася за поручень ще міцніше, намагаючись утриматись, щоб не перескочити гладеньку металеву перегородку й не кинутися на Клару. Вона зібрала всю свою лють, утворила з неї ракету і, якби груди її були гарматою, вона, як Ахав[26], вистрілила б у Клару своїм серцем.

Натомість вона зробила дещо, що здалося їй найкращим.

Звернувшись до чоловіка, що стояв поруч, вона сказала: «Мені дуже шкода, Дені, що ти вважаєш мистецтво Клари аматорським і банальним. То вона просто марнує свій час?».

Коли Клара проходила повз, Сісі із задоволенням побачила, як її самовпевнене, зарозуміле, потворне маленьке личко зморщилося. У яблучко! Сісі повернулася до спантеличеного незнайомця поруч із нею й усміхнулася, не особливо переймаючись, чи вважає він її божевільною.

Клара зійшла з ескалатора наче уві сні. Підлога, здавалося, провалилася, а стіни відступили. «Дихай! Дихай!» — наказувала вона собі, злякавшись, що може насправді померти. Убита словами. Убита Сісі. Так невимушено й так жорстоко. Вона не впізнала　в чоловікові поруч із Сісі Фортена, але ж вона бачила лише його фотографії.

Аматорське й банальне.

А потім прийшов біль і полилися сльози. Клара стояла в «Огілві», місці, куди прагнула потрапити все своє життя, і плакала. Ридаючи, вона опустила свої дорогоцінні подарунки на мармурову підлогу і поклала туди паніні, печиво і каву — обережно, як дитина залишає їжу для Санти. Потім вона стала на коліна сама, приносячи останню жертву, крихітну кульку болю.

Аматорське й банальне. Виправдалися всі її підозри, всі її страхи. Голос, який шепотів їй у темряві, поки Пітер спав, не брехав.

Її мистецтво було лайном.

Покупці кружляли навколо неї, але ніхто не пропонував допомоги. Так само, як і вона не допомогла жебраку на вулиці, — Клара усвідомила це. Вона повільно зібрала докупи себе та свої пакунки і проштовхнулася крізь обертові двері.

Було темно й холодно, її тепла шкіра неочікувано відчула суворі пориви вітру та снігу. Клара зупинилася, щоб дати очам звикнути до темряви.

Там, під вітриною, на землі все ще лежав безхатько. Підійшовши до нього, вона помітила, що блювота перестала парувати й замерзла. Наблизившись упритул, Клара переконалася, що то стара жінка. Було видно кучеряве сиве волосся й тонкі руки, що притискали зашкарублу ковдру до колін. Клара нахилилася і вдихнула запах. Цього було достатньо, щоб її занудило. Інстинктивно вона відсахнулася, а потім знову наблизилася. Поставивши на землю важкі сумки, вона поклала їжу поруч зі старою.

— Я принесла вам трохи їжі, — сказала Клара спочатку англійською, а потім французькою. Вона присунула пакет із паніні ближче, а каву підняла догори, сподіваючись, що торбешниця побачить її.

Але стара не ворухнулася. Клара занепокоїлася. Чи вона взагалі жива? Клара простягнула руку й обережно підняла вкрите брудом підборіддя.

— З вами все гаразд?

Чорна від бруду рукавичка підлетіла догори й обхопила зап’ястя Клари. Голова підвелася. Стомлені сльозаві очі зустрілися з очима Клари і затрималися на ній на довгу мить.

— Мені завжди була до вподоби твоя творчість, Кларо.

Розділ п'ятий

— Але це нечувано!

Мирна не хотіла, щоб це прозвучало так, ніби вона сумнівається в подрузі, але своїм «нечувано» вона вже виявила неабияку поблажливість. То було неймовірно. І все ж, незважаючи на чашку чаю і вогонь у каміні, її руки взялися сиротами.

Вони їхали додому з Монреалю мовчки, слухаючи різдвяний концерт на радіо Сі-Бі-Сі. Наступного ранку Клара рано-вранці прийшла до книгарні Мирни — їй кортіло потеревенити.

— Так, — погодилася Клара, попиваючи чай і беручи ще одне пісочне печиво у формі зірочки й гадаючи, коли ж вона зможе з чистою совістю почати їсти з вазочок із лакричними ласощами і зацукрованим імбиром, які Мирна розставила довкола.

— Вона сказала: «Я завжди любила твою творчість, Кларо»? — Клара кивнула. — І це було одразу після того, як Сісі сказала, що твоя творчість… утім, неважливо…

— Не тільки Сісі, а й Фортен також. Він назвав її аматорською і банальною. Та це не має значення. Богу подобаються мої роботи.

— І під Богом ти маєш на увазі обліплену лайном торбешницю?

— Саме так.

Мирна нахилилася вперед у своєму кріслі-гойдалці. Навколо неї були звичайні стоси книжок, що чекали,　поки їх перевірять і визначать їм ціну. У Клари склалося враження, що вони підводилися на ноги і ходили за Мирною селом. Хай де б вона з’явилася, її оточували книжки, схожі на страшенно громіздкі візитівки.

Мирна поринула в спогади. Вона теж помітила волоцюжку, але зараз вона мало кого з безхатьків оминала своєю увагою. їй було цікаво, що станеться, якщо коли-небудь вона впізнає одного з них. Роками вона спостерігала пацієнтів психіатричної лікарні в Монреалі, а потім одного дня, не так раптово, як їй хотілося б вважати, з’явилася інструкція. Більшість клієнтів — тобто пацієнтів, які за одну ніч стали клієнтами, — треба було виписати. Мирна, звісно, протестувала, але врешті-решт здалася. І ось вона вже сиділа за своїм пошарпаним столом, а перед нею стояла черга «клієнтів». Вона дивилася їм у вічі й простягала кожному папірець, який брехливо переконував у готовності його власника до самостійного життя, а на додачу — рецепт і молитву.

Більшість швидко губила свій рецепт і ніколи так і не молилася.

За винятком хіба Клариної жебрачки.

«Чи можливо, — розмірковувала Мирна, спостерігаючи за подругою з-понад обідка своєї чашки, — що Клара зустріла Бога на вулиці?» Мирна вірила в Бога і благала, щоб Бог не виявився одним із тих чоловіків або жінок, яких вона зрадила, підписавши їхню виписку. Тож Мирну обтяжувала не лише надмірна вага.

Клара дивилась у вікно крізь дерев’яні полиці з книжками. Мирна точно знала, що бачить Клара. Вона сиділа в цьому самому кріслі незліченну кількість разів, теж дивилася у вікно і мріяла. Її мрії були　простими. Як Абу Бен Адем Лі Ганта[27], вона завжди мала одну щиру мрію — мрію про мир. І вона знайшла його тут, у цьому простому, забутому богом селі у Східних кантонах. Після десятиліть, витрачених на лікування людей, яким так і не стало краще, після багаторічних споглядань загублених душ, які блукали вулицею, що стала їхнім новим домом, Мирна прагнула бачити інше.

Вона знала, що бачила Клара. Сільську луку, вкриту шаром снігу завтовшки з фут, криву ковзанку, пару сніговиків і три величезні сосни на дальньому боці, які вночі світилися веселими різнокольоровими різдвяними вогнями — червоними, зеленими та синіми. А на верхівці найвищої з них сяяла блискуча біла зірка, яку було видно на багато миль навколо.

Клара бачила мир і спокій.

Мирна встала і підійшла до дров’яної печі посеред книгарні й, узявши старий кавник, налила собі ще одну чашку. Вона подумала, чи не дістати їй маленьку каструльку й підігріти молока для гарячого шоколаду, але вирішила, що ще трохи зарано.

Біля печі вона поставила крісло-гойдалку, а навпроти — диван, який Пітер знайшов, коли рився в смітнику у Вільямсбурзі. Різдвяна ялинка, яку вони з Біллі Вільямсом притягли з лісу, стояла в кутку і наповнювала крамницю солодким ароматом. Тепер вона була прикрашена, а під нею лежали загорнуті в яскравий папір подарунки. Поруч стояла таця з печивом для всіх, хто зазирав до крамниці. Усюди виднілися вазочки з цукерками, до яких можна було легко дотягнутися.

— То звідки вона дізналася про твою творчість? — мусила запитати Мирна.

— А ти як гадаєш? — Кларі було справді цікаво почути думку Мирни. Вони обидві знали, у що вірить Клара.

Мирна на мить замислилася, тримаючи в руці книжку. їй завжди краще думалося з книжкою в руках. Проте відповіді не було.

— Я не знаю.

— Ти впевнена? — недовірливо усміхнулася Клара.

— Ти теж не знаєш, — відказала Мирна. — Ти хочеш вірити, що це був Бог. Мушу тобі сказати, що людей саджають і за менше.

— Але не надовго. — Клара перехопила погляд Мирни. — А в що б ти повірила на моєму місці? У те, що Сісі має рацію і мої роботи — лайно? Чи в те, що бездомна жінка — це Бог, а мої твори блискучі?

— Краще б ти припинила слухати інших і послухала себе.

— Я пробувала. — Клара засміялася. — О другій годині дня моя творчість здається мені геніальною, а о другій ночі — нікчемною.

Вона нахилилася вперед так, що її руки майже торкалися рук Мирни. Клара подивилася в теплі очі подруги й сказала дуже тихо:

— Я вірю, що зустріла Бога.

Мирна усміхнулася, і в її усмішці не було жодної поблажливості. Якщо Мирна щось і знала, то лише те, що вона нічого не знає.

— Це книжка Рут? — Клара взяла примірник «Я — СУПЕР». — Можна її купити?

— Але ж ти купила одну вчора. Ми обидві купили по книжці. Вона навіть підписала їх. Знаєш, здається, я бачила, як вона підписувала кілька книжок Одена теж.

— Я десь загубила свою. Я візьму цю, і якщо вона підпише Ентоні Гекта[28], то куплю і його.

Клара розгорнула томик і прочитала навмання:

Усі діти сумують,

Лише деяким до снаги

Сум подолати.

Згадай радісні миті.

А краще Купи капелюха, пальто

Чи домашню тваринку.

У вирі танцю спробуй забути це.

— Як Рут це вдається? Присягаюся, вона просто стара п’яниця.

— Про Бога ти подумала так само, — зауважила Мирна.

— Послухай:

Твій смуток і твою тугу,

усе, що з тобою сталося

на вечірці тій на галявині,

коли, розпашіла на сонці,

у дім ти зайшла

з повним ротом льодяників,

у сукні новенькій зі стрічкою

та плямою від морозива

і сказала собі у ванній:

«Я нелюба дитина».

Мирна дивилася у вікно і думала, чи не розлетиться на друзки їхній спокій, такий крихкий і дорогоцінний. Відтоді, як до села приїхала Сісі де Пуатьє, над їхньою маленькою громадою згущувався морок. Вона принесла до Трьох Сосен щось недобре, і якраз на Різдво.

Розділ шостий

Передріздвяні дні були жвавими й насиченими. Клара любила цю пору року. Любила все в ній, від слиняво-солодкавих рекламних роликів, безглуздого параду на честь Пер Ноеля в Сен-Ремі, спонсором якого була компанія Canadian Tire, до колядування, організованого Ґабрі. Захекані від пісень і сніжинок, що залітали до рота, колядники ходили від хати до хати засніженим селом, наповнюючи нічне повітря сміхом і мелодіями старовинних гімнів. Селяни запрошували їх до своїх віталень, і вони кружляли довкола піаніно та ялинок, співали, пили егног[29], їли пісочне печиво, копченого лосося, солодкі калачі та інші смаколики, спечені до свят.

Протягом кількох вечорів колядники співали в кожній хаті в селі, окрім однієї. За мовчазною домовленістю вони трималися подалі від темного будинку, що височів на пагорбі. Старого будинку Гедлі.

Очолював колядників Ґабрі, одягнений у вікторіанський плащ і капелюх. Він мав гарний голос, але тужив за тим, якого мати не міг.

Щороку Рут Зардо відвідувала бістро як обраний Санта (за словами Ґабрі, їй не потрібно було спеціально відрощувати бороду), і щороку Ґабрі сідав до неї на коліна і просив голосу хлопчика-сопрано, і щороку Санта пропонував йому вдарити ногою по різдвяних кулях.

Кожного Різдва на галявині перед своїм будинком мсьє і мадам Вашон ставили старий crèche[30], із немовлям Ісусом у ночвах на ніжках, в оточенні трьох волхвів і пластикових свійських тварин, які поступово ховалися під снігом і виринали незмінними навесні, — ще одне диво, яке, втім, вражало не всіх мешканців села.

Біллі Вільямс запрягав своїх першеронів у яскраво-червоні сани й віз хлопчиків і дівчаток навколо села та на засніжені пагорби. Діти заповзали під пошарпаний килимок із ведмежої шкури й сьорбали гарячий шоколад, поки поважні сірі велетні тягнули їх за собою спокійно і розмірено, наче розуміли, наскільки цінним є їхній вантаж. А в бістро батьків садовили біля вікон, де вони могли попивати гарячий сидр і спостерігати, як їхні діти зникають за вулицею дю Мулен. Потім вони поверталися до теплого інтер’єру з вицвілими тканинами, розрізненими меблями та відкритими камінами.

Клара і Пітер закінчили прикрашати свою домівку, розвісивши на кухні соснові гілки на доповнення до величезної шотландської сосни у вітальні. їхній будинок, як і всі інші, пахнув лісом.

Усі подарунки загорнули й поклали під ялинку. Клара щоранку проходила повз них, радіючи, що нарешті, завдяки волі Джейн, жоден — не зі смітника Вільямсбурга. Нарешті вони обміняються подарунками, які не потребують дезінфекції.

Пітер повісив панчохи на камінну полицю. Пісочне печиво випекли у формі зірок, дерев та сніговиків і прикрасили срібними кульками, схожими на дробинки. У вітальні щовечора перед колядою Пітер розпалював камін і читав свої книжки, а Клара грала на піаніно й фальшиво наспівувала колядки. Чи не кожного вечора Мирна або Рут, Ґабрі або Олів’є заглядали до них випити чи повечеряти.

А потім, не встигли й оком змигнути, настав Святвечір, і вони всі зустрілися в Емілі на святкуванні réveillon[31]. Але спочатку була опівнічна служба в церкві Святого Томаса.

«Тиха ніч, свята ніч!»[32] — заспівали парафіяни, швидше натхненно, ніж талановито. Спів радше був схожий на стару морську пісеньку «П’яний моряк». Вів їх за собою, як того й слід було чекати, прекрасний тенор Ґабрі — він принаймні давав зрозуміти, що вони блукають у музичній пустелі або загубилися в морі. Усі, за винятком однієї душі. З дальнього кутка дерев’яної каплиці раптом пролунав голос такої вишуканої чистоти, що навіть Ґабрі був приголомшений. Дитячий голос вихопився з лави, змішався з нерівними голосами прихожан і завис навколо падубів і соснових гілок, які Спілка вірянок англіканської церкви розмістила так, що у прихожан складалося враження, ніби вони перебувають у лісі. Біллі Вільямс прикріпив до кроков голі кленові гілки, до яких жінки на чолі з Матінкою Бі попросили його прив’язати маленькі білі ліхтарики. Здавалося, що над невеликим зібранням вірян сяяли небеса. Церква була наповнена зеленню та світлом.

— Зелений колір — це серцева чакра, — пояснила Матінка.

— Я впевнена, що єпископ буде задоволений, — сказала Кей.

Напередодні Різдва до церкви Святого Томаса приходили цілими родинами — збуджені й утомлені діти, а також літні чоловіки та жінки, які ходили сюди все своє життя, сиділи на тій самій лаві та молилися тому самому Богові, хрестилися, одружувалися й ховали тих, кого любили. Декого вони так і не змогли поховати, натомість увіковічнили в маленькому вітражі, який встановили так, щоб його осяювали перші вранішні промені. Тепер непоховані марширували у світлі жовтих, блакитних і зелених кольорів, назавжди досконалі, назавжди вкарбовані у вічність. Під фігурами хлопчиків — героїв Першої світової війни були викарбувані їхні імена та слова «Вони були нашими дітьми».

Цієї ночі до церкви прийшли англіканці й католики, іудеї й атеїсти, а також люди, які вірили в щось невизначене й не обмежене лише релігією. Прийшли, тому що церква Святого Томаса на Святвечір був сповнена зеленню та світлом.

Але цього Різдва вона неочікувано сповнилася ще й найпрекраснішим співом.

«Усе спокійне», — співав голос, рятуючи загублену паству.

Клара обернулася, намагаючись знайти очима ту дитину. Багато хто також озирнувся, щоб побачити, хто ж їх веде. Навіть Ґабрі був змушений поступитися своїм місцем у несподіваній і не зовсім бажаній присутності божественного. Як сказав би Єйтс[33], ангел втомився від скиглення мертвих і обрав собі їхню жваву компанію.

Кларі раптом відкрилася дивовижна картина.

Там, ззаду, стояла Сісі де Пуатьє у пухнастому білому светрі чи то з кашеміру, чи то зі шкурок кошенят. Коло неї був її чоловік, рум’яний і мовчазний. А поруч із ним — повнотіла дитина в яскраво-рожевому сарафані без рукавів. Її тіло під пахвами випирало і звисало, а складки на талії робили завузьку сукню схожою на полуничне морозиво, що тане. Дівчинка мала гротескний вигляд.

Однак її обличчя було прекрасним. Клара бачила цю дитину раніше, але тільки здалеку, і вона завжди здавалася похмурою та нещасною. Проте тепер її обличчя дивилося на сяючі крокви й світилося, за досвідом Клари, блаженством.

«Усе яскраве», — лунав на кроквах чарівний голос Крі, а потім прослизнув під двері старої каплиці і затанцював разом зі сніжинками, що м’яко опускалися на землю, навколо припаркованих автомобілів і голих кленів. Слова старої колядки ковзали по замерзлому ставку, ховалися серед ялинок і проникали до кожної щасливої оселі у Трьох Соснах.

Після служби священник квапливо вийшов із церкви, бо запізнювався на Святвечір у сусідньому Клеґгорн Голті.

— Joyeux Noël![34] — промовив Пітер до Ґабрі, коли вони вийшли на ґанок перед церквою, збираючись прогулятися селом до будинку Емілі. — Яка чудова ніч!

— І яка прекрасна служба, — додала Клара, підійшовши до Пітера. — У дитини просто неймовірний голос!

— Непоганий, — визнав Ґабрі.

— Непоганий? — Матінка Бі нахилилася до них, Кей муфтою повисла на її руці з одного боку, а Емілі з другого. — Вона була незрівнянна. Я ніколи не чула такого голосу, а ви?

— Мені треба випити, — сказала Кей. — Коли ми їдемо?

— Просто зараз, — запевнила її Ем.

— Олів’є забере їжу з бістро, — сказав Ґабрі. — Ми приготували лосося.

— Ти не бажаєш одружитися зі мною? — запитала Мирна.

— Б’юся об заклад, ти запитуєш про це всіх дівчат, — відповів Ґабрі.

— Ти перша, — зізналася Мирна і розсміялася. Але її сміх раптом обірвався.

— Ти дурепа, справжня дурепа, — просичав голос з іншого боку церкви. Всі завмерли, вражені словами, що пронизали прохолодне нічне повітря. — Всі витріщалися на тебе. Ти принизила мене.

Це був голос Сісі. До церкви вели бічні двері і стежка, що йшла навпростець до дю Мулен і старого будинку Гедлі. Усі зрозуміли, що Сісі має бути там, у тіні церкви.

— Вони сміялися з тебе, щоб ти знала. «Глибокий, хрусткий і гладенький…» — передражнюючи дочку, насмішкуватим голосом, фальшивим і дитячим, затягнула Сісі. — А на що схожий твій одяг? Ти хвора? Я гадаю, ти психічно неврівноважена.

— Досить, Сісі, — пролунав чоловічий голос, такий лагідний і слабкий, що його майже не було чутно крізь шквал образ, що сипалися на дівчинку.

— Вона твоя донька. Поглянь на неї! Товста, потворна й лінива! Як і ти. Ти збожеволіла, Крі? Не сповна розуму? Так? Так?

Натовп застиг на місці, ніби ховаючись від монстра та мовчки благаючи: «Будь ласка, будь ласка, хтось зупиніть її! Хто-небудь!».

— І ти розгорнула свій різдвяний подарунок, егоїстко!

— Але ж ти казала, що я… — пролунав у відповідь слабкий голос.

— Я, я, я! Це все, що я від тебе чую! А ти хоч раз подякувала мені?

— Дякую за шоколадки, матусю! — Голос і сама дівчинка згасли до такої міри, що, здавалося, ось-ось узагалі зникнуть.

— Запізно. Це не рахується, якщо я мушу благати!

Кінець речення вони ледь розчули, бо Сісі пішла стежкою, цокаючи підборами, ніби пазурами.

Прихожани стояли, не в змозі вимовити ні слова. Поруч із Кларою Ґабрі почав повільно наспівувати низьким голосом, а потім ледь чутно прозвучали слова старої колядки: «Стогін, зітхання, кров і смерть. І холод могильного каменя»[35].

Вони втекли від чудовиська. Натомість воно зжерло перелякану дитину.

Розділ сьомий

— Joyeux Noël, tout le monde![36] — кілька хвилин по тому вигукнула Ем, відчиняючи двері, щоб привітати своїх гостей. Її вівчарка, однорічний пес Анрі, вибіг за двері й почав на всіх стрибати, перш ніж їм вдалося відкупитися від нього шматком різдвяного пирога. Хаос і весела метушня допомогли зняти тривогу після спалаху люті Сісі. Здавалося, на сходах широкої веранди Ем водночас зійшлося все село та скупчилось, струшуючи сніг із шапок і курток.

Будинок Емілі, просторий старий котедж, обшитий деревом, стояв навпроти будинку Морров, по той бік луки. Олів’є зупинився за колом світла з її ґанку, зрівноважуючи на тарелі приготованого на парі лосося.

Наближаючись до котеджу Ем, особливо вночі, Олів’є завжди зачаровувався. Це було схоже на прогулянку в ті казки, які він читав із ліхтариком під ковдрою, — повні заплетених трояндами котеджів і маленьких кам’яних містків, розпалених вогнищ і щасливих пар, що трималися за руки. Його втішений батько думав, що син читає «Плейбой», але той робив дещо приємніше і небезпечніше. Він мріяв про день, коли створить цей казковий світ для себе. І йому це вдалося, принаймні частково. Він сам став феєю[37].

Олів’є дивився на будиночок Ем, на його яскраве світло і уявляв, що потрапляє просто в книжку, яка частенько заспокоювала його, коли світ здавався холодним, жорстким і несправедливим. Тож він усміхнувся й попрямував до оселі, тримаючи в руці свою різдвяну пожертву. Він ішов обережно, щоб не послизнутися на льоду, прихованому під тонким шаром снігу. Чистий білий сніг був водночас і красивим, і небезпечним. Ніколи не знаєш, що криється під ним. Квебекська зима здатна як зачарувати, так і вбити.

Люди приїжджали й несли їжу на знайому кухню, ставили в піч купу запіканок і пирогів. Тарілки, повні зацукрованого імбиру, вишень у шоколаді та фруктів у цукровій глазурі, стояли на буфеті поруч із пудингами, тістечками та печивом. Маленька Роз Левеск витріщилася на bûche de Noël[38], традиційне різдвяне поліно, зроблене з бісквітного тіста і вкрите густою глазур’ю, а її крихітні пухкенькі пальчики перебирали скатертину з вишитими на ній Санта-Клаусом, оленями та різдвяними ялинками. У вітальні Рут і Пітер готували напої. Рут скористалася нагодою й налила собі віскі в посудину, яку Пітер використовував як вазу.

Діти Вашонів сиділи біля освітленої вогнями ялинки, читаючи надписи на горі яскраво загорнутих подарунків і шукаючи серед них свій. Камін розгорівся, як і дехто з гостей. У їдальні розкладений стіл ломився від запіканок і tortiéres[39], домашніх бобів, запечених　у чорній патоці, та в’яленої шинки. На чолі столу, наче вікторіанський джентльмен, сидів індик. Центр столу щороку відводився для однієї з ошатних і яскравих квіткових композицій Мирни. Цьогоріч гілочки шотландської сосни оточував розкішний червоний амариліс. Посеред цього соснового лісу, на ложі з мандаринів, журавлини та шоколаду розташувалася музична скринька, яка тихо грала «Гуронську колядку»[40].

Олів’є приніс до столу цілого пареного лосося. Для дітей, які, залишившись без нагляду дорослих, напихалися цукерками, зробили пунш.

Саме так Емілі Лонгпре проводила зазвичай свій réveillon, вечірку, що, за давньою квебекською традицією, охоплювала Святвечір і Різдво — точнісінько так, як це робили її мати й бабуся, у цьому самому будинку, цього самого вечора. Помітивши, що Ем ходить по колу, Клара обняла її за тонісіньку талію.

— Тобі допомогти?

— Ні, люба. Я просто хочу переконатися, що всі почуваються щасливими.

— Ми завжди тут щасливі, — щиро запевнила її Клара.

Вона розцілувала Ем в обидві щоки, одразу відчувши смак солі. Цього вечора Ем плакала, і Клара знала причину її сліз. На Різдво будинки заповнювали не лише живі, а й ті, хто вже давно покинув цей світ.

— То коли ти плануєш зняти свою бороду Санти? — запитав Ґабрі, сідаючи поруч із Рут на потертий диван біля каміна.

— Паскуда, — пробурмотіла Рут.

— Шльондра, — відказав Ґабрі.

— Поглянь на це. — Ледь не катапультуючи своєю вагою Рут і Ґабрі з дивану, Мирна сіла з другого боку від поетеси. Тримаючи тарілку, вона показала в напрямку групки молодих жінок, що стояли біля ялинки й критикували зачіски одна одної. — Ці дівчата вважають, що в них сьогодні невдалий день. Зачекайте-но!

— Це правда, — зауважила Клара, озираючись у пошуках стільця.

У кімнаті було тісно, люди теревенили французькою та англійською. Зрештою, вона сіла на підлогу, поставивши свою переповнену тарілку на журнальний столик. До неї приєднався Пітер.

— Про що ви говорите?

— Про волосся, — відповіла Мирна.

— Рятуйся, — застеріг Олів’є, нахиляючись до Пітера. — Нам уже запізно, але ти можеш утекти. Я так розумію, що на іншому дивані мова про простату.

— Сідай. — Клара потягнула Пітера вниз за ремінь. — Ті дівчата, бач, жаліються на долю.

— Хай-но дочекаються менопаузи! — підтримала її Мирна.

— Про простату? — перепитав Пітер Олів’є.

— І про хокей, — зітхнув той.

— Ви мене слухаєте?

— Як важко бути жінкою! — бідкався Ґабрі. — Спочатку місячні, потім втрата цноти з вами, тваринами, потім нас покидають діти й ми вже не знаємо, хто миє…

— Віддаємо найкращі роки свого життя невдячним виродкам і егоїстичним дітям, — кивнув Олів’є.

— І, зрештою, ледве ми записуємося на курси гончарства й тайської кухні, як бац!

— Або ж ні, — кинув Пітер, усміхаючись до Клари.

— Обережно, хлопче. — Вона ткнула його виделкою.

— Менопауза! — виголосив Олів’є дзвінким голосом диктора Сі-Бі-Сі.

— Страшно навіть вимовити, — зауважив Ґабрі.

— Перша сивина. І ось вам невдалий день, — сказала Мирна, ігноруючи хлопців.

— А якщо перша сива волосина з’явиться на підборідді? — запитала Рут. — Оце точно невдалий день.

— Боже, це правда! — засміялась Матінка, приєднуючись до них. — Довга, жорстка.

— Не забувай про вуса, — вставила Кей, зі скрипом опускаючись на місце, яке звільнила для неї Мирна.

Ґабрі підвівся, поступаючись місцем Матінці.

— Ми уклали непорушну угоду. — Кей кивнула Матінці й поглянула на Ем, яка розмовляла із сусідами. — Якщо одна з нас лежатиме непритомною в лікарні, інші подбають, щоб її висмикнути.

— Від’єднати від системи життєзабезпечення? — перепитала Рут.

— Висмикнути волосину на підборідді! — відказала Кей, дивлячись на Рут із певною тривогою. — Тебе викреслено зі списку відвідувачів. Матінко, занотуй.

— О, я потурбувалася про це багато років тому.

Клара віднесла свою порожню тарілку назад до буфету й за кілька хвилин повернулася з трайфлом[41], тістечками та лакричними цукерками.

— Я вкрала їх у дітей, — сказала вона Мирні. — Краще поквапся, якщо хочеш скуштувати. Діти мудрішають.

— А я просто з’їм твої. — І перш ніж біля її руки погрозливо з’явилася виделка, Мирна встигла вихопити один смаколик.

— Залежність робить людей жалюгідними. — Мирна подивилася на вазу з шотландським віскі, яку Рут наполовину спорожнила.

— Тут ти помиляєшся, — зауважила Рут, простеживши за поглядом Мирни. — Алкоголь був моєю пристрастю в минулому. У підлітковому віці моїм улюбленим наркотиком було прийняття, у двадцять років — схвалення, у тридцять — кохання, у сорок — віскі. Це тривало деякий час, — зізналася вона. — Зараз я по-справжньому прагну одного — регулярного випорожнення.

— А в мене залежність від медитації, — сказала Матінка Бі, з’їдаючи третю порцію трайфлу.

— Є ідея. — Кей повернулася до Рут. — Ти могла б відвідати Матінку в центрі. Вона може вимедитувати лайно з будь-кого.

Заяву зустріли мовчанкою. Клара намагалася знайти щось, здатне замінити огидний образ, що з’явився в її уяві, і була вдячна, коли Ґабрі взяв книжку зі стоса під журнальним столиком і помахав нею.

— До речі, про лайно. Хіба це не книжка Сісі? Ем, мабуть, купила її на твоїй презентації, Рут.

— Вона, напевне, продала стільки ж, скільки і я. Ви всі зрадники, — виголосила Рут.

— От послухайте!

Ґабрі розгорнув «Віднайдіть спокій», і Клара помітила, як Матінка засовалася на місці, ніби хотіла встати, але Кей стиснула пальцями її руку, і та залишилася.

— «Отже, — читав Ґабрі, — цілком зрозуміло, що кольори, як і емоції, шкідливі. Негативним емоціям не випадково приписуються кольори: гніву — червоний, заздрості — зелений, депресії — синій. Але, якщо ви складете всі кольори разом, що ви отримаєте? Білий. Білий — це колір божественності, рівноваги. Наша　мета — рівновага. І єдиний спосіб її досягти — тримати емоції всередині, бажано під шаром білого. Це лі біен, давнє і шановане вчення. У цій книжці ви дізнаєтеся, як приховувати свої справжні почуття, щоб уберегти їх від недоброго та осудливого світу. Лі біен — стародавнє китайське мистецтво малювання зсередини. Мистецтво утримувати кольори та емоції всередині. Це єдиний спосіб досягти миру, гармонії та спокою. Якби ми всі тримали свої емоції при собі, не було б ніяких чвар, ніякої шкоди, ніякого насильства, ніякої війни. У цій книжці я пропоную вам і цьому світові мир».

Ґабрі згорнув книгу.

— Сьогодні ввечері їй не зовсім вдалося втримати лі біен у межах інь-ян.

Пітер засміявся разом з іншими, обачливо уникаючи зустрічних поглядів. Потай, під шаром білої шкіри, Пітер погоджувався із Сісі. Емоції були небезпечні. Емоції найкраще ховати подалі під зовнішнім спокоєм і миром.

— Але цей абзац не має сенсу! — сказала Клара, гортаючи книжку.

— А інші речі мали сенс? — запитала Мирна.

— Та ні, але тут вона каже, що знайшла свою філософію життя в Індії. Та хіба вона не казала, що лі біен — то Китай?

— Ти справді шукаєш у цьому сенс? — поцікавилась Мирна.

Клара знову занурилась у книжку, і поступово її плечі почали здригатися, за ними спина, і нарешті вона підвела обличчя до кола стурбованих друзів.

— Що з тобою? — Мирна простягнула руку до Клари, у якої по щоках котилися сльози.

— Імена її гуру, — схлипуючи, промовила Клара.

Мирна вже не розуміла, плаче її подруга чи сміється.

— Крішнамурті Дас, Раві Шанкар Дас, Ґанді Дас. Рамен Дас. Халіл Дас. Ґібран Дас. Вони навіть її називають Сісі Дас.

Клара реготала на все горло, як і більшість інших.

Більшість. Але не всі.

— Я не бачу в цьому нічого дивного, — сказав Олів’є, витираючи очі. — Ми з Ґабрі, приміром, йдемо шляхом Хааґен Дас[42]. Іноді можемо й послизнутися.

— А один із твоїх улюблених фільмів — Das Boot[43], — сказала Клара Пітеру, — тож ти маєш бути просвітленим.

— Так, але це «Дас» неправильне, воно не на своєму місці.

Клара зі сміху впала на Пітера, а Анрі підбіг, щоб стрибнути на них. Коли вона опанувала себе й заспокоїла Анрі, то здивовано помітила, що Матінка покинула їх.

— З нею все гаразд? — запитала вона в Кей, яка дивилася, як її подруга йшла в бік їдальні та Ем. — Ми сказали щось не те?

— Ні.

— Ми не хотіли її образити, — сказала Клара, займаючи поруч із Кей місце, що звільнила Матінка.

— Та ви її не образили. Ви навіть не говорили про неї.

— Ми сміялися з речей, які Матінка сприймає серйозно.

— Ви сміялися з Сісі, а не з Матінки. Вона розуміє різницю.

Але Клара зацікавилася. І Сісі, і Матінка назвали свої справи «Віднайдіть спокій». Тепер вони обидві жили в Трьох Соснах і обидві йшли схожим духовним шляхом. Клара питала себе, чи не приховують ці жінки чогось більшого, ніж свої емоції.

Із закінченням réveillon вигуки «Щасливого Різдва!» та «Веселих свят!» розчинилися в темряві веселої ночі. Емілі помахала рукою останнім гостям і зачинила двері.

Була друга тридцять ранку Різдва, і вона почувалася виснаженою. Вона обперлася рукою об стіл, щоб відновити рівновагу, а потім повільно пішла до вітальні. Клара, Мирна та інші вже все прибрали й мовчки мили посуд, поки вона сиділа на дивані з маленькою склянкою віскі і розмовляла з Рут.

їй завжди подобалася Рут. Понад десять років тому всі були вражені її першою книжкою віршів, приголомшені, що така, здавалося б, неприязна й різка жінка може містити в собі таку красу. Проте Ем знала. Завжди знала. Вона поділилася цим із Кларою, і саме тому першого дня, як приїхала Рут, вона привела до неї молоду й самовпевнену, енергійну й талановиту жінку. Клара помічала те, чого інші помітити не могли. Як той маленький хлопчик у фільмі «Шосте чуття»[44], тільки замість привидів Клара бачила добро, що вже було досить лячно. Набагато спокійніше бачити в інших погане, бо це всіляко виправдовує нашу власну погану поведінку. Але добро? Ні, тільки непересічні люди здатні бачити його в інших.

Хоча, як Ем добре знала, те добро мали не всі.

Ем підійшла до стереосистеми, відкрила шухлядку й обережно витягла єдину вовняну рукавичку. Під нею знайшла платівку. Вона поставила платівку, простягнула руку, щоб натиснути кнопку відтворення, але її зігнутий палець тремтів, наче слабенька копія фрагменту «Створення» Мікеланджело[45]. Потім вона повернулася до дивана, обережно тримаючи рукавичку так, ніби в ній усе ще була рука.

У дальніх спальнях спали Матінка та Кей. Уже багато років поспіль три подруги залишалися разом на Святвечір і святкували цей день по-своєму, тихо. Ем підозрювала, що це було її останнє Різдво. Вона підозрювала, що воно було останнім і для Кей, а можливо, і для Матінки. Друга тридцять.

Заграла музика, і Емілі Лонгпре заплющила очі.

У дальній спальні Матінка почула перші ноти скрипкового концерту Чайковського ре мажор. Матінка слухала його лише на Святвечір, хоча раніше цей концерт був її улюбленим. Колись він був особливим для них усіх. Надто для Ем, однак то було природно. Тепер вона ставила платівку лише раз на рік, у короткі години між Святвечором і Різдвом. Коли Матінка чула цю музику й думала про свою подругу, що сиділа на самоті у вітальні, її серце краялося. Але вона надто поважала й любила Ем, щоб відмовити їй у праві залишитися наодинці зі своїм горем і сином.

Цієї ночі Матінка була в компанії власного горя. Вона повторювала знову і знову: віднайди спокій, віднайди спокій. Але мантра, яка втішала її стільки　років, раптом стала порожньою, її цілющу силу вкрала жахлива, потворна подоба жінки. Чорт забирай ту Сісі де Пуатьє!

Кей заворушилася в скрипучому ліжку. Навіть перевертатися на бік було нестерпно боляче. Її тіло здавалося. Випускало дух, так це називалося. Але насправді все було навпаки. Насправді вона сама ставала духом. Вона розплющила очі й зачекала, доки ті звикнуть до темряви. Десь удалині вона почула Чайковського. Здавалося, звуки входили в її тіло не через вуха, що відмовляли, а через груди й потрапляли просто в серце, і там ноти застрягали. Це було майже нестерпно. Кей зробила глибокий хрипкий вдих і ледве не закричала до Емілі, щоб та припинила. Вимкнула ту божественну музику. Але музика продовжувала лунати. Кей надто сильно любила свою подругу, щоб відмовити їй у можливості побути з Девідом.

Музика змусила її згадати іншу дитину. Крі. Як можна назвати свою дитину Крі? Крик? Кричати? Кей знала, що імена мають значення. Слова мають значення. Заспівавши, наче янгол, ця дитина на якийсь час зробила сьогодні всіх більш ніж людьми — вона наблизила їхню подобу до Божої. Але за допомогою кількох влучно підібраних слів її мати обернула на потворне те, що лише мить тому було дивовижним. Сісі була схожа на алхіміка, що мав неймовірний дар перетворювати золото на свинець.

Що ж такого почула мати Крі, що могло викликати таку реакцію? Безумовно, не той самий голос, що чули інші. А може, вона почула саме його, і в цьому була проблема. А може, вона чула ще й інші голоси.

Вона була б не першою.

Кей намагалася відігнати цю думку, але та нав’язливо поверталася. І з’явилася ще одна. Зазвучав ще один голос, чоловічий, добрий і задушевний, з ірландським акцентом: «Ти мала допомогти тій дитині. Чому ти нічого не зробила?».

Завжди одне й те саме запитання, і завжди одна й та сама відповідь. Через страх. Вона боялася все своє життя.

І ось вона прийшла, ця темрява,

Твоє очікуване зло.

Та зрештою нічого не змінилося.

Рядки вірша Рут Зардо промайнули в її голові. Сьогодні вночі темрява мала ім’я, обличчя й рожеву сукню.

Темрявою була не Сісі, а звинувачення в особі Крі.

Кей перевела погляд. Намагаючись зігрітися, вона загорнулася у фланелеве простирадло й притиснула до підборіддя кулаки. Уже багато років вона не відчувала справжнього тепла. Її очі вихопили червоні цифри на електронному годиннику. Третя година. Вона сиділа у своєму окопі. Мерзла й тремтіла. Цієї ночі вона мала шанс спокутувати свою провину за всі миті боягузтва в житті. Усе, що їй потрібно було зробити, — це захистити дитину.

Кей знала, що незабаром подадуть сигнал. І їй доведеться виповзти з окопу й зустрітися з неминучим. Але вона ще не готова. Ще не готова. Будь ласка!

Бісова, клята жінка!

Ем слухала, як ноти скрипки мандрували знайомими місцями. Вони грали навколо ялинки, шукали подарунки й сміялися біля замерзлого вікна, дивлячись на яскраво освітлені сосни на знайомій луці. Звуки концерту заповнили кімнату, і Ем, заплющивши очі, на якусь благословенну мить уявила, що грає не Ієгуді[46], а хтось інший.

Усі Святвечори були однаковими. Але цей був гірший за більшість. Вона занадто багато почула. І забагато побачила.

Тож вона зрозуміла, що повинна зробити.

Різдво почалося з яскравого безхмарного світанку. Сніг, що випав напередодні, вправно балансував на гілках дерев, окреслюючи блискітками навколишній світ. Клара відчинила двері ванної кімнати, щоб випустити на вулицю свого золотистого ретривера, Люсі, і глибоко вдихнула холодне повітря.

День минав у неквапливому темпі. Пітер і Клара зняли з каміна свої панчохи, повні пазлів, журналів, цукерок і апельсинів. З Пітерової панчохи посипалися горішки кеш’ю, а з Клариної — желейні ведмедики. За кавою з млинцями вони розпакували свої головні подарунки. Пітеру дуже сподобався годинник від Армані, і він одразу ж надягнув його, засукавши рукав махрового халата вище ліктя, щоб годинник було видно.

А потім він нахилився й почав надзвичайно старанно порпатися під ялинкою, вдаючи, що загубив свій подарунок. Нарешті він підвівся з розчервонілим обличчям і простягнув їй кулю, загорнуту в папір із намальованими оленями.

— Перш ніж ти це відкриєш, я хочу дещо сказати. — Пітер почервонів ще більше. — Я знаю, як тобі було боляче через цю історію з Фортеном і Сісі. — Він підніс руку, щоб зупинити її протести. — Про Бога я теж знаю. — Кажучи це, він почувався неймовірним　 дурнем. — Я маю на увазі, що ти розповіла мені про зустріч із Богом на вулиці, хоча знала, що я не повірю. Я просто хочу, щоб ти знала: я ціную те, що ти мені розповіла й сподівалася, що я не буду з тебе сміятися.

— Однак ти сміявся.

— Але ж не дуже. Так чи так, я хотів сказати, що міркував про це. Ти маєш рацію, я не вірю, що Бог — безхатько…

— А ким є, на твою думку, Бог? У що ти віриш?

Він просто намагався зробити їй подарунок, а вона питала його про Бога.

— Ти знаєш, у що я вірю, Кларо. Я вірю в людей.

Вона мовчала. Вона знала, що він не вірить у Бога, і сприймала це нормально. Він, звісно, не мусив. Але вона також знала, що насправді він не вірив і в людей. Принаймні він не вважав їх добрими, чуйними та неперевершеними. Можливо, колись і вважав, але не після того, що сталося з Джейн.

Убили Джейн, але щось померло і всередині Пітера.

Ні, хай як би Клара обожнювала свого чоловіка, вона мусила визнати: єдине, у що він вірив, — це він сам.

— Знаєш, ти помиляєшся, — сказав він, сідаючи поруч із нею на диван. — Я бачу, про що ти думаєш. Я вірю в тебе.

Клара подивилася на його серйозне, миле обличчя Морров і поцілувала його.

— Сісі та Фортен — ідіоти. Ти знаєш, що я не розумію твоїх робіт і, мабуть, ніколи не зрозумію, але я знаю, що ти велика художниця. Я знаю це тут.

Він торкнувся грудей, і Клара повірила йому. Можливо, вона достукалася до нього. Або ж він краще навчився висловлювати те, що їй хочеться від нього почути. Вона прийняла б і те, й інше.

— Розгорни свій подарунок.

Клара розірвала папір, і Пітер здригнувся. Коли крихітні паперові клаптики відлетіли, він підняв і розрівняв їх.

Усередині була кулька. Нічого дивного. Дивувала її краса. Здавалося, вона сяяла в Клариних руках. На ній було дуже просте зображення. Три сосни, укриті снігом. А внизу єдине слово: Noël. Хоча малюнок був нехитрим, він не здавався примітивним або наївним. Він мав стиль, схожого на який Кларі ніколи не доводилося бачити. Легка елегантність і впевнена краса.

Клара піднесла кульку до світла. Як може розмальована кулька так сяяти? Але потім вона придивилася. І усміхнулася. Вона підвела голову й поглянула на Пітера. Його занепокоєне обличчя притулилося до її обличчя.

— Ззовні немає фарби. Ззовні скло. Фарба всередині. Уяви собі.

— Тобі подобається? — тихо запитав він.

— Я вже закохалася в неї. І я кохаю тебе. Дякую, Пітере. — Вона обняла його, усе ще тримаючи кульку. — Це, напевне, різдвяна прикраса. Ти гадаєш, тут зображено Три Сосни? Тобто, звісно, це три сосни, але насправді вони схожі на наші сосни на сільській луці. Утім, на мою думку, будь-які три вічнозелені дерева разом матимуть однаковий вигляд. Я в захваті, Пітере. Це найкращий подарунок на світі. І я навіть не питатиму, де ти його знайшов.

Він був дуже вдячний за це.

До десятої години ранку начинена каштанами індичка вже стояла в духовці, наповнюючи будинок ще одним чудовим різдвяним ароматом. Пітер і Клара вирішили прогулятися до бістро. Односельців, яких вони зустрічали дорогою, було годі й упізнати, бо замість уже знайомих старих, погризених собаками й котами шапок, майже всі познаходили у своїх різдвяних подарункових панчохах новенькі токи. Цілу зиму домашні улюбленці не полишатимуть помпони у спокої, доки більшість мешканців села не стане схожою на свічки з ґнотами на маківках замість вовняних кульок.

У бістро Клара побачила Мирну, яка сиділа біля каміна й попивала глінтвейн. Вони насилу вибралися з курток, які, здавалося, ніяк не хотіли відпускати їх, і поклали токи й рукавиці на батарею, щоб нагрілися. Дорослі й діти з розпашілими обличчями прибували й прибували, повертаючись із ковзанки на ставку чи з прогулянок на лижах і снігоступах, або ж накатавшись на санчатах із пагорба над млином. Дехто зазирав перед тим, як на пів дня вирушити кататися на гору Сен-Ремі.

— Хто це? — Мирна вказала на чоловіка, що сидів на самоті.

— Месьє Molson Canadian[47]. Завжди замовляє одне й те саме пиво. Залишає щедрі чайові, — відповів Олів’є, ставлячи на стіл дві ірландські кави з двома лакричними паличками для Пітера і Клари. — Щасливого Різдва! — Він поцілував їх, а потім кивнув у бік незнайомця. — Він з’явився кілька днів тому.

— Напевно, орендар, — припустила Мирна.

Було незвично зустрічати незнайомців у Трьох Соснах хоча б через те, що село було важко знайти, і люди лиш зрідка натрапляли на нього випадково.

Сол Петров відпив пива й відкусив бутерброд із ростбіфом на багеті з плавленим сиром «Стілтон» і руколою.

Поруч на тарілці лежала під’їдена купка тоненько нарізаної, злегка приправленої картоплі фрі.

Усе було ідеально.

Уперше за багато років Сол почувався людиною. Він ще не хотів спілкуватися з цими привітними людьми, але знав: коли він буде готовий до цього, вони запросять його приєднатися до них. По них було видно. Кілька з них уже всміхнулися в його бік і підняли свої напої, вигукуючи «Santé»[48] і «Joyeux Noël».

Вони здавалися доброзичливими.

Не дивно, що Сісі їх ненавиділа.

Сол занурив смужку картоплі в маленьке блюдце з майонезом і замислився, гадаючи, хто з присутніх тут був художником. Тим, що створив те дивовижне дерево, що тане. Він навіть не знав, чоловік це чи жінка.

Він подумав, чи не запитати в когось. Село Три Сосни було таким маленьким, що напевне хтось зможе йому розповісти. Він хотів би привітати художника, пригостити його чи її пивом, поговорити про їхнє спільне мистецтво та ремесло. Поговорити про творчість, а не блукати в темряві, як із Сісі. Проте насамперед у Трьох Соснах він мав справи. Та щойно впорається з ними, він знайде художника.

— Перепрошую!

Сол підняв голову і побачив дебелу чорношкіру жінку, яка усміхалася до нього.

— Я Мирна, власниця книгарні по сусідству. Просто хотіла сказати вам, що завтра у Вільямсбурзі громада влаштовує сніданок і буде матч із керлінгу. Ми всі йдемо. Збираємо кошти для місцевої лікарні. Можливо, ви не чули про це, та ми запрошуємо вас доєднатися.

— Справді?

Він сподівався, що його голос звучав не так хрипко, як йому здалося. Чому він раптом злякався? Звичайно, він боявся не цієї жінки. Можливо, її приязності? Боявся, що вона переплутала його з кимось іншим? Із кимось цікавим, талановитим і добрим.

— Сніданок у Легіон-Холі о восьмій, а матч із керлінгу починається о десятій на озері Брюм. Сподіваюся, ви зможете прийти.

— Merci.[49]

— De rien[50]. Joyeux Noël, —

сказала вона з акцентом, але гарною французькою.

Він заплатив за обід, залишивши ще більші чайові, ніж зазвичай, вийшов і сів у машину, щоб піднятися на пагорб до старого будинку Гедлі.

Він розповість Сісі про цю подію. Ідеально. Саме те, чого він шукав.

А після завершення заходу він закінчив би те, заради чого приїхав, і тоді, можливо, міг би сісти за один стіл із цими людьми.

Розділ восьмий

— Ти щось знайшла?

Старший інспектор Арман Ґамаш налив дружині келих пер’є і, нахилившись, щоб поглянути на документ, який вона тримала в руці, поцілував її в маківку. Був День подарунків[51], і вони приїхали до його кабінету в штаб-квартирі Сюрте[52] в Монреалі. Ґамаш був у сірій сорочці та краватці (він завжди одягав їх в офіс), а також в елегантному кашеміровому кардигані, який свідчив про те, що в нього все-таки вихідний. Хоча Ґамашу було лише трохи за п’ятдесят, його вирізняв шарм старого світу, ввічливість і манера триматися, притаманна минулим часам. Він усміхнувся до дружини, а його глибокі карі очі зупинилися на м’якій хвилі її волосся, що починало сивіти. Звідти, де він стояв, Ґамаш відчував ледь уловимий тонкий аромат парфумів Joy від Жана Пату, які він дарував дружині на кожне Різдво. Він обійшов її і вмостився в шкіряне крісло навпроти, відчувши знайомі вигини на сидінні. Його тіло свідчило про смачну їжу та радше довгі прогулянки, ніж про заняття контактними видами спорту.

Дружина Ґамаша, Рейн-Марі, сиділа в іншому шкіряному кріслі. У неї на колінах лежала велика червоно-біла картата серветка, в одній руці вона тримала досьє, а в другій — бутерброд з індичкою. Вона відкусила шматочок і зняла окуляри для читання, й вони повисли на ремінці.

— Я думала, що знайшла дещо, аж ні. Мені здалося, що залишилося запитання, яке слідчий не поставив, але бачу, що він запитав про це пізніше.

— Хто це був?

— Справа Лябарра. Чоловіка штовхнули під вагон метро.

— Пам’ятаю. — Ґамаш налив собі води. Навколо них на підлозі лежали акуратні стоси папок із документами. — Я не знав, що справа не була розкрита. Ти нічого не знайшла?

— Вибач, коханий. Цього року в мене не дуже добре виходить.

— Іноді просто немає чого шукати.

Вони взяли наступні папки і в дружній тиші знову взялися переглядати папери. Це стало їхньою традицією на другий день Різдва. Вони брали з собою похідний обід із бутербродів з індичкою, фруктів та сиру до кабінету Ґамаша у відділі вбивств і проводили весь день, перечитуючи матеріали справ про вбивства.

Рейн-Марі дивилася на свого чоловіка, який занурився в папку з головою, намагаючись витягти з неї правду, віднайти в сухих словах, фактах і цифрах людську сутність. Бо в кожній із цих картонних папок жив убивця.

Це були нерозкриті вбивства. Кілька років тому старший інспектор Ґамаш звернувся до свого колеги з поліції Монреалю і за коньяком у клубі «Сен-Дені» озвучив свою пропозицію.

— Обмін, Армане? — запитав Марк Брот. — Як ти це собі уявляєш на практиці?

— Я пропоную вихідний, День подарунків. У штаб-квартирі Сюрте буде тихо і, напевне, у вашому офісі також.

Брот кивнув, зацікавлено спостерігаючи за Ґамашем. Він, як і більшість його колег, з великою повагою ставився до цього спокійного чоловіка. Тільки дурні його недооцінювали, але Брот знав, що на службі повно дурнів. Дурнів при владі, дурнів зі зброєю.

Справа Арно довела це беззаперечно. І майже знищила велику, вдумливу людину, що сиділа перед ним. Брот запитував себе, чи відомі Ґамашеві всі деталі тієї історії. Мабуть, ні.

Арман Ґамаш продовжував говорити, його голос був глибоким і приємним. Брот звернув увагу на сивину в темному волоссі на скронях і очевидну лисину на тім’ї, яку Ґамаш навіть не намагався приховати. Густі темні вуса були ретельно підстрижені і також посивілі. Зморшки на обличчі вказували не тільки на його зосередженість, а й на веселу вдачу, а глибокі карі очі, що дивилися на Брота з-під напівкруглих окулярів, були задумливими.

«Як він виживає?» — дивувався Брот. Хай яким би жорстоким був світ монреальської поліції, він знав, що в Сюрте може бути ще гірше. Тому що ставки були вищими. І все ж Ґамаш очолив найбільший і найвідоміший там відділ.

Звісно, далі він не піде. Навіть Ґамаш це знав. Але на відміну від Марка Брота, який був уособленням амбітності, Арман Ґамаш, здавалося, був задоволений своїм життям, навіть щасливий. Був період, ще до справи Арно, коли Бротові здавалося, що Ґамаш трохи простакуватий, дещо не його рівня. Але більше він так не вважав. Тепер він знав, що ховається за добрими очима й спокійним обличчям.

У Брота з’явилося дуже дивне відчуття, що Ґамаш читає його думки, так само як бачить наскрізь своїх хитромудрих колег із поліції Квебеку.

— Пропоную обмінятися нерозкритими справами й витратити кілька днів на те, щоб перечитати їх. Побачимо, можливо, нам вдасться щось знайти.

Брот зробив ковток коньяку, відкинувся на спинку крісла та замислився. Ідея була цікава. Такий нетрадиційний підхід, напевно, здійняв би галас, якби хтось про це дізнався. Він усміхнувся до Ґамаша й знову нахилився вперед.

— Навіщо? Хіба в тебе недостатньо роботи протягом року? Чи, може, ти страшенно хочеш утекти від сім’ї на Різдво?

— Ну, знаєш, якби я міг, я б переїхав до свого офісу і жив на каві з автомата. Удома мені немає життя, і моя сім’я мене зневажає.

— Мені розповідали про твої проблеми, Армане. Чесно кажучи, я тебе теж не поважаю.

— А я тебе.

Чоловіки всміхнулися.

— Я хотів би, щоб хтось зробив таке саме для мене, Марку. Причина досить проста й егоїстична. Якби мене вбили, хотілося б думати, що справа не залишиться нерозкритою. Що знайдеться людина, яка не пошкодує зусиль. Як я можу відмовити в цьому бажанні іншим?

Все було просто. І правильно.

Марк Брот потиснув велику руку Ґамаша.

— Домовились, Армане, згода.

— Згода, Марку. І якщо з тобою щось трапиться, справа не залишиться нерозкритою.

Попри надзвичайну простоту, із якою Ґамаш вимовив ці слова, Брот здивувався тому, наскільки вони були для нього важливими.

І ось уже кілька років поспіль вони зустрічалися на парковці біля штаб-квартири Сюрте, щоб, за іронією долі, на День подарунків обмінятися коробками. І кожного другого дня Різдва Арман і Рейн-Марі відкривали ті коробки й шукали в них убивць.

— А ось це вже дивно. — Рейн-Марі опустила своє досьє і піймала погляд Ґамаша. Вона всміхнулася і продовжила: — Ось справа, що сталася лише кілька днів тому. Цікаво, як вона потрапила до цього стосу.

— Різдвяний гармидер. Хтось, мабуть, помилився. Давай її мені, кину у вихідний лоток.

Він простягнув руку, та Рейн-Марі вже знов занурилася в читання. За мить він опустив руку.

— Вибач, Армане. Просто я знала цю жінку.

— Не може бути! — Ґамаш відклав своє досьє вбік і підійшов до Рейн-Марі. — Звідки? Що це за справа?

— Вона не була мені подругою, ми не були знайомі. Ти, мабуть, теж її пам’ятаєш. Та торбешниця біля автовокзалу на вулиці Беррі. Знаєш, та, на якій була купа лахів у будь-яку погоду. Вона сиділа там роками.

Ґамаш кивнув.

— Одначе поки що цю справу не можна вважати нерозкритою. Кажеш, вона померла лише кілька днів тому?

— Її вбили двадцять другого. І це дивно. Її знайшли не на автовокзалі. Вона опинилася на вулиці де ла Монтань, біля «Огілві». Це добрих… скільки? Десять — п’ятнадцять кварталів звідси.

Ґамаш повернувся на своє місце й став чекати, спостерігаючи за Рейн-Марі, яка читала далі. Кілька пасом сивуватого волосся падало їй на чоло. Рейн-Марі було трохи за п’ятдесят, і вона видавалася вродливішою, ніж тоді, коли вони одружилися. Вона майже не користувалася косметикою, її влаштовувало обличчя, яке їй подарувала природа.

Ґамаш міг сидіти цілий день і дивитись на неї. Іноді, забираючи Рейн-Марі з Національної бібліотеки, він навмисне приїжджав раніше, щоб подивитися, як вона працює, як, схиливши голову, із серйозним виразом обличчя переглядає історичні документи та робить нотатки.

А потім вона підводила очі й помічала, що Ґамаш спостерігає за нею, і її обличчя розпливалося в усмішці.

— Її задушили. — Рейн-Марі опустила папку. — Тут сказано, що її звали Елль. Прізвища немає. Я не можу в це повірити. Це зневажливо. У поліції навіть не потурбувалися дізнатися її справжнє ім’я, тому називають «Вона»[53].

— Це важко зробити, — зауважив Ґамаш.

— Напевно, саме тому малята з дитсадка не працюють детективами у відділі вбивств.

Він не втримався і розсміявся на її слова.

— Вони навіть не намагалися, Армане. Поглянь на це. — Вона підняла досьє. — Це найтонша папка. Для них вона була просто жебрачкою.

— Хочеш, аби я спробував?

— А ти можеш? Навіть якщо ти лише дізнаєшся її ім’я.

Він знайшов коробку з матеріалами справи Елль, складену в купі з іншими справами Брота біля однієї　зі стін його кабінету. Гамані надів рукавички і почав витягати вміст коробки, розкладаючи по підлозі. Незабаром на підлозі виросла гора прогірклого, прілого одягу, а сморід стояв такий, що затьмарював навіть запах їхнього блакитного сиру.

Поруч з одягом лежали старі газети, зім’яті й брудні. Ґамаш підозрював, що їх використовували для захисту від жорстокої монреальської зими. Він знав, що друковане слово має велику силу, але воно навряд чи здатне протистояти негоді. Рейн-Марі приєдналася до нього, і разом вони стали ретельно оглядати речі з коробки.

— Схоже, вона буквально оточила себе словами, — промовила Рейн-Марі, беручи до рук книжку. — Газети для утеплення і навіть книжка.

Розгорнувши її, вона почала читати навмання:

Хтозна-коли покійна, похована в іншому місті, моя мати ще досі мене не полишила.

— Можна подивитися? — Ґамаш узяв книжку й подивився на обкладинку. — Я знаю цю поетесу. Я з нею зустрічався. Це Рут Зардо. — Він іще раз поглянув на обкладинку. «Я — СУПЕР».

— Та, що з того маленького села, яке тобі так сподобалося? Вона одна з твоїх улюблених поетес, чи не так?

Ґамаш кивнув і прогорнув сторінки на початок.

— Такої я не маю. Напевне, нова. Не думаю, що Елль навіть читала її.

Він подивився на дату видання й помітив напис: «Від тебе смердить. З любов’ю — Рут».

Ґамаш підійшов до телефону.

— Це книгарня «Огілві»? Я телефоную, щоб дізнатися про… так, я почекаю. — Він повернувся до дружини й усміхнувся. Вона наділа гумові рукавички　й потягнулася до маленької дерев’яної скриньки, яка теж була серед доказів. Простенька й потерта. Рейн-Марі перевернула її й побачила чотири літери, приклеєні до денця.

— Що ти про це думаєш? — запитала вона, показуючи її Арману.

В KLM

— Вона відкривається?

Рейн-Марі обережно зняла кришку і зазирнула всередину. Побачене її ще більше спантеличило.

Там було повно літер алфавіту.

— Чому б вам не… так, алло? — Він вибачливо підняв брови. — Я дзвоню щодо останньої книги Рут Зардо. Так. Багато людей? Розумію. Що ж, merci.

Він поклав слухавку.

Рейн-Марі висипала вміст скриньки на стіл і тепер розкладала його в акуратні купки.

Купок було п’ять: літери С, В, K, L і М.

— Такі самі, як і на дні, окрім С, — зауважила вона. — Чому саме ці літери і чому великі?

— Гадаєш, це важливо, що літери всі великі? — запитав Ґамаш.

— Я не впевнена, але знаю з документів, з якими працюю, що, коли використовується серія великих літер, кожна буква означає слово.

— Наприклад, RCMP[54] або DOA[55].

— Ти завжди залишаєшся копом, але ідея правильна. Приміром, «Я — СУПЕР», — вона вказала на книжку Рут, що лежала на столі Ґамаша. — Б’юся об заклад, це означає щось інше. Що сказали в книгарні?

— Рут Зардо презентувала цю книгу кілька днів тому в універмазі «Огілві». Двадцять другого грудня.

— Цього дня померла Елль, — сказала Рейн-Марі.

Ґамаш кивнув. Навіщо Рут давати копію жебрачці та ще й підписувати її «З любов’ю — Рут»? Він знав стару жінку досить добре і був упевнений, що вона не розкидатиметься словом «любов».

Ґамаш знову потягнувся до телефону, але той задзвонив, щойно він доторкнувся до нього.

— Oui, allô[56]?

Ґамаш слухає.

На тому кінці дроту на мить запанувала тиша.

— Oui, bonjour,[57]

— повторив він.

— Старший інспектор Ґамаш? — почувся голос на лінії. — Я не чекав, що ви відповісте самі.

— Я всюдисущий. — Він приязно засміявся. — Чим я можу вам допомогти?

— Мене звати Робер Лем’є. Я черговий офіцер із поліцейського відділку у Ковансвілі, що в Східних кантонах.

— Я пам’ятаю. Ми зустрічалися під час розслідування справи Джейн Ніл.

— Так, сер.

— Чим можу допомогти, синку?

— Сталося вбивство.

Отримавши інформацію, Ґамаш поклав слухавку і подивився на дружину. Вона сиділа в кріслі спокійна й незворушна.

— Ти взяв теплу білизну?

— Так, мадам.

Він висунув верхню шухляду письмового столу, з якої визирнула темно-синя шовкова тканина.

— Хіба більшість офіцерів не зберігає там зброю? — запитала Рейн-Марі.

— Я вважаю, що тепла білизна мене захищає достатньо.

— Я рада. — Вона обійняла його. — Я залишаю тебе, мій любий. Ти маєш працювати.

Рейн-Марі затрималася біля дверей. Поки він розмовляв телефоном, повернувшись до неї спиною й дивлячись у вікно на краєвид Монреалю, вона спостерігала за знайомими рухами, звернула увагу на волосся, що злегка кучерявилося на потилиці, поглянула на сильну руку, що тримала слухавку біля вуха.

Двадцять хвилин по тому Арман Ґамаш разом зі своїм заступником інспектором Жаном Ґі Бовуаром, який був за кермом, їхали до місця події. Позаду вже залишився міст Шамплейн, ще півтори години автострадою — і вони опиняться у самому серці Східних кантонів.

Ґамаш кілька хвилин дивився у вікно, а потім знову розгорнув книжку й дочитав вірш, який почала читати Рейн-Марі:

Коли смерть моя розведе нас нарешті нарізно,

Чи стріне знов прощена ту, що простила,

Чи, як завжди, буде надто пізно?

Розділ дев'ятий

— Її звали Сесілія де Пуатьє, — сказав агент РоберЛем’є у відповідь на перше запитання Ґамаша. — Але всі називали її Сісі. Тут це й сталося, сер.

Лем’є намагався не видати свого нетерпіння. Але здаватися байдужим йому теж не хотілося. Він випростався й спробував набути впевненого вигляду.

— Тут? — Ґамаш нахилився, приглядаючись до слідів на снігу.

— Так, сер.

— Звідки ви знаєте? — запитав Жан Ґі Бовуар. — Як на мене, це місце нічим не відрізняється від інших.

І справді: на снігу всюди були сліди. Немов місцем убивства пройшов парад Санта-Клаусів. Бовуар насунув свою чорну лижну шапку ще нижче на вуха. Ця шапка була найоптимальнішим варіантом, який він зміг знайти: більш-менш симпатична та майже тепла. Жан Гі Бовуар постійно воював із самим собою, безуспішно шукаючи компроміс між бажанням носити одяг, що підкреслював би його струнку, атлетичну статуру, і потребою не відморозити свій тугий зад. Зимою у Квебеку було майже неможливо водночас мати привабливий вигляд і почуватися в теплі. А Жан Ґі Бовуар точно не хотів здаватися одороблом у парці та дурнуватій шапці. Він подивився на стриманого Ґамаша і подумав, що тому так само холодно, як і Бовуару, але він просто не показує цього. Його шеф був одягнений у сіру плетену　току, жовтий кашеміровий шарф і довгу зимову парку кольору хакі, з теплим жовтуватим відтінком. Схоже, йому було тепло. А найбільше Бовуар був вражений тим, наскільки привабливо теплий вигляд за мінус десяти мали парка, чудернацька шапка й дуті рукавички. У нього закралася підозра, що кумедним тут був він один. Але Бовуар відігнав цю несподівану думку, щойно вітер увірвався під його стильну коротку куртку і пройняв до кісток. Молодий чоловік здригнувся й затупотів ногами. Вони стояли на замерзлому озері, непривітному та відкритому всім вітрам. До берега позаду було із сотню ярдів, а протилежного берега й видно не було, лише вдалині темніла смуга. Бовуар знав, що за скелястим обрієм ліворуч місто Вільямсбург, але зараз складалося враження, що вони були дуже далеко від цивілізації. І, безумовно, були на місці, де сталося щось геть не цивілізоване.

Просто тут убили людину.

Прикро, що ніхто тоді цього не зрозумів.

— Розкажіть мені, що ви знаєте, — звернувся Ґамаш до Лем’є.

Це був один із найулюбленіших моментів Бовуара. Початок ще однієї таємниці. Але на відміну від Бовуара, Ґамаш знав, що ця таємниця, як і всі вбивства, бере початок із давніх-давен. Не з убивства все почалося й ним не закінчиться.

Ґамаш пройшов ще кілька кроків по замерзлому озеру. Його черевики провалювалися крізь тонку кірку й загрузали в м’якому шарі снігу. Ґамаш відчув, як по щиколотках потекла цівка, і зрозумів, що сніг потрапив у черевики.

— За словами свідків, жертва просто впала, — сказав Лем’є, спостерігаючи за шефом і намагаючись вгадати, чи задоволений той його відповідями. Схоже, Ґамаш　напружився, і Лем’є потай здригнувся. Невже він уже зробив щось не так? — Вони намагалися реанімувати її, думаючи, що це серцевий напад, а потім віднесли до вантажівки й відвезли до лікарні.

— Тож вони затоптали все місце вбивства, — сказав Бовуар так, ніби це була провина Лем’є.

— Так, мсьє. Гадаю, вони робили все, що могли.

Лем’є чекав на ще один докір, але його не прозвучало. Натомість Бовуар роздратовано хмикнув, а Ґамаш сказав:

— Продовжуйте.

— Лікар швидкої допомоги, доктор Ламберт, викликав поліцію приблизно за пів години. Близько одинадцятої тридцяти ранку. Повідомив, що в нього підозріла смерть. Сказав, що викликав коронера, бо схоже на те, що жертву вбили електричним струмом. Як я вже казав, офіційно він назвав це підозрілою смертю, як і має робити, доки не буде встановлено, що це вбивство, та коли ми приїхали, він дав зрозуміти, що не має жодних сумнівів. Її було вбито.

— Будь ласка, називайте жертву на ім’я, агенте, — спокійно зауважив Ґамаш. — Ми маємо сприймати мадам де Пуатьє як особистість.

— Так, мсьє. Її, мадам де Пуатьє, було вбито електричним струмом просто на цьому місці.

Саме це Лем’є і сказав по телефону. Почувши ці слова в кабінеті, Ґамаш був неабияк здивований, але тут, на місці події, вони здавалися йому просто неймовірними.

Як людину може вдарити струмом посеред замерзлого озера? Раніше можна було вбити когось електричним струмом у ванні, але це було до того, як у більшості приладів з’явилася система автоматичного вимикання. Киньте тостер у ванну, де купається ваша дружина,　і все, що отримаєте, це перегорілий запобіжник, зіпсований прилад і розлючену жінку.

Ні. У наш час майже неможливо вбити електричним струмом, хіба що ви губернатор Техасу. Робити це на замерзлому озері, на очах у десятків свідків, було безумством.

Однак хтось виявився достатньо божевільним і спробував.

І достатньо геніальним, щоб успішно здійснити свій задум.

Але як? Ґамаш повільно обернувся навколо себе, але нічого нового не помітив. Звісно, на льоду не тліли ніякі старі телевізори чи тостери. Але на снігу було три садові алюмінієві стільці, один із яких перекинутий. Позаду стільців височіло щось схоже на величезний хромований гриб п’ятнадцяти футів заввишки. Приблизно футів за двадцять ліворуч стояли трибуни.

І трибуни, і стільці дивилися в бік озера, на розчищену від снігу ділянку, футів зо двадцять попереду. Ґамаш попрямував уперед, намагаючись уникати надто глибокого снігу. Там він побачив довгий і вузький прямокутний льодовий майданчик із розкиданими навколо великими круглими каменями.

Керлінг.

Ґамаш ніколи не займався цим видом спорту, але дивився чемпіонати по телевізору і знав достатньо, щоб, побачивши гранітне знаряддя для керлінгу, розпізнати його. Ковзанка зараз мала моторошний вигляд, який мають усі квапливо покинуті місця. Ґамаш майже побачив, як котяться по льоду камені, почув голоси членів команди, що кличуть один одного. Лише кілька годин тому на цьому місці було повно щасливих людей. За винятком одного. Одна людина почувалася такою　нещасною, їй було так кепсько й боляче, що вона мусила вбити. Ґамаш спробував уявити, що ця людина робила. Де вона сиділа? Разом з іншими на трибунах чи осторонь, знаючи, що ось-ось здійснить учинок, який назавжди відрізнить її від інших? Була вона схвильованою чи наляканою до смерті? Чи спланувала вона вбивство до останньої деталі, чи все сталося зненацька, бо її охопила така глибока лють, що вона мусила діяти? Ґамаш завмер і уважно прислухався, щоб зрозуміти, чи не почує він голос убивці, чи відрізняється він від примарного сміху дітей і перегукувань товаришів по команді.

Але він не чув. Поки що не чув.

А може, то були не голоси, а лише вітер, що віяв поверхнею озера, здіймаючи сніг і вкладаючи його в маленькі застиглі хвилі.

Техніки розгортали навколо місця злочину жовту стрічку, фотографували кожен сантиметр місцевості та збирали все, що було схоже на доказ. Вимірювати, пакувати і знімати відбитки пальців — нелегке завдання за мінус десяти за Цельсієм. Ґамаш знав, що вони працюють із часом наввипередки. Минуло майже дві з половиною години, три години від моменту вбивства, і погода погіршувалася. Працювати на будь-якому місці вбивства на вулиці було складно, надто на озері посеред зими.

— Як тут можна було вбити когось електричним струмом? — обурено запитав Бовуар. — Що кажуть свідки?

— Керлінг почався близько десятої, — відповів Лем’є, зазирнувши у свій блокнот. — Може, о пів на десяту, коли люди вже зібралися. Майже всі були на трибунах, окрім жертви та ще однієї жінки — вони сиділи на тих стільцях.

— Жертва на тому, що перекинутий? — запитав Бовуар.

— Я не знаю. — На думку Лем’є, це зізнання дорівнювало смерті, та, хоч як дивно, саме зараз Ґамаш уперше подивився на нього з більш ніж увічливою зацікавленістю. — Першою зрозуміла, що щось не так, інша жінка, яка сиділа там. Вона закричала, але спочатку ніхто нічого не почув через галас на ковзанці.

— Під час гри виникла колотнеча? — недовірливо запитав Бовуар. Єдиною колотнечею, яку він міг собі уявити, була тиснява серед охочих покинути майданчик.

— Гадаю, хтось зробив влучний кидок, — відповів Лем’є.

— Краще без здогадок, — тихо зауважив Ґамаш.

— Так, сер.

Лем’є опустив голову і намагався не мати надто засмученого вигляду через звичайне зауваження. Він не хотів здатися нетерплячим школярем. Момент вимагав обережності. Важливо було справити правильне враження.

— Щойно люди зрозуміли, що сталося, вони спробували реанімувати мадам де Пуатьє. Тут були члени добровільної пожежної команди.

— Разом із Рут Зардо? — запитав Ґамаш.

— Звідки ви знаєте?

— Я зустрічався з нею під час останнього розслідування. Вона досі очолює добровільну пожежну команду в Трьох Соснах?

— Так, сер. Вона була тут разом з іншими. Олів’є Брюле, Ґабрі Дюбо, Пітер і Клара Морров…

Ґамаш усміхнувся, почувши ці імена.

— Вони зробили штучне дихання, потім поклали жертву на вантажівку, що стояла поруч, і відвезли її в Ковансвіль, де її визнали мертвою.

— Як лікар дізнався, що її вбили струмом? — запитав Бовуар.

— Опіки. На руках і ногах були сліди від опіків.

— І ніхто нічого не помітив, коли робив їй штучне дихання? — засумнівався Бовуар.

Лем’є був уже достатньо навчений, тож промовчав. За мить він продовжив.

— У мадам де Пуатьє були чоловік і донька. Вони були тут і поїхали з нею до лікарні. У мене є їхні імена та адреса.

— Скільки людей бачили, як це сталося? — поцікавився Ґамаш.

— Близько тридцяти, може, більше. Це був щорічний товариський матч. Перед цим відбувся благодійний сніданок у Легіон-Холі.

Навколо них тепер працювали криміналісти, час від часу перериваючись, щоб підійти до Ґамаша із запитанням або зауваженням. Бовуар пішов наглядати за збором доказів, а Ґамаш зупинився на льоду, щоб поспостерігати за роботою своєї команди. Потім почав повільно обходити місце злочину. Він крокував розміреним темпом, заклавши за спину руки в рукавичках. Агенту Лем’є здалося, що головний інспектор поринув у свій власний світ.

— Ходімо зі мною.

Старший інспектор зупинився й повернувся так несподівано, що перехопив погляд Лем’є, коли той пильно вдивлявся в жваві карі очі Ґамаша. Стрибками пробравшись через сніг, Лем’є наздогнав шефа і пішов поруч із ним, гадаючи, чого ж від нього чекають. За кілька хвилин він зрозумів, що, можливо, від нього вимагається одне — скласти шефу компанію.

Тож Лем’є теж заклав руки за спину й почав повільно ходити туди-сюди навколо місця злочину, поки їхні　чоботи не протоптали в снігу стежку, а в центрі утвореного кола виднілося менше, яке, мов яблучко мішені, позначало місце, де померла Сісі де Пуатьє.

— Що це? — нарешті заговорив Ґамаш, указуючи на величезний гриб, що височів над місциною, наче застиглий вибух крихітної атомної бомби.

— Це нагрівальний елемент, сер. Як ліхтарний стовп, тільки він випромінює тепло.

— Я бачив такі на terrasses у місті Квебек, — сказав Ґамаш, згадуючи келихи з білим вином на старих кам’яних терасах у Старому Квебеку[58] та обігрівачі, які давали людям можливість смакувати вечерю на свіжому повітрі до початку осені. — Але вони були значно меншими.

— Як і більшість. А це промисловий. Такі використовуються взимку на відкритих будівельних майданчиках і на деяких спортивних заходах. Гадаю, його позичили в хокейної ліги у Вільямсбурзі. Вони грають більшість своїх матчів на відкритому повітрі, і кілька років тому провели великий збір коштів, щоб побудувати трибуни і щось придбати, аби глядачі не мерзли.

— Ви родом із цих місць?

— Так, сер. Я виріс у Сен-Ремі. Моя сім’я переїхала, але я після поліцейського коледжу повернувся сюди.

— Чому?

Чому? Це питання здивувало Лем’є. Ніхто не питав його про таке. Чи це була перевірка, якась каверза з боку Ґамаша? Він подивився на великого чоловіка, що стояв перед ним, і вирішив, що, напевне, ні. Ґамаш не був схожий на людину, якій потрібні витівки. І все ж, найкраще було дати дипломатичну відповідь.

— Я хотів працювати в Сюрте й подумав, що, влаштувавшись тут, отримаю перевагу, оскільки знаю багатьох місцевих.

Ґамаш якусь мить спостерігав за ним. Незручна пауза минула, і він повернувся, щоб подивитися на обігрівач. Лем’є трохи розслабився.

— Він, напевне, електричний. Електричний струм, який убив мадам де Пуатьє, ймовірно, від нього. Проте вона була дуже далеко від обігрівача, коли зомліла. Цікаво, може, обігрівач мав поганий контакт, і мадам де Пуатьє якимось чином доторкнулася до нього і змогла зробити кілька кроків, перш ніж впала? Що ви думаєте?

— Можна висувати здогадки?

Ґамаш засміявся.

— Так, але не кажіть інспектору Бовуару.

— Тут люди постійно використовують генератори, щоб виробляти електрику. У кожного є генератор. Думаю, можливо, що хтось під’єднав її стілець до генератора.

— Тобто скористалися стартовим дротом, причепивши до неї два затискачі? — Ґамаш намагався приховати недовіру, та це було важко. — Хіба вона цього не помітила б?

— Ні, якщо вона спостерігала за керлінгом.

Здавалося, молодий агент Лем’є і старший інспектор Ґамаш по-різному ставилися до керлінгу. Ґамашеві цей вид спорту подобався рівно настільки, щоб дивитися національний фінал по телевізору. Для канадця це був майже обов’язок. Але він ніколи не захоплювався грою. І він би точно помітив, якби Рейн-Марі раптом увімкнула генератор і прикріпила до його вух два величезні затискачі типу «крокодил».

— Ще якісь ідеї?

Лем’є похитав головою і спробував створити враження, ніби глибоко замислився.

Жан Ґі Бовуар відірвався від криміналістів і приєднався до Ґамаша, який тепер стояв біля обігрівальної лампи.

— Від чого вона живилася, Жане Ґі?

— І гадки не маю. Ми обробили її дактилоскопічним порошком і сфотографували, тож якщо хочете, можете торкатися.

Двоє чоловіків обійшли навколо лампи, по черзі нахиляючись і підводячи голову, наче два монахи під час короткочасного паломництва.

— Ось вимикач.

Ґамаш натиснув на нього і, що не дивно, нічого не сталося.

— Ще одна загадка, — усміхнувся Бовуар.

— Це коли-небудь закінчиться?

Ґамаш подивився на агента Лем’є, що сидів на трибуні, хукав на свої змерзлі руки й щось занотовував у блокноті. Шеф попросив його впорядкувати свої записи.

— Що ти про нього думаєш?

— Лем’є? — перепитав Бовуар, і його серце завмерло. — Нормальний.

— Але…

Звідки він знав, що є «але»? Уже не вперше Бовуар сподівався, що Ґамаш таки не читає його думок. Серед них багато непотребу. Дідусь не раз казав йому: «Не лізь сам у свою голову, mon petit[59]. Це дуже страшне місце».

Бовуар засвоїв урок. Він дуже нечасто копирсався у власних думках і ще рідше зазирав у голови інших. Він віддавав перевагу фактам, доказам, речам, які міг　побачити, помацати й потримати в руках. Він залишив розмірковування для сміливіших людей, таких як Ґамаш. Але тепер він замислився, а чи не знайшов шеф способу проникнути в його мозок. Він знайшов би там багато чого ніякового. Чимало порнографії. Фантазії щодо агентки Ізабель Лакост. Навіть щодо агентки Іветг Ніколь, невдахи-стажистки, яка працювала в них близько року тому. Ця фантазія включала розчленування. Але якби Ґамаш понишпорив у думках Бовуара, щодо себе він знайшов би лише повагу. А якби копнув достатньо глибоко, врешті-решт знайшов би кімнату, яку Бовуар намагався приховати навіть від самого себе. У тій кімнаті чатували страхи Бовуара, огидні й зголоднілі. І там, зібгавшись, заховавшись під страхом відторгнення та близькості, сидів страх одного дня втратити Ґамаша. А поруч із цим страхом, у цій потаємній кімнаті, сиділо щось інше. Там ховалася любов Бовуара, яка, прагнучи захиститися, скрутилася в крихітний клубочок і закотилася в найдальший куток його свідомості.

— Мені здається, він занадто старається. Щось не так. Я не довіряю йому.

— Це тому, що він захищав селян, які намагалися допомогти мадам де Пуатьє?

— Звісно, ні, — збрехав Бовуар. Він ненавидів, коли йому заперечували, особливо молодші за нього. — Він просто здавався розгубленим. А офіцер управління поліції Квебеку не має справляти такого враження.

— Але його не вчили розслідувати вбивства. Він як лікар, якому раптом довелося когось оперувати. Теоретично він повинен уміти це робити, і він, напевне, краще підготовлений, ніж кондуктор в автобусі, але він не хірург. Я не впевнений, що впорався б добре, якби мене раптом перевели до відділу боротьби з наркотиками　чи до відділу внутрішніх розслідувань. Підозрюю, що без помилок не обійшлося б. Ні, я думаю, що агент Лем’є спрацював непогано.

«Ну ось, — подумав Бовуар, — знову!»

— Непогано — це не достатньо добре, — сказав він. — Ви встановлюєте дуже низьку планку, сер. Це відділ убивств. Елітний підрозділ Сюрте.

Він бачив, як Ґамаш наїжачився — він завжди так робив, почувши такі слова. З якоїсь незбагненної для Бовуара причини Ґамаш опирався констатації очевидного факту. Це визнавало навіть найвище керівництво. До відділу вбивств потрапляли найкращі з найкращих. Найрозумніші, найхоробріші, люди, які прокидалися щоранку, щоб залишити затишну домівку, цілували своїх дітей і вирушали у світ, щоб свідомо полювати на людей, які свідомо вбивали. Там не було місця для слабких. А стажисти за своєю природою були слабкими. Слабкість призводила до помилок, а помилки — до жахливих наслідків. Убивця міг утекти, щоб убити знову, можливо, навіть агента Сюрте. Можливо, навіть тебе, можливо… — двері злегка прочинилися, і з добре захованої кімнати виліз упир — можливо, Армана Ґамаша. Одного дня його вб’є потреба допомагати молодим агентам. Бовуар грюкнув тими потаємними дверима, але хвиля обурення на чоловіка, що стояв перед ним, уже встигла його охопити.

— Ми це вже проходили, сер, — його голос тепер був жорстким і сердитим. — Ми команда. Ваша команда, і ми завжди будемо робити те, що ви просите. Але, будь ласка, будь ласка, не просіть нас про це.

— Я не можу, Жане Ґі. Я знайшов тебе в підрозділі в Труа-Рів’єр, пам’ятаєш?

Бовуар закотив очі.

— Ти сидів серед очерету в кошику.

— Серед марихуани, сер. Скільки, разів вам повторювати, то була марихуана. Наркота.

Я сидів зі стосами конфіскованого нами наркотику. І то був не кошик, а відро. З KFC[60].І я не сидів у ньому.

— Тепер мене мучитиме сумління. Я сказав суперінтенданту Бребо, що знайшов тебе в кошику. О боже! Але ти ж пам’ятаєш? Ти був похований там живцем під стосами речових доказів, а чому? Тому що ти так усіх дратував, що тебе постійно відправляли до тієї кімнати.

Бовуар згадував ту зустріч щодня. Він ніколи не забуде, як його врятували. Цей велетень, що зараз стояв перед ним, бездоганно одягнений, із підстриженим сивим волоссям і глибокими карими очима.

— Ти був знуджений і озлоблений. Я взяв тебе до себе, коли ти був нікому більше не потрібний.

Ґамаш говорив так тихо, що ніхто не міг почути. І говорив зі щирою любов’ю. Бовуар раптом згадав урок, який завжди поспішав забути. Ґамаш був найкращим із них, найрозумнішим, найхоробрішим і найсильнішим, бо повсякчас був готовий сам лізти у власну голову, відчиняти там усі двері, заходити в усі темні кімнати. І налагоджувати дружні стосунки з тим; що він там знаходив. Також він заходив до темних, прихованих кутків свідомості інших. Влазив до голів убивць. І протистояв будь-яким монстрам, що нападали на нього. Він побував у місцях, про існування яких Бовуар і гадки не мав. Тому Арман Ґамаш і був їхнім шефом. Його ватажком. І тому він любив його. І тому кожного дня Жан Ґі Бовуар щосили намагався захистити цього чоловіка, який　чітко давав зрозуміти, що не хоче й не потребує захисту. Дійсно, кожного дня Ґамаш переконував Бовуара, що захист спотворював реальність і був оманою. Захист лише затуляв йому очі на жахи, що прямували йому назустріч. Краще бачити їх і бути готовим зустріти, а не намагатися сховатися за бронею, яка все одно не захистить. Принаймні від тих, на кого вони полюють.

— Але ось що я тобі скажу, Жане Ґі. — Тепер Ґамаш усміхався широко та щиро, — якщо тобі не потрібен агент Лем’є, я його візьму. Я не буду тобі його нав’язувати.

— Гаразд, беріть його, але не приходьте до мене плакатися, коли з’ясується, що він убивця.

Ґамаш розсміявся.

— Мушу визнати, я не раз помилявся з вибором, особливо останнім часом, — він мав на увазі агентку Іветт Ніколь, але імені так і не назвав, — та цього разу я впевнений, що не схиблю. Усе ж краще ризикнути, ніж жити в страху.

Ґамаш поплескав Бовуара по руці так невимушено й лагідно, що в Бовуара мало не перехопило подих. А потім він пішов, рішуче ступаючи по льоду, киваючи іншим слідчим. Він прямував до агента Робера Лем’є, щоб зробити цей день найщасливішим у житті молодого чоловіка. Дивовижним чином змінити його майбутнє. Усю його кар’єру.

Бовуар спостерігав, як Ґамаш тихо розмовляє з Лем’є. На обличчі юнака був такий вираз, немов до нього спустилися ангели. Бовуар часто помічав такий вираз у людей, які розмовляли з Ґамашем. І ніколи, ніколи не бачив, щоб хтось так дивився на нього.

Бовуар здивовано похитав головою і повернувся до поточних справ.

Розділ десятий

— Подивися, хто йде! — гукнув Пітер із кухні до вітальні.

Клара згорнула книжку та приєдналася до чоловіка, який стояв біля раковини. Відсунувши штори, вона побачила знайому, майже рідну постать, що прямувала до будинку стежкою. А поруч ішов хтось іще. Якийсь чужинець.

Щоб відчинити двері, Клара поспішила до передпокою, переступивши через Люсі, яка не виявила жодного інтересу до захисту житла. Єдиною людиною, на кого вона гавкала, була Рут, і то лише тому, що Рут гавкала у відповідь.

— Не змерзли? — запитала Клара.

— Кажуть, ось-ось піде сніг, — відповів Ґамаш.

Клара усміхнулася, почувши його голос. Вона не бачила старшого інспектора понад рік, із часу вбивства Джейн. Іноді в неї виникало запитання, чи не повернеться старий біль, коли вона знову зустріне Ґамаша. Чи завжди він асоціюватиметься в неї з тим жахливим часом? Не лише з втратою Джейн, а й із тими моторошними хвилинами в підвалі старого будинку Гедлі. Але зараз, побачивши його, вона відчула лише радість. І затишок. Вона вже й забула, як приємно чути бездоганну англійську з легким британським акцентом від старшого офіцера поліції Квебеку. Вона хотіла запитати його, де він її вивчив, але все забувала.

Ґамаш поцілував Клару в обидві щоки й приязно потиснув руку Пітеру.

— Дозвольте відрекомендувати вам агента Робера Лем’є. Його відрядили до нас із поліції Ковансвілю.

— Enchanté[61], — сказав Лем’є.

— Un plaisir[62], — відповіла Клара.

— Отже, це було вбивство, — зауважив Пітер, забираючи їхні куртки.

Він супроводжував Сісі до лікарні й зрозумів, що вона померла, задовго до того, як вони приїхали. Він був на майданчику для керлінгу й спостерігав за останнім чудовим кидком Матінки, коли поглянув на трибуни і побачив, що натовп, який мав би стежити за гравцями, підводиться зі своїх місць і дивиться на щось зовсім інше. Він кинув свою щітку й побіг туди.

На снігу лежала непритомна Сісі де Пуатьє. Усі її м’язи були напружені, наче вона протистояла якійсь силі.

Її намагалися привести до тями, викликали швидку допомогу, але врешті-решт дійшли висновку, що найшвидше буде доправити її до лікарні самотужки. Тож її поклали на відкриту вантажну платформу пікапа Біллі Вільямса й помчали на шаленій швидкості засніженими дорогами до Ковансвілю. Він, Олів’є і Рут сиділи поруч із Сісі, поки Біллі Вільямс гнав як навіжений. Разом із Біллі в кабіні, втупивши очі поперед себе, їхали бовдур чоловік Сісі та їхня донька. Мовчазні й нерухомі, наче сніговики. Пітер знав, що з його боку це немилосердно, але він не міг не злитися на чоловіка, який нічого не зробив, аби врятувати свою дружину, тоді як зовсім не знайомі люди докладали всіх зусиль.

Олів’є ритмічно нахилявся до грудей Сісі, роблячи масаж серця. Рут відраховувала ритм. А Пітеру дісталося найнеприємніше: він мав вдихнути повітря в її мертві легені. Що вони були мертві, усі знали, але все одно продовжували, поки авто Біллі підстрибувало на кожній вибоїні та розколині на обледенілій дорозі між Вільямсбургом і Ковансвілем. Стоячи на колінах на промерзлому металі, Пітер відчував, як із кожним стрибком набиває синці. Але він не спинявся. Не заради Сісі. А тому, що поруч із ним так само страждав Олів’є. Рут зі своїм хворим стегном теж стояла навколішки. Її старі коліна товклися об підлогу, утім, вона обережно й міцно тримала голову Сісі, а її голос рівно відраховував ритм. Він продовжував робити штучне дихання, притискаючи свої теплі губи до дедалі холодніших і жорсткіших губ Сісі, поки нарешті не відчув те саме, що відчув у дитинстві, коли поцілував свої лижні палиці. Просто хотів подивитися, що станеться. Палиці були такі холодні, що обпікали, а губи ніяк не відривалися. Нарешті він віддер їх, залишивши тонку шкірку на металі. Губи кровоточили. Він швидко озирнувся, щоб переконатися, чи ніхто не бачив.

Роблячи штучне дихання Сісі, Пітер мав схоже відчуття. Йому здавалося, що, коли він продовжуватиме це робити, його вологі губи з часом прилипнуть до її губ і не відстануть, поки він нарешті не відірве їх, залишаючи назавжди на ній частину себе. Кривавий поцілунок життя.

То була найгидотніша річ, яку йому коли-небудь доводилося робити. Він і за життя вважав Сісі досить огидною, а смерть точно не додала їй привабливості.

— Це було навмисне вбивство. Мадам де Пуатьє вбили електричним струмом, — сказав Ґамаш.

Клара повернулася до чоловіка.

— Ти знав, що лікарі запідозрили вбивство.

— Я чув, як доктор Ламберт розмовляв з офіцером поліції. Зачекайте, то були ви? — запитав Пітер у Лем’є.

— Oui, monsieur[63].

Я теж вас упізнав. Насправді, здається, ми зустрічалися раніше на громадських заходах.

— Цілком можливо. Смерть від електричного струму… — задумливо промовив Пітер. — Так, запах був. Барбекю.

— Знаєш, тепер, коли ти про це сказав, я теж пригадала, — з відразою промовила Клара. — Там був такий переполох, що важко щось пригадати.

— Саме про це я вас і хочу попросити, — сказав Ґамаш, даючи знак Лем’є, щоб робив нотатки.

Пітер провів їх до затишної вітальні і кинув у камін березову колодку. Кора спалахнула, полум’я охопило колодку, затріщало й застрибало. Ґамаш знову побачив підлогу з широких соснових дощок медового кольору, вікна, що виходили на сільську луку, піаніно й забиту книжками шафу, що займала одну зі стін. Перед каміном стояв диван, а по боках були приставлені два м’які крісла. На пуфах перед кріслами лежали старі газети, журнали, розгорнуті книжки. У знайомій Ґамашеві кімнаті все залишалося, як і раніше, єдиною відмінністю була величезна, пишно вбрана ялинка, що солодко пахтіла. Клара принесла на таці чай і печиво, і всі четверо вмостилися біля вогнища. Надворі сідало сонце, і на тьмяному небосхилі збиралися хмари.

— Із чого б ви хотіли почати?

— Почнімо із сьогоднішнього ранку, будь ласка. Я так розумію, був спільний сніданок?

— У будинку Королівського канадського легіону, на вулиці Ларрі у Вільямсбурзі. Ми з Пітером приїхали туди раніше, щоб допомогти з організацією. Сніданок влаштували, щоб зібрати кошти для госпіталю.

— Ми приїхали туди близько сьомої ранку, — підхопив Пітер, — там до нас приєдналися ще кілька волонтерів. Мирна Ландерс, Емілі Лонґпре, Бі Меєр і Кей Томпсон. У нас уже все відпрацьовано. Ми з Кларою розставляємо столи та стільці, поки інші готують каву та розкладають їжу.

— Річ у тім, що зранку на День подарунків, після різдвяних застіль, люди зазвичай не такі вже й голодні. Вони платять десять доларів і отримують сніданок, — пояснила Клара. — Ми з Пітером готуємо їжу, Ем і Кей подають до столу. Хоча Кей уже років сто, вона все ще примудряється допомагати, але тепер здебільшого сидячи.

— Наприклад, командує всіма навколо, — докинув Пітер.

— Вона ніколи не командує тобою. Це моя робота, — сказала Клара. — Добровільна.

— Вельми громадянська позиція.

Пітер стражденно всміхнувся.

— А що робили інші? — запитав Ґамаш.

Запитання здивувало Лем’є. У нього ось-ось закінчиться блокнот, якщо вони й надалі так детально обговорюватимуть те, що сталося за кілька годин до вбивства. Він намагався писати щільніше.

— Хто залишився? — звернувся Пітер до Клари. — Мирна Ландерс і Бі Меєр.

— Бі? — перепитав Лем’є.

— Її звуть Беатріс, але всі називають її Бі. — Пітер вимовив для Лем’є ім’я по буквах.

— Узагалі-то, всі називають її Матінкою, — зауважила Клара.

— Чому? — запитав Ґамаш.

— А ви вгадайте, — відповіла Клара.

Лем’є подивився на боса, чи не роздратував його легковажний і фамільярний тон Клари, але той усміхався.

— Що робили під час сніданку Мирна і Бі? — запитав Ґамаш.

— Прибирали в перервах за тими, хто вже поїв, і розносили каву та чай, — згадав Пітер.

— О, так, — сказала Клара, — Славнозвісний чай Бі. Якийсь трав’яний настій. Гидота. Я не проти чаю. — Клара продемонструвала їм свій кухоль. — Навіть не хочу думати про те, що входить до того, яким Матінка пригощає щороку. Вона просто дивачка. Ніхто ніколи не п’є його, а вона наполегливо його пропонує.

«Між благородною наполегливістю і божевіллям тонка грань», — подумав Ґамаш.

— Чи були там мадам де Пуатьє та її родина?

— Я точно не знаю, — відповіла Клара, на хвилину замислившись. Ми весь час готували їжу, тож не мали змоги визирати в зал.

— Чи не сталося під час сніданку чогось незвичайного? — запитав Ґамаш.

Пітер і Клара задумалися, а потім похитали головами.

— Цього року Пітер уперше грав у команді Ем, тож він пішов рано.

— На той час, як я вийшов на вулицю, Ем і Матінка вже були на озері. Це прямцем униз по дорозі, потім направо. Приблизно п’ять хвилин ходи від Легіон-Холу.

— А інші члени команди не зачекали на вас?

— Так, Жорж зачекав. Він був другим чоловіком у нашій команді. Він теж цьогоріч уперше грав у керлінг.

— Який Жорж?

— Сіменон, — промовив Пітер і всміхнувся у відповідь на підняту брову Ґамаша. — Знаю. Прокляттям його матері була любов до читання.

— І вона прокляла свого сина, — додав Ґамаш[64].

— Ми з Жоржем пішли до озера Брюм і зустріли там Ем і Матінку. Біллі Вільямс уже розчистив лід, щоб ми могли кататися, а трибуни він поставив за кілька днів до Різдва.

— Лід був достатньо міцним?

— Так, і давно. До того ж це близько до берега, і я гадаю, Біллі завжди перевіряє товщину льоду своїм буравом. Він дуже обачний чоловік, наш Біллі.

— Що ще ви помітили на озері?

Пітер замислився. Він згадав, як стояв на узбіччі дороги, дивлячись на невеличкий схил, що вів до засніженого озера. Матінка Бі з Ем стояли біля своїх стільців.

— Стільці, — промовив Пітер. — Матінка, Ем і Кей завжди приносять стільці, щоб сидіти біля обігрівальної лампи.

— Скільки стільців було сьогодні вранці? — запитав Ґамаш.

— Три. Два стояли близько до лампи, третій — трохи попереду.

— То що ж сталося? — Ґамаш нахилився вперед, стискаючи теплий кухоль у своїх великих руках, пильно　й насторожено дивлячись на співрозмовника жвавими очима.

— Здавалося, що всі приїхали одночасно, — сказав Пітер. — Ем і Матінка вже сиділи на своїх стільцях, коли ми з Жоржем приєдналися до них. Ми деякий час обговорювали стратегію, потім прибула інша команда, і незабаром, здається, трибуни були заповнені.

— Я прийшла якраз перед початком матчу, — додала Клара.

— Де ви сиділи?

— На трибуні, між Мирною та Олів’є.

— А де була Сісі?

— На одному зі стільців біля обігрівача. — Клара ледь помітно усміхнулася.

— Про що ви подумали? — поцікавився Ґамаш.

Клара злегка почервоніла, заскочена за потаємними думками.

— Я згадувала Сісі. Це було так схоже на неї — зайняти найкраще місце. Власне, те, котре вона вибрала, було найближче до лампи. Саме на ньому мала б сидіти Кей.

— Вона вам не подобалася, правда? — запитав він.

— Ні, не подобалася. Я вважала її жорстокою та егоїстичною, — відповіла Клара, — але все ж таки вона не заслуговувала на смерть.

— А на що вона заслуговувала? — запитав Ґамаш.

Запитання приголомшило Клару. На що заслуговувала Сісі? Вона замислилася, дивлячись на полум’я, яке стрибало й миготіло. Лем’є змінив свою позицію і вже збирався щось сказати, та Ґамаш перехопив його погляд, і він стулив рота.

— Вона заслуговувала на самоту. Це мало бути її покаранням за те, що вона ставилася до людей з такою　зневагою і завдавала їм стільки болю. — Клара намагалася говорити твердо та спокійно, утім відчувала, як хвилюється й тремтить її голос, і сподівалася, що не заплаче. — Сісі не можна було допускати до інших людей.

Ґамаш мовчав, дивуючись, що ж такого могла зробити Сісі, щоб так сильно образити цю прекрасну жінку й накликати на неї такий жах. Бо Ґамаш, як і Клара, усвідомлював, що ізоляція набагато гірша за смерть.

Він знав, що цю справу буде нелегко розкрити. У будь-кого, хто завдає такої шкоди людям, у житті повно таємниць і ворогів. Ґамаш присунувся ближче до вогнища. Надворі зайшло сонце, і на Три Сосни опустилася ніч.

Розділ одинадцятий

— Вона була не така вже й погана, — сказала Рут Зардо, закриваючи корком пляшку вина.

Вона налила собі ще один келих, утім гостям не запропонувала.

Ґамаш і Лем’є сиділи на білих пластикових садових кріслах, які Рут називала обіднім гарнітуром. Температура на кухні була трохи вище нуля, тож на Рут було кілька поїдених міллю светрів. Чоловіки залишилися в парках.

Агент Лем’є тер руки одна об одну і з усіх сил намагався протистояти бажанню похукати на них. Опитавши подружжя Морров, він і Ґамаш перетнули сільську луку й попрямували до найменшого будинку, який агент Лем’є коли-небудь бачив. Це була халупа з двома вікнами на першому поверсі й одним нагорі. Біла фарба облупилася, а один із ліхтарів на ґанку не горів.

Двері відчинила жінка, що, здавалося, проковтнула аршин. Пряма, кістлява, тонка — і все в ній було таким: тіло, руки, губи, навіть гумор. Поки вони йшли тьмяним коридором, освітленим низьковольтними лампочками, Лем’є кілька разів перечепився через стоси книжок.

— Бачу, в поліцію Квебеку тепер беруть на роботу інвалідів, — сказала Рут, махнувши ціпком у бік Лем’є. — Але він має бути кращим, ніж та, з якою ви приходили раніше. Як її звали? Неважливо. Повна　катастрофа. Грубіянка. Сідайте, якщо вам треба, та не надто розслабляйтеся.

Лем’є знову потер руки, потім узяв ручку й почав писати.

— Я чув, що Сісі де Пуатьє називають жорстокою та егоїстичною, — сказав Ґамаш, здивований, що в нього з рота не йде пара.

— І що?

— Ну, характеристика не дуже добра.

— Звісно, вона була не дуже приємною, але не такою вже й поганою. Я маю на увазі, що вона не була зовсім поганою. — Стара поетеса зробила ковток вина, потім поставила келих на круглий пластиковий столик. — Покажіть мені людину, яка не жорстока та не егоїстична.

Ґамаш уже й забув, як веселили його розмови з Рут Зардо. Він голосно розсміявся й перехопив її погляд. Вона теж почала сміятися.

Робер Лем’є нічого не розумів.

— Якої ви думки про мадам де Пуатьє?

— Я гадаю, що вона була злою, дріб’язковою і справді дуже жорстокою. Але підозрюю, на те були причини. Ми просто не знали її достатньо добре, щоб з’ясувати це.

— А як довго ви її знали?

— Трохи більше ніж рік. Вона купила старий будинок Тіммера Гедлі.

Рут уважно спостерігала за Ґамашем, дожидаючись його реакції, проте на неї чекало розчарування. Його реакція була пів години тому вдома у Клари та Пітера. Клара розповіла йому про те, що Сісі придбала старий будинок Гедлі. Вони всі замовкли, й агенту Лем’є знову лишалося тільки гадати, що він пропустив.

Востаннє, коли Арман Ґамаш був у будинку Гедлі, він мало не загинув там разом із Пітером, Кларою і Бовуаром. Якщо й існують будинки жахів, то маєток Гедлі — один із них.

Ґамаш ніколи не забуде той підвал і темряву. Навіть сидячи перед веселим вогнем, із теплим кухлем у руках, в оточенні друзів і колег, Ґамаш здригався від страху, згадуючи ті події.

Він не хотів повертатися в те темне місце, але розумів, що тепер йому цього не уникнути.

Сісі де Пуатьє купила будинок. І цей факт говорив про цю жінку красномовніше, ніж будь-яка кількість прикметників.

— Вона бувала тут лише на вихідних, — продовжувала Рут, коли її спроба як громом вразити Ґамаша виявилася невдалою. — Приїжджала з чоловіком і донькою. Двоє невдах. У Сісі принаймні була якась іскра. Відчувалося якесь життя. Ті двоє уособлювали всю жалюгідність потурання власним бажанням. Жирні й ліниві. І нудні. Неймовірно нудні.

Для Рут Зардо слово «нудний» було чи не найбільшою образою. Воно стояло нарівні зі словами «добрий» і «милий».

— Що сталося на керлінгу? — запитав Ґамаш.

Здавалося, розмова про сім’ю Сісі розлютила Рут. Вона стала ще різкішою і грубішою.

— Вона померла.

— Нам знадобиться докладніша відповідь, — не вгавав Ґамаш.

— Команда Ем, як завжди, програвала. А потім померла Сісі.

Рут відкинулася на спинку стільця й подивилася на Ґамаша.

— Не грайте зі мною в ігри, мадам Зардо, — сказав він доброзичливо, із цікавістю споглядаючи за　жінкою. — Нам справді доведеться починати все знову? Невже вам це ніколи не набридає?

— Що? Злість? Злість не гірша за це. — Вона підняла свій келих, глузливо вітаючи Ґамаша.

— Але чому ви злитеся?

— А вас хіба вбивство не злить?

— Але вас дратує не вбивство, — сказав він задумливо, майже лагідно. — Принаймні не тільки. Є ще дещо.

— Розумний хлопчик. Б’юся об заклад, у школі тобі говорили це багато разів. Котра година?

Ґамаша, здавалося, не збентежила різка зміна теми. Він подивився на годинник.

— За чверть п’ята.

— Я маю йти за кілька хвилин. У мене зустріч.

— Що сталося на керлінгу? — Ґамаш спробував удруге.

Лем’є затамував подих. Він не знав чому, але цей момент здавався йому важливим. Стара поетеса дивилася на Ґамаша. Її обличчя, уся її постава були сповнені ненависті. А Ґамаш не зводив із Рут відкритого, задумливого і незворушливого погляду.

Рут Зардо кліпнула очима. Буквально. І Лем’є здалося, що, заплющуючи очі, вона лютувала, а розплющила наче в іншому світі. Принаймні в іншому настрої. Вона глибоко вдихнула і трусонула сивим волоссям. І ледь усміхнулася.

— Ви пробуджуєте в мені все найгірше, старший інспекторе.

— Ви хочете сказати, що збираєтеся стати порядною?

— Боюся, що так.

— Прошу вибачення, мадам.

Ґамаш миттєво підвівся зі свого пластикового стільця і вклонився. Вона схилила голову в його бік.

Лем’є не був упевнений, що саме сталося. Він думав, що це, можливо, якийсь дивний англо-саксонський код, танець агресії та покори. Таке нечасто траплялося на франкомовних зустрічах, принаймні за його обмеженого досвіду. Французи, на його думку, були значно відкритішими у своїх почуттях. А от англійці… Вони були нещирими. Ніколи не знаєш, що вони думають, а зрозуміти їхні почуття годі й сподіватися!

— Я була на трибуні, сиділа поруч із Ґабрі. Матч уже деякий час тривав. Ем програвала. Бідолашна Ем постійно програє. Справи пішли так кепсько, що зрештою вона назвала свою команду «Віднайдіть спокій». Раптом Ґабрі штовхнув мене в бік. Хтось крикнув, що стався нещасний випадок.

Рут описувала їм сцену, прокручуючи її в голові. Вона розгойдувалася назад-уперед, намагаючись чітко відтворити картину того, що спричинило метушню. Усі ті громіздкі парки, шапки та шарфи, що закривали їй огляд, потім трибуни, що порожніли, люди, які спочатку повільно потяглися, потім пришвидшили крок і, нарешті, побігли до натовпу, що збирався біля перекинутого стільця.

Рут пробивалася крізь юрбу з криками «Поступіться начальнику пожежної команди! Геть із дороги!», очікуючи побачити на снігу Кей.

Звісно, пожежі не було, та Рут і не очікувала її побачити. Проте вона давно зрозуміла, що більшість людей, хоч і стверджують, що ненавидять владу, насправді прагнуть, щоб хтось узяв на себе відповідальність. Хтось, хто скаже, що їм робити.

Сісі лежала на спині. Мертва. Рут одразу це зрозуміла. Але вона все одно повинна була спробувати.

— Олів’є, ти робиш масаж. Пітере… Де Пітер Морров?

— Тут, тут. — Пітер продирався крізь натовп, пробігши через озеро, від майданчика для керлінгу. — Що трапилося?

— Ти робиш їй штучне дихання з рота в рот.

Треба віддати належне — Пітер не вагався. Він упав на коліна поруч з Олів’є, готовий розпочинати. Обидва чоловіки дивилися на Рут. Але вона мала віддати ще один наказ.

— Ґабрі, знайди її чоловіка. Кларо?

— Я тут.

— Знайди дочку.

Потім вона повернулася до них спиною, упевнена, що її накази будуть виконані, і почала відраховувати ритм.

— Ви знали, що з нею сталося? — Ґамаш повертав її з минулого в теперішнє.

— Гадки не мала.

Чи то йому здалося, чи її суворі очі збентежилися? Він почекав якусь мить, але Рут мовчала.

— Що відбувалося потім?

— Біллі Вільямс сказав, що його вантажівка готова і ми повинні перенести її туди. Хтось уже подзвонив у лікарню, але швидка приїхала б за двадцять хвилин плюс двадцять хвилин на дорогу назад. З Біллі було швидше.

Вона описала жахливу подорож до Ковансвілю, і її опис майже повністю збігався з тим, що Ґамаш чув раніше від Пітера Морров.

— Котра година? — запитала Рут вимогливим тоном.

— За п’ять хвилин п’ята.

— Час іти.

Вона встала і, не дивлячись на них, пішла коридором, ніби її порятунок лежав за вхідними дверима.

Коли, важко ступаючи, вона проминала шафи, агент Лем’є почув дзенькіт і брязкіт. «Скелети, — подумав він. — Або пляшки. Або й те, й інше».

Йому не подобалася Рут Зардо, і він дивувався, чому шеф, здавалося, симпатизував їй.

— Виходьте!

Рут прочинила двері і, ледве вони встигли взутися, виштовхала їх на вулицю — її рука виявилася значно сильнішою, ніж здавалося.

Ґамаш засунув руку до кишені своєї парки і витягнув звідти не шапку чи рукавиці, які сподівався побачити Лем’є, а книжку. Шеф підійшов до єдиного ліхтаря на ґанку, що розсіював темряву, і підніс книжку до світла, щоб Рут могла роздивитися.

— Я знайшов її в Монреалі.

— Геніально. Дайте вгадаю. Ви знайшли її в книгарні?

— Узагалі-то, ні. — Він вирішив поки що не казати їй.

— І я припускаю, що ви вибрали цей момент, щоб попросити мене підписати її?

— Ви вже це зробили. Чи не могли б ви підійти й подивитися?

Агент Лем’є приготувалася до уїдливої відповіді, але її не було. Вона, накульгуючи, підійшла, і Ґамаш розгорнув тоненький томик.

— «Від тебе смердить. З любов’ю — Рут», — прочитала вголос Рут.

— Кому ви так підписали?

— Ви думаєте, я пам’ятаю кожну книжку, яку підписую?

— «Від тебе смердить. З любов’ю — Рут», — повторив Ґамаш. — Це незвичний напис, навіть для вас. Подумайте, мадам Зардо, будь ласка.

— Гадки не маю. До того ж я запізнююся.

Вона зійшла з ґанку і попрямувала через сільську луку до вогнів сільських крамниць. Але на півдорозі зупинилася й сіла.

У темряві. У холоднечі. На заледенілій лавці посеред луки.

Лем’є був вражений і неабияк спантеличений нахабством цієї жінки. Вона вигнала їх, заявивши, що їй призначили зустріч, а потім зухвало сіла на лавці, абсолютно нічого не роблячи. Вона демонструвала явну зневагу. Лем’є повернувся, щоб запитати про це Ґамаша, але шеф, здавалося, сам занурився в роздуми. Рут Зардо втупилася у величні освітлені дерева і єдину яскраву зірку, а Арман Ґамаш пильно дивився на Рут Зардо.

Розділ дванадцятий

Лем’є вирішив пробігти вперед до їхньої автівки, припаркованої біля будинку Морров, і завести її. Вони ще не збиралися повертатися, але настала ніч, і знадобилося б кілька хвилин, щоб прогріти машину. Якщо він заведе її зараз, то до того часу як вони їхатимуть, у ній буде тепло, а замерзлі вікна відтануть — такі приємності не завадять холодної грудневої ночі.

— Я не розумію, сер, — сказав він, повертаючись до Ґамаша.

— Тут багато чого незрозумілого, — відповів Ґамаш з усмішкою. — Що саме вас турбує?

— Це моя перша справа про вбивство, як ви знаєте. — Знаю.

— Але мені здається, якщо хочеш когось убити, є багато кращих способів.

— Наприклад?

— Та, franchement[65],

як завгодно, окрім ураження електричним струмом посеред натовпу на замерзлому озері. Якесь божевілля.

Саме це й турбувало Ґамаша. То було божевіллям.

— Я маю на увазі, чому б не застрелити її чи не задушити? Це ж Квебек, середина зими, чому б не запросити її покататися й не викинути дорогою з машини?

Її б вважали крижаною скульптурою на фестивалі снігу у Ковансвілі. Це не має сенсу.

— А ось урок номер один: це має сенс.

Вони йшли до бістро Олів’є. Лем’є намагався триматися поруч із великим чоловіком, який розміреними, але широкими кроками прямував до яскраво освітленого ресторану.

Ґамаш раптово зупинився, і Лем’є довелося відскочити, щоб не налетіти на нього. Шеф серйозно поглянув на молодого агента.

— Ви повинні зрозуміти. Усе має сенс. Усе. Ми просто ще не знаємо який. Ви маєте дивитися очима вбивці. У цьому вся хитрість, агенте Лем’є, і саме тому не всі здатні розслідувати вбивства. Ви маєте знати, що людині, яка це зробила, такий спосіб здавався чудовим, розумним. Повірте мені, жоден убивця ніколи не думає: «Ого! Це тупо, але я все одно це зроблю». Ні, агенте Лем’є, наша робота — знайти сенс.

— Як?

— Звісно, ми збираємо докази. Це основна частина роботи.

— Але ж це ще не все?

Лем’є знав, що Ґамаш має майже ідеальний послужний список. Якимось чином, поки інші губилися, йому вдавалося вираховувати вбивць. Лем’є зупинився й боявся навіть поворухнутися. Здоровань ось-ось розповість йому свій секрет.

— Ми слухаємо.

— І все?

— Ми слухаємо дуже уважно. Так краще? — Ґамаш усміхнувся. — Ми слухаємо до знемоги. Ні, агенте, правда в тому, що ми просто слухаємо.

Ґамаш відчинив двері бістро і зайшов.

— Patron,[66] — Олів’є підійшов і розцілував Ґамаша в обидві щоки. — Кажуть, буде сніг.

— Завтра обіцяють кілька сантиметрів, — Ґамаш мудро кивнув. — Можливо, більше.

— Це «Météo Média» чи «Берлінгтонський прогноз»?

— «Радіо Канади».

— О, патроне, вони обіцяли, що сепаратисти переможуть на останньому референдумі. Не можна довіряти прогнозам «Радіо Канади».

— Можливо, ви маєте рацію, Олів’є.

Ґамаш засміявся і відрекомендував Лем’є. У бістро було повно людей, що випивали перед вечерею. Він кивнув кільком.

— Чимало людей зібралося.

— На Різдво завжди так. Багато сімей приїжджає в гості, та й у зв’язку із сьогоднішніми подіями теж усі ідуть до Ріка[67].

«До Ріка? До якого Ріка?» — Лем’є геть розгубився. Це може стати рекордом. Досі в таких випадках від початку бесіди минало не менше ніж кілька хвилин, перш ніж він переставав розуміти співрозмовника, та й узагалі це траплялося лише з англійцями. Але тепер шеф розмовляв французькою з жителем Квебеку, а Лем’є вже був спантеличений. Це не віщувало нічого доброго.

— Схоже, люди не надто засмутилися, — зауважив Ґамаш.

— C’est vrai[68], — погодився Олів’є.

— Чудовисько мертве, і селяни святкують, — сказав Ґабрі, з’явившись біля Ґамаша.

— Ґабрі, — застеріг Олів’є, — це жахливо. Хіба ти не чув, що про мертвих треба говорити тільки добре?

— Вибач, твоя правда. Сісі померла. — Ґабрі повернувся до Ґамаша. — Добре.

— О боже! — вигукнув Олів’є. — Відійдіть. Він викликає духа Бетт Девіс[69].

— Вечір обіцяє бути бурхливим[70], — погодився Ґабрі. — Salut, топ атоиг![71] — Ґабрі та Ґамаш обнялися. — Ви ще не покинули свою дружину? — запитав Ґабрі.

— А ви?

Ґабрі став поруч із Олів’є.

— Є ідея. Тепер, коли все легально, старший інспектор може бути нашим боярином.

— Я думав, нашим боярином буде Рут.

— Так, справді! Вибачте, шефе.

— Я міг би бути вашою дружкою. Повідомте мене. Я чув, вам сьогодні було нелегко, коли ви намагалися врятувати мадам де Пуатьє.

— Не важче, ніж Пітеру, і, підозрюю, значно легше, ніж Рут. — Олів’є кивнув головою в бік вікна і невидимої жінки, що сиділа сама на холоді. — Вона незабаром прийде по своє віскі.

«Її важлива зустріч», — збагнув Лем’є.

Ґамаш звернувся до Ґабрі:

— Я хотів би забронювати номер у вашому готелі. Два номери.

— Сподіваюся, не для тієї жахливої стажистки, що була у вас минулого разу.

— Ні, будемо лише інспектор Бовуар і я.

— Merveilleux.[72] Забронюємо.

— Merci, patron.

До завтра.

Йдучи до дверей, він прошепотів Лем’є:

— «У Ріка» — це з фільму «Касабланка». Ось урок номер два: якщо не знаєш чогось, запитуй. Ви повинні вміти визнавати, що чогось не знаєте, інакше просто заплутаєтесь, або, ще гірше, зробите хибний висновок. Всі мої помилки були через те, що я щось припускав, а потім діяв так, ніби це було фактом. Це дуже небезпечно, агенте Лем’є. Повірте мені. Цікаво, чи ви не зробили ще хибних висновків?

Запитання шефа глибоко зачепило Лем’є. Він відчайдушно намагався справити враження на Ґамаша. Він мав це зробити, якщо хотів виконати свою роботу. Але зараз, не зрозуміло чому, шеф відчував, що він може бути на хибному шляху.

На думку Лем’є, він не був ні на якому шляху і не дійшов жодних висновків у цій справі. Та й ніхто б так рано не дійшов.

— Треба діяти дуже обережно, агенте Лем’є. Я часто думаю, що нам варто було б зробити татуювання на руці, якою ми тримаємо пістолет або ручку: «Я можу помилятися».

Вони стояли на вулиці біля бістро, і обличчя старшого інспектора Ґамаша було в темряві, але Лем’є припустив, що він усміхається. Це, напевне, жарт. Керівник відділу вбивств поліції Квебеку не міг бути прихильником такої невпевненості в собі.

Проте Лем’є знав, що його завдання полягає в тому, щоб навчатися в Ґамаша. І він знав: якщо спостерігатиме за шефом і слухатиме його, то розкриє таємницю не тільки вбивства, але й самого Ґамаша.

А Робер Лем’є дуже хотів, щоб так і сталося.

Він дістав свій нотатник і на пронизливому холоді записав два уроки. Потім почекав, чи не скаже шеф чогось іще. Проте Арман Ґамаш, здавалося, застиг на місці. Шапка й рукавички вже були на ньому, але сам він був ще не готовий рухатися далі. Він пильно вглядався у щось удалині. Щось за межами чарівного села, за межами Рут Зардо та її різдвяних ялинок у яскравих вогнях. Він вдивлявся у щось у темряві.

Коли агент Робер Лем’є придивився уважніше і дав очам час звикнути до темряви, то помітив обриси чогось ще темнішого за ніч. Будинок на пагорбі з видом на село: Лем’є вдивлявся, і темрява, здавалося, набувала форми: на тлі темного неба і темного соснового лісу з’явилося зображення веж. Над одним із димарів він помітив легкий дим, що одразу ж, наче привид, потягнувся до лісу.

Ґамаш перевів подих, видихнувши білу хмарку пари, повернувся до юнака, що стояв поруч, і всміхнувся.

— Готові?

— Так, сер.

Лем’є не знав чому, але раптом йому стало трохи лячно і водночас дуже радісно, що з ним поруч Арман Ґамаш.

На вершині пагорба агент Лем’є зупинив машину біля снігової кучугури, сподіваючись, що залишив достатньо місця, аби шеф зміг висісти.

Місця було достатньо, Ґамаш вийшов із автівки, якусь мить постояв, оглядаючи великий темний будинок, а потім рішуче покрокував довгою стежкою до неосвітлених вхідних дверей. Старий будинок Гедлі наближався, і Ґамаш намагався відігнати від себе враження, що той спостерігає за ним — жалюзі на вікнах були напівопущені й нагадували очі кобри.

То була химера, але властивість своєї уяви створювати химерні образи він уже давно прийняв і навіть заохочував. Іноді вона допомагала. Однак іноді завдавала болю. Ґамаш не був упевнений, як станеться цього разу.

Зсередини будинку Річард Лайон спостерігав за двома чоловіками, які наближалися. Одразу було зрозуміло, хто з них головний. Він не тільки йшов першим, а й мав вигляд людини, наділеної владою. Цю якість Лайон швидко помічав в інших, здебільшого тому, що в нього вона була повністю відсутня. Інший чоловік був нижчим, стрункішим і рухався пружною ходою, яка властива молодим.

Глибокий вдих. Опануй себе. Будь чоловіком. Будь чоловіком. Вони вже майже підійшли до дверей. Чи піти й відчинити до того, як вони підійдуть? Чи почекати, поки подзвонять? Чи не буде неввічливим змушувати їх чекати? Чи не викаже він своє занепокоєння, якщо швидко відчинить двері?

Думки Річарда Лайона шалено змінювали одна одну, а тіло застигло. Це був його природний стан. У нього був дуже спритний мозок і вкрай вайлувате тіло.

Будь чоловіком. Міцно потисни руку. Подивися йому в очі. І говори грубіше. Лайон почав мугикати, намагаючись налаштувати свій голос нижче від сопрано. Позаду нього в похмурій вітальні, втупивши погляд перед себе, сиділа його дочка Крі.

І що тепер? Зазвичай у такий момент Сісі говорила йому, що саме робити. «Будь чоловіком! Опануй себе!» Він зовсім не здивувався, почувши її голос. Він майже заспокоївся.

Боже, який нікчема!

Він майже втішився. Проте було б корисніше, якби вона сказала щось конструктивне, на кшталт «Іди відчини двері, ідіоте» або «Сядь і нехай вони зачекають. Господи, невже я все маю робити сама?».

Пролунав дверний дзвінок, і в Річарда Лайона душа заховалася в п’яти. «Що за ідіот! Ти знав, що вони там. Слід було піти до дверей і відчинити їм, коли вони наближалися. Тепер вони подумають, що ти нечемний. Боже, який нікчема!»

Арман Ґамаш стояв у дверях, Лем’є за ним. Старший інспектор намагався не згадувати, коли він був тут востаннє, і сприймати старий маєток Гедлі як звичайну будівлю. А будівлі, казав він собі, це лише матеріали. Цю споруду звели з тих самих матеріалів, що і його власну домівку в Утремоні. У цьому місці не було нічого особливого. І все ж будинок, здавалося, стогнав і здригався.

Арман Ґамаш випростався, розправив плечі й підвів голову. Дідько б його вхопив, якщо він збирається дозволити будівлі взяти над собою гору. І все ж частина його почувалася шестирічним хлопчиною, який наважився підійти до будинку з привидами на спір, а тепер воліє бігти додому настільки швидко, наскільки стане сил його відчайдушним ногам.

«Оце було б видовище!» — подумав він і уявив Лем’є, що спостерігає, як старший інспектор Ґамаш із криком пробігає повз нього і мчить униз до села. Краще цього не робити. Принаймні поки що.

— Може, їх немає вдома. — Лем’є з надією озирнувся навколо.

— Вони тут.

— Вітаю.

Двері раптово відчинилися, налякавши Лем’є. На порозі стояв невисокий, присадкуватий чоловік, який говорив хрипким голосом. Ґамашу його голос нагадав голос людини, яка щойно одужала від ларингіту. Чоловік прочистив горло і спробував ще раз.

— Вітаю.

Тепер голос здався вже здоровішим.

— Містер Лайон? Мене звати Арман Ґамаш. Я начальник відділу вбивств поліції Квебеку. Вибачте, що турбую.

— Я розумію, — відповів Лайон, задоволений своїм тоном і словами, які не здалися йому відрепетируваними. — Жахливий, жахливий день. Ми пригнічені, звісно. Заходьте.

Для Ґамаша це звучало, мов завчена роль. Але завчена, напевне, недостатньо добре. Чоловік добре запам’ятав слова, але тон був хибним, як у поганого актора, що грає головою, а не серцем.

Ґамаш глибоко вдихнув і переступив поріг. Він майже здивувався, виявивши, що привиди і демони не кружляють над головою і нічого руйнівного й катастрофічного не відбулося.

Натомість він опинився в похмурому передпокої. Він мало не розсміявся.

Будинок не надто змінився. Гостей у непривітному передпокої досі зустрічали темні дерев’яні панелі. Холодна мармурова підлога була бездоганно чистою. Коли вони йшли за Лайоном до вітальні, Ґамаш помітив, що ніде не видно жодних різдвяних прикрас.　І бракувало світла. Кілька промінчиків тут і там, але їх було недостатньо, щоб розвіяти темряву.

— А можна ввімкнути більше ламп?

Ґамаш кивнув до Лем’є, і той швидко обійшов вітальню, вмикаючи лампи, доки в кімнаті не стало світло, навіть якось радісно. На голих стінах, там, де у старої Тіммер Гедлі висіли картини, темніли прямокутники. Ні Сісі, ні її чоловік не потурбувалися про те, щоб їх перефарбувати. Насправді нові власники, здавалося, узагалі нічого не намагалися зробити. Будинок, напевне, придбали разом із меблями. Вони були громіздкими, багато оздобленими і, як він незабаром зрозумів, украй незручними.

— Моя дочка Крі. — Лайон пройшов перевальцем уперед і вказав на огрядну дівчинку в жовтому сарафані, що сиділа на дивані. — Крі, ці люди з поліції. Будь ласка, привітайся.

Дівчинка не відреагувала.

Ґамаш сів поруч. Він помітив, що дівчинка дивиться прямо перед собою, і подумав, що вона може страждати на аутизм. Крі, безумовно, замкнулася, але ж вона щойно стала свідком вбивства своєї матері. Було б дивно, якби дитина поводилася інакше.

— Крі, мене звати Арман Ґамаш. Я з поліції. Мені дуже шкода, що так сталося з твоєю матір’ю.

— Вона завжди така, — пояснив Лайон. — Хоча Крі дуже добре вчиться в школі. Гадаю, це природно для юної дівчини. Бути похмурою, я маю на увазі.

«Усе добре, — сказав він собі, — ти його обдурив. Тільки не облажайся. Сумуй за дружиною, але підтримуй доньку. Будь чоловіком».

— Скільки років Крі?

Лем’є сів на маленький стілець у кутку і дістав свій записник.

— Тринадцять. Ні, зачекайте. їй дванадцять. Дайте-но подумаю. їй виповнилося…

Оце так!

— Усе гаразд, містере Лайоне, ми перевіримо. Гадаю, нам варто поговорити наодинці.

— О, Крі не буде заперечувати, чи не так?

Настала пауза.

— А я буду! — зауважив Ґамаш.

Слухаючи розмову й занотовуючи, Лем’є намагався дотримуватися поради Ґамаща й не робити поспішних висновків щодо цього слабкого, балакучого, тупого чоловічка.

— Крі, може, підеш нагору й трохи подивишся телевізор?

Крі продовжувала дивитися відсутнім поглядом.

Лайон злегка почервонів.

— Крі, я до тебе звертаюся. Будь ласка, піди…

— Можливо, краще нам піти в іншу кімнату?

— У цьому немає потреби.

— Ні, є, — м’яко сказав Ґамаш і підвівся. Він показав рукою вперед, пропускаючи Лайона поперед себе. Маленький чоловічок пошкандибав через передпокій до наступної кімнати. Біля дверей Ґамаш озирнувся на Крі, пухкеньку й общипану, наче курка, яку вигодовували для запікання.

Будинок досі залишався лихим.

Розділ тринадцятий

— Так, сьогодні вранці ми були на благодійному сніданку, — сказав Лайон.

— Усі троє?

— Так. — Лайон завагався.

Ґамаш чекав. Тепер вони сиділи в їдальні.

— Ми приїхали в різних машинах, я і Сісі. Вона була в гостях у колеги.

— До сніданку?

— Для неї це був дуже напружений час. Дуже важливий час. Час великих подій.

— Чим займалася ваша дружина?

— Ви не знаєте? — Лайон був щиро здивований.

Ґамаш підняв брови і похитав головою.

Лайон підвівся, вибіг із кімнати й за мить повернувся з книжкою.

— Це Сісі.

Ґамаш узяв книжку і втупився в обкладинку. Біле-білесеньке тло, посередині якого висіли чорні брови, двоє пронизливих блакитних очей, ніздрі й червона смужка губ. Хитромудро й химерно. Зображення відштовхувало. Ґамаш подумав, що фотограф, напевне, зневажав її.

Книжка називалася «Віднайдіть спокій».

Ґамаш спробував пригадати, чому ця назва здається йому такою знайомою. Він знав, що відповідь прийде до нього. Під назвою був чорний символ.

— Що це? — запитав Ґамаш.

— А, так. Вийшло не дуже вдало. Це мав бути логотип компанії Сісі. Орел.

Ґамаш подивився на чорну пляму. Тепер, коли Лайон пояснив, він зміг розгледіти орла. Голова в профіль, гачкуватий, роззявлений у крику дзьоб. Він не відвідував жодних маркетингових курсів, але припускав, що більшість компаній обирають логотипи, які свідчать про силу, творчість або довіру — про якусь позитивну якість. Цей же асоціювався з люттю. Він був схожий на роз’ярілого птаха.

— Можете залишити її собі. У нас є ще.

— Дякую. Але я все ще не розумію, що робила ваша дружина.

— Вона — це і є «Віднайдіть спокій». — Річард Лайон, схоже, не міг зрозуміти, що не все оберталося навколо Сісі де Пуатьє. — Хіба ви не чули? Дизайнерська фірма? Лі біен? М’які палітри?

— Вона виготовляла зубні протези? — спробував вгадати Ґамаш.

— Зубні протези? Ні. Будинки, кімнати, меблі, одяг. Усе. Життя. Усе це створювала Сісі. — Він широко розкинув руки, наче старозавітний пророк. — Вона була геніальною. Ця книжка — про її життя та її філософію.

— Яку філософію?

— Ну, це як яйце. Або, швидше, як фарба на стіні. Хоча, звісно, не на стіні, то лі біен. Попід стіною. Малюнок усередині. Типу того.

Ручка Лем’є зависла над блокнотом. Чи варто йому це записувати?

«Господи! — думав Лайон. — Замовкни. Будь ласка, замовкни. Ти товстий, потворний, тупий, тупий нікчема».

— Коли вона пішла з дому сьогодні вранці? — Ґамаш вирішив спробувати іншу тактику.

— Коли я прокинувся, її вже не було. Боюся, я хроплю, тому в нас окремі спальні. Але я відчув запах кави, тож, мабуть, вона саме пішла.

— О котрій годині це було?

— Близько сьомої тридцять. Коли я приїхав до Легіон-Холу десь за годину, Сісі вже була там.

— З колегою?

Він знову завагався, чи то лише здалося?

— Так. Його звати Сол, щось таке. Він винайняв тут квартиру на різдвяні свята.

— А що він робить для вашої дружини?

Ґамаш сподівався, що Лем’є зумів зберегти байдужий вираз обличчя.

— Він фотограф. Він фотографує. Це його фотографія. Чудова, чи не так? — Лайон вказав на книжку в руці Ґамаша.

— Він фотографував під час сніданку?

Лайон кивнув, його очі округлилися й набрякли, а погляд став якимось благальним.

«Але про що він благає?» — запитав себе Ґамаш.

І він раптом зрозумів: закрити цю тему.

— Чи був фотограф на матчі з керлінгу? — продовжив Ґамаш.

Лайон пригнічено кивнув.

— Ви знаєте, що це означає, чи не так?

— Це лише чутки. Мерзенна, безпідставна брехня.

— Це означає, що він міг сфотографувати людину, яка вбила вашу дружину.

— О! — здивовано промовив Лайон.

Але як Ґамаш не намагався, він не міг зрозуміти, чи був Лайон здивований-щасливий, чи здивований-переляканий.

— Як ти думаєш, хто це зробив? — запитала Клара, передаючи Пітеру келих червоного вина. Вона відкинулася на спинку м’якого крісла і відсьорбнула зі свого келиха.

— Рут.

— Рут? Справді? — Клара сіла і втупилася в Пітера. Він майже ніколи не помилявся. Це була одна з його найбільш дратівливих рис. — Ти вважаєш, Рут убила Сісі?

— Думаю, якщо я надалі це повторюватиму, урешті-решт матиму рацію. Наскільки мені відомо, Рут тут єдина, хто може вбити без довгих роздумів.

— Але ж насправді ти не думаєш, що вона на таке здатна? — здивувалася Клара, хоча й не заперечила.

— Думаю. Це в її природі. Якщо вона досі нікого не вбила, то лише тому, що їй бракувало мотиву й можливості. Та вона здатна на вбивство.

— Але чи вбила б вона когось електричним струмом? Я завжди вважала, що, задумай Рут когось убити, вона зробить це тростиною, чи пістолетом, чи переїде машиною. Вона не вирізняється вишуканістю.

Пітер підійшов до книжкових шаф і почав переглядати томи — складені стосами, безладно нагромаджені, втиснуті на полиці. Він пробігав очима по назвах. Там були біографії та романи, літературна критика, книжки з історії. Багато детективів. І поезія. Чудова поезія, яка змушувала Клару наспівувати й плакати у ванні, що була її улюбленим місцем для читання поезії, оскільки більшість томів були тонкими і їх було легко тримати слизькими руками. Пітер ревнував свою дружину до слів, які приносили їй таку насолоду. Вона видавала такі звуки, ніби слова пестили її та проникали в неї, і торкалися її так, як лише він хотів її торкатися. Він хотів сам чути всі її стогони. Але вона стогнала над Гехтом, Етвудом, Енджелоу і навіть Єйтсом. Вона стогнала і мугикала від насолоди над Оденом і Плесснером. Але найбільше задоволення вона отримувала від Рут Зардо.

— Пам’ятаєш це?

Пітер простягнув Кларі невеличку книжечку. Вона розгорнула її і почала читати навмання:

Була ти ніжним метеликом,

Що в темряві

Торкнувся моєї щоки.

Я вбила тебе,

Не знаючи,

Що була ти лише метеликом

І вжалити не могла.

Вона перегорнула сторінку на інший вірш, знову навмання, і ще один, і ще.

— Вони майже всі про смерть або втрату, — мовила Клара, опускаючи книжку. — Я цього не усвідомлювала. Більшість віршів Рут про смерть.

Вона згорнула книгу. Це була одна з найперших збірок Рут.

— Вони не просто про смерть, — зауважив Пітер, кидаючи березову колодку у вогонь і спостерігаючи, як вона сипле іскрами.

Він вийшов на кухню, щоб перевірити запіканку, що розігрівалася до вечері, і звідти вигукнув:

— Вони ще й дуже витончені. Ми багато чого не бачимо в Рут.

— «Що була ти лише метеликом І вжалити не могла», — повторила Клара.

А Сісі була лише метеликом? Ні. У Сісі де Пуатьє було жало. Варто було наблизитися до тієї жінки, і ти відчував його. Клара не була впевнена, чи погоджується з Пітером щодо Рут. Рут виплескувала всю свою гіркоту у своїх віршах. Рут нічого не тримала в собі, а Клара знала, що злість, яка веде до вбивства, повинна довго бродити, вона часто запечатана під шаром усмішок і медових речей.

Задзвонив телефон, і після кількох коротких слів Пітер поклав слухавку.

— Допивай! — гукнув він із порога. — Мирна запрошує нас до бістро пропустити по келиху.

— Я маю випити залпом цей, щоб отримати ще один? — Як у старі добрі часи, чи не так?

Арман Ґамаш стояв перед старим будинком Гедлі. Двері зачинилися, і він відчув, що може видихнути. А ще він почувався по-дурному. Він оглянув цю похмуру стару будівлю разом із Лайоном, і ніщо з того, що він побачив, не змусило вподобати це місце, проте й ніяких вовкулак будинок не приховував. Він був просто стомленим і сумним, і йому дуже бракувало сміху. Як і його мешканцям.

Перш ніж піти, Ґамаш повернувся до вітальні, де Крі так само сиділа у своєму сарафані й капцях. Він накинув їй на плечі ковдру й сів навпроти. Якусь мить дивився на її безпристрасне юне обличчя, а потім заплющив очі.

Він намагався дати їй зрозуміти, що все буде добре. Урешті-решт. Життя не завжди завдаватиме такого болю. Світ не завжди буде таким жорстоким. «Дай йому час, маленька. Дай йому ще один шанс. Повернися».

Він повторив це кілька разів, а потім розплющив очі і побачив Лем’є, який стояв біля дверей і дивився на нього.

Опинившись на вулиці, Ґамаш щільніше загорнувся в пальто й пішов стежкою до машини. Завірюха тільки　починалася, і сніг летів пухнастий, легкий і приємний. Він подивився вниз на село, що виблискувало у світлі прикрас і хуртовини. Раптом у його голові віхолою промайнули слова Ґабрі: «Чудовисько мертве, і селяни святкують». Натяк на Франкенштейна. Але в тій історії селяни не просто святкували смерть монстра, вони вбили його самі.

Чи могло це сонне, миле, мирне місце об’єднатися і вбити Сісі де Пуатьє?

Ґамаш майже відкинув цю версію. Це була божевільна ідея. Але потім він пригадав, що смерть теж була божевільною.

— Про щось хочете запитати? — не обертаючись, Ґамаш звернувся до молодого агента, що стояв позаду нього.

— Ні, сер.

— Урок номер три, синку. Ніколи не бреши мені.

Він обернувся й подивився на агента Лем’є поглядом, якого юнак ніколи не зможе забути. Турботливим і застережливим водночас.

— Що ви робили у вітальні з донькою?

— Її звуть Крі. А на що було схоже?

— Ви сиділи надто далеко, щоб розмовляти з нею. І, ну…

— Продовжуйте.

— Ваші очі були заплющені.

— Твоя правда.

— Ви молилися? — збентежено запитав Лем’є.

Для його покоління молитва була гіршою за зґвалтування, гіршою за содомію, гіршою за невдачу. Він відчув, що тільки-но глибоко образив шефа. Але ж той сам запитав.

— Так, я молився, хоча, мабуть, не в традиційний спосіб. Я розмірковував про Крі і намагався донести до　неї думку, що світ може бути непоганим місцем, тож варто дати йому ще один шанс.

Із цих слів агент Робер Лем’є отримав більше інформації, ніж хотів. Значно більше. Він почав розмірковувати, наскільки складним буде це завдання. Але дивлячись, як шеф повільно, задумливо йде до машини, Лем’є мусив визнати, що відповідь Ґамаша певним чином заспокоїла його. Можливо, це буде не так уже й важко. Він дістав свій нотатник. Коли вони сиділи в теплій машині, Ґамаш усміхався, дивлячись, як молодий агент Лем’є записує його слова.

Струсивши з курток сніг, Пітер і Клара повісили їх на вішак біля дверей і роззирнулися довкола. Бістро було повне, точилися жваві розмови. Офіціанти вправно снували між маленькими круглими дерев’яними столиками, балансуючи з тацями з напоями та їжею.

— Сюди.

Мирна стояла біля дивана перед каміном, з нею була Рут. Подружжя Парра вже збиралося йти.

— Можете сісти на наші місця, — запропонувала Ганна Парра, їхня обраниця до місцевих органів влади, щойно вони з чоловіком Роаром піднялися й закуталися шарфами. — Сніг уже йде?

— Трохи сніжить, — відповів Пітер, — але дороги повинні бути в порядку.

— Нам недалеко додому. Швидко доїдемо. — Роар потиснув їм руки, а Ганна розцілувала їх у щоки. У Квебеку прощанню приділяли неабияку увагу.

Хоча так само ставилися й до зустрічі.

Обійшовши всіх і розцілувавши кожного в обидві щоки, Клара з Пітером вмостилися в м’яких кріслах із поручнями. Пітер перехопив погляд Ґабрі, і незабаром здоровань з’явився перед ними з двома келихами червоного вина і двома вазочками кеш’ю.

— Ви можете повірити в те, що сталося? — Ґабрі відпив із келиха Клари і взяв жменю її горішків.

— Вони впевнені, що то було вбивство? — запитала Мирна.

Пітер і Клара кивнули.

— Цей бовдур Ґамаш знову за головного, — промовила Рут, тягнучись до келиха Пітера, — а ви знаєте, що сталося минулого разу. — Вона зробила добрий ковток.

— Хіба він не розкрив справу? — запитала Мирна, переставляючи своє віскі на інший бік столу.

— Розкрив? — Рут хитро поглянула на неї. — Йому просто пощастило. Я ось про що, подумайте: жінка падає на лід, а він вважає, що її вбило струмом! Звідки? Від руки Господа?

— Але її вбило струмом, — сказав Пітер якраз у ту мить, коли підійшов Олів’є.

— Ви говорите про Сісі. — Він зажурено подивився на порожні стільці біля каміна. Але його ресторан був повний відвідувачів, і сісти зараз — означало не скористатися нагодою.

— Пітер думає, що це зробила ти, Рут, — зізналася Клара.

— А може, так і є. І, можливо, ти наступний. — Рут маніакально всміхнулася Пітеру, який волів би, щоб Клара тримала язика за зубами.

Рут потягнулася до найближчого келиха на столі.

— Що ти сказав поліції? — запитав Олів’є Пітера.

— Я просто описав те, що сталося.

— Старший інспектор забронював номер у готелі.

Олів’є підняв порожній келих Пітера і красномовно глянув на чоловіка. Пітер, здивований, похитав головою. Два келихи були його нормою.

— Ти думаєш, що вона померла не від удару струмом? — запитала Клара у Рут.

— Авжеж, я знаю, що від струму. Одразу зрозуміла. Я просто здивована, що той бовдур Ґамаш так швидко все збагнув.

— Як ти могла одразу зрозуміти? — засумнівалася скептично налаштована Мирна.

Рут проговорила:

В повітрі переляканому гаром потягло,

Сісі де Пуатьє більше не було.[73]

Мирна не стрималася й засміялася. Відомий жартівливий віршик-страшилка, дещо змінений Рут, прозвучав дуже влучно. Запах гару справді наповнив перелякане повітря.

— Узагалі-то, — сказала Клара, — мені спав на думку інший вірш:

Так довго він обтяжував цей світ,

Так довго його свічка тліла,

Що декому здалось, ніби єдиний слід,

Який він залишив, — жахливий сморід.

Після вірша Клари біля каміну запала тиша. Позаду лунали розмови, вибухи сміху, дзвеніли келихи. Ніхто не оплакував Сісі де Пуатьє. Три Сосни не збідніли через її смерть. Сісі залишила по собі сморід, але навіть　він піднімав настрій. З її смертю у Трьох Соснах посвітлішало, посвіжішало і стало легше дихати.

Ґамаш відчув запах тушкованого м’яса ще до того, як увійшов у двері. Boeuf bourguignon[74] із філе та грибів, крихітних перламутрових цибулинок і бургундського вина. Він зателефонував Рейн-Марі з офісу й повідомив, що повернувся, і на її прохання прихопив свіжий багет із місцевої пекарні за рогом їхнього будинку. Тепер він насилу протиснувся у двері, тримаючи в руках коробку з речовими доказами, сумку і дорогоцінний багет. Він не хотів надламувати хліб, не встигнувши навіть зайти до будинку, хоча це було б не вперше.

— Це хлопець із басейну?

— Non, Madame Gamache, désolé.[75] Це лише пекар.

— Сподіваюся, із багетом.

Рейн-Марі вийшла з кухні, витираючи руки рушником. Ледве вона побачила чоловіка, як її обличчя розпливлося в теплій усмішці. Вона нічого не могла з собою вдіяти. Ґамаш стояв у коридорі, обома руками тримаючи коробку, його шкіряна сумка з’їхала з плеча і тягнула за собою його гігантське карамельного кольору пальто, а скоринка багету, який він затиснув під пахвою, терлася об його щоку.

— Боюся, він уже не такий добрий, як був, — він криво всміхнувся.

— Як на мене, він просто ідеальний, мсьє.

Вона обережно висмикнула багет з-під його руки, даючи йому змогу нахилитися й поставити коробку на підлогу.

— Voilà.[76] Як добре вдома!

Він обійняв її й поцілував, відчуваючи через пальто її м’яке тіло. Вони обоє погладшали відтоді, як уперше зустрілися. Жоден із них не вліз би у весільне вбрання. Але вони виросли і в інших напрямах, і Ґамаш вирішив, що це того варте. Якщо життя означало всебічний розвиток, він був не проти.

Рейн-Марі обійняла його у відповідь і відчула, як її светр стає вологим, торкаючись намоклого під снігом пальта чоловіка. Але вона вирішила, що це того варте. В обмін на незначний дискомфорт вона отримала величезне заспокоєння.

Після того як Ґамаш прийняв душ і переодягнувся в чисту водолазку й твідовий піджак, він приєднався до Рейн-Марі, щоб випити по келиху вина перед каміном. Це був перший за кілька тижнів тихий вечір, після метушні в родинному колі та виру різдвяних вечірок.

— Може, поїмо тут? — запропонував він.

— Чудова ідея.

Він поставив розкладні столики перед кріслами, а вона подала Boeuf bourguignon на яєчній локшині й поставила кошик із нарізаним багетом.

— Яка дивна пара, — зауважила Рейн-Марі, коли він закінчив розповідати їй про події дня. — Цікаво, чому Сісі та Річард залишалися разом. Цікаво, чому вони взагалі одружилися.

— Мені теж. Річард Лайон був таким інертним, таким розгубленим, і все ж хотів би я знати, скільки в ньому було удаваного. Хай там як, щоб жити з ним, треба мати міцні нерви або ж бути теж такою пасивною чи　дуже терплячою. Однак не схоже, що Сісі де Пуатьє вирізнялася цими рисами. Ти чула про неї?

— Ніколи. Але вона може бути відомою в англійській громаді.

— Гадаю, вона була добре відомою лише своєму відображенню в дзеркалі. Ось що дав мені Лайон.

Він простягнув руку до сумки, що лежала біля його крісла, й витяг звідти примірник «Віднайдіть спокій».

— Самвидав, — прокоментувала Рейн-Марі, оглянувши обкладинку. — Лайон і його дочка все бачили?

Ґамаш кивнув, підхоплюючи виделкою ніжне рагу.

— Вони були на трибунах. Лайон зрозумів, що щось негаразд, лише коли помітив, як усі дивляться в той бік, де сиділа Сісі. Потім люди почали вставати зі своїх місць. Ґабрі підійшов до нього і сказав, що стався нещасний випадок.

Він зрозумів, що говорив про Ґабрі так, ніби Рейн-Марі знайома з ним. І вона, здається, відчувала те саме.

— А дочка? Ти казав, її звати Крі? Навіщо називати дитину Крі? Це ж треба так жахливо поводитися з дитиною! Бідолашна.

— Гірше, ніж ти думаєш. З нею не все добре, Рейн-Марі. Вона замкнута, наче в якомусь ступорі. І вона здоровенна. Мабуть, фунтів п’ятдесят-шістдесят зайвої ваги[77], а їй лише дванадцять чи тринадцять — Лайон не міг пригадати.

— Бути товстим — не означає бути нещасним, Армане. Принаймні я на це сподіваюся.

— Не означає. Але справа не тільки в цьому. Вона ніби відірвана од світу. І є ще дещо. Коли сталося вбивство, Лайон описав, що бачив, як Сісі лежала, як рятувальники　нахилилися над нею й намагалися повернути її до життя, але він не зміг відповісти, де була в той час Крі.

— Ти хочеш сказати, що він не шукав її? — запитала Рейн-Марі. Вона так здивувалася, що її рука з виделкою застигла на півдорозі до рота.

Ґамаш похитав головою.

— Яка огидна людина! — промовила Рейн-Марі.

Важко було з цим не погодитися, і Ґамаш сам собі дивувався, чому він так старанно утримується від цього.

«Можливо, — прийшла відповідь, — можливо, це занадто просто. Можливо, ти не хочеш, щоб убивство виявилося таким прозаїчним: зневажений, принижений рогоносець-чоловік убиває свою егоїстичну дружину. Можливо, це було занадто просто для великого Армана Ґамаша».

— Це лише твоє его, — сказала Рейн-Марі, читаючи його думки.

— Що саме?

— Причина, через яку ти не погоджуєшся зі мною щодо Лайона. Ти ж розумієш, що він міг це зробити. Ти знаєш, що у них, напевне, були ненормальні стосунки. Чому б інакше вона так із ним поводилася, а він приймав це? І чому їхня донька віддалилася від нього так, що взагалі зникла? Я маю на увазі, що, за твоїми словами, ніхто навіть не помітив, була вона там чи ні.

— Вона була там. Вона їхала з ними у вантажівці. Але ти маєш рацію.

— Щодо чого?

— Я не хочу, щоб Річард Лайон був винним.

— Чому? — Вона нахилилася вперед.

— Він мені подобається, — зізнався Ґамаш. — Він нагадує мені Сонні.

— Нашого собаку?

— Пам’ятаєш, як він блукав від двору до двору, шукаючи пікніків?

— Пам’ятаю, як одного разу він сів на 34-й автобус і опинився у Вестмаунті.

— Лайон нагадує мені Сонні. Він прагне догодити, і йому дуже бракує компанії. І я думаю, що в нього добре серце.

— Добрим серцям буває боляче. Добрі серця розбиваються, Армане. І тоді вони раптово вибухають. Будь обережним. Даруй, я не повинна була цього говорити. Ти знаєш свою справу краще за мене. Вибач мені.

— Завжди корисно, коли нагадують, особливо про его. Хто був той персонаж у «Юлії Цезарі», робота якого полягала в тому, щоб стояти за спиною імператора і шепотіти: «Ти всього лише людина»?[78]

— То ти тепер імператор? Боюсь, це не обіцяє нічого доброго.

— Обережно, — сказав він, витираючи рештки підливи зі своєї тарілки хрустким шматочком багета, — інакше ти остаточно розчавиш моє его. Тоді я зникну.

— Тут я спокійна.

Вона поцілувала його, зібрала тарілки й попрямувала на кухню.

— Чому Сісі не сиділа зі своєю сім’єю? — запитала Рейн-Марі за кілька хвилин, коли Ґамаш вимив посуд, а вона все повитирала. — Тобі це не здається дивним?

— Мені все здається дивним. Я не впевнений, чи в мене коли-небудь була справа, у якій було так мало сенсу із самого початку.

Рукава Ґамаша були засукані, а руки в милі — він енергійно відчищав каструлю.

— Чому жінка залишила свою сім’ю на холодних трибунах, а сама сіла на зручний стілець під обігрівачем? — Рейн-Марі, здавалося, була геть спантеличена.

— Гадаю, у цьому й річ, — засміявся Ґамаш, передаючи їй каструлю. — Бо там їй було зручно й тепло.

— Отже, вона була егоїсткою, а він мерзенним типом. На місці Крі я б теж зникла.

Коли з посудом було покінчено, вони віднесли тацю з кавою до вітальні, і Ґамаш приніс коробку з доказами вбивства Елль. Настав час переключитися, принаймні на деякий час. Попиваючи каву і час від часу відриваючись від звіту, щоб подивитися на вогонь, він переглянув вміст коробки ретельніше, ніж міг це зробити вранці.

Ґамаш узяв маленьку дерев’яну скриньку з гравіюванням, відкрив її і втупився в дивний набір літер. Безпритульні не славилися здоровим глуздом, але навіть так, навіщо їй було вирізати всі ці літери? С, В, К, L і М. Перевернувши скриньку, він знову побачив літери, приклеєні до дна. В КLМ.

Може, С відпала. Може, вона була в проміжку між В і К.

Він взяв звіт про розтин. Елль задушили. У її крові знайшли алкоголь; були також ознаки хронічного алкоголізму. Ніяких наркотиків. І були синці на шиї, звісно.

Навіщо вбивати торбешницю?

Убивцею майже напевно був інший безхатько. Як і будь-яка субкультура, ця взаємодіяла переважно сама із собою. Звичайний перехожий навряд чи настільки переймався б Елль, щоб убити її.

Ґамаш відкрив конверт із цупкого коричневого паперу, у якому були фотографії з місця злочину. Обличчя вбитої було брудним і здивованим, ноги розкинуті й загорнуті в шари одягу й газет. Він опустив фотографію і зазирнув у коробку. Там вони й лежали. Кілька пожовклих газет, кілька свіжих, скручених у формі ніг, рук і тулуба Елль, наче розчленований привид.

Там були фотографії брудних рук Елль, її потворних нігтів. Довгих, покручених, пожовклих, із бозна-чим під ними. Власне, коронер знав, що саме під ними було. Ґамаш ознайомився зі звітом. Бруд. їжа. Екскременти.

На одній руці була кров, її власна кров, згідно зі звітом, і кілька свіжих порізів у центрі долоні, наче клейма. Той, хто її вбив, міг забруднитися кров’ю. Навіть якщо одяг випрали, на ньому все одно залишиться ДНК. Звідки порізи, було незрозуміло.

Ґамаш зробив собі нотатку й повернувся до останньої фотографії. На ній була гола Елль на холодній каталці коронера. На якусь мить старший інспектор утупився в знімок, гадаючи, коли ж він звикне бачити мертві тіла. Убивство досі шокувало його.

Потім він узяв лупу й повільно оглянув тіло. Він шукав літери. Можливо, вона написала К L С В і М на своєму тілі чи приклеїла? Можливо, ці літери були якимось талісманом, породженим хворою уявою? Деякі божевільні малювали розп’яття по всьому тілу й по всьому будинку, щоб відігнати зло. Можливо, ці літери були розп’яттям Елль.

Він опустив лупу. На тілі літер не було, але воно було вкрите товстим шаром бруду. Бруд накопичувався роками. Навіть рідкісні ванни чи душ у місії «Стара пивоварня» не змогли його змити. Його наче набили　на її тілі, як татуювання. І як татуювання, воно розповідало свою історію. Красномовну, як вірш Рут Зардо:

Я розумію. Ти приймаєш все:

Допомогу, шмат хліба, і шалик,

Який береже від холоду,

А з ними і добре слово. Господь

Бачить, що не так, і багато

Перепадає тобі. Нічого зайвого.

Добре слово. Це нагадало йому ще дещо. Крі. Як Елль, вона жадала доброго слова. Благала про нього так само, як Елль благала про їжу.

Бруд, що в’ївся, говорив про зовнішній бік життя Елль, але мовчав про те, що відбувалося всередині, під шарами смердючого лахміття, нечистот і зморщеної від алкоголю шкіри. Дивлячись на фотографію тіла на візку, Ґамаш розмірковував про те, що ця жінка думала й відчувала. Він розумів, що все це, ймовірно, померло разом із нею. Він знав, що, можливо, дізнається її ім’я, можливо, навіть знайде її вбивцю, але, швидше за все, ніколи не розшукає її саму. Ця жінка загинула багато років тому.

Невже й на Крі чекає та сама доля, тільки пізніше?

А потім він звернув увагу на одну річ. Невелику пляму, відмінну від решти. Вона була темною і круглою, із занадто рівними краями, щоб бути випадковим брудом. Вона була на грудях.

Знову взявши лупу, він деякий час розглядав пляму. Він хотів переконатися. І коли вглядався, знову став Арманом Ґамашем.

Він знову розклав усі фотографії і прикипів очима до однієї з них особливо пильно. Потім порився в коробці з доказами, шукаючи яку-небудь маленьку річ. Щось таке, що було б легко не помітити. Але її не було.

Ґамаш акуратно склав усе в коробку і поставив біля дверей. Потім повернувся до свого теплого крісла навпроти каміна і якусь хвилину сидів, спостерігаючи, як читає Рейн-Марі, як її губи час від часу злегка ворушаться, а брови піднімаються і опускаються — це міг помітити тільки він, бо знав її дуже добре.

Потім він взяв у руки «Віднайдіть спокій» й почав читати.

Розділ чотирнадцятий

Жан Ґі Бовуар потягнувся до своєї четвертої кави з Tim Hortons[79] й охопив її долонями, щоб зігріти руки. Величезна чорна дров’яна піч у центрі кімнати старалася як могла, але поки що їй не вдавалося дати багато тепла.

Сніжило. Була десята година ранку, після вбивства минула майже доба, і команда Сюрте зібралася в імпровізованому оперативному штабі в Трьох Соснах. Вони ділили приміщення з великою червоною пожежною машиною. Білі стіни над обшитими темним деревом панелями були обклеєні детальними картами місцевості, схемами стратегії пожежогасіння та величезним плакатом, що вшановував пам’ять минулих лауреатів Літературної премії генерал-губернатора.

Це була домівка добровільної пожежної команди Трьох Сосен під керівництвом Рут Зардо.

— Tabernacle.[80] Та старезна відьма не дозволить нам її прибрати.

Бовуар тицьнув великим пальцем у бік вантажівки, що займала половину приміщення.

— Мадам Зардо озвучила причину? — поцікавився Ґамаш.

— Казала щось про необхідність бути впевненим, що вантажівка не замерзне на випадок пожежі, — відповів Бовуар. — Я запитав, коли була остання пожежа, а вона відповіла, що то конфіденційна інформація. Конфіденційна? Відколи пожежа стала таємницею?

— Починаймо. Доповідайте, будь ласка.

Ґамаш сидів на чолі столу, одягнений у сорочку з краваткою, светр із мериносової вовни і твідовий піджак. У руці він тримав ручку, утім нотатки робив зрідка. Навколо технічні працівники підключали телефони, факси і комп’ютери, встановлювали столи й дошки та розвантажували обладнання. Але Ґамаш не помічав їх. Він зосередився на доповідях.

Агент Робер Лем’є вдягнув свій найкращий недільний костюм і начистив черевики, тож тепер був вдячний за те, що його тоненький голос інстинкту заговорив, а ще більше радів тому, що зміг той голос почути. Поруч із ним молода агентка попивала каву й, нахилившись уперед, уважно слухала. Вона відрекомендувалася агенткою Ізабель Лакост. Лем’є не назвав би її привабливою — вона була не з тих, кого одразу помічаєш у барі. Але вона й не була схожа на жінку, що вештається по барах. Її швидше можна було б зустріти в лижному костюмі на горі Сен-Ремі. Природна і спокійна, без будь-якої фальші. Її одяг був простим та елегантним і добре сидів на фігурі: легкий светр, шарф і слакси. Темні очі дивилися уважно, а широка біла пов’язка не давала світло-каштановому волоссю падати на обличчя. У мочці одного вуха Лем’є помітив низку сережок. Вона одразу ж піднялася й привітала його. Інстинктивно він глянув на її ліву руку і, на свій подив, побачив обручку.

— Двоє дітей, — усміхнулася Ізабель. Вона не зводила очей із його обличчя, та все ж простежила за його поглядом. — Хлопчик Рене і дівчинка Марі. Тоi?[81]

— Я не одружений. Навіть дівчини немає.

— Це добре. Принаймні поки триває розслідування. Будь уважним. — Вона нахилилася до нього й прошепотіла: — І будь самим собою. Шеф вибирає тільки тих, хто не прикидається.

— І, мабуть, хто добре виконує свою роботу, — сказав він, думаючи, що робить їй комплімент.

— Oh, mais, franchement[82], якщо не знаєш, хто ти є, тобі не впоратися добре зі своєю роботою. Як ти можеш дізнатися правду про когось іншого, якщо не визнаєш правду про себе?

— Bon.[83] — Бовуар подався вперед. — Хороша новина в тому, що я дізнався, як електрика потрапила на льодовий майданчик на озері. Учора вдень я допитував Біллі Вільямса, хлопця, який на вантажівці привіз Сісі до лікарні. Він сказав мені, що особисто підключав ту лампу. Дозвольте мені показати. Дехто з вас ще не був на місці злочину.

Бовуар узяв в одну руку пончик у шоколадній глазурі, а в іншу — маркер і підійшов до великого аркуша паперу, прикріпленого до стіни.

— Це озеро Брюм, а це місто Вільямсбург. А це будинок Легіону. Зрозуміло?

Бовуар не був Пікассо, що було добре для інспектора відділу вбивств. Його малюнки завжди були дуже чіткими й зрозумілими. Велике коло — озеро Брюм. Менше коло, наче місяць, торкалося його краю. Вільямсбург. А хрестик недалеко від берега озера позначав Легіон-Хол.

— Так-от, насправді озера з Легіон-Холу не видно. Вам доведеться пройти цією дорогою і завернути за ріг. Утім, це лише близько п’яти хвилин пішки. Якраз перед керлінгом усі були на спільному сніданку в Легіоні-Холі. Біллі Вільямс сказав мені, що він приїхав на ковзанку ще до сніданку і виїхав на своїй вантажівці на лід.

— Це безпечно? — запитав один з офіцерів.

— Лід тут приблизно півтора фута завтовшки, — відповів Бовуар. — Він перевіряв його перед Різдвом, коли встановлював трибуни й лампу. Усе, що йому треба було зробити в день керлінгу, тобто вчора, — це знову розчистити майданчик і підключити лампу. Ранок був ясний, тож він вирішив зробити і те й те, а потім уже піти на сніданок до Легіон-Холу. Ось тут він припаркував свою вантажівку. На фотографіях із місця злочину видно сліди шин. — Відмітивши місце на льоду біля берега маленьким хрестиком, Бовуар роздав фотографії. — А тепер важливий момент. Ось його вантажівка, ось теплова лампа, вона називається променевий обігрівач, ось трибуни, а ось тут, — він намалював на папері прямокутник, — майданчик для керлінгу. Біллі Вільямс працює механіком Канадської автомобільної асоціації в цьому регіоні, тож у нього є гігантська вантажівка. Я її бачив. Справжній монстр. Колеса отакецькі! — Ґамаш прокашлявся, і Бовуар згадав, де він зараз. — Так чи так, на безбортовій платформі вантажівки є генератор, щоб запускати машини. Але знову ж таки, це не просто генератор. Він величезний. Біллі каже, що йому потрібна енергія для відігріву замерзлих напівпричепів і будівельного обладнання.

Тож він просто взяв пусковий кабель і під’єднав його до генератора з одного боку і до теплової лампи з другого. Voilà. Звідси електрика й тепло.

Агент Лем’є засовався на місці, потім перехопив погляд агентки Лакост. Вона подивилася на нього й коротко кивнула. Чи то був знак заохочення? Вона знову кивнула й виразно поглянула на нього.

— Сер, — сказав він, радіючи, що його голос не зірвався.

Бовуар перевів здивовані очі на новачка, який мав нахабство перебити його.

— Що таке?

— Ну, я про цю штуку, — Лем’є показав на малюнок, — обігрівач. Коли ми побачили його вчора, у мене виникло одне питання, та я вирішив перевірити, перш ніж щось говорити. Такі обігрівачі майже завжди працюють на пропані. Не на електриці. — Він обвів поглядом стіл. Усі погляди були спрямовані на нього. — Я подзвонив другу, який працює електриком. Він також грає тут у хокей у чоловічій лізі.

На подив Лем’є, Бовуар усміхнувся. Легка, відкрита усмішка робила його обличчя зовсім юним.

— Ви маєте рацію. Цей теж колись працював на пропані, — сказав він, — та зламався, і його збиралися викинути. Біллі Вільямс врятував його. Він знав, що зможе його під’єднати і він працюватиме достатньо добре, щоб раз на рік провести свято керлінгу. Це було кілька років тому. І досі лампа працює. Утім для підзарядки потрібен генератор.

— Агент Лем’є вчора говорив про генератор. — Ґамаш кивнув Лем’є, який сів рівніше і здавався вищим. — Боюся, я не сприйняв його припущення всерйоз. Мені дуже шкода.

Лем’є ніколи не чув, щоб перед ним вибачався начальник. Він не знав, що робити, тому ніяк не відреагував.

— Чи був генератор містера Вільямса достатньо потужним, щоб убити? — запитав Ґамаш.

— У тому й питання. Учора я з’їздив до лікарні Ковансвілю, щоб поговорити з коронеркою, докторкою Гарріс. Вона надала мені звіт про розтин. Вона знає Вільямса і каже, що його генератор достатньо потужний, щоб убити. Власне, для цього велика потужність і не потрібна. — Бовуар повернувся на своє місце, проковтнув останній шматок пончика й ручкою помішав каву. — Вона хоче поговорити з вами, шефе. Каже, що приїде сьогодні до обіду з детальнішим звітом і описом одягу, у якому була жертва. Але вона дала зрозуміти, що це не був нещасний випадок, якщо хтось із вас сумнівається.

Бовуар опустив погляд на свої нотатки. Він не знав, із чого, власне, почати. Звісно, йому не хотілося повторювати, що це був дивний, навіть, можливо, божевільний спосіб скоєння вбивства. Старший інспектор Ґамаш уже знав це. Усі це знали. Але вчора вдень докторка Шерон Гарріс наголошувала на цьому кілька разів.

— Не думаю, що ви розумієте ситуацію до кінця, інспекторе. Погляньте на це.

Докторка Гарріс зняла біле простирадло з жертви. На холодній жорсткій каталці лежало холодне жорстке тіло жінки. На її обличчі застигла злість, і Бовуар засумнівався, чи впізнає цей вираз її сім’я. Шерон Гарріс кілька хвилин кружляла навколо жінки, вказуючи на цікаві місця, наче некрополітка[84], що проводила екскурсію.

Тепер, на ранковому брифінгу, він роздав більше фотографій — їх зробила докторка Гарріс під час розтину. Поки всі їх розглядали, у кімнаті запала тиша.

Ґамаш уважно подивився на знімки, а потім передав їх агентці Лакост. Він злегка повернувся на стільці, схрестив ноги й уперся поглядом у вікно. На вулиці падав сніг, вкриваючи машини та будинки, налипаючи на гілки дерев. Ця ідилічна картина різко контрастувала з плакатами й розмовами в приміщенні старого залізничного вокзалу. З місця, де він сидів, було видно арочний кам’яний міст, що з’єднував їхній берег річки Белла-Белла з Трьома Соснами. Час від часу повільно та безшумно проїжджав автомобіль — сніг приглушував усі звуки.

У приміщенні пахло дров’яним димом, кавою в картонних стаканчиках, відчувався припах глазурі та мускусний дух старих книг. Або розкладів руху поїздів. Тут колись був залізничний вокзал. Із часом забуте, як і багато інших полустанків уздовж Канадської національної залізниці, село Три Сосни знайшло вдале застосування старій будівлі з дерева та цегли.

Ґамаш підніс руку, зігріту кавою, до носа. Ніс був холодним. І трохи мокрим. Якби він був собакою, це було б чудовою ознакою. Проте кімната прогрівалася, і після холоду нічого не могло зрівнятися з приємним відчуттям тепла, що повільно огортало все тіло.

Саме так зараз почувався Арман Ґамаш. Щасливим і задоволеним. Він любив свою роботу, любив свою команду. Він не піднімався по службових сходинках у поліції Квебеку, та змирився із цим, бо не був честолюбним. Арман Ґамаш тішився своїм життям.

До того ж зараз тривала одна з його улюблених частин роботи. Сидіти з командою і з’ясовувати, хто міг скоїти вбивство.

— Бачите її руки? А ноги? — Бовуар підняв угору кілька фотографій із тілом. — Вони обвуглені. Хтось зі свідків повідомляв про запах? — запитав він Ґамаша.

— Так, але запах був ледь чутний, — підтвердив Ґамаш.

Бовуар кивнув.

— Докторка Гарріс це підозрювала. Вона чекала, що буде запах. Горілої плоті. Більшість жертв ураження електричним струмом, яких вона бачила останнім часом, мали очевидніші ознаки. Від деяких навіть дим ішов.

Кілька слідчих відділу вбивств здригнулися.

— Буквально, — сказав Бовуар. — Більшість людей у таких випадках гинуть через високовольтні дроти. Це працівники гідроелектростанцій або технічні працівники, або ж люди, які випадково доторкнулися до одного з таких дротів. Дроти зриває буревієм, вони падають і… пуф! Смерть настає миттєво.

Бовуар зробив паузу. Тут Арман Ґамаш нахилився вперед. Він знав Жана Ґі Бовуара достатньо добре, щоб розуміти: той не вдавався до театральних ефектів. Навіть зневажав їх. Однак від коротких пауз він отримував неабияке задоволення. Вони майже завжди його видавали. Подібно до брехуна, який прочищає горло перед тим, як збрехати про щось важливе, або гравця у покер, який потирає носа, Бовуар транслював важливу новину після драматичної паузи.

— Докторці Гарріс не траплялася смерть від низької напруги вже більше ніж десять років. Автоматика поклала цьому край. Вона каже, що це майже неможливо.

Тепер уся увага була прикута до Бовуара. Навіть техніки, поглинуті своєю роботою хвилину тому, сповільнили темп і зупинилися, щоб послухати.

Майже неможливе вбивство.

Пончики й кава повиснули в повітрі на півдорозі до рота, фотографії лежали на столі, дихання, здавалося, зупинилося,

— Майже, — повторив Бовуар. — Щоб це спрацювало, мали зійтися разом кілька обставин. Сісі де Пуатьє повинна була стояти в калюжі. Посеред замерзлого озера за мінус десяти за Цельсієм вона мала стояти у воді. Вона мусила доторкнутися до чогось під напругою голими руками. Голими руками. — Він підняв руки вгору, наче команді відділу вбивств треба було нагадати, який вигляд мають руки. — Знову ж таки, на морозі вона повинна була зняти рукавички. Потім вона мусила доторкнутися до єдиної у всій місцині речі, що була під напругою. Але навіть цього було недостатньо. Струм повинен був пройти через її тіло і через ноги в калюжу. Погляньте на свої ноги.

Усі дивилися на нього.

— Ноги, ноги. Подивіться на свої ноги.

Усі обличчя пірнули під стіл, окрім Бовуара. Арман Ґамаш нахилився і подивився на свої черевики. Верх був нейлоновий, а всередині були шари тінсулейту та повсті.

— Подивіться на підошви, — досадував Бовуар.

Усі знову нахилилися.

— Ну?

— Вони гумові, — сказала агентка Ізабель Лакост. Судячи з її кмітливого обличчя, Бовуар зрозумів, що вона второпала. — Гума лита й рифлена, щоб не ковзати по льоду чи снігу. Б’юся об заклад, у нас у всіх гумові підошви.

Усі погодилися.

— У тому й річ! — вигукнув Бовуар, ледве стримуючись. — Нам доведеться обдзвонити всіх, щоб підтвердити, але б’юся об заклад, що в Квебеку не продається　жодного черевика без гумової підошви. Це був останній пункт і, можливо, найнеймовірніший у низці неймовірних обставин. Якби Сісі де Пуатьє носила черевики з гумовими чи навіть шкіряними підошвами, вона б не загинула. Вона вхопилася за щось металеве. Метал проводить електрику. Земля проводить електрику. Наші тіла проводять електрику. За словами докторки Гарріс, електричний струм подібний до живої істоти. Він відчайдушно намагається вижити. Він переходить з однієї форми в іншу, крізь метал, крізь тіло в землю. І дорогою він проходить крізь серце. А серце генерує власні електричні імпульси. Дивовижно, чи не так? Докторка Гарріс пояснила мені. Якщо електричний струм проходить безпосередньо через тіло, йому потрібно лише кілька секунд, щоб вплинути на серце. Він порушує нормальний ритм і викликає… — Він звірився зі своїми записами, — фібриляцію.

— Ось чому використовують електрифіковані електроди, щоб запустити серце, — сказала Лакост.

— І для чого імплантують кардіостимулятори. Насправді це просто батарейки, які передають серцю електричний імпульс, — погодився Бовуар, захоплений темою й тим, що має справу з фактами. — Коли Сісі торкнулася металу, її серце було вражене за лічені секунди.

— Але, — заговорив Арман Ґамаш, і всі погляди звернулися до нього, — мадам де Пуатьє мала бути заземленою.

У кімнаті запанувала тиша. На цей час вже потеплішало, та Ґамаша все одно проймав озноб. Він подивився на Бовуара і зрозумів, що це ще не все.

Бовуар засунув руку до сумки, що висіла в нього на боці, витягнув і поставив на стіл пару черевиків.

Перед ними стояло взуття Сісі де Пуатьє, виготовлене з найбілішої, найтоншої шкіри дитинчат тюленів. А на підошві, там, де у всіх інших була б гума, слідчі побачили крихітні кігтики.

Бовуар перевернув один із черевиків на бік, щоб було видно підошву. Скручені, обвуглені, кігті мали карикатурний вигляд і виявилися металевими шипами, що стирчали зі шкіряної підметки.

Арман Ґамаш відчув, як у нього стиснулася щелепа. Хто міг би носити такі чоботи? Інуїти, можливо. В Арктиці. Але навіть вони не стали б убивати тюленят. Інуїти були шанобливими і розважливими мисливцями, яким ніколи і на думку не спадало вбивати малечу. Вони не мали потреби.

Ні. Тільки нелюди вбивали дитинчат. І тільки нелюди підтримували цей промисел. Перед ними лежали два маленькі трупики. Звісно, це були тварини, утім безглузде вбивство жахало Ґамаша. Що це за жінка, яка взула тіла мертвих тюленят, яких перетворили на чоботи й устромили в них металеві кігті?

Арман Ґамаш подумав, а чи не намагається Сісі де Пуатьє в цей самий момент пояснити свій вчинок спантеличеному Богові та парі вкрай розлючених тюленів.

Розділ п'ятнадцятий

Бовуар підійшов до ще одного аркуша паперу, прикріпленого до стіни. Черевики Сісі стояли посеред столу, наче скульптура, і нагадували про те, якими дивними були і вбивця, і вбита.

— Отже, якщо підсумувати, мали зійтися разом чотири фактори, щоб убивця досяг успіху. — Бовуар говорив і записував одночасно. — А. Жертва повинна була стояти у воді. Б. Вона мала зняти рукавички. В. Вона мала доторкнутися до предмета, що був під напругою. І Г. На підошві її черевиків мав бути метал.

— У мене є звіт із місця злочину, — сказала Ізабель Лакост, яка напередодні очолила групу огляду місця злочину. — Він, звісно, попередній, але ми можемо відповісти на одне запитання. Про воду. Якщо ви подивитеся на фотографії ще раз, то побачите ледь помітний блакитний відтінок снігу навколо перекинутого стільця.

Ґамаш придивився уважніше. Він сприйняв цю пляму за тінь. На снігу, під певним кутом і за певного освітлення, тінь здавалася синьою. Але, можливо, трохи іншого відтінку. Тепер, пильно пригледівшись, він упізнав цей колір і мало не застогнав. Він повинен був здогадатися одразу! Вони всі повинні були.

Убивця міг створити калюжу лише двома способами: розтопити лід і сніг, які там були, або розлити якусь іншу рідину. Але якби він пролив каву, чай чи інший безалкогольний напій, той би замерз за дуже короткий час.

Що не замерзне?

Рідина, розроблена спеціально, щоб не замерзати.

Антифриз для омивання лобового скла. Усюдисуща світло-блакитна рідина, яку кожен у Канаді заливає галонами у свої автомобілі. Вона була розроблена для розбризкування й очищення лобового скла від сльоти та солі. І вона не замерзала.

Невже це було так просто?

— Це рідина для омивання лобового скла, — промовила Лакост.

«Мабуть, так, — подумав Ґамаш. — Принаймні щось у цій справі було простіше простого».

— Як убивця розлив антифриз так, що його ніхто не помітив? — здивувалася Лакост.

— Але ж ми не знаємо, що вбивцю ніхто не бачив, — відповів Ґамаш. — Ми не ставили цього питання. А дехто сидів поруч із мадам де Пуатьє. Ця людина могла побачити.

— Хто? — запитав Бовуар.

— Кей Томпсон.

Тепер Ґамаш підвівся й підійшов до малюнка, на якому Бовуар зобразив місце злочину. Він переповів свої розмови напередодні, а потім намалював три хрестики, згруповані навколо лампи.

— Розкладні стільці. Вони призначалися для трьох літніх жінок, які їх і принесли, але лише одна з них скористалася стільцем. Кей Томпсон сиділа на цьому. — Ґамаш вказав на одну з позначок. — Дві інші жінки грали в керлінг, а Сісі сиділа на стільці, що стояв найближче до лампи. Тепер цей стілець. — Він обвів стілець, найближчий до ковзанки. — Він лежав на боці. Саме під ним рідина, чи не так? — звернувся він до Лакост. Та кивнула.

— Він у лабораторії на дослідженні, але я підозрюю, що стілець виявиться знаряддям вбивства, — сказала вона.

— А хіба не обігрівач був знаряддям вбивства? — запитав один із агентів, повертаючись до Бовуара. — Наче ви сказали, що жертва торкалася чогось під напругою. А це лампа.

— C’est vrai[85], — визнав Бовуар. — Але, схоже, не вона її вбила. Ми вважаємо, що річ у стільці. Якщо подивитися на рани на її руках, вони відповідають формі алюмінієвих трубок на спинці стільця.

— Але як? — запитала дівчина-технік.

— Це ми й маємо з’ясувати, — відповів Бовуар.

Він був настільки поглинутий таємницею вбивства, що навіть не сказав дівчині, щоб не втручалася. Вона поставила правильне запитання. Як заряд від теплової лампи зробив зі звичайного розкладного стільця електричний?

Електричний стілець.

Жан Ґі Бовуар прокручував цю концепцію у своїх ясних, аналітичного складу мізках. Чи було це важливо? Чи існувала причина, що спонукала вбивцю облаштувати вбивство Сісі де Пуатьє як страту на електричному стільці?

Відплата? А можливо, помста? Покарання за злочин Сісі? Якщо так, то це була перша така страта в Канаді за останніх п’ятдесят років.

— Що ви думаєте? — Ґамаш звернувся до молодої жінки-техніка в комбінезоні та поясі для інструментів, що поставила запитання. — Як вас звати?

— Селін Провост, сер. Я електрикиня з технічної служби Сюрте. Я тут підключаю комп’ютери.

— Bon, Agent Provost.[86] Яка ваша теорія?

Розмірковуючи, вона цілу хвилину розглядала схему.

— Яка була напруга генератора?

Бовуар сказав. Вона кивнула і подумала ще трохи. Потім похитала головою.

— Я думала, що вбивця міг кинути кілька дротів від лампи до стільця, а потім закопати їх під снігом.

— Але?

— Але це означало б, що стілець був під напругою весь час. З того моменту, як тільки вбивця приєднав дроти. Будь-хто, доторкнувшись до нього, отримав би удар струмом. Убивця не міг гарантувати, що мадам де Пуатьє буде першою.

— А чи могла бути якась можливість вмикати і вимикати струм?

— Ніякої, хіба що від генератора вантажівки, а він створює багато шуму. Усі б помітили, що він вимикається. А якби вбивця під’єднав кабелі в останню хвилину, жінка, про яку ви говорили, що вона тут сиділа, точно б це побачила.

Ґамаш замислився. Вона мала рацію.

— Вибачте, сер.

— Є ще звіти? — запитав Ґамаш, повертаючись на місце.

Наступні двадцять хвилин різні агенти доповідали про знахідки на місці злочину, попередні аналізи, першу інформацію про жертву.

— Наразі, — доповідала агентка Лакост, — нам відомо, що Річард Лайон працює звичайним клерком на швейній фабриці. Він виконує паперову роботу і роздає завдання на зміну. Але у вільний час він винайшов ось це. — Вона показала схему.

— Досить таємниць, — сказав Бовуар. — Що це?

— Безшумні липучки. Очевидно, американські військові мають проблему. Тепер, коли вони все частіше й частіше вступають у ближні бої, тиша має вирішальне значення. Вони підкрадаються до ворожих позицій. — Лакост присіла навпочіпки і вдала, ніби кудись крадеться. — Потім готуються відкривати вогонь. Але все своє спорядження вони тримають прикріпленим до уніформи на липучках. Як тільки кишеню відкривають, липучка видає характерний звук і викриває їхню позицію. Це стало величезною проблемою. Той, хто зможе винайти безшумні липучки, заробить статок.

Ґамаш побачив, як у всіх у голові закрутилися коліщатка.

— І Лайон винайшов? — поцікавився він.

— Не зовсім, але він винайшов ось це. Система, що тримає кишені закритими за допомогою магнітів.

— Геніально, — зауважив Ґамаш.

— За винятком того, що у випадку використання у військовому однострої магніти повинні бути досить важкими. І їх потрібно по два на кишеню, а в середньому кишень близько сорока. Магнітні застібки додають десь п’ятнадцять фунтів[87] до й без того важкого спорядження.

Почулися смішки.

— У нього дев’ять патентів на різні винаходи. Усі невдалі.

— Невдаха, — промовив Бовуар.

— Проте він не полишає спроб, — сказала Лакост. — І якщо одна з його розробок спрацює, він може стати багатшим, ніж уявляв у своїх найсміливіших мріях.

Слухаючи Лакост, Ґамаш згадав запитання, яке РейнМарі поставила йому напередодні. Чому Річард Лайон і Сісі де Пуатьє одружилися? І чому вони не розлучилися? Вона така амбітна, егоїстична й жорстока, а він такий слабкий і незграбний? Швидше можна було б очікувати, що Сісі вб’є його, а не навпаки.

Тут він усвідомив, що сприймав майже як факт те, що Лайон убив свою дружину. Ґамаш знав, що сприймати щось як факт дуже небезпечно. І все ж, чи можливо, що Річарду Лайону нарешті вдалося досягти успіху? Чи вбив він дружину, щоб не ділитися з нею статком?

— У цій справі є ще дещо дивне. — Лакост вибачливо всміхнулася інспектору Бовуару. Вони разом працювали над багатьма справами, і вона добре знала його гострий аналітичний розум. Така хаотична доповідь була для нього справжніми тортурами, але він опанував себе і кивнув. — Я також пробила Сісі де Пуатьє по базі й нічого не знайшла. Хіба що посвідчення водія та медичну картку. Але ні свідоцтва про народження, ні паспорта, жодного документа, виданого понад двадцять років тому. Тоді я спробувала знайти щось на Сісі Лайон, Сесілію Лайон, Сесілію де Пуатьє. — Вона підняла руки, показуючи, що полишила надію знайти бодай якусь інформацію.

— Спробуйте пошукати на Елеонору та Анрі де Пуатьє, — запропонував Ґамаш, дивлячись у книгу, що лежала перед ним. — Згідно з її книгою, це її батьки. І пошукайте лі біен. — Він продиктував назву по буквах.

— Що це?

— Її філософія життя. Філософія, що, як вона сподівалася, замінить феншуй.

Бовуар намагався здаватися зацікавленим і водночас обізнаним. І те й інше було не про нього.

— Філософія, — продовжував Ґамаш, — яка, вона мала надію, зробить її надзвичайно багатою.

— Мотив для вбивства? — Бовуар пожвавішав.

— Можливо, якби їй це вдалося. Але схоже, що Сісі де Пуатьє була не більш успішною за свого чоловіка. Якщо це все, розподілимо завдання. Він підвівся.

— Сер, є ще дещо, — озвався агент Робер Лем’є. — Ви звеліли мені перевірити сміття з будинку Лайонів. Тож я все перебрав і склав інвентаризаційний список.

— Це зачекає, агенте, дякую, — відмахнувся Ґамаш. — У нас напружений день. Я поговорю з Кей Томпсон, дізнаюся, що вона бачила. Я хочу, щоб ти знайшов фотографа, про якого говорив Річард Лайон, — звернувся він до Бовуара, який жваво кивнув, із нетерпінням чекаючи на початок полювання. — Принаймні він напевно фотографував благодійний сніданок і керлінг. Можливо, він навіть зняв убивство. Його звуть Сол якийсь там.

— Сол Петров, — уточнила велика червона пожежна машина жіночим голосом. З-за неї з’явилася молода жінка. — Я знайшла його.

Наближаючись, вона не могла не помітити шок і навіть жах на обличчях чоловіків і жінок, що сиділи за столом. Вона не здивувалася, бо була готова до цього.

— Доброго ранку, агентко Ніколь, — привітався Арман Ґамаш.

Розділ шістнадцятий

Бовуар роздавав завдання, поки Ґамаш розмовляв із агенткою Іветт Ніколь наодинці. У будівлі станції була одна окрема кімната, де колись сидів касир і продавав квитки. Пізніше її зайняла Рут Зардо. Там стояв письмовий стіл, стілець і близько трьохсот книжок, що було, поза сумнівом, украй пожежонебезпечно.

Щойно з’явилася агентка Ніколь, старший інспектор Ґамаш підхопився на ноги, як може підхопитися засуджений, зустрічаючи неминучу страту. Він кивнув Бовуару, і його заступник усе зрозумів без слів. Ґамаш мовчки пройшов уперед, щоб зустрітися з Ніколь на півдорозі, і провів її до маленької кімнати.

Тепер Бовуар спостерігав, як команда працює з комп’ютерами і телефонами, але його думки займав шеф. І Ніколь. Ця в’їдлива, нікчемна, обмежена жіночка, яка ледь не зруйнувала їхню останню справу та сіяла чвари в команді, чий успіх був побудований на злагодженості.

— Поясніть, як ви тут опинилися, будь ласка. — Ґамаш стояв посеред тісної кімнати, височіючи над низенькою агенткою. Її коротке мишаче волосся розпатлалося не лише тому, що було під шапкою, а й через саму стрижку, яку, схоже, зробив секатором п’яний садівник. Тьмяний одяг сидів на ній незграбно, і Ґамашеві здалося, що на її колючому вовняному светрі прилип яєчний жовток. Її багрове обличчя було　подзьобане шрамами від підліткових прищів, а там, де рубців не було, шкіра мала нездоровий колір. Єдиною іскрою, що горіла в її сірих очах, був страх. «Там є ще дещо, — подумав Ґамаш. — Підступність. Вона когось боїться, але не мене».

— Мене приставили до вас, сер. — Вона пильно дивилася на нього. — Сьогодні вранці подзвонив суперінтендант Франкур і сказав, що я маю прибути до вас. Я теж здивувалася. — Вона намагалася сказати це скрушним голосом, але вийшло просто плаксиво. — Я прочитала ваші з інспектором Бовуаром робочі нотатки щодо вчорашнього вбивства.

— Яким чином?

— Суперінтендант переслав їх мені додому. І звернула увагу на ваш запис щодо фотографа, що ви вважаєте це першочерговим завданням. Я погодилася.

— Я радий це чути.

— Тобто, я подумала, що ви маєте рацію. Ну, звісно, ви маєте рацію. — Тепер вона починала хвилюватися. — Ось.

Вона простягнула руку з аркушем паперу. Він узяв його й прочитав: «Saul Petrov, 17 rue Tryhorn»[88].

— Я знайшла адресу на карті. Подивіться. Секундочку.

Вона витягла карту з кишені куртки й простягнула йому. Він не взяв. Він просто витріщився на неї.

— Я обдзвонила близько п’ятнадцяти агентств з оренди житла в цьому районі. Ніхто його не знав, але врешті-решт я знайшла ресторан «Сан-Сусі» в Сен-Ремі. Там люди дають оголошення про здачу в оренду заміських будинків. Я запитала власника, і він пригадав,

що кілька днів тому йому телефонував хлопець із Монреалю. І одразу ж винайняв це житло. Тож я подзвонила, і справді, він той самий фотограф. Сол Петров.

— Ви говорили з ним?

— Так, сер. Довелося. Щоб підтвердити його особу.

— А якщо він і є вбивця? А якщо в цей момент він спалює свої фотографії або завантажує машину? Як давно ви телефонували?

— Близько двох годин тому. — Голос Іветт Ніколь стих до шепоту.

Ґамаш глибоко вдихнув і якусь мить дивився на неї, а потім вийшов за двері.

— Інспекторе Бовуар? Будь ласка, візьміть агента і з’ясуйте, чи це той фотограф, якого ми шукаємо. Агенте Лем’є, залишіться тут. Мені потрібно поговорити з вами. — Він повернувся до Ніколь. — Сядьте і зачекайте на мене.

Вона опустилася на стілець так, ніби її ноги підкосилися.

Бовуар узяв папірець, звірився з мапою на стіні і за лічені хвилини вже був за дверима, дорогою встигнувши глянути на агентку Ніколь, яка сиділа у крихітній, тісній кімнаті й мала найнещасніший вигляд, який узагалі може мати жива людина. Несподівано для себе Бовуар відчув до неї трохи співчуття. Про темну сторону вдачі Ґамаша ходили легенди. Не тому, що вона була такою темною, а тому, що він її дуже добре приховував. З її проявами майже ніхто не стикався. Але ті, хто стикався, запам’ятовували це назавжди.

— У мене є для вас завдання, — звернувся Ґамаш до агента Лем’є. — Я хочу, щоб ви поїхали в Монреаль і дещо розпитали. Про жінку на ім’я Елль. Це не　справжнє її ім’я. Вона була жебрачкою, її вбили перед самим Різдвом.

— Це стосується справи де Пуатьє?

— Ні.

— Я зробив щось не так? — Лем’є мав пригнічений вигляд.

— Зовсім ні. Мені потрібно, щоб ви поставили для мене кілька запитань, пов’язаних із цією справою, та й для вас це буде корисно. Ви не працювали в Монреалі?

— Майже не бував, — зізнався Лем’є.

— То у вас є шанс. — Ґамаш помітив тривогу на обличчі агента Лем’є. — Усе буде гаразд. Я б не посилав вас, якби не був упевнений у двох речах. По-перше, що ви можете це зробити, а по-друге, що цей досвід стане вам у пригоді.

— Що я маю зробити?

Ґамаш йому пояснив, і вони вдвох пішли до автівки старшого інспектора. Шеф дістав із багажника картонну коробку з речовими доказами й передав її Лем’є разом з інструкціями.

Ґамаш проводжав поглядом машину Лем’є, поки та повільно їхала старим кам’яним мостом, вулицею Коммонс, об’їжджала сільську луку, а потім піднялася на вулицю дю Мулен і виїхала з Трьох Сосен. Сніг не припинявся. Старший інспектор стояв і дивився на фігури, що рухалися сільською лукою. Хтось ніс торбинки з покупками з булочної Сари чи з універсальної крамниці мсьє Беліво. Цілі сім’ї каталися на ковзанах. Дехто вигулював собак. Один пес, молода вівчарка, качався на снігу, щось викопував і підкидав у повітря.

Ґамаш сумував за Сонні.

У снігопад усі люди мали схожий вигляд. У товстих парках і шапках вони ставали невпізнанними. Ґамаш подумав, що якби він знав дітей і собак, то зрозумів би, хто там був із дорослих.

І це була одна з проблем, із якою вони зіткнулися. Узимку у Квебеку всі здавалися однаковими, як різнокольорові зефірки. Важко було навіть відрізнити чоловіків від жінок. Обличчя, волосся, руки, ноги, тіла — усе було заховане від холоду. Навіть якщо хтось бачив убивцю, чи зміг би він його впізнати?

Він дивився, як граються собаки, і з усмішкою впізнав, із чим то вони бавилися. Улюблені зимові ласощі Сонні.

Заморожені какавельки. Собаче ескімо.

Ґамаш сумував навіть за цим.

— Вам не раді в моїй команді, агентко Ніколь, — говорив Ґамаш кілька хвилин по тому, дивлячись на рябе, перелякане обличчя. З нього було досить її маніпуляцій, її зарозумілості та злоби. Він був ситий цим донесхочу під час останньої справи.

— Я розумію, сер. Це була не моя ідея. Я пам’ятаю, як я все зіпсувала минулого разу. Мені дуже шкода. Як мені довести, що я змінилася?

— Піти.

— Я б залюбки, — сказала вона з нещасним виглядом. — Справді. Я знала, що ви поставитеся до мене саме так, і, чесно кажучи, я вас не звинувачую. Я не знаю, про що я думала минулого разу. То була дурість. І зарозумілість. Але, гадаю, я змінилася. Рік у відділі наркотиків.

Вона поглянула на його обличчя, щоб зрозуміти, чи справляли її слова бодай якесь враження.

Не справляли.

— До побачення, агентко Ніколь.

Він вийшов із кімнати, знову одягнув куртку і, не озираючись, попрямував до машини.

— Вибачте, старший інспекторе, але Кей Томпсон зараз немає. Вона ночувала у своєї подруги, Емілі Лонґпре.

Сестра-господиня будинку для літніх людей у Вільямсбурзі здавалася доброзичливою і послужливою. Сам будинок містився в переобладнаному особняку, кімнати були просторі та затишні, хоча, можливо, трохи обшарпані і, безумовно, пахли тлінню. Як і самі мешканці.

Арману Ґамашу принаймні вистачило розуму посміятися із себе. Мадам Лонґпре жила у Трьох Соснах і, можливо, навіть була однією з тих безіменних постатей на сільській луці, за якими він спостерігав. Він так розлютився на агентку Ніколь, що вискочив із кімнати як вередлива дитина, якою він вважав її, сів у свою машину і помчав геть. Ось так. Тепер він опинився за кілометри від свідка, який насправді був від нього всього за кілька метрів. Він усміхнувся, і жінці залишилося тільки гадати, що так розвеселило цього здорованя.

Замість того, щоб повернутися до Трьох Сосен, Ґамаш припаркував машину біля Легіон-Холу й зайшов усередину. Двері не були замкнені, як і в більшості будинків. Він пройшовся залою. Його кроки відлунювали у великій порожній кімнаті. В одній зі стін був прохід, що сполучав приміщення з кухнею, як це зазвичай буває в кафетеріях. Ґамаш уявив собі метушню святкового сніданку, вигуки привітань, прохання принести ще чаю чи кави. Беатріс Меєр пропонує своє отруйне вариво.

Чому її називали Матінкою? Клара, схоже, думала, що він здогадається, навіть не познайомившись із нею.

Беатріс Меєр? Матінка Бі? Він похитав головою, хоча й знав, що зрештою все зрозуміє. Він обожнював такі маленькі головоломки.

Ґамаш повернувся до картини, що малювала його уява, і приєднався до людей, які були на сніданку наступного дня після Різдва. Тут було тепло й весело, всюди виднілися найбезглуздіші різдвяні прикраси, які тільки можна собі уявити. Його уяві не довелося докладати зусиль. їх ще не прибрали. Зірки та сніжинки з пластику й гофрованого паперу. Штучна ялинка, на якій бракувало щонайменше половини дротяних гілок. Паперові дзвіночки, зелені та сині сніговики, намальовані олівцем збудженими й нетерплячими, утім не надто обдарованими вихованцями дитячого садка. На піаніно, що стояло в кутку, майже напевно грали різдвяні колядки. Кімната, без сумніву, була сповнена ароматом млинців і кленового сиропу — його збирали з дерев, що оточували місто. А ще пахло яєчнею та в’яленим канадським беконом.

А що ж Сісі та її сім’я? Де вони сиділи? Хтось приєднався до неї під час останньої трапези? Хтось узагалі знав, що це була її остання трапеза?

Один із присутніх знав. Він сидів у цій самій кімнаті, їв і пив, сміявся і співав різдвяні гімни, а також планував убивство.

На вулиці старший інспектор зупинився, щоб зорієнтуватися, а потім, поглянувши на годинник, попрямував до озера Брюм. Йому завжди подобався Вільямсбург. Він дуже відрізнявся від Сен-Ремі — той був більш французьким, тоді як Вільямсбург був традиційно більш англійським, хоча дві мови і культури змішувалися, і все мінялося. Йдучи містом, Ґамаш милувався гарними будинками та крамницями, укритими сліпучим білим снігом. Було тихо: це той мир і спокій, який настає взимку, коли земля відпочиває. Через товстий шар снігу машини рухалися майже нечутно. А тротуарами без жодного звуку крокували люди. Кругом панувала тиша. Було надзвичайно спокійно.

Ґамашеві знадобилося чотири з половиною хвилини, щоб дістатися від Легіон-Холу до озера. Він не поспішав, проте мав довгі ноги і знав, що більшість людей йшла б трохи довше. Але як середній показник цей час годився.

Він стояв на узбіччі дороги й дивився вниз на озеро, пусте і вкрите снігом. Ковзанку для керлінгу майже засипало, і єдиним справжнім доказом того, що тут щось відбувалося, були трибуни — порожні й самотні, вони ніби чекали на глядачів, які вже ніколи не прийдуть.

Що робити з Іветт Ніколь? Спокій цього місця дав йому час обміркувати проблему. А вона була проблемою. Тепер він це знав. Одного разу вона його вже обдурила, але Арман Ґамаш був не з тих, кого можна обдурити вдруге.

Вона тут з якоїсь причини, і не обов’язково через убивство Сісі де Пуатьє.

Інспектор Бовуар виїхав із Трьох Сосен і попрямував у бік Сен-Ремі. Через кілька хвилин дороги лісистими та засніженими путівцями він звернув на під’їзний шлях і під’їхав до великого дерев’яного будинку. Про всяк випадок він прихопив із собою агента. Він постукав у двері і стояв, погойдуючись і намагаючись справити враження безтурботної, можливо, навіть розсіяної людини. Але почувався він зовсім інакше. Він був готовий до погоні будь-якої миті. Навіть сподівався, що без погоні не минеться. Сидіти й розмовляти — то було справою старшого інспектора Ґамаша. Його справою було бігати.

— Oui? — На порозі стояв розпатланий чоловік середнього віку.

— Мсьє Петров? Сол Петров?

— Oui, c’est moi.[89]

— Я тут із приводу вбивства Сісі де Пуатье. Я так розумію, ви знали її?

— Я чекав на вас. Щось ви забарилися. У мене є кілька фотографій, які можуть вас зацікавити.

Ґамаш скинув із плечей свою простору куртку й поправив піджак і светр, що збилися під паркою. Як і на всіх інших узимку, на ньому було багато шарів одягу. Він затримався на мить, збираючись із думками, потім зайшов до невеличкої окремої кімнати, зняв слухавку і набрав номер.

— О, це ви, Армане. Ви отримали мій подарунок?

— Якщо ви про агентку Ніколь, то так, суперінтенданте Франкур. Merci, — весело промовив у слухавку Ґамаш.

— Чим я можу вам допомогти? — Франкур говорив глибоким, рівним і люб’язним голосом. Жодного натяку на його хитре, підступне, жорстоке єство.

— Я хочу знати, навіщо ви її прислали.

— Мені здалося, що ви занадто поспішні у своїх судженнях, старший інспекторе. Агентка Ніколь працює у відділі боротьби з наркотиками вже рік, і ми нею дуже задоволені.

— Тоді чому ви відправили її до мене?

— Ви ставите під сумнів моє рішення?

— Ні, сер. Ви ж знаєте, що для мене не секрет, чого ви прагнете.

Ґамаш знав, що влучив у ціль. Отрута потекла телефонним дротом, заповнюючи собою довгу паузу.

— Навіщо ви телефонуєте, Ґамаше? — прогарчав голос, куди й поділася уся удаваність.

— Я хотів подякувати вам, сер, за те, що прислали агентку Ніколь. Joyeux Noël.

Ґамаш поклав слухавку, але встиг почути, як обірвався зв’язок. Старший інспектор отримав відповідь, яка була йому потрібна.

Він знав, що його відсторонили від прийняття важливих рішень на рівні керівництва управління поліції Квебеку. На рівні, до якого йому колись так подобалося належати. Офіційно він усе ще був начальником відділу вбивств і старшим офіцером Сюрте. Але насправді все змінилося. Після справи Арно.

Утім, наскільки серйозно все змінилося, він усвідомив лише нещодавно. До нього більше не зверталися, щоб призначити Бовуара вести інші розслідування. Після справи Арно агентку Ізабель Лакост, як, власне, й інших членів його команди, неодноразово перекидали на другорядну роботу в другорядні відціли. Ґамаш не заморочувався цим, вважаючи, що всі тимчасові переведення були справді необхідні. Йому ніколи не спадало на думку, що його людей карають за те, що зробив він сам.

Аж допоки кілька тижнів тому його безпосередній начальник і друг, суперінтендант Мішель Бребо, не запросив Рейн-Марі і його на вечерю. Після вечері він відвів Ґамаша вбік.

— Ça va, Armand?[90]

— Oui, merci, Michel. З дітьми клопіт. Ніколи не слухаються. Люк кинув роботу й хоче подорожувати світом із Софі та дітьми. Анні надто багато працює, захищаючи бідолашну корпорацію Alcoha, яку несправедливо звинувачують з усіх боків. Хіба можна вважати, що корпорація свідомо забруднювала довкілля? — Ґамаш усміхнувся.

— Я шокований.

Бребо запропонував йому коньяк і сигару. Ґамаш келих узяв, але від сигари відмовився. Вони сиділи в кабінеті Бребо в приємній тиші, слухаючи «Радіо Канади» і гомін жінок, які захопилися розмовою й сміялися.

— Що ти хотів мені сказати? — Ґамаш розвернувся у своєму кріслі і подивився в очі Бребо.

— Одного дня ти припустишся помилки, Армане, — усміхнувся його друг, бо часто не розумів, як Ґамаш угадував, про що він думає. Та передбачити все він не міг.

— Якщо вірити тобі, Мішелю, то я помилився, і дуже сильно. Той день уже минув.

— Ні, не минув.

Ось воно. І коли в розмові між двома друзями знову виникла пауза й надовго запала важка тиша, Ґамаш раптом усвідомив глибину проблеми. А також те, що за собою він мимоволі потягнув у прірву Бовуара та інших. Тепер їх ховали під шарами брехні та ненависті.

— Справа Арно все ще триває, чи не так?

Ґамаш не відривав очей від застиглого погляду Бребо. Тієї миті він зрозумів, яку мужність виявив його друг, розповівши йому про це.

— Будь обережним, Армане. Це серйозніше, ніж ти можеш собі уявити.

— Гадаю, ти маєш рацію, — визнав Ґамаш.

І ось тепер суперінтендант Франкур знову доправив до нього агентку Ніколь. Звісно, це могло нічого не означати. Можливо, Ніколь їх так допекла, що Франкур просто вирішив помститися, тому й зробив йому такий «подарунок». Так, це найімовірніше пояснення. Дрібний злий жарт, ото й тільки.

Розділ сімнадцятий

— З’їздив не дарма! — сказав Бовуар, входячи до теплого приміщення їхнього оперативного штабу і скидаючи важку куртку. Він кинув на стіл свою шапку, а за нею і рукавички. — Ви мали рацію. У фотографа є знімки.

— Чудово! — Ґамаш поплескав його по плечу. — Погляньмо.

— Але він не має їх при собі, — промовив Бовуар таким тоном, ніби старший інспектор очікував від цієї поїздки надто багато.

— Де ж вони? — запитав Ґамаш уже менш схвильованим голосом.

— Він надіслав плівку поштою в Сен-Ламбер до лабораторії, послугами якої зазвичай користується. Оплатив термінову доставку, тож плівка завтра має бути там.

— У лабораторії.

— Précisément.[91] — Бовуар відчував, що Ґамаш зустрів новину з меншим ентузіазмом, ніж він очікував. — Але він каже, що зробив сотні світлин під час сніданку та керлінгу.

Бовуар озирнувся. Ізабель Лакост була заглиблена у свою роботу на комп’ютері, а агентка Іветт Ніколь сиділа з іншого кінця столу, наче на острові, спостерігаючи за материком на ім’я Ґамаш.

— Він щось бачив? — поцікавився старший інспектор.

— Я запитав. Він стверджує, що як фотограф він був настільки зосереджений на зйомці, що не звертав уваги на те, що відбувається. Він був здивований, як ніхто інший, коли Сісі несподівано впала. Але головне, він сказав, що мав фотографувати Сісі й тільки її, тож його камера весь час була націлена на неї.

— Тоді він, напевне, щось бачив, — сказав Ґамаш.

— Напевне, — визнав Бовуар, — але, можливо, він не зрозумів, що бачив. Якби її зарізали, забили або задушили, він, мабуть, відреагував би, але там усе було не так очевидно. Сісі лише підвелася й торкнулася стільця, що стояв попереду. У тому нічого дивного і вже точно нічого загрозливого.

Це факт.

— Чому вона так зробила? — не розумів Ґамаш. — Твоя правда. Звісно, це не привернуло б ніякої уваги, але вчинок все одно дивний. І те, що Петров фотографував свою клієнтку, а не вбив її струмом, лише його слова.

— Я згоден, — сказав Бовуар, гріючи руки біля дров’яної печі і тягнучись до кавника. — Склалося враження, що він дуже хотів допомогти. Можливо, навіть занадто.

У світі Бовуара будь-яка послужливість одразу викликала підозру.

Емілі Лонґпре накривала стіл на трьох, складаючи та розгладжуючи полотняні серветки старанніше, ніж вони того потребували. У цих одноманітних рухах було щось заспокійливе. Матінка ще не приїхала, але вона незабаром буде. Судячи з годинника на стіні кухні, полуденне заняття з медитації, яке вона проводила, незабаром закінчувалося.

Кей дрімала, але Ем ніяк не вдавалося розслабитися. Замість того щоб, як зазвичай, спокійно сидіти із чашкою чаю і читати свіжий номер «Ля Прес»[92], вона витирала пил із кулінарних книжок і поливала кімнатні квіти, у яких уже було й так забагато вологи, — робила що завгодно, аби лише відволіктися від думок, що вирували в її голові.

Вона помішала гороховий суп, що варився у великій каструлі, щоб м’ясна кістка швидше віддала свій смак. Анрі терпляче сидів біля її ніг, не відриваючи від Ем своїх темно-карих очей, наче сподіваючись однією силою волі змусити кістку вилетіти з каструлі й потрапити прямо до його нетерплячої пащі. Поки Ем метушилася в кухні, він крутив хвостом і всіляко намагався потрапляти їй під ноги.

Кукурудзяний хліб підійшов, можна поставити в духовку. На той час, як він спечеться, Матінка повернеться.

І, звісно, за пів години машина Беатріс Меєр під’їхала до будинку Ем. Матінка вилізла з автівки й без жодних вагань попрямувала до дверей слизькою доріжкою. Її центр тяжіння був так низько, що, як часто казала Кей, вона не могла впасти, навіть якби захотіла. Так само, за словами Кей, Матінка не могла потонути. З якоїсь незрозумілої Ем причини Кей ніколи не втомлювалася обговорювати способи, якими Бі могла зустріти свого Творця. Матінка Бі віддячувала їй, не втомлюючись пояснювати, що вона принаймні має перспективу зустрітися з Ним.

Три давні подруги сиділи за зручним кухонним столом. Перед ними стояли тарілки із супом і лежали　скибки свіжого, ще теплого хліба, на якому тануло масло. Анрі наказали вийти з кімнати, однак він згорнувся калачиком під столом і уповав на крихти.

Десять хвилин по тому, коли приїхав Ґамаш, усі тарілки все ще були повні — суп захолов, його ніхто так і не торкнувся. Якби Ґамашу спало на думку підкрастися до бокового вікна і зазирнути всередину, він побачив би трьох подруг, які молилися, обступивши стіл і взявшись за руки. І їхній молитві, здавалося, не буде кінця.

— Не турбуйтеся через сніг, старший інспекторе, — сказала Ем, коли Ґамаш озирнувся на сліди, що залишилися від черевиків на кам’яній підлозі її передпокою. — Ми з Анрі постійно розносимо його по всьому будинку.

Вона кивнула в бік цуценяти німецької вівчарки місяців шести, яке, схоже, було готове ось-ось вибухнути від радості. Натомість його хвіст несамовито вихляв, а зад, начебто залишаючись на підлозі, рухався так завзято, що міг би викресати вогонь, подумав Ґамаш.

Гості відрекомендувалися, зняли черевики й вибачилися за те, що перервали обід. На кухні пахло франко-канадським домашнім гороховим супом і свіжоспеченим хлібом.

— Намасте! — сказала Матінка, склавши долоні та злегка вклонившись чоловікам.

— О боже! — промовила Кей. — Тільки не знову.

— Намасте? — перепитав Ґамаш.

Бовуар промовчав, бо то була літня жінка, anglaise[93], до того ж одягнена в пурпуровий каптан. Такі люди весь час мололи нісенітниці.

Шеф церемоніально вклонився у відповідь. Бовуар вдав, що не помітив.

— Це давнє, освячене віками вітання, — пояснила Беатріс Меєр, пригладжуючи своє неслухняне руде волосся й кидаючи стурбований погляд на Кей, яка просто не звертала на неї уваги.

— Дозвольте? — Шеф вказав на Анрі.

— На ваш страх і ризик, мсьє. Він може зализати вас до смерті, — попередила Ем.

— Швидше захлинеться слиною, — сказала Кей, розвернулася й покрокувала вглиб будинку.

Ґамаш опустився на коліна й почухав Анрі за вухами, які стирчали на голові, як два вітрила. Пес одразу ж ліг на спину й підставив животик. Ґамаш почухав і животик.

Ем провела гостей через кухню до вітальні.

Будинок був затишним і комфортним і нагадував бабусину хату, де не могло статися нічого поганого.

Навіть Бовуар розслабився й почувався як удома. Ґамаш подумав, що тут усі почувалися як удома. Надто поруч із цією жінкою.

Емілі Лонґпре перепросила й за мить повернулася з двома тарілками супу.

— Схоже, ви голодні, — просто сказала вона й знову зникла на кухні.

Чоловіки не встигли запротестувати, як опинилися на стільцях біля каміна, а перед ними на підносах стояли дві миски супу, що парував, і кошик кукурудзяного хліба. Ґамаш розумів, що поводиться не зовсім щиро. Він, звісно, міг би почати розмову раніше, щоб не змушувати трьох літніх жінок чекати, але Емілі Лонґпре мала рацію. Вони були голодні.

Тож слідчі відділу вбивств поліції Квебеку їли й слухали літню трійцю, яка відповідала на їхні запитання.

— Ви можете розповісти нам, що сталося вчора? — звернувся Бовуар до Кей. — Я так розумію, проходив матч із керлінгу.

— Матінка якраз очистила дім, — почала Кей, і Бовуар одразу ж пошкодував, що вирішив почати з неї. Ні одне слово в її реченні не мало жодного сенсу.

Матінка якраз очистила будинок. Rien[94] жодного сенсу. Ще одна схиблена англійка. Ця, щоправда, була цілком передбачуваною. Бовуар був упевнений, що на неї вже давно чекає божевільня. Зараз вона сиділа перед ним, захована під шарами товстих светрів і ковдр. Вона була схожа на кошик для білизни. Кошик із головою. Дуже маленькою, дуже старою голівкою. Усі десять волосинок на її крихітному зачарованому скальпі стояли дибки, наелектризовані зимовою статичною електрикою в будинку.

Вона була схожа на маріонетку на нитках.

— Désolé, mais qu’est-ce que vous avez dit?[95], — спробував він іще раз, французькою.

— Матінка. Якраз. Очистила. Дім.

Стара жінка говорила дуже виразно, напрочуд сильним голосом.

Ґамаш, який уважно спостерігав за тим, що відбувалося, помітив, що Емілі та Беатріс обмінюються усмішками. Не зловтішно, а так, ніби почули давно й добре відомий їм жарт.

— Ми говоримо про одне й те саме, мадам? Про керлінг?

— О, я розумію, — розсміялася Кей. — Бовуар відчув у цьому сміхові доброзичливість, обличчя жінки　 з підозрілого й ущипливого стало дуже приємним. — Так, вірите чи ні, я кажу про матч. Матінка — це вона. — Вона вказала кострубатим пальцем на свою подругу в каптані. Його це чомусь не здивувало. Він одразу зненавидів «Матінку», хоча б через це ім’я. Матінка. Хто наполягатиме на тому, щоб його називали Матінкою? Хіба що вона була матінкою-настоятелькою, але, дивлячись на неї, Бовуар сумнівався в цьому.

Він знав, що з нею буде морока. Він відчував це, хоча ніколи не сказав би про свої передчуття вголос, надто при Ґамашеві.

— Що це означає, мадам? — Бовуар повернувся до Кей і відкусив шматок кукурудзяного хліба, пильнуючи, щоб масло не потекло по підборіддю.

— «Очистити дім» — це термін із керлінгу, — сказала Кей. — Ем може пояснити краще за мене. Вона була скіпом, капітаном команди.

Бовуар повернувся до мадам Лонґпре. Її блакитні очі дивилися вдумливо, жваво й, можливо, трохи втомлено. Її волосся було пофарбоване у світло-каштановий колір і гарно укладене. Вона здавалася стриманою, доброю і нагадувала йому Рейн-Марі Ґамаша. Він коротко глянув на шефа, який слухав розмову зі звичною для нього спокійною зосередженістю. Цікаво, чи побачив шеф у мадам Лонґпре свою дружину за тридцять років?

— Ви коли-небудь грали в керлінг, інспекторе? — запитала Ем Бовуара.

Запитання здивувало, навіть образило Бовуара. Керлінг? Він був центральним нападником хокейної команди поліції Квебеку. У тридцять шість років він громив хлопців на десять років молодших за себе. Керлінг? Він соромився вимовляти це слово навіть подумки.

— Я так розумію, що ні, — продовжила Ем. — Дуже шкода. Це дивовижний вид спорту.

— Вид спорту, мадам?

— Mais oui.[96] Дуже складний. Вимагає чіткої зорово-моторної координації та вміння тримати рівновагу. Спробуйте.

— Продемонструєте нам? — Ґамаш заговорив уперше відтоді, як вони сіли. Він тепло подивився на Ем. Вона всміхнулася у відповідь і кивнула.

— Як щодо завтрашнього ранку?

— Чудово, — відповів Ґамаш.

— Можете описати, що відбувалося до того моменту, коли ви зрозуміли, що щось не так, і потім? — Бовуар повернувся до Емілі, яка здалася йому більш- менш притомною.

— Ми грали в керлінг майже годину. Це був товариський матч, тож він був коротшим за звичайний. До того ж ми грали просто неба й не хотіли, щоб хтось змерз.

— Не вийшло. Мені було холодно. Я не пам’ятаю, щоб колись так змерзла, — утрутилася Кей.

— Ми програвали, як завжди, — продовжила Ем. — У якийсь момент я зрозуміла, що в домі повно каменів суперників.

Побачивши вираз обличчя Бовуара, вона пояснила:

— Дім — це яблучко, ті червоні кільця, намальовані на льоду. Це місце, куди ви маєте доправити свої гранітні бити. Команда суперників грала чудово, тож дім був повний їхніх каменів. І я попросила Матінку зробити те, що називається «очистити дім».

— Я закручую та шпурляю свій камінь. — Матінка встала й виставила праву руку перед собою, потім　занесла її за спину, далі одним швидким рухом опустила її вниз і знову виставила перед собою, зображуючи маятник, що гойдається. — Камінь летить ковзанкою й вибиває якнайбільше каменів із дому.

— Схоже на розбиття піраміди в більярді, — сказав Бовуар і по обличчях жінок зрозумів, що для них це мало такий самий сенс, як для нього «очищення дому».

— Я обожнюю цей момент, — зауважила Матінка.

— Насправді, — додала Ем, — це так захопливо, що стало традицією на товариських матчах, які проводяться на День подарунків. Я переконана, що більшість людей приходять на озеро лише для того, щоб подивитися, як Матінка «очищає дім».

— Дуже ефектно, коли стукотить камінь, — сказала Матінка.

— І дуже гучно! — додала Кей.

— Зазвичай це означає кінець гри. Після цього ми здаємося, — сказала Ем. — А потім всі повертаємося до Легіон-Холу, щоб випити гарячого рому з вершковим маслом і спеціями.

— Але не вчора, — зауважив Бовуар. — Що сталося вчора?

— Я ні про що не підозрювала, поки всі не почали бігти до Кей і Сісі де Пуатьє, — відповіла Матінка.

— Я теж нічого не знала, — сказала Ем. — Я стежила за каменем Матінки. Всі дивилися на нього. Потім залунали гучні оплески, вітання, але раптово гул емоцій затих. Я подумала…

— Що ви подумали, мадам? — запитав Ґамаш, побачивши її вражене обличчя.

— Вона подумала, що то я перекинулася, — відповіла Кей. — Так?

Ем кивнула.

— Не пощастило. Вона переживе нас усіх, — не втрималася від глузування Матінка. — їй уже сто сорок п’ять років.

— Це мій IQ, — відказала Кей. — Насправді мені дев’яносто два. А Матінці сімдесят вісім. Нечасто зустрінеш людей, чий вік перевищує їхній IQ.

— Коли ви зрозуміли, що щось сталося? — недбало запитав Бовуар у Кей, намагаючись не показати, що саме це питання було ключовим. Перед ними сидів єдиний свідок злочину.

Кей на мить замислилася. Її маленьке зморшкувате обличчя було схоже на місіс Картопляну голову[97], яка задовго пролежала на сонці.

— Та жінка, яка померла, Сісі, здається? Вона сиділа на стільці Ем. Ми завжди приносили власні складні стільці і ставили їх під обігрівачем. Усі були дуже люб’язні та дозволяли нам займати найтепліші місця. Окрім тієї жахливої Сісі…

— Кей! — дорікнула подрузі Емілі.

— Вона насправді була жахливою, ми всі це знаємо. Завжди командувала людьми, переставляла речі, усе рівняла. Я розставляла сіль і перець на столи для сніданку в Легіон-Холі, а вона ходила і пересувала їх. І скаржилася на чай.

— То був мій чай, — сказала Матінка. — Вона ніколи не пила натурального, органічного, трав’яного чаю, хоча вдавала, що була в Індії.

— Будь ласка, не треба, — промовила Емілі, — бідолашна жінка померла.

— Ми із Сісі сиділи поруч, приблизно за п’ять футів одна від одної. Як я вже казала, було досить холодно, а на мені було багато одягу. Я, мабуть, задрімала. А потім така картина: Сісі стоїть біля стільця Матінки й береться за спинку, ніби хоче підняти його й кинути. Але вона якось тремтить. Усі навколо щось радісно вигукують, плескають, і тут до мене дійшло, що Сісі зовсім не аплодує, вона кричить. Потім вона відпускає стілець і падає.

— Що ви зробили?

— Звісно, я підвелася, щоб подивитися, що сталося. Вона лежала на спині, і відчувався дивний запах. Гадаю, я, напевно, закричала, бо наступне, що я пам’ятаю — усі ці люди навколо. Потім за справу взялася Рут Зардо. Владна жінка. Пише жахливі вірші. Нічого не римується. Мені завжди подобався Вордсворт[98].

— Чому вона підвелася зі стільця? — поквапився запитати Бовуар, перш ніж Кей або Ґамаш, або обоє разом не почали щось цитувати.

— Звідки мені знати?

— Ви бачили ще когось біля стільців? Когось, хто нахилявся над ними, скажімо? Чи, може, розлив напій?

— Нікого, — твердо відповіла Кей.

— Мадам де Пуатьє взагалі з вами розмовляла? — запитав Ґамаш.

Кей завагалася.

— Здається, її непокоїв стілець Матінки. Щось у ньому засмучувало її, гадаю.

— Що? — запитала Матінка. — Ти не розповідала мені про це. Що могло засмутити її в моєму стільці, окрім того, що він був мій? Ця жінка хотіла мене дістати. І померла, тримаючись за мій стілець.

Обличчя Матінки набуло кольору її балахону, її різкий голос наповнив тиху та спокійну кімнату. Здавалося, вона усвідомила, яке справляє враження, і опанувала себе.

— Що ви маєте на увазі, мадам? — запитав Ґамаш.

— Ви про що?

— Ви сказали, що мадам де Пуатьє хотіла вам насолити. Що ви мали на увазі?

Матінка раптом наче розгубилася, злякалася й одразу подивилася на Емілі та Кей.

— Вона мала на увазі, — сказала Кей, рятуючи подругу, — Що Сісі де Пуатьє була дурною, пустопорожньою, мстивою жінкою. І вона отримала те, на що заслуговувала.

Агент Робер Лем’є блукав поверхами штаб-квартири управління поліції в Монреалі — будівлі, яку він бачив на агітаційних плакатах, але ніколи не відвідував. На агітаційних плакатах офіцера у формі поліції Квебеку шанобливо оточувала юрба щасливих мешканців провінції. Такого він теж у реальному житті ніколи не бачив.

Двері, де на матовому склі був трафаретний напис з іменем, яке дав йому старший інспектор Ґамаш, виявилися зачиненими.

Лем’є постукав і поправив шкіряний ремінь сумки, що висіла в нього на плечі.

— Venez[99], — гримнув голос ізсередини.

Худий лисий чоловік підняв голову з-за похилого столу. Єдиним джерелом світла в кабінеті була яскрава　пляма, яку відкидала маленька настільна лампа. Лем’є не бачив, крихітна ця кімната чи простора, хоча здогадувався. Він відчув напад клаустрофобії.

— Ви Лем’є?

— Так, мсьє. Мене прислав старший інспектор Ґамаш. — Він зробив крок углиб кімнати із запахом формальдегіду та владним мешканцем.

— Я знаю. Інакше б ви переді мною не стояли. Я зайнятий. Давайте мені те, що принесли.

Лем’є порився в сумці й витягнув фотографію брудної руки Елль.

— І що?

— Ось тут, бачите? — Лем’є провів указівним пальцем посередині руки.

— Ви маєте на увазі ці плями крові?

Лем’є кивнув, намагаючись триматися солідно і молячись Богу, щоб цей грубіян не запитав його, чому саме старшого інспектора цікавлять ті плями.

— Я розумію, що він має на увазі. Незвичний випадок. Гаразд, передайте старшому інспектору: коли зроблю, тоді зроблю. А тепер ідіть геть.

Агент Лем’є не забарився.

— А це цікаво, — зауважив Бовуар, повертаючись із Ґамашем до оперативного штабу дорогою, яку швидко заносило снігом.

— Що тебе зацікавило? — запитав Ґамаш, який ішов упевнено, заклавши руки за спину.

— Матінка. Вона щось приховує.

— Можливо. Але чи може вона бути вбивцею? Вона весь час була на майданчику.

— Але вона могла під’єднати дріт до стільця ще до початку матчу.

— Так. I могла розлити рідину для омивання лобового скла. Але як вона змусила Сісі доторкнутися до стільця раніше за інших? Там бігали діти. Будь-хто з них міг схопитися за спинку. І Кей могла.

— Поки ми там були, ці двоє постійно заїдалися. Можливо, жертвою мала стати мадам Томпсон. Можливо, Матінка вбила не ту людину.

— Це можливо, — сказав Ґамаш. — Але я не думаю, що мадам Меєр ризикуватиме життями інших.

— То всі, хто грав у керлінг, поза підозрою? — розчаровано запитав Бовуар.

— Гадаю, що так, але коли ми завтра зустрінемося з мадам Лонґпре на озері, усе стане зрозуміліше.

Бовуар зітхнув.

Він щиро дивувався, як так сталося, що ця громада досі не померла від нудьги. Одна лише розмова про керлінг висмоктувала з нього волю до життя. Якийсь англійський жарт, привід загорнутися у плед і погорланити. Більшість англійців, як він помітив, не люблять підвищувати голос. Франкомовні канадці постійно жестикулювали, кричали та обіймалися. Бовуар не розумів, навіщо англійцям узагалі руки, хіба що для того, щоб носити за собою всі свої гроші. Керлінг принаймні давав їм привід викричатися. Чемпіонат Канади з керлінгу він дивився на телеканалі Сі-Бі-Сі[100] один раз, та й то кілька хвилин. І запам’ятав лише купку чоловіків із мітлами, які витріщалися на гранітні бити, поки один із них лементував.

— Як можна було вбити електричним струмом Сісі де Пуатьє, і щоб ніхто цього не помітив? — дивувався　Бовуар. Вони саме увійшли до теплого приміщення свого оперативного штабу, тупотячи ногами, щоб обтрусити сніг із чобіт.

— Не знаю, — зізнався Ґамаш, проходячи повз агентку Ніколь, яка намагалася зустрітися з ним поглядом. Вона досі сиділа на тому самому місці за порожнім столом.

Ґамаш, обтрусивши пальто, повісив його на вішак. Поруч із ним Бовуар старанно зчищав сніг зі своєї куртки.

— Добре, що не доводиться розгрібати це.

— Якби кожен розгрібав сніг біля власного будинку, усе місто було б чистим, — промовив Ґамаш.

Помітивши спантеличений вираз обличчя Бовуара, він додав:

— Емерсон[101].

— Лейк і Палмер[102]?

— Ральф і Волдо.

Ґамаш пішов до свого столу, знаючи, що має зосередитися на справі, але його думки поверталися до Ніколь. Він запитував себе, чи не зайшли вони обоє надто далеко.

«Емерсон, Ральф і Волдо? Що то було? — подумав Бовуар. — Напевно, якась невідома група хіпі з 60-х. Тексти їхніх пісень не мали жодного сенсу».

Поки Бовуар наспівував Lucky Man[103], Ґамаш завантажив повідомлення, які йому надійшли.

Упродовж пів години він читав, слухав звіти, а потім одягнув пальто, шапку й рукавички та вийшов на вулицю.

Сніг усе падав, а старший інспектор обходив сільську луку, коло за колом. Проминав людей на снігоступах і на лижах. Махав рукою селянам, які розчищали стежки та під’їзні доріжки. За кермом снігоочисника проїхав Біллі Вільямс, скидаючи кучугури снігу з дороги на сусідні газони.

Здавалося, ніхто не заперечував. Що таке ще один фут?

Але здебільшого Ґамаш думав.

Розділ вісімнадцятий

— Сер!

— Сер!

— Сер!

Коли Ґамаш повернувся до їхнього оперативного штабу, його зустрів хор голосів — усім він був потрібен.

— Сер, агент Лем’є на лінії з Монреалю.

— Попросіть його зачекати. Я поговорю з ним там, — він кивнув у бік окремої кімнати.

— Сер! — покликала агентка Ізабель Лакост через кімнату. — У мене тут проблема.

— Сер! — До нього підійшов Бовуар. — Ми телефонували до лабораторії щодо фотографій. Вони ще не отримали їх, але повідомлять, щойно отримають.

— Добре. Піди подивись, чи зможеш ти допомогти агентці Лакост. Я скоро повернуся. Агентко Ніколь?

Будь-яка діяльність у приміщенні завмерла. Здавалося неможливим, що какофонія могла вщухнути так швидко, але це сталося. Усі погляди зупинилися на Ніколь, а потім повернулися до Ґамаша.

— Ходімо зі мною.

Присутні провели очима Ніколь до крихітного кабінету Ґамаша.

— Будь ласка, сідайте, — Ґамаш кивнув на єдиний стілець у кімнаті, потім підняв слухавку. — З’єднайте мене з Лем’є, будь ласка. — Він почекав хвилину. — Агенте? Де ви зараз?

— Я в місії «Оулд Бруері». Тільки-но із Сюрте. Він зробить те, що ви просили.

— Не знаєте коли?

— Ні, сер.

Ґамаш усміхнувся. Він уявив собі Лем’є в тій жахливій кімнаті з тим непересічним, талановитим, жахливим чоловіком. Бідолашний Лем’є.

— Чудова робота.

— Дякую. Ваша правда. Тут, у місії, торбешницю знали.

Голос Лем’є звучав схвильовано, наче він щойно розщепив атом.

— Знали як Елль?

— Так, сер. Вони не знають іншого імені. Але ви мали рацію щодо іншого. Зі мною директор місії. Може, передати йому слухавку?

— Як його звати?

— Террі Мошер.

— Oui, s’il vous plaît.

З’єднайте з мсьє Мошером.

Після паузи у слухавці пролунав глибокий, владний голос.

— Bonjour,

старший інспекторе.

— Мсьє Мошер, хочу пояснити, що це не наша юрисдикція. Це вбивство в Монреалі, але нас запросили провести певні слідчі дії.

— Я розумію, старший інспекторе. Відповідаю на ваше запитання. Елль була дуже замкнутою, як і більшість тут, тому я не знав її добре, та й ніхто з персоналу не знав. Але я порозпитував, і дехто з працівників кухні згадав, що в неї був кулон на шиї. На їхню думку, то старовинна срібна прикраса.

Ґамаш заплющив очі й промовив коротеньку молитву, перш ніж поставити наступне запитання.

— Хтось пам’ятає, який він він був на вигляд?

— Ні. Я запитав, і одна з кухарок сказала, що колись завважила про кулон, аби підтримати розмову, та Елль одразу ж заховала його. Здається, вона дуже ним дорожила. Утім, безхатьки можуть надавати велике значення найдивнішим речам. У них з’являється зацикленість, одержимість. Схоже, це було одне з таких дивацтв Елль.

— Одне? У неї були інші?

— Можливо, але якщо були, то ми про це не знаємо. Ми намагаємося поважати їхнє приватне життя.

— Не буду вас затримувати, мсьє Мошер. Ви, напевне, зайняті.

— Зима завжди додає клопоту. Сподіваюся, ви знайдете того, хто її вбив. Зазвичай вони стають жертвами погоди. Сьогодні вночі очікується вбивчий холод.

Обидва чоловіки поклали слухавку з думкою, що було б непогано познайомитися зі співрозмовником.

— Сер! — Бовуар просунув голову у двері. — Ви не могли б вийти й подивитися дещо в агентки Лакост?

— Буду за хвилину.

Бовуар зачинив двері, встигнувши кинути оком на агентку Ніколь, яка сиділа на стільці мов статуя. Тьмяний, мішкуватий одяг, зачіска, що вийшла з моди десять років тому, сірі очі і сіре обличчя. Більшість жінок у Квебеку, особливо франкомовні мешканки провінції, мали стильний і навіть елегантний вигляд. Молодь часто можна було побачити в досить сміливому вбранні. Навіть у поліції Квебеку. Агентка Лакост, наприклад, була лиш трохи старша за Ніколь, але, здавалося, прибула з іншої планети. Вона елегантно трималася. Волосся завжди чисте, стрижка невигадлива, утім стильна; простий одяг вирізнявся вдало підібраними　кольорами та підкреслював її індивідуальність. Звісно, вбрання і спосіб триматися Ніколь теж були унікальними. їх вирізняла сірість. Бовуар волів залишитися й почути, як шеф проперчить її за те, що вона насмілилася з’явитися знову.

Щойно двері зачинилися, думки Ґамаша повернулися до молодої жінки, що сиділа перед ним.

Вона дратувала його. Від одного лише погляду на її жалісне обличчя та манери жертви у нього мурахи забігали по шкірі. Злоблива й зарозуміла маніпуляторка. Він знав це.

Але він також знав, що чинив неправильно.

Він думав про це, обходячи сільську луку. Він проходив коло за колом, але завжди повертався до одного й того самого місця.

Він чинив неправильно.

— Пробач, — сказав він, дивлячись їй прямо в очі.

Вона озирнулася, ніби готуючись до продовження. Пробач, але тебе звільнено. Пробач, але ти їдеш додому. Пробач, але ти жалюгідна невдаха, і я не хочу, щоб ти навіть близько підходила до цього розслідування.

І вона не помилилася. То був лише початок.

— Я ігнорував тебе, і це було неправильно.

Проте вона чекала, спостерігаючи за його обличчям, за глибоким карими очима, такими суворими й задумливими. Чоловік із доглянутими вусами й волоссям дивився на неї зверху вниз, недбало схрестивши руки на грудях. У маленькій кімнаті злегка пахло сандалом. Запах був настільки тонким, що вона подумала, чи не здається їй це, але вирішила, що ні. Усі її почуття були загострені в очікуванні страти. Наступного вироку, який із ганьбою відправить її назад до Монреалю. Назад до наркотиків. І назад до її крихітного, бездоганного　будиночка в східному Монреалі, з городом, який тепер під снігом, і батьком, який так пишається її успіхами.

Як би вона сказала йому, що її знову звільнили? Це був її останній шанс. Занадто багато людей розраховували на неї. Не тільки її батько, а й суперінтендант Франкур.

— Я даю вам іще один шанс, агентко. Я хочу, щоб ви вивчили минуле Річарда Лайона та його доньки Крі. Школа, фінанси, друзі, родина. Ця інформація потрібна мені на завтрашній ранок.

Ніколь підвелася, наче уві сні. Перед нею стояв старший інспектор Ґамаш, і вперше від моменту своєї появи тут вона побачила на його обличчі легку усмішку, а в його очах — теплоту.

— Ви казали, що змінилися?

Ніколь кивнула.

— Я знаю, що минулого разу поводилася жахливо. Мені дуже шкода. Цього разу я постараюся. Справді.

Він пильно подивився на неї й кивнув. Потім простягнув руку.

— Добре. Тоді, можливо, ми зможемо почати все спочатку. З чистого аркуша.

Вона вклала свою маленьку руку в його.

Цей йолоп повірив їй.

Із приміщення оперативного штабу Бовуар бачив, як вони потиснули руки, і палко сподівався, що вони прощаються, але певні сумніви залишалися.

Ніколь вийшла з кімнати, і він поспішив до Ґамаша.

— Ви не зробили цього.

— Не зробив чого, Жане Ґі?

— Ви чудово розумієте. Ви ж не повернули її до команди?

— Я не мав вибору. До мене її приставив суперінтендант Франкур.

— Ви могли б відмовитися.

Ґамаш усміхнувся.

— Треба правильно розставляти пріоритети, Жане Ґі. Це не та битва, у яку мені варто вступати. До того ж вона дійсно могла змінитися.

— О боже! Скільки разів ви наступатимете на ті самі граблі?

— Гадаєш, я припускаюся тієї самої помилки?

— А ви так не думаєте?

Ґамаш поглянув у вікно на Ніколь, яка вже сиділа за комп’ютером.

— Ну, принаймні я знатиму, коли пригинатися.

— Ви вже трохи пригнулися, сер. Ви ж їй не вірите, чи не так?

Ґамаш вийшов зі свого закапелка й попрямував до агентки Ізабель Лакост.

— Що у вас?

— Я займаюся цим увесь ранок і не можу знайти нічого на Сесілію де Пуатьє або її батьків. Жодної згадки. Я відсканувала її книжку, до речі, дивну, щоб пошукати там якісь зачіпки. Ви згадували Францію, тож я вже надіслала запит до їхнього департаменту поліції. Пів години тому я отримала ось таку відповідь.

Ґамаш нахилився до комп’ютера і прочитав електронного листа з Парижу.

Не відволікайте нас своїми розіграшами.

— Zut alors[104], — промовив Ґамаш. — І що ти зробила?

— Я написала відповідь.

Вона показала йому іншого листа.

Шановні тупі, безглузді виродки!

У вас, сучих дітей, мізки вже так глибоко в сраці, що ви не впізнали б законний запит, навіть якби вас укусили за ваші маленькі висохлі яєчка. Поки ви у своєму довбаному департаменті поліції Парижу мрієте про день, коли у вас буде бодай половина нашого розуму, ми тут розкриваємо злочини. Свинячі висерки.

З повагою агентка Ізабель Лакост, управління поліції Квебеку

— Що ж, як варіант, — усміхнувся Ґамаш.

Бовуар був неабияк вражений і з нетерпінням чекав на нову фантазію колеги.

— Я не надіслала його, — Лакост із жалем поглянула на повідомлення на комп’ютері. — Натомість я зателефонувала до відділу вбивств у Парижі, — сказала вона. — Якщо за кілька хвилин нас не з’єднають, я зателефоную ще раз. Я не розумію, що вони хотіли сказати. Ви мали з ними справу, сер?

— Кілька разів. І ніколи не отримував такої відповіді.

Він знову подивився на лаконічне повідомлення з Парижу. Ще одна річ у цій справі, яка, здавалося, не мала жодного сенсу.

Чому вони вирішили, що це розіграш?

Ґамаш сів за стіл і почав переглядати стос паперів і звітів, що чекали на нього. Він натрапив на складений Лем’є список вмісту сміттєвого контейнера Сісі де Пуатьє. Це була рутинна перевірка, яка нечасто допомагала, оскільки вбивці майже ніколи не викидали докази у власний смітник — не настільки вони були　 дурними. Та Річард Лайон справив на Ґамаша враження якщо не дурня, то його близького родича.

Старший інспектор налив собі кави, сів і почав читати.

Залишки їжі

Коробки з-під молока та піци

Старий зламаний браслет

Дві пляшки з-під вина, дешевого сорту　Газети

Порожня коробка з-під пластівців, фруктові кільця

Відеокасета — «Лев узимку»

Пластикові контейнери з-під соку

Обгортки від батончиків «Марс»

Пакувальний папір із подарунків

Коробка з інуїтської художньої крамниці в Монреалі

Ці люди не переймалися сортуванням сміття, подумав Ґамаш. Він припустив, що відеокасета опинилася в смітнику, бо зламалася, а в коробці з інуїтської крамниці містилися черевики. Ніяких дротів, які можна було б протягнути від обігрівальної лампи, не було. Ніякого контейнера з-під рідини для омивання лобового скла.

Занадто багато він хотів.

Сол Петров вимірював кроками вітальню орендованого ним будинку. Надворі вже майже не сніжило. Чи повинен він розповісти копам про те, що сказала Сісі? Вона щось шукала у Трьох Соснах і недвозначно дала це зрозуміти. Гроші, напевне. Чи вона їх знайшла?

Того ранку, після розмови з поліцейськими, він навідав її чоловіка, просто щоб отримати якесь уявлення про це місце і, можливо, розвідати, що там до чого. Річард Лайон зустрів його прохолодно, навіть непривітно. Насправді, його реакція здивувала Петрова. Він не думав, що ця людина здатна постояти за себе. Лайон завжди здавався йому таким слабким і таким незграбним. Однак він зумів дати зрозуміти Солу, що той не бажаний гість.

Сол знав, що у Лайона були причини не любити його. І незабаром цих причин побільшає.

Тепер Петров ходив з одного кінця захаращеної вітальні до іншого, відкидаючи ногою свіжі газети, розкидані по підлозі, до каміна. Він втрачав терпіння. Що він повинен сказати копам? Про що промовчати? Треба зачекати, поки не проявлять знімки. Він сказав копам правду. Він відправив їх до лабораторії. Але не всі. Одну плівку він залишив собі. Одну касету, яка може принести йому достатньо грошей, щоб нарешті не шукати замовлень. Можливо, купити цей будинок і познайомитися з жителями Трьох Сосен. А можливо, навіть знайти того фантастичного художника, чиє портфоліо викинула Сісі.

Він подумки всміхнувся. Сісі, мабуть, так і не знайшла свого скарбу в Трьох Соснах, а він знайшов. Сол узяв у руку маленьку чорну касету з плівкою й подивився на неї. Він був порядною людиною, втім його порядність залежала від ситуації, а ситуація дійсно була дуже багатонадійною.

— Vous avez dit “l’Aquitaine”? J’ai besoin de parlera quelqu’un làbas? Mais pourquoi?[105] —

Ізабель Лакост з усіх сил намагалася приховати роздратування. Вона знала, що найбільше злиться сама на себе. Вона почувалася дурепою. Таке з нею траплялося нечасто, але тут доволі　терплячий і, очевидно, розумний агент департаменту поліції Парижу радив їй зателефонувати до Аквітанії, а вона навіть не знала, що це таке.

— Що таке Аквітанія? — мусила запитати вона. Не запитати було б іще дурнішим.

— Це регіон у Франції, — відповів він у ніс. Він говорив приємним голосом і не хотів її принизити, просто намагався дати інформацію.

— Навіщо мені дзвонити туди? — Це перетворювалося на гру.

— Через імена, які ви мені дали, звісно. Елеонора де Пуатьє. Елеонора Аквітанська. Ось номер місцевої жандармерії. — Він дав їй номер, а офіцер там теж розсміявся і сказав, що вона не може говорити з Елеонорою де Пуатьє, «хіба що планує за мить померти».

— Що ви маєте на увазі?

їй набридло чути сміх і ставити одне й те саме запитання. Проте, працюючи з Арманом Ґамашем, вона не раз спостерігала за його майже нескінченним запасом терпіння та розуміла, що зараз їй така якість конче необхідна.

— Вона мертва, — сказав констебль.

— Мертва? Її вбили?

І знову сміх.

— Якщо ви щось знаєте, то, будь ласка, скажіть уже!

У терплячості вона вправлятиметься завтра.

— Поміркуйте. — Він говорив повільно й виразно, ніби це мало допомогти. — Я мушу йти. Моя зміна закінчилася о десятій годині.

Він поклав слухавку. Лакост автоматично глянула на годинник. Чверть на п’яту. У Квебеку. Чверть на одинадцяту у Франції. Цей чоловік принаймні не пошкодував для неї власного часу.

Але що вона має у підсумку?

Вона озирнулася. Ґамаш і Бовуар пішли. Агентка Ніколь теж.

Повернувшись до свого комп’ютера, агентка Лакост зайшла в гугл і набрала: «Елеонора Аквітанська».

Розділ дев’ятнадцятий

Стіни кімнати для медитацій були заспокійливого кольору морської хвилі. На підлозі лежав темно-зелений килим теплого відтінку, на високій стелі ліниво обертався вентилятор.

У кутках були звалені купи подушок — на них сиділи під час занять, здогадався Ґамаш.

Вони з Бовуаром приїхали до Сен-Ремі, щоб відвідати Матінку Бі в її медитаційному центрі. Ґамаш розвернувся й подивився у вікно від підлоги до стелі, що виходило на вулицю. На тлі темряви він розгледів лише власне відображення і трохи позаду — відображення Бовуара, який мав вигляд людини, що увійшла до Воріт Пекла.

— Чекаєш, що нападе якийсь злий дух?

— Ніколи не знаєш.

— Я думав, ти атеїст.

— Я не вірю в Бога, а от щодо привидів я не впевнений. Відчуваєте запах?

— Це ладан.

— Здається, мене від нього нудить.

Ґамаш повернувся до задньої стіни. Угорі гарним каліграфічним почерком було написано: «Віднайдіть спокій». Назва центру мадам Меєр. За збігом обставин, таку саму назву мали бізнес і книжка Сісі.

Віднайдіть спокій.

За іронією долі, жодній із жінок, наскільки він міг судити, спокій був не властивий.

Під назвою на стіні виднівся інший напис. Щоб розгледіти його, старший інспектор підійшов ближче — сонце зайшло, і кімната була ледь-ледь освітлена. Та щойно він наблизився до стіни, з’явилася Матінка. У неї за спиною розвівався її пурпуровий балахон, а пасма рудого волосся полум’яніли, наче вогняне торнадо.

— Ласкаво прошу! Ви прийшли на заняття на п’яту?

— Ні, мадам. — Ґамаш усміхнувся. — Ми прийшли побачитися з вами та попросити вашої допомоги.

Матінка здавалася настороженою. Схоже, вона звикла чекати на пастки, як не справжні, то уявні.

— Для мене очевидно, що ви надзвичайно чутлива жінка. Ви бачите й відчуваєте те, чого не помічають інші. Не прийміть це за зухвалість, будь ласка.

— Думаю, що моя інтуїція розвинена не більше, ніж у будь-кого іншого, — зауважила вона. — У всякому разі, мені пощастило мати змогу попрацювати над собою. Можливо, тому, що я потребувала цього більше за інших. — Вона всміхнулася до Ґамаша, ігноруючи Бовуара.

— Просвітлені завжди говорять про це останніми, — сказав Ґамаш. — Ми хотіли поговорити з вами наодинці, мадам, сподіваючись на вашу допомогу. Нам потрібна ваша прониклива думка про мадам де Пуатьє.

— Я не дуже добре її знала.

— Але вам це й не потрібно було, чи не так? Ви вчитель, ви бачите так багато людей з усіх верств суспільства. Ви, мабуть, знаєте їх краще, ніж вони самі себе знають.

— Я намагаюся нікому не давати оцінок, старший інспекторе.

— Мова не про оцінку, мадам, а про розуміння.

— Я гадаю, що Сісі де Пуатье дуже страждала. — Матінка підвела їх до купи подушок і вказала на одну з них. Ґамаш приземлився на подушку, пролетівши майже третину шляху й мало не перекинувшись. Бовуар вирішив не ризикувати. До того ж, на його думку, пропонувати слідчому з розслідування вбивств замість стільця подушку було насмішкою і навіть приниженням.

Матінка приземлилася в центрі малинової подушки із вправністю десантника. Зважаючи на її зріст, їй не довелося довго падати.

— На мою думку, вона заблукана душа. Якби її не вбили і якби їй стало смирення попросити мене, гадаю, я могла б їй допомогти.

Бовуару здалося, що його зараз знудить.

— Знаєте, вона заходила сюди одного разу. Я зустріла її зі щирим серцем, бо думала, що вона прийшла по напуття. Але я помилялася.

— Чого вона хотіла?

— Гадки не маю. — Матінка видавалася по-справжньому спантеличеною, і Бовуар подумав, що вперше за всю розмову вона була відвертою. — Я увійшла, а вона стояла там і поправляла світлини. — Матінка вказала на фотографії в рамках на стіні та на кілька знімків на своєрідному вівтарі.

— Вона торкалася всього в кімнаті. Усе пересунула.

— Як саме?

— Підрівняла все, ніби під лінійку. Коли заняття закінчуються, учні просто розкидають подушки по кутках, як бачите. Мені це подобається. На те воля Божа, де попадають подушки. Я не люблю втручатися.

Бовуара накрила чергова хвиля нудоти.

— Але Сісі, схоже, не могла увійти до жодної кімнати, щоб усе не обмацати й не підрівняти. Було видно, що це вкрай нерозвинена особа. Не залишила жодного простору для духу. Усі подушки акуратно поскладала в ряд уздовж стіни, усі світлини ідеально вирівняла — і комар носа не підточить.

— Навіщо вона приходила сюди? — запитав Ґамаш.

— Я не знаю. Коли вона побачила мене, то злякалася, ніби я застукала її за чимось поганим. Коли вона пішла, я роззирнулася, щоб перевірити, чи нічого не пропало — вона мала якийсь винуватий вигляд і намагалася приховати це за агресією. Дуже типово.

— Типово для чого? — запитав Ґамаш.

Питання, здавалося, загнало Матінку в глухий кут, і Бовуар подумав, що вона не звикла до розпитувань.

— Ну, для нещасних людей, звісно, — відрізала вона за мить. — У мене склалося враження, що вона чогось шукає, і я не маю на увазі просвітлення. Думаю, вона оманливо вважала, ніби вже досягла його. Але менш просвітлену людину було б важко знайти.

— Дуже проникливо з вашого боку, — сказав Ґамаш.

Матінка пильно подивилася на старшого інспектора, підозрюючи в його словах сарказм.

— Чому ви думаєте, що вона вважала себе просвітленою?

— Ви читали її книжку? Самі чванливість і самовдоволення. У неї не було ні духовного стрижня, ні справжніх переконань. Вона хапалася за першу-ліпшу філософію. Трохи того, трохи цього. Вона вимостила собі вибоїстий і брудний духовний шлях. Це нагадувало мені Франкенштейна. Вона канібалізувала різноманітні релігії й вірування та придумала цю лі біен.

Матінка явно воліла вжити інше слово: «лайно».

— Їй бракувало гармонії.

Матінка підняла руки і розвела їх мовби в обіймах; складки її пурпурового каптана спадали й надавали їй певної схожості з портретом епохи Відродження, написаним не дуже вправним художником.

— Розкажіть мені про лі біен, — сказав Ґамаш.

— Це якось пов’язано з утриманням емоцій всередині. Вона, здається, вважала, що емоції лежать в основі всіх наших проблем, тож хитрість полягала в тому, щоб не показувати їх, а найкраще — не відчувати.

— А що таке власне лі біен — стародавнє вчення, як дзен?

— Лі біен? Ніколи про нього не чула. Наскільки мені відомо, вона його вигадала.

Ґамаша, який читав книжку Сісі де Пуатьє, насторожило, що Матінка, описавши все надзвичайно точно, залишила поза увагою деякі суттєві моменти. Наприклад, про кульку лі біен — основу філософії Сісі де Пуатьє і єдине, що перейшло до неї у спадок від давно померлої матері. Вона досить докладно розповіла про це в книжці, і, на думку Ґамаша, з усієї розповіді ця історія була єдиною насправді значущою для неї. Було схоже на те, ніби Сісі дійсно отримала цей дар від своєї матері і знала про його цінність, але не розуміла, наскільки й чим він цінний. Тому й вигадала навколо цього ціле вчення.

Сісі перетворила кулю лі біен на щось святе. А тепер вони ніде не могли її знайти. Агенти обшукали її будинок у кварталі Нотр-Дам де Ґрейс у Монреалі. Вони не виявили там нічого, окрім бажання покинути ту антисептичну атмосферу. Агенти так само обшукали старий будинок Гедлі, і теж марно.

Звісно, він міг помилятися, і кулі лі біен ніколи не існувало. Можливо, Матінка мала рацію, і цю різдвяну прикрасу Сісі теж вигадала.

— Хіба там не було щось про світло? — запитав він, гадаючи, що на це відповість Матінка.

— Ну, так, але тут усе ще більш заплутано. Вона, здається, вважала, що все світле або біле було духовним, а такі кольори, як червоний або синій, несли в собі зло. Вона навіть дійшла до того, що приписала кожному кольору емоцію. Червоний — то гнів, синій — депресія, жовтий — боягузтво чи страх, щось таке. Я пам’ятаю одне — то було не вчення, а якась химера. Я не знаю, чи вірила вона в нього сама, але згідно з ідеєю, яку вона пропагувала, що ти світліший і біліший, то краще.

— Вона була расисткою?

Матінка завагалася. Ґамашеві здавалося, що вона прагнула виставити Сісі в найгіршому світлі, і назвати расисткою означало б дати померлій дуже погану характеристику. Проте треба віддати Матінці належне, вона цього не зробила.

— Я так не думаю. Гадаю, вона говорила про внутрішній світ. Емоції та почуття. Її концепція полягала в тому, що, стримуючи та врівноважуючи всі свої емоції, ми самі сповнюємося гармонією.

— Що вона мала на увазі під врівноваженням?

— Ви, мабуть, пам’ятаєте уроки природознавства? Насправді Сісі доволі добре розумілася на природознавчих предметах, що, на мою думку, було дуже небезпечним. Вона брала дещицю наукової істини чи окремий факт, а потім, спотворюючи до невпізнання, розвивала навколо них свою теорію. Наука вчить, що білий колір — це поєднання усіх кольорів. Якщо ви змішаєте їх усі, то отримаєте білий; тоді як чорний — це відсутність будь-якого кольору. Отже, згідно з ученням Сісі, якщо емоції втілюють кольори, а ви емоційні — злі, сумні, ревниві тощо — то один колір домінує, і ви незбалансовані. Ідея полягає в тому, щоб досягти білого кольору. Урівноважити всі кольори, усі емоції.

Бовуар чув лише бла-бла-бла. Він уже давно перестав прислуховуватися до розмови і втупився у плакат з індійським краєвидом, намагаючись уявити, що стоїть на голій горі поруч із чоловіком у набедренику. Що завгодно, аби не філософія.

— Чи мала вона рацію?

Просте запитання приголомшило Матінку.

— Ні, вона не мала рації. Її переконання були смішними й образливими. Вона радила людям проковтнути свої емоції. Якщо хтось дослухається до того, що вона написала у своїй книжці, це призведе до серйозних психічних захворювань. Вона була божевільною.

Матінка зробила глибокий вдих і спробувала відновити власну рівновагу.

— І все ж, — доброзичливим тоном продовжував Ґамаш, — хіба це не те, чого часто навчають у медитації? Я не про відсутність емоцій чи їх придушення. Я про вміння керувати своїми емоціями й не дозволяти їм брати над вами гору. Хіба однією з дисциплін медитації не є робота з чакрами?

— Так, справді, але це інше. Я сама навчаю методу медитації чакр. Я навчилася цього від нього. — Вона вказала на плакат, на якому себе уявляв Бовуар. — В Індії. Це метод досягнення рівноваги, внутрішньої і зовнішньої гармонії. Людський організм має сім енергетичних центрів, розташованих від маківки голови до, перепрошую, вашого інтимного місця. Кожна з чакр має свій колір, і коли вони відрегульовані, людина врівноважена. Якщо вам цікаво, приходьте до мене на заняття. Власне, одне з них ось-ось почнеться.

Матінка Бі хитнулася вперед і встала з подушки. Ґамаш теж підвівся, але не так граційно. Вона перевальцем попрямувала до дверей, кваплячи їх вийти. Ґамаш зупинився і придивився до напису на стіні:

«Віднайдіть спокій і пізнайте, що Я — Бог».

— Прекрасні слова, — сказав він. — Десь я вже це чув.

Матінка на мить завагалася, перш ніж відповісти. Чи то йому здалося?

— Це з Ісаї.

— Ваш центр називається «Віднайдіть спокій». Ви взяли назву звідти? — Він кивнув у бік стіни.

— Так. Я трохи збентежена тим, що на моїх стінах висить по суті християнський вислів, але це інклюзивна громада. Люди, які приходять сюди займатися йогою та медитувати, вірять у різні речі. Деякі з них християни, деякі іудеї, інші — послідовники Будди, хтось більше схиляється до індуїстських учень. Ми беремо з кожної віри те, що має сенс. Ми не догматики.

Ґамаш зауважив, що стосовно себе вона говорила про еклектику як про чесноту, тоді як з боку Сісі вважала це безглуздям.

— Утім, Ісая — це Старий Заповіт, тож ви не попалися на християнський гачок, — усміхнувся Ґамаш. — А чому ви обрали саме цей вислів?

— Насправді він дуже близький до буддійської віри в те, що знайти Бога можна лише тоді, коли ви стримані та спокійні, — пояснила Матінка. — Це чудова думка.

— Так і є, — щиро погодився Ґамаш. — Стримані та спокійні. — Він відвернувся від стіни й подивився в очі літній жінці, що стояла поруч із ним. — І вгамовані.

— І вгамовані, старший інспекторе, — майже не вагаючись, погодилась Матінка.

— Merci, Madame.

Ґамаш поклав міцну руку на плече Бовуара і повів його до дверей. Бовуар навіть не потурбувався застебнути пальто. Він вискочив за двері і пірнув у холодний вечір, ніби в крижаний гірський потік. Щойно холодне повітря потрапило в легені, він закашлявся, та йому було байдуже. Він нарешті приходив до тями.

— Дай мені ключі. — Ґамаш простягнув руку. Бовуар, не заперечуючи, кинув їх шефові на долоню. — З тобою все гаразд?

Він допоміг інспектору сісти на пасажирське сидіння.

— Я в порядку. Та ця жінка й це місце…

Він обмахнув втомленою рукою навколо голови. Його все ще нудило, але він сподівався, що протримається, поки вони повернуться до готелю. Йому не вдалося.

За п’ять хвилин вони стояли на узбіччі дороги. Ґамаш підтримував голову Бовуара, а той блював, кашляв і проклинав Матінку Бі та її нудотний спокій, що викликав клаустрофобію.

Розділ двадцятий

— Зі мною все буде гаразд. — Бовуар був схожий на смерть.

— Аякже, — сказав Ґамаш, практично на руках доправляючи інспектора сходами до спальні в його готельному номері. Він допоміг Бовуару роздягнутися, набрав йому ванну, і врешті-решт, чистий і зігрітий, Бовуар улігся у великому зручному ліжку з м’якими фланелевими простирадлами та ковдрою з гагачого пуху. Ґамаш збив подушки та вкрив його до самого підборіддя, хіба що не підіткнув ковдру. Він поставив тацю з чаєм і крекерами так, щоб Бовуар міг легко до неї дотягнутися.

Ноги Бовуара лежали на грілці, обгорнутій чохлом. Замерзлі ступні зігрівалися, тепло повільно розливалося по тремтячому тілу. Бовуар ніколи не почувався таким хворим і таким заспокоєним.

— Краще?

Бовуар кивнув, намагаючись не цокотіти зубами. Ґамаш поклав свою величезну прохолодну долоню на лоб юнака і на якусь мить затримав, дивлячись в очі, що блищали в лихоманці.

— Принести тобі ще одну грілку?

— Так, будь ласка.

Бовуар почувався хворим трирічним хлопчиком, який благально дивиться на свого сильного та надійного батька. Ґамаш повернувся з другою грілкою за кілька хвилин.

— Вона наслала на мене прокляття, — сказав Бовуар, згортаючись калачиком навколо грілки, і не переймаючись тим, що тепер уже схожий на маленьку дівчинку.

— У тебе грип.

— Та Матінка наслала на мене грип. О господи, а може, мене отруїли?

— Це грип.

— Пташиний грип?

— Людський грип.

— Або атипова пневмонія. — Бовуар спробував підвестися. — Я помираю від атипової пневмонії?

— Це грип, — заспокоїв Ґамаш. — Мені треба йти. Ось мобільний телефон, ось чай. Ось кошик для сміття. — Він показав Бовуару бляшане відро і поставив його на підлогу біля ліжка. У дитинстві, коли він хворів, таке саме залишала йому мати, називаючи його «мискою для відригування», хоча вони обоє знали, що річ була не в ньому. — А тепер відпочинь і поспи.

— Я помру, поки ви повернетеся.

— Мені тебе не вистачатиме.

Ґамаш поправив пухнасту білу ковдру, знову помацав чоло інспектора й вийшов навшпиньки. Бовуар заснув.

— Як він? — запитав Ґабрі, коли Ґамаш спустився сходами.

— Спить. Ви побудете тут деякий час?

— Авжеж.

Ґамаш надів пальто й зупинився біля порога.

— Холоднішає.

— Сніг припинився. Я чув, що завтра буде до мінус двадцяти.

Обидва чоловіки виглянули за двері. Сонце вже давно сіло, та дерева і ставок були освітлені. Хтось　вигулював собак, хтось катався на ковзанах. Вікна бістро привітно світилися, двері відчинялися й зачинялися, впускаючи мешканців села, що заходили випити гарячого тоді[106].

— Мабуть, п’ята година, — сказав Ґабрі, киваючи в бік сільської луки. — Рут. Майже як жива.

Ґамаш покинув теплий готель і поспішив зробити коло вулицею Коммонс. Він думав зупинитися, щоб поговорити з Рут, але вирішив відмовився від цього. Щось у цій жінці застерігало від випадкових, безпредметних розмов. Під ногами скрипів сніг — певна ознака того, що температура падала. Безліч крихітних голочок, здавалося, впивалися в обличчя, очі злегка сльозилися. Ґамаш із жалем пройшов повз бістро. Він планував заходити сюди щодня пополудні, щоб спокійно посидіти, переглянути свої нотатки, поспілкуватися з мешканцями села.

Бістро було його секретною зброєю у вистежуванні вбивць. І не лише у Трьох Соснах, а й у кожному містечку та селі Квебеку. Спочатку він знаходив затишну кав’ярню, пивницю чи бістро, а потім знаходив убивцю. Тому що Арман Ґамаш усвідомлював те, чого більшість його колег так і не змогли збагнути: убивство викликане суто людськими причинами, адже і вбитий, і вбивця були людьми. Описувати вбивцю як виродка, бузувіра означало б надавати йому несправедливої переваги. Ні. Убивці були людьми, і в основі кожного вбивства лежала емоція. Спотворена, без сумніву. Спотворена й понівечена. Але емоція. І настільки сильна, що змушувала людину перетворюватися на демона.

Робота Ґамаша полягала в тому, щоб збирати докази, але й емоції також. У єдиний відомий йому спосіб — знайомитися з людьми. Спостерігати і слухати. Бути уважним. І найкраще було робити це в оманливо невимушеній манері в оманливо невимушеному оточенні.

Як у бістро.

Проходячи повз вікна бістро, він думав, а чи не сидить зараз там убивця, смакуючи віскі або гарячий сидр. Чи не гріється біля відкритого вогнища в компанії друзів цього морозного вечора? Чи він ховається тут, у холоді й темряві? Усіма покинутий, озлоблений, вразливий і зломлений?

Ґамаш ішов арочним кам’яним мостом, насолоджуючись тишею, що панувала в селі завдяки снігу. Він накрив землю невигадливою білою ковдрою, яка приглушувала всі звуки і захищала все живе. Узимку у Квебеку фермери й садівники бажали двох речей: товстого шару снігу і тривалого холоду. Рання відлига була катастрофою. Вона підстерігала молоду і вразливу паросль, змушувала її виставляти себе напоказ, аби невдовзі загинути на пні. Лиходій-мороз.

«І сіромаха гине, от як я!» — процитував подумки Ґамаш про себе, здивований цій асоціації. Прощання Вулсі. Шекспір, звісно. Але чому він раптом згадав цю цитату?

А післязавтра лиходій-мороз

Заскочить простодушно в ту хвилину,

Коли та свято впевнена, що велич

От-от достигне, — та й утне під корінь,

І сіромаха гине, от як я![107]

Він гинув? Чи був він приспаний вірою в те, що в нього все під контролем, що все йде за планом?

Справа Арно не закінчена, попередив його друг Мішель Бребеф. Невже насувається лиходій-мороз? Ґамаш схрестив руки й кілька разів плеснув себе долонями по плечах, щоб зігрітися й заспокоїтися. Він глумливо пирхнув і похитав головою. Сором. Щойно він був поважним старшим інспектором Ґамашем, керівником відділу вбивств Сюрте, який розслідує вбивство, а наступної миті тиняється передмістям, намагаючись наздогнати свою уяву.

Він зупинився і знову подивився на старовинне село з розташованими по колу старими, добре знайомими будинками, у яких живуть добре знайомі й дорогі йому люди.

Навіть Рут Зардо. До честі цього тихого, спокійного місця, його мешканці знайшли у своїх серцях місце для такої зраненої душі, як Рут.

А Сісі де Пуатьє? Чи змогли б вони знайти місце для неї? Або для її чоловіка й дитини?

Він неохоче одвів очі від сяючого кола світла Трьох Сосен і подивився в темряву, на старий будинок Гедлі, що самотів на пагорбі, наче виняток, який лише підтверджує правило. Він стояв за межами кола. Як ізгой.

Чи був убивця там, у цьому зловісному і проклятому місці, яке, здавалося, породжувало й випромінювало обурення?

Ґамаш стояв на морозі й дивувався, чому Сісі прагнула всіх роздратувати. Чому вона на кожному кроці викликала обурення?

Він ще не зустрічав жодної душі, засмученої її смертю. Вона загинула, та нікому гірше не стало, наскільки він міг бачити. Навіть її родині. Чи надто її родині? Він злегка нахилив голову набік, наче це могло допомогти йому знайти відповідь. Проте не допомогло. Йому не вдалося　 втримати невиразну думку, яка промайнула в голові. Щось про прагнення викликати загальне обурення.

Він розвернувся й пішов до старого залізничного вокзалу, освітленого і майже такого ж привітного, як і бістро.

— Шефе, — озвалася Лакост, щойно він увійшов, впускаючи за собою холодне повітря. — Рада вас бачити. А де інспектор?

— Захворів. Він думає, що Беатріс Меєр наклала на нього прокляття.

— Вона не перша жінка, яка могла таке вчинити.

— Твоя правда. — Ґамаш засміявся. — Де агентка Ніколь?

— Пішла. Зробила кілька дзвінків і зникла пару годин тому.

Вона подивилася на нього. Чи здогадувався він про те, що й вона? Ніколь знову їх надурила. Складалося враження, що вона нав’язливо намагалася зіпсувати свою кар’єру та їхнє розслідування. Але Ґамаш ніяк не відреагував.

— Що в тебе?

— Гора повідомлень. Телефонувала коронерка. Каже, що зустрінеться з вами в бістро Олів’є о 5:30. Вона живе неподалік, чи не так?

— У селі під назвою Клеґгорн Голт, униз по залізничній лінії. Це їй дорогою додому. У неї щось є?

— Готовий звіт про розтин. Хоче поговорити з вами про нього. Також був дзвінок від агента Лем’є з Монреалю. Він сказав, що надіслав вам щось електронною поштою. Зі штаб-квартири. Однак просив, аби ви перетелефонували йому. Та перед тим, як ви це зробите… — Вона пішла назад до свого столу, Ґамаш за нею. — Я знайшла Елеонору де Пуатьє.

Лакост сіла і клацнула мишкою. На екрані монітора з’явилося зображення. Чорно-білий малюнок середньовічної жінки на коні з прапором у руках.

— Продовжуй, — промовив Ґамаш.

— Ось. Це вона. Елеонора де Пуатьє була Елеонорою Аквітанською. Нею. — Лакост указала на екран.

Ґамаш підтягнув стілець і сів поруч із Лакост. Насупивши брови і всім тілом нахилившись уперед, він прикипів до екрану. Дивився й намагався осягнути побачене.

— Розкажи мені, про що ти дізналася.

— Про що я дізналася чи про що я думаю? У будь-якому разі, це небагато. Сісі де Пуатьє вказала своїх матір і батька як Елеонору та Анрі де Пуатьє, із Франції. У своїй книжці, — Лакост вказала на примірник, що лежав на її столі, — вона описує своє дитинство в родині, яка належала до привілейованих прошарків суспільства у Франції. Потім сталася якась фінансова катастрофа, і її відправили до Канади, до далеких, безіменних родичів, так?

Ґамаш кивнув.

— Ну, Елеонора — це вона. — Лакост знову кивнула на середньовічну вершницю, потім знову клацнула мишкою, і на екрані з’явилося інше зображення. — А це її батько. — На Ґамаша дивися суворий, сильний, світловолосий чоловік із короною на голові. — Генріх Плантагенет. Король Англії Генріх Другий.

— Не розумію.

— Єдині Анрі та Елеонора де Пуатьє у Франції — це вони. — Лакост знову вказала на екран, на який тепер вивела обидва старі портрети.

— Але це не має жодного сенсу, — зауважив Ґамаш, намагаючись збагнути отриману інформацією.

— Ви ніколи не були дівчинкою-підліткою.

— Що ти маєш на увазі?

— Романтичним дівчаткам таке до вподоби. Сильна королева з трагічною долею, благородний король. Хрестові походи. Елеонора де Пуатьє насправді вирушила в хрестовий похід разом зі своїм першим чоловіком. Вона зібрала армію з трьохсот жінок і частину шляху їхала з голими грудьми. Принаймні так розповідає легенда. Зрештою, вона розлучилася з Людовіком VII, королем Франції, та вийшла заміж за Генріха.

— І жили вони довго й щасливо?

— Не зовсім. Він кинув її до в’язниці, але перед цим вона встигла народити чотирьох синів. Одним із них був Річард Левове Серце. Дивовижна жінка.

Лакост дивилася на вершницю й уявляла, як разом з іншими воїтельками вона їде верхи з голими грудьми Палестиною слідом за своєю видатною предводителькою. Образ Елеонори Аквітанської вабив не лише підлітків.

— Річард Левове Серце? — запитав Ґамаш. — А доньки на ім’я Сісі в них не було?

— Дизайнерки, яка жила в Трьох Соснах? Ні. Король Генріх помер 1189 року. Елеонора 1204 року. Тож або Сісі де Пуатьє надто запізнилася зі смертю, або просто збрехала. Не дивно, що вся поліція Парижу сміялася з мене. Слава богу, я відрекомендувалася агенткою Ніколь.

Ґамаш похитав головою. Тож вона їх вигадала. Сісі взяла собі за батьків відомі постаті з тисячолітнього минулого. Але навіщо? Навіщо вона це зробила? І чому саме їх?

Ґамаш і Лакост на мить замовкли, занурившись у роздуми.

— То хто ж був її справжніми батьками? — нарешті запитала Лакост.

— Я гадаю, це може бути дуже важливим.

Ґамаш повернувся до свого столу. Було двадцять хвилин на шосту. Саме час поговорити з Лем’є перед зустріччю з докторкою Гарріс. Він завантажив електронні повідомлення та набрав номер, який залишив Лем’є.

— Агент Лем’є на проводі, — прокричали у слухавку.

— Це Ґамаш, — крикнув у відповідь старший інспектор, сам не розуміючи, чому не говорить звичайним голосом.

— Шефе, я радий, що ви подзвонили. Ви отримали малюнок від художника з Сюрте? Він казав, що надішле його вам електронною поштою.

— Я саме зараз відкриваю свою пошту. Що він сказав і чому ми кричимо?

— Я зараз на автовокзалі. Щойно під’їхав автобус. Художник із поліції Квебеку сказав, що схоже, ніби в момент смерті Елль тримала в руці якийсь предмет, і цей предмет врізався їй у шкіру.

— І це пояснює характер порізів на її долоні?

— Саме так. — Автобус, мабуть, поїхав або зупинився, тому що фоновий шум ущух. Лем’є говорив нормально. — Я дав йому фото розтину, і він намалював ескіз, як ви просили. Вийшло не дуже чітко, ви самі побачите.

Поки Лем’є говорив, Ґамаш переглядав отримані повідомлення, шукаючи те, що надійшло від ексцентричного художника з надр штаб-квартири Сюрте.

Знайшовши, він клацнув на вкладенні й чекав, поки через комутоване з’єднання нестерпно повільно завантажувався файл.

Зображення потроху вимальовувалося.

— Я порозпитував інших безхатьків про Елль, — продовжував Лем’є. — Вони не надто балакучі, але більшість із них пам’ятає її. Коли вона пішла, вони побилися за її місце. Очевидно, у неї було за їхніми мірками щось на кшталт пентхаусу. Прямо над однією з решіток теплотраси. Дивно, що вона його покинула.

— І справді дивно, — пробурмотів Ґамаш, дивлячись, як на екрані його монітора із зупинками вимальовується зображення. Воно завантажилося лише наполовину. — Молодець, Лем’є. Повертайся додому.

— Слухаюсь, сер.

Ґамаш усміхнувся. Він майже бачив задоволену усмішку на обличчі Лем’є.

Наступні п’ять хвилин Ґамаш дивився на монітор, спостерігаючи за завантаженням малюнка. Сантиметр за сантиметром. І коли нарешті файл завантажився, Ґамаш відкинувся на спинку стільця, склав руки на животі і втупився в екран.

Раптом він отямився й поглянув на годинник. П’ята тридцять п’ять. Час зустрітися з коронеркою.

Розділ двадцять перший

Докторка Шерон Гарріс ледве встигла влаштуватися в м’якому кріслі й замовити «Дюбонне»[108], коли з’явився Ґамаш із вибаченнями й усмішками. Він приєднався до неї і теж замовив собі келих Дюбонне. Вони сиділи біля вікна, крізь невеличкі шибки якого було видно замерзлий ставок і різдвяні ялинки. Ґамашу було видно, як у каміні, за спиною докторки Гарріс, весело потріскував вогонь. Докторка неуважно перебирала пальцями непомітний білий ярличок, що звисав зі столу. Вона поглянула на нього.

— Двісті сімдесят доларів.

Сподіваюся, не «Дюбонне». — Ґамаш завмер, так і не донісши до рота келих.　Ні, — засміялася вона. — Стіл.

— Santé.

Ґамаш зробив ковток і всміхнувся. Він уже й забув. Усі предмети в бістро були антикварними, їх зібрав Олів’є. І всі вони продавалися. Він міг допити свій напій і купити кришталевий келих. Келих був справді чудовий. Ґамаш підняв його й подивився крізь кришталь: той вбирав і заломлював бурштинове світло з каміна, розбиваючи його на різнобарвні промені, що нагадували дуже теплу веселку. «Або чакри», — подумав він.

— Ви все ще хочете переїхати сюди? — спитав він, повернувшись до столу і перехопивши задумливий погляд докторки Гарріс, яка дивилася у вікно.

— Залюбки, як тільки щось з’явиться. Утім, коли якийсь будинок виставляють на продаж, його швидко купують.

— Старий будинок Гедлі виставили близько року тому.

— Цей дім — виняток. Хоча мушу визнати, я дивилася оголошення. Віддавали задешево. Майже задарма.

— Скільки просили?

— Точно не пам’ятаю, але менше ніж сто тисяч.

— C’est incroyable,[109]

— зауважив Ґамаш, набираючи в жменю горішків кеш’ю.

Докторка Гарріс оглянула бістро, що наповнювалося відвідувачами.

— Схоже, ніхто надто не переймається вбивством. Наша жертва не користувалася любов’ю мешканців?

— Здається, ні. Це вона купила будинок Гедлі.

— Зрозуміло, — промовила докторка Гарріс.

— Зрозуміло що? — перепитав Ґамаш.

— Той, хто купив би цей будинок, мав бути вкрай нечутливим. Мені, приміром, навіть неприємно було дивитися на його фотографію серед пропозицій на комп’ютері.

— Люди по-різному все сприймають. — Ґамаш усміхнувся.

— Ваша правда, — погодилася вона. — Але ви б купили його?

— Мені навіть не хочеться туди заходити, — змовницьки прошепотів він їй. — У мене від нього мурахи по шкірі. То що ви маєте для мене?

Докторка Гарріс нахилилася й дістала зі свого портфеля досьє. Поклавши його на стіл, вона взяла жменю горіхів, відкинулася на спинку крісла й знову подивилася у вікно, запиваючи солоні горішки «Дюбонне».

Ґамаш надів свої напівкруглі окуляри для читання і на десять хвилин занурився у звіт. Нарешті він відклав папери й задумливо зробив ковток «Дюбонне».

— Ніацин, — промовив Ґамаш.

— Ніацин, — погодилася докторка Гарріс.

— Розкажіть мені про це.

— Якщо відкинути ніацин, вона була здоровою сорокавосьмирічною жінкою, хіба трохи захудою. Народжувала. Незабаром мала настати менопауза. Усе абсолютно природно та нормально. Ступні обвуглені. Руки в пухирях, розташування пухирів повторює форму трубки на спинці стільця. Під пухирями крихітний поріз, але він старий і вже заживав. Усе вказує на вбивство електричним струмом, за винятком однієї речі. Ніацину.

Ґамаш нахилився вперед, зняв окуляри і легенько постукав ними по картонній папці.

— А що це?

— Один із вітамінів групи В. — Вона теж нахилилася вперед, щоб можна було розмовляти тихіше. — Його прописують за високого холестерину. Деякі люди вживають його, вважаючи, що він активізує мозкову діяльність.

— А він активізує?

— Не доведено.

— Тоді чому вони так думають?

— Ніацин викликає приплив крові до обличчя, тож, мабуть, хтось зробив висновок, що кров приливає до мозку, а це означає, що…

— Активність мозку підвищується.

— Хіба це не очевидно? — зневажливо похитала головою Гарріс. — Не дивно, що люди, яким бракує мізків, здатні дійти такого висновку. Нормальна доза — п’ять міліграмів. Цього достатньо, щоб трохи пришвидшити серцебиття й підвищити кров’яний тиск. Як я вже казала, лікарі призначають ніацин доволі часто, але його також можна придбати без рецепта. Не думаю, що можна перевищити дозу. Насправді, його навіть додають до деяких сухих сніданків. Ніацин і тіамін.

— Отже, якщо нормальна доза — п’ять міліграмів, то скільки було в Сісі?

— Двадцять.

— Овва! Треба було з’їсти чимало пластівців.

— Під підозрою Капітан Кранч[110]?

Ґамаш засміявся, і навколо його очей пролягли знайомі зморшки.

— Який вплив могли б спричинити на її організм ті двадцять міліграмів? — запитав він.

— Приплив крові. Класичний приплив. Пітливість, зміну кольору обличчя. — Докторка Гарріс замислилася. — Я не дуже добре знаюся на цьому, тому зазирнула у фармацевтичний довідник. У ніацині немає нічого небезпечного. Певний дискомфорт може бути, але жодної небезпеки. Якщо та людина сподівалася вбити Сісі за допомогою ніацину, вона помилилася.

— Ні, гадаю, вона все зробила правильно. Вона вбила її, а ніацин був співучасником. Сісі де Пуатьє вбили електричним струмом, так?

Докторка Гарріс кивнула.

— І ви, як ніхто інший, знаєте, як важко це зробити.

Вона знову кивнула.

— Надто посеред зими. Вона мусила не просто торкатися джерела живлення, але й стояти в калюжі в чоботях, на підметках яких був метал, і…

Ґамаш не договорив. Докторка Гарріс на мить замислилася. Спробувала уявити цю сцену. Жінка, що стоїть в калюжі біля розкладного стільця, простягає руки… — Голі руки! Вона мала бути без рукавичок. То ось як він це зробив. А я думала, що ви просили зробити розширений аналіз крові на випадок отруєння.

— Рукавички. Я весь час запитував себе, чому вона зняла рукавички? Навіщо комусь це робити?

— Тому що їй було жарко, — сказала доктор Гарріс. Вона любила свою роботу, але заздрила здатності Ґамаша й Бовуара збирати докупи всі елементи пазла.

— Хтось на благодійному сніданку підсипав їй достатньо ніацину, щоб викликати приплив крові. Скільки часу мало минути від прийому препарату? — запитав Ґамаш.

— Хвилин двадцять.

— Достатньо, щоб вона дісталася місця, де проходив матч. У якийсь момент вона почервоніла, зняла рукавички, а може, й шапку. Побачимо завтра на знімках.

— На яких знімках?

— Там був фотограф. Сісі найняла його, щоб зробити рекламні фотографії, де вона посеред простого люду. Завтра його плівка буде в лабораторії.

— Навіщо їй це було?

— Вона була дизайнеркою, такою собі місцевою Мартою Стюарт[111]. Щойно випустила книжку і розмірковувала про журнал. Світлини мали бути для нього.

— Ніколи про неї не чула.

— Про неї мало хто чув. Але вона, здається, уявляла себе успішною та енергійною мотиваторкою. Як і в Марти, її бізнес вийшов за рамки того, якого кольору мають бути стіни — до речі, білого, — і переріс в особисту філософію життя.

— Одіозна особа.

— Я не можу збагнути, — зізнався Ґамаш, зручно відкинувшись на спинку крісла. — Не знаю, чи була вона повністю схиблена, чи в чомусь майже благородною. Вона мала мрію та йшла до неї, не гребуючи на своєму шляху будь-якими методами.

— Ви згодні з її філософією?

— Ні. Я говорив сьогодні з однією людиною, яка описала її як своєрідного Франкенштейна. Як на мене, досить влучна характеристика. Насправді, ця аналогія час від часу спливає у справі. Хтось ще говорив про селян, які святкують смерть монстра, як у «Франкенштейні»[112].

— Монстром був не Франкенштейн, — нагадала йому докторка Гарріс. — Доктор Франкенштейн монстра створив.

Почувши ці слова, Ґамаш відчув, як стиснулися його груди. У них щось було. Щось, до чого він наближався і чого йому бракувало протягом всієї цієї справи.

— То що тепер, patron? — запитала вона.

— Ви допомогли нам зробити крок уперед із ніацином. Дякую вам. Тепер ми просто їдемо за світлом фар.

— Перепрошую?

— Я завжди сприймаю будь-яку справу як поїздку за кермом звідси до Ґаспе. Величезна відстань, дорозі не видно кінця. Але мені й не треба його бачити. Усе, що я маю робити, — це безупинно освітлювати шлях попереду та рухатися за світлом фар. І врешті-решт я доїду до місця призначення.

— Як Діоген зі своєю лампою?[113]

— Навпаки. Він шукав порядну людину. А я шукаю вбивцю.

— Будьте обережні. Людину, яка наближається з лампою, вбивці добре видно.

— Ще одне питання, докторко. А як хтось міг дати їй ніацин?

— Це водорозчинний вітамін, але досить гіркий. Його смак могла б замаскувати кава. Апельсиновий сік також, напевно.

— А чай?

— Малоймовірно. Він недостатньо міцний.

Докторка Гарріс зібрала свої речі і, діставши з кишені ключ від автівки, направила його у вікно й натиснула маленьку кнопку. Залишена біля бістро машина ожила, увімкнулися фари, а обігрівач, мабуть, намагався зігріти салон. Двома найкращими винаходами за останніх двадцять років, на думку Ґамаша, були підігрівачі сидінь і автоматичне запалювання. Шкода, що Річард Лайон натомість винайшов магнітні застібки для військового однострою.

Ґамаш провів Шерон Гарріс до дверей, але щойно вона зібралася йти, як йому спало на думку ще одне запитання.

— Що ви знаєте про Елеонору де Пуатьє?

Докторка Гарріс на мить замислилася.

— Нічого. І хто вона така?

— Пусте. А як щодо короля Генріха II?

— Короля Генріха II? Ви ж не серйозно питаєте мене про якогось давно померлого британського короля? Моїм улюбленим був Етельред Безрадний[114]. Він підійде?

— Яка у вас компанія: Етельред і Капітан Кранч!

— Католицька освіта. Вибачте, що не змогла допомогти.

— Ніацин. — Ґамаш кивнув у бік досьє, яке все ще лежало на столі. — Ви нас сьогодні врятували.

Вона відчула себе чомусь надзвичайно задоволеною.

— Узагалі-то, — сказав він, допомагаючи їй одягти пальто, — є ще одне запитання. Знаєте щось про Елеонору Аквітанську?

— О, це легко. «Лев узимку».[115]

— Любий, відчини, будь ласка, двері. Я в студії, — покликала Клара.

Ніхто не відповів.

— Усе гаразд, — гукнула вона, щойно постукали вдруге. — Я відчиню. Не турбуйся. Справді. Мені не складно.

Останні слова вона прокричала в зачинені двері його студії, майже впевнена в тому, що він там грає у пасьянс.

Було незвично чути стукіт. Більшість їхніх знайомих одразу ж заходила. Більшість пригощалася тим, що знаходила в холодильнику. Іноді Пітер і Клара, повертаючись додому, заставали Рут, яка спала на дивані, перед нею на столику стояла склянка віскі, а на пуфі лежав номер «Тайме Літерарі Рев’ю». Одного разу вони знайшли у ванні Ґабрі. Вочевидь, у готелі закінчилася гаряча вода, а разом із нею зник і Ґабрі.

Клара відчинила двері, приготувавшись відчути, як до будинку вривається холодне повітря. Вона не дуже здивувалася, побачивши старшого інспектора Ґамаша, хоча десь у глибині душі все ще сподівалася на візит головного куратора Музею сучасного мистецтва у Нью-Йорку, який прийшов подивитися на її роботи.

— Заходьте. — Клара відступила вбік і швидко зачинила двері за старшим інспектором.

— Я не затримаю вас надовго. — Ґамаш злегка вклонився, і Клара вклонилася у відповідь, подумавши, що, можливо, слід було зробити ледь помітний реверанс. — У вас є відеоплеєр?

Такого запитання вона не очікувала.

Він розстебнув блискавку на парці і дістав відеокасету, зігріту теплом його тіла.

— «Лев узимку»? — Вона поглянула на коробку.

— Précisément. Я б дуже хотів якнайшвидше подивитися його.

Старший інспектор тримався абсолютно спокійно та розслаблено, але Клара знала його достатньо добре, щоб зрозуміти: це не було випадкове прохання або спосіб приємно провести тихий зимовий вечір за містом.

— Так, у нас є відеоплеєр. Однак на вечерю прийдуть Рут і Мирна.

— Не хочу вам заважати.

— Ви ніколи нам не заважаєте. — Вона взяла його за руку і провела до теплої та затишної кухні. — Тут завжди є місце для гостя, але я волію переконатися, що ви не проти компанії. Пітер приготував нашу фірмову сімейну страву із залишків індички з овочами. На вигляд жахливо, утім на смак — райська насолода.

Невдовзі зі своєї студії з’явився Пітер, прибули й інші. Мирна огорнула всіх своїми міцними обіймами, а Рут одразу попрямувала до бару.

— Слава богу! — такою була реакція Рут, коли їй сказали, що Ґамаш хоче подивитися відео. — Я думала, що мені доведеться ще один вечір згаяти на розмови.

Клара підготувала кошик із вечерею для Річарда і Крі, а Мирна зголосилася доставити його.

— Підвезти вас? — запропонував Ґамаш.

— Тут недалеко йти. До того ж, якщо я пройдуся пішки, це дасть мені право перекусити. — Мирна усміхнулася, обмотуючи шию довжелезним барвистим шарфом, доки не стала схожою на одноплемінника з Африки, не звиклого до холодів.

— Ви не могли б перевірити, як там Крі? — Ґамаш стишив голос. — Я хвилююся за неї.

— Вас щось непокоїть? — запитала Мирна, і її зазвичай веселе обличчя стало задумливим і серйозним. — Для дитини, на очах якої щойно вбили матір, природно деякий час поводитися ненормально.

— Так, але, здається, там щось іще. Просто погляньте, добре?

Вона погодилася й пішла.

Агентка Іветт Ніколь наздогнала автівку, яка їхала попереду на швидкісній смузі автостради, що вела　з Монреалю назад до Східних кантонів. Її бампер був за кілька дюймів від машини. З хвилини на хвилину водій помітить її.

Це була та сама мить. Ідеальний момент. Чи натисне він на гальма? Навіть легке натискання зіштовхнуло б їхні машини на швидкості 140 кілометрів на годину, і вони перетворилися б на вогняну кулю за лічені секунди. Ніколь міцніше стиснула кермо, від зосередженості та люті її зір загострився. Як він посмів її сповільнити? Як посмів рухатися її смугою замість того, щоб з’їхати на узбіччя? Здохляка, ідіот! Вона покаже йому, як показує будь-кому, хто стоїть на її шляху. Лють робила її непереможною. Але не лише лють.

Радість.

Вона от-от до смерті налякає того телепня.

— Я читав вашу книжку, — звернувся Ґамаш до Рут, коли вони вдвох сиділи перед тріскотливим каміном, поки Пітер порався на кухні, а Клара шукала на книжкових полицях щось почитати.

Рут мала такий вигляд, ніби їй ліпше було б сидіти в розпеченій олії, ніж почути комплімент. Вона вирішила проігнорувати старшого інспектора і зробила великий ковток віскі.

— Але моя дружина має запитання.

— У вас є дружина? Хтось погодився вийти за вас заміж?

— Так, і на той момент вона була майже твереза. Її цікавить, що означає слово «СУПЕР» у заголовку.

— Я не здивована, що твоя дружина поняття не має, що означає «супер». Напевно, вона так само не знає, що означають слова «щаслива» або «розсудлива».

— Вона бібліотекарка і з власного досвіду знає: коли люди використовують великі літери, кожна літера щось означає. Ваша книжка називається «Я — СУПЕР», де слово «супер» пишеться великими літерами.

— У вашої дружини таки є мізки. Вона перша, хто це помітив або принаймні поцікавився. «СУПЕР» означає «Стерво Уперте, Пихате, Егоїстичне та Роздратоване». Я — СУПЕР.

— Влучна характеристика, — погодився Ґамаш.

Агент Робер Лем’є перейшов на повільну смугу, дозволивши маніяку, що їхав за ним автострадою на швидкості 140 кілометрів на годину, обігнати його. Якби він був у настрої, то почепив би мигалку на дах і погнався б за психом, але його думки були зайняті іншим.

Він був упевнений, що добре попрацював у Монреалі. Він переконав поліцейського художника зробити малюнок. Він відвідав автовокзал та місію «Стара пивоварня». Він зумів просунутися вперед у справі Елль, яку Ґамаш, здається, волів тримати в таємниці.

Він зробив про це запис у своєму нотатнику.

Агент Лем’є досягнув того, чого хотів і що йому було потрібно. Він був майже впевнений, що старший інспектор Ґамаш йому довіряє. І це було ключовим. Від того, чи вдасться йому завоювати довіру Ґамаша, залежало дуже багато.

— Пам’ятаю, єдиною людиною, яка не сиділа на місці під час матчу з керлінгу, був той фотограф, — розповідала Мирна за кілька хвилин.

Щойно вона повернулася, Пітер і Клара винесли обід, щоб гості могли поїсти. Ґамаш ненадовго　відвів Мирну вбік, і вона погодилася, що у Крі серйозні проблеми. Вони домовилися зустрітися наступного дня, щоб усе обговорити. Обід уже стояв на пересувних столиках у вітальні. Клара мала рацію. На вигляд страва була схожою на неапетитну мішанину з недоїдків із різдвяного столу, проте смак був неймовірний. Картопляне пюре, смажена індичка, підлива і горошок — усе парувало в запіканці. На журнальному столику стояли миски зі свіжим хлібом і зеленим салатом. А навколо, мов голодна акула, сновигала Люсі.

— Фотограф з’являвся скрізь, — підтвердила Клара, беручи шматок хліба і намазуючи його маслом. — Але він фотографував тільки Сісі.

— Його для цього й найняли. А де були ви всі? — запитав Ґамаш. Він зробив ковток червоного вина і уважно слухав, що говорили присутні.

— На трибунах, поруч з Олів’є, — відповіла Рут.

— Я сиділа між Мирною і Ґабрі, — згадувала Клара, — а Пітер був на майданчику.

— Річард Лайон сидів поруч зі мною, — сказала Мирна.

— Він нікуди не відходив? — запитав Ґамаш.

— Ні, точно. Я б помітила, якби він пішов. Я весь час відчувала тепло від його тіла. А як щодо Кей Томпсон? — Мирна поглянула на інших. — Вона сиділа поруч із Сісі. Вона напевне щось бачила.

Усі кивнули та очікувально подивилися на Ґамаша. Він похитав головою.

— Я говорив із нею сьогодні. Вона каже, що нічого не бачила. Зрозуміла, що щось негаразд, лише коли Сісі закричала.

— Я не чула крику, — зауважила Рут.

— Ніхто не чув, — сказав Ґамаш. — Його заглушив галас на трибунах, який зчинили глядачі, коли Матінка «очищала дім».

— А, точно, — пригадав Пітер. — Усі аплодували.

— А як щодо Крі? — запитав Ґамаш. — Хтось її бачив?

Повисла тиша.

Ґамаш знову був вражений, уявляючи, наскільки важко, мабуть, було Крі. Вона тримала в собі всі свої почуття, увесь свій біль. Вона несла в собі величезний тягар і при цьому залишалася невидимою. Жодна людина її не бачила. Він знав, що найгірший з усіх можливих станів — це той, коли тебе ніхто ніколи не помічає.

— У вас є Біблія? — запитав Ґамаш у Клари. — Старий Заповіт, якщо є. Англійською, будь ласка.

Вони підійшли до книжкової шафи, і Клара нарешті знайшла її.

— Можна я поверну її завтра?

— Можете повернути її наступного року, якщо хочете. Не пам’ятаю, коли я востаннє читала Старий Заповіт, — сказала Клара.

— Востаннє? — перепитав Пітер.

— Чи вперше, — зі сміхом зізналася Клара.

— Хочете подивитися фільм зараз? — запитав Пітер.

— Дуже хочу, — відповів Ґамаш.

Пітер простягнув руку, щоб узяти касету зі столу у вітальні, та Ґамаш зупинив його.

— Я сам, якщо ви не проти. — Ґамаш дістав хустинку і підхопив нею касету, що вислизнула з коробки. Усі це помітили, утім ніхто нічого не спитав, а Ґамаш не мав бажання розповідати, що її знайшли серед сміття, яке викинула померла.

— Про що фільм? — поцікавилася Мирна.

— Про Елеонору Аквітанську та її чоловіка короля Генріха, — відповіла Рут.

Ґамаш здивовано обернувся до Мирни.

— Не бачили? Це ж чудовий фільм! Кетрін Гепберн і Пітер О’Тул у головних ролях. Події розгортаються на Різдво, якщо я правильно пам’ятаю. Дивний збіг, чи не так? Ми тут теж зібралися на Різдво.

У цій справі було багато дивного, подумав Ґамаш.

Попливли вступні титри, заревів лев Metro-Goldwyn-Mayer, затишну та старомодну маленьку вітальню заповнили потужні звуки готичної музики, а на екрані з’явилися гротескні зображення злобливих горгулій. Уже від перших кадрів тхнуло розпадом і брудною боротьбою за владу.

І жахом.

«Лев узимку» розпочався.

Агентка Ніколь ледве встигла звернути з головної дороги, коли її машину занесло на засніженому повороті. Вузька другорядна дорога вела до Трьох Сосен. Ґамаш не запросив її зупинитися в готелі, але вона все одно приєдналася б до них, навіть якби довелося платити за номер із власної кишені. У Монреалі, після розмови з пихатою директоркою приватної школи, де вчилася Крі, агентка Ніколь поїхала додому, щоб забрати валізу й трохи побути зі своїми родичами, що зібралися в крихітному, суворо впорядкованому будинку.

Її батько завжди в таких випадках нервував і наказував дочкам ніколи не згадувати сімейну історію життя в Чехословаччині.

Зростаючи в бездоганному будиночку в східній частині Монреалю, Ніколь спостерігала за прийомами　 справжніх парадів із далеких родичів, друзів і друзів друзів, які приїжджали до них жити. Утім, ті паради були значно більше схожі на кортежі. Юрби людей дерлися у двері, усі в чорному, із кам’яними суворими обличчями, вимовляючи слова, яких дівчина не розуміла, і затягуючи у свою орбіту весь світ. Вони вимагали, кричали, плакали та скаржилися. Вони приїздили з Польщі, Литви та Угорщини, а юна Іветта слухала їх і доходила висновку, що кожен має послуговуватися своєю власною мовою. Никаючись біля дверей тісної, сповненої метушні вітальні, яка колись була такою затишною і спокійною, дівчинка силувалася зрозуміти, про що йдеться. Спочатку новоприбулі були з нею доброзичливими, потім, коли вона не реагувала, починали підвищувати голос і зрештою вже кричали англійською про те, яка вона лінива, дурна й нешаноблива. Її мати, колись така лагідна і добра, теж втрачала терпіння й усіляко лаяла її. Мовою, яку вона добре розуміла. Так маленька Іветта Ніколева стала іноземкою. Усе своє життя вона перебувала на узбіччі. Прагнула бути своєю, але розуміла, що це неможливо, коли навіть її мати на боці інших.

І тоді вона почала хвилюватися. Якщо навіть її домівка була такою незрозумілою та заплутаною, то що чекало на неї за її стінами? А якщо її не розумітимуть? А раптом щось трапиться, а вона не зрозуміє, що їй робити? А раптом їй щось знадобиться? Хто їй дасть потрібне? Тож Іветт Ніколь навчилася брати.

— Отже, ти знову працюєш із Ґамашем? — запитав її батько.

— Так, сер.

Вона усміхнулася йому. Він був єдиним, хто взагалі заступався за неї в дитинстві. Єдиним, хто захищав її　від тих вторгнень. Він ловив її погляд, махав їй рукою і давав іриску в шарудливій целофановій обгортці. Він радив їй розгортати цукерку, сховавшись подалі від допитливих і жадібних очей. То був їхній секрет. Від батька Іветт засвоїла, що таємниці важливі і їх треба зберігати.

— Ніколи не розповідай йому про Чехословаччину. Обіцяй мені! Він не зрозуміє. У поліції Квебеку потрібні лише корінні квебекці. Якщо він дізнається, що ти чешка, тебе виженуть. Як дядька Сола.

Її нудило від самої думки про те, що її порівнюють із дурнуватим дядьком Солом. Недоумкуватим дядьком Солом Ніколевим, який не зміг утриматися в чеській поліції і захистити сім’ю. І тому вони всі загинули. Крім її батька, Арі Ніколева, її матері та невдоволених і озлоблених родичів, які перетворили їхню оселю на вбиральню, звалюючи на молоду сім’ю все своє лайно.

У маленькій, охайній дальній спальні Арі Ніколев спостерігав, як його донька пакує валізу з найпохмурішим, найнепривабливішим одягом, який можна було знайти в її шафі. За його порадою.

— Я знаю чоловіків, — сказав він, коли вона запротестувала.

— Але в цьому я не матиму привабливого вигляду. — Вона тицьнула пальцем у купу одягу. — Ти ж казав, що я маю сподобатися Ґамашеві.

— Сподобатися, а не закохати його в себе. Повір, у цьому ти йому сподобаєшся.

Коли вона відвернулася, щоб знайти свою косметичку, він засунув у валізу кілька ірисок. Увечері вона знайде їх. І подумає про нього. І якщо пощастить, ніколи не дізнається про його маленьку таємницю.

Не було ніякого дядька Сола. Від рук комуністів ніхто не гинув. Не було благородної та доблесної втечі через кордон. Він усе вигадав багато років тому, щоб заткнути роти родичам дружини, які отаборилися в їхньому будинку. Це був його рятувальний човен зі слів, який тримав його на плаву в морі їхніх бід і страждань. Справжніх страждань. Навіть він це визнавав. Але йому потрібні були власні історії про свої героїчні поневіряння.

І тому, зачавши маленьку Анжеліну, а згодом Іветту, він зачав дядька Сола. Дядько Сол мав урятувати сім’ю, проте не спромігся на це. Вражаюче гріхопадіння Сола коштувало життя всій вигаданій родині Арі.

Він знав, що повинен усе розповісти Іветт. Знав, що історія, яка почалася як його власний рятувальний човен, стала якорем для його маленької дівчинки. Але вона боготворила його, і захоплений погляд її сірих очей був для Арі Ніколева найжаданішим за все.

— Я дзвонитиму тобі щодня, — пообіцяв він, піднімаючи з ліжка її легеньку валізу. — Нам потрібно триматися разом. — Він усміхнувся і повернув голову в бік вітальні, звідки було чутно какофонію голосів: родичі перекрикували одне одного, непримиренні у своїх поглядах. — Я пишаюся тобою, Іветт, і знаю, що ти з усім упораєшся. Ти маєш упоратися.

— Так, сер.

Коли вони виходили з дому, ніхто з довбаних родичів і голови не повернув у їхній бік. Батько доніс валізу до машини й поклав у багажник.

— На випадок, якщо станеться аварія, вона не вдарить тебе по голові.

Він обійняв її і прошепотів на вухо:

— Не зіпсуй усього.

І ось вона під’їхала до Трьох Сосен. На пагорбі в кінці дю Мулен вона загальмувала, і її машину трохи занесло вбік на слизькій дорозі. Унизу світилося село, вогні прикрашених високих дерев відбивалися червоним, зеленим і синім на снігу та льоду, наче гігантський вітраж. Було видно, як перед вікнами магазинів і будинків сновигають люди.

У грудях з’явилося якесь відчуття. Чи була це тривога? Можливо, злість, що через цю справу покинула власний теплий дім? Ні. Вона посиділа в машині кілька хвилин, втиснувши голову в плечі, уривчасто дихаючи та намагаючись визначити це дивне відчуття. Потім, насупивши брови й дивлячись крізь вітрове скло на веселе маленьке село, вона раптом зрозуміла, що відчуває.

Полегшення. Чи це було схоже на відчуття, коли, скинувши тягар, втрачаєш пильність?

У неї задзвонив мобільний телефон. Вона завагалася. Вона знала, хто телефонує, та не бажала переривати свою останню думку.

— Oui, bonjour. Так, сер, я у Трьох Соснах. Я буду ввічливою. Я завоюю його довіру. Я знаю, як це важливо. Я не облажаюсь, — сказала у відповідь на почуте попередження.

Вона поклала слухавку і зняла ногу з гальма. Її машина в’їхала в село і зупинилася перед готелем, де пропонували нічліг і сніданок.

Елеонора та Генрі колотилися. їхні сини воювали один з одним і з батьками. Усі вибухали, у всіх летіли уламки від цих вибухів. Спустошення та блиск. Наприкінці фільму Ґамаш опустив очі й здивувався, побачивши перед собою порожню тарілку. Він не пам’ятав, як їв. Він не пам’ятав, як дихав.

Але він знав одне. Якби він мав вибір, Елеонора і Генрі були б останніми людьми на землі, яких він хотів би бачити своїми батьками. Ґамаш сидів і дивився на фінальні титри, гадаючи, що він пропустив, бо він точно щось пропустив. Чомусь Сісі мала це відео, чомусь узяла прізвище де Пуатьє. До того ж вона, напевне, мала причину викинути абсолютно нормальну відеокасету. Цю касету знайшли в її смітті. Чому?

— Може, вона купила DVD, — припустила Клара, коли Ґамаш попросив їх висловити свої міркування. — Ми потроху переводимо нашу колекцію на DVD. Усі касети з улюбленими фільмами Пітера врешті-решт псуються, бо найкращі моменти він прокручує безліч разів.

— Привіт усім, — почувся з кухні веселий голос Ґабрі. — Я почув про вечір кіно. Я не запізнився?

— Фільм щойно закінчився, — відповів Пітер. — Вибач, старий.

— Я не міг вирватися раніше. Мусив доглядати за хворим.

— Як там інспектор Бовуар? — запитав Ґамаш, заходячи на кухню.

— Ще спить. У нього грип, — пояснив решті Ґабрі. — У мене немає гарячки? Сподіваюся, я не заразився. — Він підставив своє чоло Пітеру, але той проігнорував його.

— Ну, навіть якщо ти й підхопив грип, ми в безпеці, — прокоментувала Рут. — Шанси, що він перейде з Ґабрі на людину, мізерні.

— Сука.

— Шльондра.

— То хто за ним доглядає? — запитав Ґамаш, роздумуючи, чи не варто йому збиратися.

— Агентка Ніколь з’явилася і зняла номер. Навіть сама заплатила за нього пожмаканими купюрами. Принаймні вона пообіцяла, що подбає про нього.

Ґамаш сподівався, що Бовуар досі непритомний.

Бовуару снився кошмар. У лихоманці йому привиділося, що він у ліжку з агенткою Ніколь. Його знову почало нудити.

— Я тут, — звернувся до нього досить приємний жіночий голос.

Якимось чином кошик для сміття піднявся в повітря і опинився прямо під його ротом. Він нахилився й напружився. Проте його шлунок був уже порожнім, блювати було нічим.

Коли він знову впав на вологі простирадла, у нього з’явилося дивне відчуття, ніби йому на лоб поклали прохолодну ганчірку, а обличчя і рот витерли дочиста.

Жан Ґі Бовуар знову поринув у міцний сон.

— Я приніс десерт. — Ґабрі показав на картонну коробку на прилавку. — Торт із шоколадною помадкою.

— Знаєш, мені здається, ти починаєш мені подобатися, — сказала Рут.

— Бачу, гею до снаги великі зміни! — Він усміхнувся і почав розгортати торт.

— Я зроблю каву, — сказала Мирна.

Ґамаш зібрав зі столу посуд і пустив у раковині теплу воду. Вимивши тарілки й передавши їх Кларі, яка стояла з рушником напоготові, він подивився крізь замерзле вікно на вогні Трьох Сосен і замислився про фільм. «Лев узимку». Він пригадав персонажів, сюжет, деякі репліки із найзапекліших сварок між Елеонорою　та Генріхом. Це був фільм про владу і кохання — спотворені, викривлені і безглуздо втрачені.

Але чому цей фільм був таким важливим для Сісі? І чи важливо це для розслідування?

— Кава буде готова за кілька хвилин, — повідомила Клара, вішаючи вологий рушник на спинку стільця.

Кімната вже наповнилася густими ароматами свіжозвареної кави та насиченого шоколаду.

— Покажете мені свою майстерню? — запитав Ґамаш у Клари, сподіваючись відійти від торта якнайдалі й подолати спокусу встромити в нього палець. — Адже я так і не бачив ваших робіт.

Вони попрямували через кухню до навстіж відчинених дверей майстерні Клари. Розташована поруч майстерня Пітера була зачинена.

— То на випадок, якщо муза надумає втекти, — пояснила Клара.

Ґамаш із розумінням кивнув. Він пройшов до центру великої, захаращеної студії Клари й завмер.

У студії скрізь були розстелені шматки брезенту, а в повітрі затишно пахло олійною фарбою, акрилом і полотном. В одному кутку стояло старе, потерте крісло, а стоси журналів про мистецтво слугували столом, на якому стояла брудна чашка з-під кави. Ґамаш неквапливо повернувся й зупинився, втупившись у стіну, на якій висіли три картини.

Він підійшов ближче.

— Це Кей Томпсон, — сказав він.

— Угадали. — Клара підійшла до нього. — А це Матінка. — Вона вказала на наступну роботу. Портрет Емілі я продала докторці Гарріс, але подивіться сюди. — Вона повернулася до протилежної стіни, де висіло величезне полотно. — Усі троє.

Ґамаш став перед зображенням трьох літніх жінок, їхні руки сплелися в дивний спосіб, і складалося враження, ніби вони заколисують одна одну.

Це була напрочуд складна робота, із нашаруваннями світлин, живопису і навіть якимись написами. Посередині була зображена Ем: вона різко відкинулася на спинку крісла й безтямно сміялася, а двоє інших жінок підтримували її і теж сміялися. Клара відтворила особисту мить в житті жінок, їх щемливу близькість. Вона закарбувала їхню дружбу і взаємозалежність. Вона оспівувала любов і турботу, яка виходила за межі приємних спільних обідів і привітань на дні народження. Ґамашеві здавалося, що він зазирає в душу кожної з них, і це проникнення в три душі водночас було майже нестерпним.

— Я називаю цю картину «Три Грації», — сказала Клара.

— Бездоганно, — прошепотів Ґамаш.

— Матінка — Віра, Ем — Надія, а Кей — Милосердя. Мені набридло бачити Грацій завжди гарними й молодими. Я вважаю, що мудрість приходить із віком, життям і болем. І розумінням того, що має значення.

— Картина закінчена? Здається, ніби ви залишили місце ще для когось.

— Ви дуже проникливий. Вона закінчена, але в кожній своїй роботі я намагаюся залишити трохи простору, якусь тріщину, щілину.

— Навіщо?

— Вам видно напис на тлі? — Вона кивнула в бік картини.

Старший інспектор зробив крок уперед і надів окуляри.

Дзвони у дзвони, здатні ще на дзвін,

Забудь свій дар — не досконалий він,

У всьому тріщина знайдеться,

Саме крізь неї світло ллється.

Ґамаш прочитав рядки вголос.

— Гарно. Мадам Зардо? — спробував вгадати він.

— Ні, Леонард Коен[116]. У всіх моїх роботах є якась ємкість. Посудина. Іноді вона невиразна, а іноді має чіткі обриси. У «Трьох Граціях» її добре помітно.

Однак Ґамаш нічого не помічав. Тоді він відійшов від роботи й побачив те, про що говорила Клара. Тіла трьох жінок утворювали посудину, схожу на вазу, а вільне місце, яке він розгледів одразу, було тріщиною, що мала впустити світло.

— Я роблю це для Пітера, — тихо сказала вона. Спочатку Ґамаш подумав, що він не розчув, але вона продовжувала, наче розмовляла сама із собою: — Він як собака, як Люсі. Дуже відданий. У всьому однолюб. У нього одне захоплення, одне хобі, один друг, одне кохання. Я — його кохання, і це лякає мене до смерті. — Вона повернулася й подивилася в задумливі карі очі Ґамаша. — Він виливає в мене всю свою любов. Я його посудина. Але раптом у мені з’явиться тріщина? Раптом я розіб’юся? Або помру? Що він робитиме?

— То все ваше мистецтво досліджує цю тему?

— Здебільшого воно про недосконалість і мінливість. У всьому тріщина знайдеться.

— Саме крізь неї світло ллється, — відгукнувся Ґамаш.

Старший інспектор подумав про Сісі, яка так багато написала про світло, просвітлення та осяяння і вважала їхнім джерелом досконалість, але Сісі не можна було й близько порівнювати з жінкою, що стояла поруч і була по-справжньому світлою людиною.

— Пітер не розуміє. І, мабуть, ніколи не зрозуміє.

— Ви коли-небудь малювали Рут?

— Чому ви питаєте?

— Ну, чесно кажучи, коли думаєш про недосконалість і тріщини, вона перша спадає на думку…

Він розсміявся, а за ним і Клара.

— Ні, не малювала, і знаєте чому? Я боюся. Гадаю, що її портрет міг би стати моїм шедевром, і мені лячно за нього братися.

— Боїтеся, що у вас не вийде?

— Угадали. А ще в Рут є щось жахне. Я не впевнена, що хочу так глибоко заглядати їй у душу.

— Ви зможете, — сказав він, і Клара повірила йому.

Ґамаш мовчки дивився на неї. Його глибокі карі очі випромінювали мир і спокій. Клара знала про всі жахіття, які він бачив тими очима: убитих і понівечених жінок, дітей, чоловіків. Він бачив насильницьку смерть щодня. Жінка поглянула на його руки, великі і виразні, й уявила всі жахливі речі, які йому доводилося робити тими руками. Переносити тіла передчасно померлих людей. Боротися за своє життя та життя інших. А найтяжчим було, мабуть, стискати пальці в кулаки й стукати у двері близьких. Повідомляти новини й розбивати їхні серця.

Ґамаш підійшов до сусідньої стіни й побачив найдивовижніші витвори мистецтва. Посудинами в цьому випадку були дерева. Клара зобразила їх високими, схожими на гарбузи, соковитими та стиглими. Здавалося, що вони тануть від надлишку свого внутрішнього тепла. Вони світилися. Буквально сяяли. Пастельні кольори нагадували Венецію на світанку — теплу, вимиту й поважну.

— Ваші картини чудові, Кларо. Вони випромінюють світло. — Ґамаш повернувся і вражено подивився на жінку, наче побачив її вперше. Він знав, що Клара була проникливою, сміливою та співчутливою. Але старший інспектор не усвідомлював, що вона була настільки талановитою. — Хто-небудь це бачив?

— Перед Різдвом я віддала своє портфоліо Сісі. Вона дружила з Дені Фортеном.

— Власником галереї? — уточнив Ґамаш.

— Найкращої у Квебеку, а може, і в Канаді. Він має зв’язки з музеями сучасного мистецтва в Монреалі та Нью-Йорку. Якщо йому сподобаються ваші роботи, про вас заговорять.

— Це ж чудово! — зауважив Ґамаш.

— Та не зовсім. Він розкритикував мої роботи. — Клара відвернулася, не в змозі дивитися будь-кому в очі, визнаючи свій провал. — Так сталося, що Сісі і Фортен опинилися в «Огілві» якраз тоді, коли я була там на презентації книги Рут. Ми зустрілися на ескалаторі. Я їхала вгору, а вони спускалися. Я чула, як Сісі пошкодувала, що Фортен вважає мої картини аматорськими та банальними.

— Він так і сказав? — здивувався Ґамаш.

— Ну, не він, а Сісі. Вона повторювала його слова, а він їй не заперечував. Потім ми роз’їхалися, і не встигла я отямитися, як опинилася за дверима. Дякувати богу за торбешницю.

— Яку торбешницю?

Чи варто їй розповісти все Ґамашеві? Та вона вже почувалася так, ніби з неї здерли шкіру і вдарили батогом, вона вже не мала сил і далі терпіти сором перед цим чоловіком, хай навіть він слухав її, наче вона була єдиною людиною на землі. Вона не могла зізнатися йому, що сприйняла ту волоцюжку за Бога.

Чи вірила вона в те?

Клара на мить замислилася. Так. Відповідь була простою і зрозумілою. Так, вона все ще вірила, що на Різдво на холодних, темних, благословенних вулицях Монреалю вона зустріла Бога. І все ж, на її думку, вона вже достатньо осоромила себе тієї ночі.

— Звичайна волоцюжка, нічого особливого. Я пригостила її кавою, і мені стало краще. Такі речі якось допомагають, вам не здається?

«Допомагають, та не всім, а лише добрим і співчутливим людям», — подумав Ґамаш.

Він зрозумів, що Клара щось приховує, але вирішив не тиснути. До того ж це не обов’язково стосувалося справи, а Арман Ґамаш не наважувався порушувати чиїсь кордони просто тому, що мав таку можливість.

— Сісі бачила вас, знала, що ви могли почути її слова?

Клара зробила вигляд, що замислилася, хоча мала відповідь, ще відтоді, як побачила Сісі на ескалаторі.

— Так, ми ненадовго зустрілися поглядами. Вона бачила мене й знала, що я все почую.

— Це, напевне, було жахливо.

— Якщо відверто, я думала, що в мене серце зупиниться. Я справді сподівалася, що Фортену сподобається моя творчість. Мені й на думку не спадало, що може бути інакше. Я сама винна, що жила фантазіями.

— Коли людину штрикають ножем, вона не винна, що їй боляче.

Ґамаш поглянув на її обличчя, на її міцно стиснуті, з побілілими кісточками кулаки, звернув увагу на її важке дихання — вона наче накачувала себе. Старший інспектор знав, що Клара Морров була доброю, дбайливою і толерантною. Якщо Сісі де Пуатье викликала таку реакцію у Клари, то які почуття вона повинна була збудити в інших?

І він додав ім’я Клари до довгого списку підозрюваних. Що вона ховала глибоко в таємній кімнаті, яку тримала замкненою та прихованою навіть від самої себе? Що визирнуло до нього з тієї глибокої тиші кілька хвилин тому?

— Десерт! — вигукнув Ґабрі, просунувши голову в студію.

Розділ двадцять другий

— Як ви гадаєте, хто вбив Сісі? — поцікавилася Мирна, облизуючи виделку і роблячи ковток густої темної кави. Від щойно звареної свіжомеленої кави й шоколадного торта з помадкою в Мирни майже запаморочилося в голові.

— Гадаю, спершу я маю з’ясувати її справжнє ім’я, — зізнався Ґамаш. — Я думаю, що вбивця ховається в її минулому.

Він розповів їм про Сісі та її вигаданий світ. Ґамаш говорив глибоким і спокійним голосом, як старий казкар. Друзі присунулися ближче й утворили коло. У світлі каміна їхні обличчя сяяли, мов бурштин. Вони іди торт і сьорбали каву, і що більше усвідомлювали всю глибину тієї таємниці та обману, то ширше розплющували очі.

— Отже, вона не була тією, за кого себе видавала, — вимовила Клара, коли він закінчив. Вона сподівалася, що в її голосі не прозвучали нотки тріумфу. Сісі все ж була божевільною.

— Але навіщо було обирати їх батьками? — Мирна кивнула головою в бік телевізора.

— Не знаю. У вас є якісь теорії?

Усі замислилися.

— Немає нічого незвичайного в тому, що діти вірять у те, що їх усиновили, — зауважила Мирна. — Цей етап проходять навіть щасливі діти.

— Це правда, — відгукнулася Клара. — Я пам’ятаю, як вірила, що моя справжня мати була королевою Англії і що вона відправила мене в колонію, щоб мене виховали як простолюдинку. Кожного разу, коли дзвонили у двері, я сподівалася, що це вона приїхала по мене.

Клара досі пам’ятала ту фантазію про королеву Єлизавету, яка стоїть на ґанку свого скромного будинку в quartier Монреалю під назвою Нотр-Дам де Грейс, а сусіди витягують шиї, щоб побачити королеву в короні та довгій пурпуровій мантії. І її сумочку. Клара знала, що королева тримала в тій сумочці. Її фотографію і квиток на літак, який доправить її додому.

— Але ж, — сказав Пітер, — ти переросла це.

— Авжеж, — промовила Клара, трохи кривлячи душею, — та на зміну дитячій прийшли інші фантазії.

— О, я тебе прошу! Гетеросексуальним фантазіям не місце за обіднім столом, — промовив Ґабрі.

Однак дорослий світ мрій Клари не мав нічого спільного із сексом.

— І в цьому вся проблема, — сказав Ґамаш. — Я згоден, що в дитинстві ми всі створювали свої власні світи. Ковбої та індіанці, дослідники космосу, принци та принцеси.

— Хочете, я розповім вам про свій? — запропонував Ґабрі.

— Всемилостивий Господи, не допусти цього, хай краще цей будинок злетить зараз у повітря! — благально вимовила Рут.

— Я уявляв себе гетеросексуалом.

Ця проста фраза справила на компанію по-справжньому руйнівний ефект.

— А я мріяла бути популярною, — промовила у тиші Рут. — І вродливою.

— А я мріяла бути білою, — зізналася Мирна, — і худорлявою.

Пітер мовчав. Він не міг пригадати жодної дитячої фантазії. Боротьба з реальністю заполоняла майже увесь мозок.

— А ви? — запитала Рут у Ґамаша.

— Я уявляв, що врятував своїх батьків, — відповів він, згадуючи маленького хлопчика, який дивився у вікно вітальні, відкинувшись на спинку дивана та притулившись щокою до ворсистої тканини. Іноді, коли віяв зимовий вітер, він усе ще відчував той шорсткий дотик до щоки. Щоразу, коли батьки йшли кудись вечеряти, він сидів і чекав, вдивляючись у світло фар, що розрізало нічну темряву. І щовечора вони поверталися додому, за винятком одного разу.

— У кожного свої фантазії, — сказала Мирна. — Хіба Сісі була не така, як інші?

— Є одна відмінність, — відповів Ґамаш. — От ви, приміром, досі прагнете бути білою і стрункою?

Мирна щиро розсміялася.

— Нізащо. Зараз мені б це й на думку не спало.

— А ви мрієте бути натуралом? — поцікавився старший інспектор у Ґабрі.

— Олів’є мене вбив би.

— Зрештою, добре це чи погано, наші дитячі фантазії зникають або замінюються іншими. Але із Сісі так не сталося. Ось у чому різниця. Схоже, вона вірила в них, причому до такої міри, що вибрала собі прізвище де Пуатьє. Ми навіть не знаємо її справжнього імені.

— Цікаво, хто були її батьки? — розмірковував Ґабрі. — їй було близько п’ятдесяти, так? Тож їм, напевно, було б не менше сімдесяти. Як і тобі.

Ґабрі повернувся до Рут, яка помовчала хвилину, а потім продекламувала:

Віддавна покійна, похована в іншому краї,

Мати досі блукає за мною слідом.

— Це, напевне, з вашого вірша? — здогадався Ґамаш, коли Рут закінчила. Рядки здалися йому знайомими.

— Та невже? — буркнула Рут і продовжила:

Коли смерть моя розведе нас нарешті нарізно,

Чи стріне знов прощена ту, що простила,

Чи, як завжди, буде надто пізно?

— Ну слава богу! Я вже думав, що ми залишимося без твоєї поезії цього вечора, — уїдливо прокоментував Ґабрі. — Будь ласка, продовжуй, а то я ще не готовий до суїциду.

— Ваша поезія чудова, — промовив Ґамаш.

Здавалося, його похвала вразила Рут більше, ніж образи Ґабрі.

— Та пішов ти! — Вона відштовхнула Ґамаша і попрямувала до дверей.

— Понеслося! — кинув Ґабрі.

Ґамаш згадав, де він чув цей вірш. Він читав його в машині, коли їхав до Трьох Сосен, щоб розпочати справу. Він обережно витягнув касету з «Левом узимку» з відеомагнітофона.

— Дякую вам, — мовив він до Клари й Пітера. — Мені треба повертатися до інспектора Бовуара. У вас є якесь із ваших портфоліо? — запитав він Клару. — Я б хотів узяти із собою.

— Звісно.

Клара провела його до захаращеного столу у своїй студії. Увімкнувши лампу, вона взялася перебирати стоси паперів. Ґамаш спочатку спостерігав за нею, потім його погляд почав блукати студією, доки не натрапив на блискучий предмет, що лежав на одній із полиць книжкової шафи позаду столу. Старший інспектор на мить завмер. Він боявся, що той предмет зникне, варто йому лише поворухнутися. Тихо, неквапливо він подався вперед. Підкравшись до полиці, Ґамаш засунув руку в кишеню і дістав хустинку, а опинившись перед полицею, обережно обгорнув предмет хустинкою і зняв його з підставки. Навіть крізь тканину Ґамаш відчував його тепло.

— Хіба вона не прекрасна? — мовила Клара, коли старший інспектор відступив назад і підніс свій скарб ближче до лампи. — Пітер подарував мені її на Різдво.

На долоні в Ґамаша була куля, і вона світилася. На ній був малюнок. Три сосни з обважнілими від снігу гілками. Під малюнком було написано: Noël, а ще нижче, майже непомітно — ще щось. Одна велика літера.

L.

Ґамаш знайшов кулю лі біен.

Пітер Морров мав такий вигляд, ніби його загнали в кут. І так воно й було. Коли Ґамаш став розпитувати Клару, вона з радістю заявила, що ця чудова прикраса була найпершим різдвяним подарунком, який Пітер для неї купив. Клара пояснила, що раніше вони були надто бідними.

— Або занадто ощадними, — зауважила Рут.

— Звідки він у вас? — запитав Ґамаш.

Його голос був ввічливим, але присутня в ньому твердість вимагала відповіді.

— Я не пам’ятаю, — спробував збрехати Пітер, але, побачивши в очах Ґамаша рішучість, передумав. — 　Я хотів купити тобі щось особливе. — Пітер повернувся до Клари, намагаючись пояснити свій вибір.

— Але? — Клара розуміла, до чого йде.

— Тож я поїхав до Вільямсбурга на закупи…

— Вільямсбург називають північним Парижем, — пояснив Ґабрі Мирні.

— Так, він відомий своїми крамницями, — погодилася Мирна.

— Коли я проїжджав повз сміттєзвалище, то…

— Сміттєзвалище? — вигукнула Клара. — Смітник?

Люсі почала витися між ногами Клари, стривожена частотою, до якої піднявся голос хазяйки.

— Обережно, ти своїм криком розколеш кулю, — застерегла Рут.

— Смітник, — повторила Клара вже нижчим голосом і опустила голову.

З її очей у бік Пітера летіли громи-блискавиці, і, як раніше Рут, він волів, аби їхній будинок просто зараз злетів у повітря.

— Жак Ів Кусто сміттєзвалищ знову пірнув у свою стихію і знайшов скарб! — потішався Ґабрі.

— Ви знайшли це, — Ґамаш підняв кулю лі біен, — на сміттєзвалищі у Вільямсбурзі?

Пітер кивнув.

— Я просто подивився, заради розваги. Було досить тепло, тож увесь той мотлох не змерзнувся. Я не порпався там довго, ця річ просто впала мені в око. Легко зрозуміти чому. Навіть зараз, при штучному освітленні, вона сяє; можете собі уявити, який вона мала вигляд серед білого дня. Вона була схожа на маяк. Він кликав мене. — Він подивився на Клару, намагаючись вимолити в неї прощення. — Я думаю, що мені судилося знайти його. То була доля.

Клара все ще сумнівалася в божественності його дару.

— Коли це сталося? — спитав Ґамаш.

— Я не пам’ятаю.

— Згадайте, містере Морров.

Тепер усі дивилися на Ґамаша. Чоловік, здавалося, став вищим на зріст і буквально випромінював владу та наполегливість, що змусило замовкнути навіть Рут. Пітер на мить замислився.

— Це було за кілька днів до Різдва. Точно, це було наступного дня після презентації твоєї книги, — звернувся він до Рут. — Двадцять третього грудня. Клара була вдома і могла погуляти з Люсі, поки я їздив на різдвяні закупи.

— Ти хочеш сказати, на різдвяне перебирання сміття, чи не так? — кольнула Клара.

Пітер зітхнув і нічого не відповів.

— Де саме у сміттєвому баку була куля? — запитав Ґамаш.

— Просто скраю, наче хтось простягнув руку і поклав її туди, а не просто кинув.

— Ви знайшли щось іще?

Ґамаш уважно спостерігав за Пітером, аби зрозуміти, чи не бреше той. Пітер похитав головою. Ґамаш йому повірив.

— А в чому річ? Чому ця куля така важлива? — запитала Мирна.

— Це куля лі біен, — пояснив Ґамаш, — і вона належала Сісі. Навколо цієї кулі Сісі побудувала всю свою духовну філософію. У своїй книзі вона описала її саме так і розповіла, що куля — єдине, що залишилося їй від матері. За її словами, саме її мати розмалювала кулю.

— На ній три сосни, — продовжила Мирна.

— А також ініціал, — додала Клара, — L.

— То ось чому Сісі переїхала сюди, — здогадався Ґабрі.

— Чому? — запитав Пітер, який думав про власні неприємності, що чекали на нього попереду, і не дуже зосереджувався на розмові.

— Три сосни? — промовив Ґабрі і, підійшовши до вікна, показав жестом на вулицю. Три сосни. Три Сосни.

— Три сосни тричі, — сказала Рут. — Клацаєш підборами, Дороті?[117]

— Ми вже не в Канзасі, — зауважив Ґабрі, звертаючись до Пітера. — Ти тут?

— Три Сосни, — озвався Пітер, коли нарешті до нього дійшло. — Мати Сісі була звідси?

— І її ім’я починалося на L, — сказала Мирна.

Емілі Лонґпре лежала в ліжку. Було рано, ще до десятої, але вона вже втомилася. Вона взяла книжку й спробувала читати, але книжка була заважкою для неї. Емілі з усіх сил намагалася втримати її в руках, бо хотіла дочитати історію до кінця та дізнатися, чим вона закінчується. Вона боялася, що її час сплине раніше, ніж вона встигне закінчити книжку.

Її живіт відчував усю вагу твердої обкладинки, як колись її лоно відчувало Девіда. Тоді вона лежала в цьому самому ліжку. Поруч із нею Ґас розгадував кросворди і щось бурмотів собі під ніс. А в ній росла її дитина.

Тепер компанію їй складала лише книжка. Ні, отямилася вона. Не лише книжка. А як же Бі та Кей? Вони теж були з нею, і будуть до кінця.

Ем бачила, як книжка, важка від слів, піднімається й опускається на її животі. Вона подивилася на закладинку. На півдорозі. Вона була лише на півдорозі. Емілі знову взяла книжку, цього разу тримаючи її обома руками, і прочитала ще трохи. Занурившись у сюжет, вона сподівалася, що історія матиме щасливий кінець. Що жінка знайде любов і щастя. Або просто знайде себе. Цього було б достатньо.

Книжка знову згорнулася, щойно Ем заплющила очі.

Матінка Бі бачила майбутнє, і воно нічого доброго зараз не обіцяло. Та й ніколи не обіцяло. Навіть у найкращі часи Матінка мала дар бачити найгірше. Ця якість не послужила їй на користь. Життя на руїнах її майбутнього неодмінно віднімало радість від сьогодення. Єдиною втіхою було те, що майже жоден з її страхів не справдився. Літаки не розбивалися, ліфти не падали, мости залишилися цілими. Щоправда, її покинув чоловік, але то не було катастрофою. Хтось міг би навіть назвати це пророцтво самоздійсненим. Вона сама змусила його піти. Він завжди скаржився, що в їхніх стосунках було занадто багато сторін. Беатріс, він і Бог. Хтось один мав піти.

Вибір був невеликий.

Матінка Бі лежала в ліжку, загорнувшись у м’які й теплі фланелеві простирадла, її пухке тіло облягала ковдра. Вибираючи між Богом і чоловіком, вона вибрала Бога, та правда була в тому, що перевагу над її чоловіком мала навіть добра пухова ковдра.

Це було її найулюбленіше місце в усьому світі. У ліжку у своєму домі, жива та здорова. То чому ж вона не може заснути? Чому не може більше медитувати? Чому не може навіть їсти?

Кей лежала в ліжку і віддавала накази молодим та наляканим піхотинцям, що були поруч в окопі. їхні пласкі, мілкі каски були набакирені, на брудних від гною та лайна обличчях пробивалися перші вуса. Перші й останні. Вона знала про це, утім вирішила мовчати. Натомість вона виголосила підбадьорливу промову і запевнила їх, що першою підніметься з окопу, коли настане час. А потім вона затягнула натхненний приспів із патріотичної пісні «Прав, Британіє, морями!», а вони підхопили.

Вона знала, що всі вони скоро помруть. І Кей згорнулася в найщільніший клубок, засоромлена боягузтвом, яке жило в ній, мов дитина в утробі матері. Очевидна хоробрість її батька була їй геть не властива.

— Вибач, — просив Пітер у сотий раз.

— Річ не в тому, що ти взяв її на смітнику, а в тому, що ти сказав неправду, — збрехала й собі Клара. Річ якраз і була в тому, що він надибав цю кляту кулю на звалищі. Він знову подарував їй на Різдво мотлох. Це не мало значення, коли вони не могли дозволити собі нічого іншого. Вона майструвала йому якусь абищицю, бо мала золоті руки, а він таким майстром не був, тож пірнав у смітник, а потім вони обоє вдавали, що їм подобаються їхні подарунки.

Але тепер усе було інакше. Тепер вони могли собі дозволити купувати подарунки у крамниці, та він усе одно обрав закупи на сміттєзвалищі.

— Вибач, — повторив він.

Пітер розумів, що одних вибачень замало, але він не знав, як цьому зарадити.

— Забудь, — сказала Клара.

Він був достатньо розумним, щоб зрозуміти: забути було б не найкращим варіантом.

Ґамаш сидів поруч із Бовуаром. Він приготував ще одну грілку з гарячою водою, хоча лихоманка вже спала. Ґамаш знайшов лише одну грілку і не розумів, куди поділася інша.

Він сидів і читав важку книгу, яка лежала в нього на колінах, і час від часу поглядав на Жана Ґі.

Він прочитав Ісаю про всяк випадок, а потім перейшов до Псалмів. Повернувшись до готелю, він зателефонував їхньому парафіяльному священнику, і отець Нерон дещо підказав йому.

— Радий був бачити вас на різдвяній службі, Армане, — почав отець Нерон очікувано для Ґамаша, — і познайомитися з вашою онукою. Вона схожа на Рейн- Марі — їй пощастило. — Ґамаш чекав. — Так приємно бачити родину разом. Шкода, що ви потрапите до пекла й не зможете провести з рідними вічність.

Та-дам!

— На щастя, mon père[118], вони теж будуть у пеклі.

Отець Нерон розсміявся.

— А якщо я маю рацію і ти наражаєш на небезпеку свою смертну душу, бо не відвідуєш службу щотижня? — запитав він.

— Тоді мені назавжди бракуватиме вашого веселого товариства, Марселю.

— Що я можу для вас зробити?

Ґамаш пояснив йому.

— Це не Ісая. Це Псалом 45. Не знаю, котрий саме вірш. Один із моїх улюблених, але не дуже популярний серед церковної верхівки.

— Чому?

— Ну, поміркуйте, Армане. Якби для того, щоб наблизитися до Бога, потрібно було лише вгамуватися, я був би не потрібний.

— А що як це правда? — запитав Ґамаш.

— Тоді зрештою ми з тобою зустрінемося у вічності. Сподіваюся на це.

І от Ґамаш читав псалом, час від часу поглядаючи на Бовуара поверх своїх окулярів із лінзами у формі півмісяця. Чому Матінка збрехала і сказала йому, що це з Ісаї? Вона, напевне, знала правду. Ба більше, чому вона змінила оригінал і написала на стіні: «Віднайдіть спокій і пізнайте, що Я — Бог»?

— Невже я настільки хворий?

Ґамаш підвів голову й побачив, що Бовуар дивиться на нього — його очі прояснилися, він усміхався.

— Ваше тіло здорове, юначе. Я оплакую вашу душу.

— Ваша правда, монсеньйоре. — Бовуару нарешті вдалося підвестися, спершись на лікоть. — Ви не повірите, які жахливі сни я бачив. Мені навіть наснилося, що поряд зі мною агентка Ніколь. — Він стишив голос, як на сповіді.

— Уявляю собі, — відказав Ґамаш. — Тобі вже краще. — Він прибрав свою холодну руку з холодного лоба Бовуара.

— Значно краще. Котра година?

— Північ.

— Ідіть відпочивайте, сер. Усе супер.

— Стерво Уперте, Пихате, Егоїстичне та Роздратоване…

— Сподіваюся, це не з моєї характеристики до наступної атестації?

— Ні. Це трохи поезії.

«Якщо це поезія, — подумав Бовуар, втомлено занурюючись назад у гостинне ліжко, — то вона може стати мені до вподоби».

— Навіщо ви читаєте Біблію? — пробурмотів він, уже напівсонний.

— Це через напис на стіні в медитаційному центрі Матінки. Псалом 45, вірш 11. Там має бути написано: «Вгамуйтесь та знайте, що Бог Я»[119]. Бовуар заснув, утішений голосом і думкою.

Розділ двадцять третій

Годинник біля ліжка показував 5:51. Було ще темно, до світанку залишалося більше ніж година. Ґамаш лежав у ліжку, відчуваючи на обличчі свіже холодне повітря з прочиненого вікна, та під простирадлами було тепло.

Час вставати.

Він прийняв душ і швидко одягнувся в прохолодній кімнаті з меблями з темного дерева, білими стінами та пухнастою пір’яною постіллю. Номер був елегантним і аж занадто привабливим. Ґамаш навшпиньки спустився темними сходами готелю. Він одягнув найтепліший одяг і вліз у свою величезну парку. Повернувшись напередодні ввечері, він запхав шапку й рукавиці в рукав парки, а тепер, просунувши праву руку в пройму, він наштовхнувся на перешкоду. Відпрацьованим рухом Ґамаш доправив усе далі, і з манжети, мов крихітне дитя, з’явився на світ спочатку помпон, потім уся шапка й нарешті рукавички.

Опинившись надворі, старший інспектор одразу покрокував по рипучому снігу. Тріскучий мороз бадьорив ранкове повітря, але вітру не було, і Ґамаш подумав, що прогноз може справдитися. Насувався сильний холод, навіть за стандартами Квебеку. Злегка нахилившись уперед, опустивши голову, заклавши за спину руки в рукавицях, Ґамаш ішов і думав про цю заплутану справу, про головоломки з підозрюваними та доказами.

Калюжі антифризу, ніацин, «Лев узимку», стартові кабелі, Псалом 45:11 і давно втрачена мати. А попереду, напевне, його чекали інші загадки. Уже минуло два дні, як померла Сісі, і йому конче було потрібне прозріння.

Обмірковуючи справу, Ґамаш рухався вулицею Коммонс, що потопала в темряві. Утім, непроглядно чорними зимові ночі не були ніколи. Сніг, що укривав землю, випромінював власне світло. Ґамаш проходив повз домівки селян, які ще спали, — вітру не було, і дим із димарів підіймався прямо в небо. Уздовж дороги темніли крамниці, і лише з підвалу пекарні Сари пробивалося тьмяне світло, обіцяючи до сніданку свіжі круасани.

Старший інспектор огинав сільську луку коло за колом. Село принишкло, огорнуте дивовижним спокоєм і затишком. Під ногами рипів затверділий сніг, у вухах віддавалося гучне дихання.

Чи спала в одному з цих будинків мати Сісі? Чи був цей сон легким і солодким, чи совість його відлякувала і не давала їй заснути, як тому грабіжнику, що має намір скоїти насильство?

Хто був матір’ю Сісі?

Чи Сісі знайшла її?

А чи хотіла мати, щоб її знайшли?

Що керувало Сісі: прагнення віднайти родину чи інші, темні мотиви?

А як щодо кулі лі біен? Хто її викинув? І чому її просто не жбурнули в замерзлу купу сміття, розбивши на друзки, які було б уже не впізнати?

На щастя, Арман Ґамаш любив головоломки. Щойно він про це подумав, як із сільської луки виринула темна постать і помчала просто до нього.

— Henri! Viens ici[120], — скомандував голос. Як на собаку з такими великими вухами, Анрі, здавалося, мав на диво поганий слух. Ґамаш відступив убік, і ошалілий від радості Анрі проскочив повз.

— Désolé, — промовила захекана Емілі Лонґпре, підійшовши ближче. — Анрі, де твої манери?

— Для мене честь бути обраним Анрі товаришем для ігор.

Вони обоє знали, що в іграх компанію Анрі складали і його власні замерзлі какавельки, тож планка була не надто вже й високою. Та все ж Ем злегка нахилила голову у відповідь на його поштивість. Емілі Лонґпре належала до породи мешканців Квебеку, яка вимирала, їх називали гранд-дамами — не тому, що вони всюди пхалися, чогось вимагали й усіх залякували, а через їхнє надзвичайне почуття власної гідності та люб’язність.

— Ми не звикли зустрічати когось на ранковій прогулянці, — пояснила Емілі.

— А котра година?

— Кілька хвилин по сьомій.

— Дозвольте до вас приєднатися?

Старший інспектор пристав поруч, і вони втрьох повільно рушили по колу вулицею Коммонс. Ґамаш кидав сніжки у нестямного від радощів Анрі, а тим часом у сільських будинках одне за одним засвічувалися вікна. Прямуючи через луку від готелю до бістро, здалеку помахав рукою Олів’є. За мить крізь вікно бістро пробилося м’яке світло.

— Як добре ви знали Сісі? — запитав Ґамаш, спостерігаючи, як Анрі ліниво ковзає за сніжкою по замерзлому ставку.

— Не дуже. Я бачила її лише кілька разів.

У темряві Ґамаш не міг розгледіти вираз обличчя Ем. Він відчував себе неповносправним, тому весь зосередився на її інтонації.

— Вона приходила до мене.

— Навіщо?

— Я її запросила. Потім я зустріла її приблизно за тиждень у медитаційному центрі Матінки.

У голосі Емілі зазвучали нотки гумору. Перед її очима досі стояла та сцена: Матінка з обличчям такого самого кольору, що і її каптан (а того дня він був малиновим), і худорлява та праведна Сісі, яка стояла посеред зали для медитацій і вщент розносила спосіб життя Матінки.

— Авжеж, це зрозуміло. — Сісі поблажливо дивилася на Матінку. — Минули роки відтоді, як ви відновили свій духовний шлях, тож він застарів, — говорила вона, змішуючи грішне з праведним. Вона підняла двома пальцями яскраво-пурпурову подушку для медитації як доказ віджилої філософії Матінки та декору взагалі. — Цікаво, відколи це пурпуровий колір вважається божественним?

Матінка схопилася руками за голову, роззявила рота й стояла, не в змозі вимовити ані слова. Але Сісі цього не помічала. Вона задерла голову до стелі, розгорнула догори долоні й загула, наче величезний камертон:

— Ні, тут немає духу. Ваше его та емоції вичавили його звідси. Як може божественне жити серед усіх цих кричущих кольорів? Тут забагато вас і замало Вищої Сили. І все ж ви докладаєте всіх зусиль, ви справжній першопроходець, тридцять років тому ви принесли медитацію до Східних кантонів…

— Сорок, — вичавила Матінка. Вона нарешті спромоглася бодай щось сказати, точніше пропищати.

— Неважливо. Немає значення, що саме ви запропонували, оскільки нічого кращого ніхто тоді не знав.

— Перепрошую?

— Я прийшла сюди в надії знайти людину, яка поділиться зі мною своєю кармою. — Сісі зітхнула й розгублено озирнулася навколо, розчаровано струшуючи знебарвленим волоссям на своїй просвітленій голові. — Що ж, мій шлях вільний. Я отримала рідкісний дар і маю намір ним поділитися. Я відкрию у своєму будинку медитаційний центр, де навчатиму тому, чого навчилася у свого гуру в Індії. Оскільки моя компанія та моя книжка називаються «Віднайдіть спокій», так само я назву і свій медитаційний центр. Боюся, вам доведеться змінити назву вашого закладу. Насправді, я вважаю, що вам узагалі настав час зачинятися.

Ем перелякалася за життя Сісі. У Матінки, напевно, стало б сил, аби задушити гостю, а її вигляд красномовно свідчив про намір так і зробити.

— Я відчуваю ваш гнів, — зауважила Сісі, демонструючи миттєве розуміння очевидного. — Він дуже токсичний.

— Матінка, звісно, не сприйняла її всерйоз, — додала Ем, описавши Ґамашеві сцену, свідком якої стала.

— Але Сісі планувала використати назву її центру. Це могло стати катастрофою для Матінки.

— Так, але не думаю, що Матінка в це повірила.

— Центр називається «Віднайдіть спокій». Здається, ця фраза дуже популярна. Хіба не так називалася ваша команда з керлінгу?

— Звідки ви дізналися? — Ем засміялася. — Це було, мабуть, років п’ятдесят-шістдесят тому. Давня історія.

— Але цікава, мадам.

— Я рада, що ви так вважаєте. То був жарт. Ми ставилися до нашої гри не надто амбітно й не дуже переймалися тим, чи переможемо.

Пролунала та сама відповідь, яку Ґамаш чув раніше. На жаль, він не міг побачити вираз обличчя Ем.

До них підійшов Анрі. Пес накульгував, піднімаючи по черзі то одну лапу, то іншу.

— Бідолашний Анрі! Наша прогулянка затягнулася.

— Понести його? — запитав Ґамаш, відчуваючи сором, бо вже встиг забути, що колючий сніг здатен обпікати собачі лапи. Тепер він згадав, як минулої зими намагався нести три квартали дорогою додому старого Сонні, чиї лапи вже не витримували холоду. Це розбивало серця їм обом. І згадав, як обіймав Сонні за кілька місяців по тому, коли ветеринар прийшов приспати його. І пам’ятав, як бурмотів заспокійливі слова в смердючі старі вуха і дивився в слізливі карі очі, коли вони заплющилися, з останнім легким помахом облізлого, дорогого йому хвоста. І коли Ґамаш відчув останній удар серця Сонні, у нього склалося враження, що насправді старе серце собаки не зупинилося, а Сонні просто зрештою віддав йому себе цілком.

— Ми майже прийшли, — сказала Ем, її голос став хрипким, губи та щоки почали ціпеніти від холоду.

— Чи можу я запросити вас на сніданок? Я б хотів продовжити цю розмову. Можливо, в бістро?

Емілі Лонґпре на мить завагалася, а потім погодилася. Вони занесли Анрі додому, а потім у сутінках світанку попрямували до бістро Олів’є.

— Joyeux Noël, — вродливий молодий офіціант привітався до Ґамаша і показав їм на столик біля щойно розпаленого каміна. — Приємно бачити вас знову.

Ґамаш відсунув стільця для Ем і провів поглядом юнака, який підійшов до кавомашини, щоб приготувати їм по філіжанці café au lait.

— Філіпп Крофт, — сказала Ем, простеживши за його поглядом. — Приємний хлопець.

Ґамаш радісно всміхнувся. Молодий Крофт. Коли він востаннє зустрічався з Філіппом під час попередньої справи, той мав не надто приємний вигляд.

Була лише восьма година, і, окрім них, у бістро нікого не було.

— Таку кухню мало де зустрінеш, старший інспекторе, — зауважила Ем, проглядаючи меню.

Її волосся стало дибки від статичної електрики, щойно вона зняла свою току. Утім, як і в Ґамаша. Вони обоє здавалися дещо переляканими. Старший інспектор і Ем сиділи й попивали каву, відчуваючи, як тепло розливається по тілу. їхні обличчя порожевіли, щоки починали відтавати. Запах свіжозвареної кави змішувався з дров’яним димом від нещодавно розпаленого вогнища. Світ здавався затишним і правильним.

— Ви ще не передумали щодо уроку керлінгу сьогодні вранці? — запитала Ем.

Ґамаш пам’ятав про їхню домовленість і з нетерпінням чекав зустрічі на майданчику.

— Якщо не буде надто холодно.

— Сьогоднішній ранок обіцяє бути ідеальним. Погляньте на небо. — Вона кивнула у бік вікна. На небі зайнялося ніжне сяйво, сходило сонце. — Ясно і морозно. Надвечір буде вбивчий холод.

— Рекомендую вам яєчню із сосисками. — Філіпп стояв біля них на відстані витягнутої руки, тримаючи в руці бланк замовлення. — Сосиски з ферми мсьє Паже.

— Вони чудові, — запевнила Ем.

— Мадам? — Ґамаш запросив її зробити замовлення першою.

— Я б із задоволенням з’їла сосиски, mon beau Philippe[121], але боюся, що в моєму віці це вже занадто. Мсьє Паже все ще постачає вам бекон зі спинної частини?

— Mais oui[122], домашнього приготування, мадам Лонґпре. Найкращий у Квебеку.

— Merveilleux.[123] Справжня розкіш! — Вона нахилилася через стіл до Ґамаша, щиро насолоджуючись можливістю вишукано поснідати. — Я візьму яйце пашот, s’il vous plaît, на шматочку Сариного багета і трохи вашого неперевершеного бекону.

— І круасан? — Філіпп грайливо подивився на неї. До них доносився спокусливий запах круасанів, що випікалися в сусідній крамничці, — її відчинені двері сполучалися з бістро.

— Але лише один.

— Мсьє?

Ґамаш зробив замовлення, і за кілька хвилин йому принесли тарілку сосисок і французьких тостів. Глечик із місцевим кленовим сиропом опинився біля ліктя, а посередині з’явився кошик зі щойно спеченими круасанами, які ще парували, а навколо нього — баночки з домашнім джемом. Вони їли, розмовляли та попивали каву перед розпаленим каміном.

— То якої думки ви були про Сісі? — повернувся до розмови старший інспектор.

— Вона вразила мене своєю надзвичайною самотністю. Мені було її шкода.

— Інші описували її як егоїстичну, дріб’язкову, образливу і, відверто кажучи, трохи дурнувату особу, від якої хочеться триматися якнайдалі.

— Вони, звісно, мали рацію. Сісі була страшенно нещасна і виливала це на інших. Це типова поведінка, хіба не так? Людина не може витримати, коли інші щасливі.

— І все ж ви запросили її до себе додому?

Йому хотілося поставити таке питання відтоді, як вона згадала про візит Сісі під час їхньої прогулянки. Але він мусив бачити її обличчя.

— Я теж була страшенно нещаслива у своєму житті, — промовила вона тихим голосом. — А ви, старший інспекторе?

Такої відповіді він не міг передбачити. Він кивнув.

— Я так і думала. Я вважаю, що люди, які витримали такі випробування, зобов’язані допомагати іншим. Ми не можемо дозволити комусь потонути там, де нас самих урятували.

Здавалося, усе в кімнаті завмерло, й Ґамаш спіймав себе на тому, що й сам затамував подих.

— Я розумію, мадам, і я згоден із вами, — сказав він нарешті. — Чи не могли б ви розповісти мені про свій смуток? — дуже обережно звернувся він до Ем.

Ем зустрілася з ним поглядом. Потім засунула руку до кишені свого кардигана й витягла звідти зібганий білий паперовий носовичок і ще щось. На стіл лягла маленька чорно-біла фотографія, потріскана й запилена. Натренованим рухом вона ніжно стерла з неї пальцем пил.

— Це Гас, мій чоловік, і мій син Девід.

На світлині високий чоловік обіймав за плечі довготелесого хлопця. На вигляд він був підлітком, із довгим розкуйовдженим волоссям і в пальті з широкими лацканами. Його краватка також була широкою, як і авто, що стояло позаду них.

— Тут вони напередодні Різдва 1976 року. Девід був скрипалем. Власне, він грав лише один твір, — вона засміялася, — але надзвичайно, справді. Він почув його, коли був ще зовсім малим. Ми з Гасом слухали запис, як раптом Девід перестав гратися й підійшов до стереосистеми. Він змушував нас програвати цей твір знову і знову. Як тільки він навчився говорити, одразу попросив скрипку. Ми, звісно, подумали, що він жартує. Але він не жартував. Одного разу я почула, як він репетирує в підвалі. Виходило невпевнено й верескливо, але, безсумнівно, звучав той самий твір.

Ґамаш відчував, як від рук і ніг кров приливає до серця і як воно стискається.

— Девід вивчив цей твір самотужки. Йому було шість років. Його вчитель зрештою звільнився, оскільки Девід відмовлявся практикуватись або грати будь- що інше. Тільки один твір. Він був упертим. Пішов у Ґаса, в його родині всі такі. — Вона усміхнулася.

— А що то був за твір?

— Концерт для скрипки з оркестром, ре мажор, Чайковського.

Ґамаш не міг його згадати.

— Девід був типовим підлітком. Грав воротарем у хокейній команді, у старшій школі зустрічався з однією з дівчат Шартранів, мріяв вступити до Монреальського університету, щоб вивчати лісове господарство. Він був милим хлопчиком, але не надзвичайним, за винятком хіба що своєї дивної пристрасті.

Вона заплющила очі, і за мить одна рука піднялася вгору, оголивши тонкий зап’ясток із синіми венами. Рука плавно рухалася вперед і назад. Примарні ноти заповнили простір між ними, оточили стіл, і врешті-решт усе бістро нібито наповнилося музикою, яку Ґамаш не міг чути, але міг уявити. І яку Ем — він був у цьому впевнений — чує абсолютно чітко.

— Вашому хлопчику неймовірно пощастило, що в нього було таке пристрасне захоплення, — тихо промовив він.

— Саме так. Навіть не маючи жодного уявлення про божественне, я б упізнала його в обличчі сина, коли він грав. Його благословив Господь, а з ним і нас. І все ж не думаю, що він планував йти тим шляхом далі. Але згодом дещо сталося. Він повернувся додому перед різдвяними іспитами з оголошенням. Щороку в ліцеї проводився конкурс. Усі музиканти повинні були грати один і той самий твір, який обирала комісія. Того року, — вона кивнула на фотографію, — це був концерт для скрипки з оркестром, ре мажор, Чайковського. Девід був сам не свій. Конкурс мав відбутися п’ятнадцятого грудня в Гаспе. Гас вирішив відвезти його туди. Вони могли б поїхати потягом або полетіти літаком, але Ґас хотів побути з Девідом наодинці. Ви, мабуть, знаєте, як це буває з підлітками? Девіду було сімнадцять, і він був типовим хлопцем. Не надто прагнув ділитися своїми почуття. Ґас хотів дати йому зрозуміти по-своєму, що батько любить його і зробить для нього все на світі. Цей знімок зробили незадовго до їхнього від’їзду.

Ем опустила погляд, і її палець поповз по дерев’яному столу до світлини, але на півдорозі зупинився.

— Девід посів друге місце на конкурсі. Він зателефонував, такий схвильований! — Вона й тепер почула, як він замовк, затамувавши подих, ніби був не в змозі стримати своє щастя. — Вони хотіли залишитися, щоб послухати інших конкурсантів, але я стежила за погодою й бачила, що насувається буревій, тож переконала їх негайно повертатися. Ну, а що сталося далі, можете здогадатися. Був дивовижний день, як і сьогодні. Ясно і морозно. Та, як виявилося, занадто морозно й занадто ясно. Як кажуть, чорний лід. І сонце прямо в обличчя Гасу. Забагато світла.

Розділ двадцять четвертий

— То хто ж мати Сісі? — запитав Бовуар.

Ранкова нарада в імпровізованому оперативному штабі тривала вже пів години, і він знову почувався самим собою.

З однією суттєвою відмінністю.

Раніше він ненавидів агентку Іветт Ніколь, але сьогодні вранці виявилося, що вона йому навіть подобається. А в чому була проблема, Бовуар і не пам’ятає. Вони разом поснідали в готелі, а під кінець сніданку ще й несамовито реготали, коли вона розповідала, як намагалася підігріти йому грілку. У мікрохвильовці.

— Авжеж, вам смішно, — сказав Ґабрі, ставлячи перед ними дві порції яєць Бенедикт. — Це ж не ви, прийшовши додому, подумали, що у вашій мікрохвильовці кіт вибухнув. Ніколи не любив цього кота. А от свою грілку я завжди обожнював.

А тепер вони всі сиділи за конференц-столом і слухали доповіді. Кулю лі біен обробили спеціальним порошком і виявили відбитки пальців трьох людей — їх передали до лабораторії в Монреалі.

Ніколь повідомила про свої знахідки. Вона їздила в Монреаль, щоб розпитати про Крі у школі, де навчалася дівчинка.

— Я хотіла отримати більше, ніж просто табель успішності. Схоже, її вважають розумною дівчинкою, але не дуже кмітливою, сподіваюся, ви розумієте, про що я. Старанна, методична. У мене склалося враження, що Крі трохи не вписувалася в стандарти школи для дівчат міс Едвард. Заступниця директора навіть була назвала її Брі, але потім виправилася. Найкраще Крі знається на природничих науках, однак почала виявляти певний інтерес до театру. Останні кілька років вона не грала, а займалася лише технічним оформленням сцени, проте цього року взяла участь у різдвяній виставі. Її вихід став справжнім провалом. Напевне, злякалася. Довелося виводити її зі сцени. Інші діти поставилися до неї не надто доброзичливо. Як і батьки, зрештою.

— А вчителі? — запитав Ґамаш.

Ніколь похитала головою.

— Але я натрапила на дещо цікаве. Чек за навчання кілька разів повертали. Тож я перевірила їхні фінанси. Здається, Сісі та її чоловік жили невідповідно до своїх достатків. Насправді вони були за кілька місяців до повної фінансової катастрофи.

— Чи була Сісі застрахована? — запитав Бовуар.

— На двісті тисяч доларів. Річард Лайон походить зі скромної родини. Здобув ступінь інженера в університеті Ватерлоо, але так і не зробив професійної кар’єри. Влаштувався на свою нинішню роботу вісімнадцять років тому. Він такий собі менеджер нижчої ланки. Складає графіки. Невдаха. Заробляє сорок дві тисячі на рік, чистими отримує тридцять. Щодо Сісі, то вона не мала жодних прибутків протягом шести років, відколи у неї своя фірма. Виконує незначні замовлення з дизайну інтер’єру, але, здається, більшу частину минулого року провела за написанням книжки та створенням власної лінії товарів для дому. Ось. — Ніколь кинула каталог на стіл. — Це макет каталогу, який　вона планувала видати. Гадаю, фотограф працював саме над ним.

Бовуар розгорнув каталог. Мило лі біен, кавові чашки «Безтурботність», халати «Віднайдіть спокій».

— Наступного тижня Сісі запланувала зустріч із «Дайрект Мейл Інкорпорейтід», — продовжила Ніколь. Це найбільша компанія у Сполучених Штатах, що займається маркетингом товарів, які продаються за каталогами. Сісі мала намір домовитися з ними про продаж товарів своєї лінії. Якби їй вдалося, це був би грандіозний успіх.

— Що кажуть у компанії? — поцікавилася Ізабель Лакост.

— Я замовила з ними телефонну розмову, — відповіла Ніколь з усмішкою, що, як вона сподівалася, мала означати «дякую за запитання».

— Щось чути з лабораторії щодо тих фотографій на матчі з керлінгу? — звернувся Бовуар до Лакост.

— Я відправила туди агента, щоб забрав проявлені негативи. Незабаром він має зв’язатися зі мною.

— Добре, — сказав Ґамаш, а потім розповів їм про ніацин, «Лева узимку» та Псалом 45:11.

— То хто ж мати Сісі? — поставив ключове питання Бовуар.

— У Трьох Соснах є кілька жінок відповідного віку, — відповіла Лакост. — Емілі Лонґпре, Кей Томпсон і Рут Зардо.

— Але ім’я тільки однієї з них починається на літеру «Л», — зауважив агент Лем’є, уперше долучившись до розмови.

Він уважно спостерігав за агенткою Ніколь.

Він не знав чому, але вона йому не подобалася, не подобалася її раптова поява і, безумовно, не подобалася ця новоявлена дружба з інспектором Бовуаром.

— Я перевірю їх, — пообіцяла Лакост, і нарада закінчилася.

Ґамаш потягнувся до дерев’яної скриньки на своєму столі, машинально перевернувши її, щоб подивитися на літери, приклеєні до дна.

— Що це? — Бовуар присунув свій стілець ближче до шефа.

— Речовий доказ з іншої справи, — відповів Ґамаш, передаючи скриньку Бовуару. Коли Жан Ґі взяв її, у Ґамаша раптом виникло враження, що Бовуар зможе побачити те, чого не бачив він. Він подивиться на літери ззовні та зсередини і складе їх докупи. Ґамаш спостерігав, як інспектор оглядав скриньку.

— Одна з ваших різдвяних справ?

Ґамаш кивнув, не бажаючи відволікати Бовуара.

— Колекція літер? Ну і психопат. — Він передав коробку назад Ґамашу.

Що ж, ось вам і інтуїція.

Коли Бовуар пішов, Ґамаш нахилився до Лакост і сказав:

— Додай до свого списку Беатріс Меєр.

Камінь для керлінгу з гуркотом пролетів по шорсткій кризі до протилежного краю майданчика і вдарився об скелю зі страшенним гуркотом, що за мить відбився луною від пагорбів, які оточували озеро Брюм. Це був найхолодніший за всю зиму ранок, мороз аж рипів, а ртутний стовпчик термометра все ще падав, і ближче до полудня вони промерзатимуть до кісток за лічені секунди. Дражливі сонячні промені зовсім не гріли, їхнє світло лише робило сніг нестерпно білим і сліпило всіх, хто був без темних окулярів.

Біллі Вільямс розчистив для них майданчик для керлінгу на озері Брюм, і тепер він, Бовуар, Лем’є та Ґамаш спостерігали, як крихітна Емілі Лонґпре виконала кидок і випросталася, уривчасто дихаючи.

«Затримуватися тут надовго не можна, — подумав Ґамаш. — Треба швидше завести її до приміщення, поки вона не заклякла від холоду. Поки ми всі не заклякли».

— Ваша черга, — звернулася вона до Бовуара, який стежив за нею із ввічливою увагою.

На думку Жана Ґі, керлінг не можна було сприймати серйозно. Він присів, пильно поглянув на інший край льодового майданчика, що був за двадцять п’ять футів від нього, і примірявся. Усе було зрозуміло. Зараз він вразить усіх своїми природними здібностями. Незабаром він відбиватиметься від запрошень до канадської олімпійської збірної з керлінгу. Звісно, він відмовиться, щоб не зганьбити свою репутацію цією безглуздою розвагою. Хоча, можливо, він поміркує над пропозицією приєднатися до олімпійської збірної, коли більше не зможе займатися справжнім спортом.

Клара залізла у ванну. Вона все ще сердилася на Пітера через кулю зі сміттєвого баку, але почувалася вже краще. Занурившись у гарячу запашну воду, вона перебирала пальцями ніг шматочки трав’яного брикету для ванни — різдвяний подарунок від матері Пітера. Вона знала, що має зателефонувати й подякувати їй, але це могло зачекати. Його мати вперто називала її Клер, і до цього року дарувала лише кулінарні подарунки: книжки, пательні, одного разу навіть фартух. Клара ненавиділа готувати й підозрювала, що мати Пітера знає про це.

Клара плескала руками по воді, дозволивши своїм думкам поринути в її улюблену фантазію. Директор Музею сучасного мистецтва в Нью-Йорку стукає в її двері. Його автівка заглухла на лютому морозі, і йому потрібна допомога.

Клара уявляла все до дрібниць. Ось він заходить до будинку, і вона йде на кухню готувати йому чай. Та коли вона повертається, у кімнаті вже нікого немає. Він зник. Вона шукає його і знаходить у своїй студії. Він стоїть і дивиться, не в змозі відірвати очей.

Ні. Він плаче.

Він плаче, вражений красою, болем і блиском її мистецтва.

— Хто створив ці роботи? — питає він, не ховаючи сліз.

Вона мовчить у відповідь, лише дає йому зрозуміти, що той великий митець, а точніше мисткиня, стоїть перед ним, скромна та прекрасна. Він нарікає її найвидатнішою художницею всіх поколінь. Найобдарованішою, найдивовижнішою, найгеніальнішою художницею усіх часів і народів.

Заради справедливості вона веде його до студії Пітера, і головний куратор Музею сучасного мистецтва у Нью-Йорку чемно оглядається. Але немає жодних сумнівів, хто справжній талант у родині.

Клара замугикала.

— Опустіться на коліно, інспекторе. Візьміться за ручку каменя так, ніби то чиясь рука і ви збираєтеся її потиснути. — Вона нахилилася над Бовуаром. — Тепер відводите камінь назад правою рукою, ліву ногу також відводите назад, потім одночасно виносите їх уперед і ковзаєте по льоду, камінь поведе вас за собою. Тільки не штовхайте його, не штовхайте. Просто відпустіть.

Бовуар поглянув на її камінь на іншому кінці майданчика. Раптом йому здалося, що камінь дуже далеко.

Ґамаш спостерігав, як Жан Ґі глибоко вдихає і відводить праву руку назад, але через камінь у руці починає втрачати рівновагу. Бовуар згадав про дурнувату щітку, що мала допомогти триматися на ногах, і сперся на неї, але його ноги вже поїхали. Щось пішло не так.

Камінь гупнув об лід, і Жан Ґі напружився, розуміючи, що якимось чином втратив швидкість, яку мав натомість набрати. Він різко викинув уперед праву руку, що міцно вчепилася за камінь, а лівою ногою шукав точку опори, намагаючись відновити рівновагу. Він відчув, що падає.

Бовуар лежав на льоду, розкинувши руки і ноги. Правою рукою він стискав ручку каменя.

— А бодай тебе! — регочучи, вигукнув Біллі Вільямс.

Клара думала про фільм, який побачила напередодні ввечері. Вона вже давно не дивилася відеокасети. Майже всі їхні фільми були на DVD, здебільшого тому, що улюблені касети Пітера були зіпсовані. Він ставив їх на паузу в улюблених місцях, щоб передивлятися знову і знову, і стрічка розтягувалася. Запис уже не можна було відтворити.

Клара швидко сіла у ванні, не зважаючи на клаптики запашних трав, що прилипли до її тіла. Невже так і є?

— Кохана, мама телефонує з Монреалю, дякує нам за подарунок.

Пітер увійшов до ванної кімнати, тримаючи в руках телефон. Клара відмахнулася, але було вже запізно. Витираючи руки, вона розгнівано подивилася на чоловіка.

— Вітаю, місіс Морров. Будь ласка. Вам також щасливого Різдва. Як моя робота в аптеці? Усе дуже добре, дякую. — Вона кинула на Пітера лютий погляд. Клара не працювала в аптеці вже п’ятнадцять років. — І дякую вам за ваш подарунок. Дуже чуйно з вашого боку. Я вже ним користуюся. Так, bon appétit[124]. — Клара поклала слухавку і передала телефон Пітеру. — Здається, вона подарувала мені брикет овочевого супу.

Поглянувши на пальці ніг, Клара помітила горошину, що гойдалася на воді поруч із розбухлим яскраво-помаранчевим шматочком моркви.

— Я виграв? — Бовуар обтрусився й витріщився на мармуровий снаряд, що лежав біля його ніг.

— Залежить від того, у що ви граєте. — Ем усміхнулася. — Гру з нерухомим каменем ви, безумовно, опанували. Félicitations[125].

— Дякую, мадам.

Страшенний холод цього дня був прихильний до інспектора і приховав рум’янець сорому на його обличчі. Коли Бовуар подивився на камінь, що безнадійно лежав біля його ніг, він відчув, як у душі зароджується скупа, потаємна повага до гравців у керлінг.

Ґамаш дістав фотографії, зроблені його людьми на місці злочину. Там, де Матінка «очистила дім», зі снігу стирчали п’ять каменів для керлінгу.

У голові Ґамаша почала вимальовуватися ідея.

Розділ двадцять п'ятий

— Вибачте, місіс Морров, старшого інспектора Ґамаша немає, — сказала агентка Лакост, відірвавши погляд від екрану, щоб подивитися на жінку, що стояла перед нею.

— А коли він має з’явитися?

— Я точно не знаю. — Вона подивилася на годинник. Був майже полудень. — Гадаю, що він скоро повернеться. У вас щось важливе?

Клара завагалася. Вона не знала, але щось підказувало їй, що так.

— Ні. Це почекає.

Вона вже розвернулася, щоб іти, коли побачила Іветт Ніколь, яка працювала за іншим комп’ютером. Обидві жінки відчували неприязнь одна до одної, хоча Клара досі не могла зрозуміти причину ворожості, яку виявила ця молода агентка під час їхньої першої зустрічі рік тому. Цього разу Ніколь підвела голову, зустрілася очима з Кларою й одразу ж опустила їх.

«Що ж, це краще, ніж той лихий погляд, яким вона нагороджувала мене раніше», — подумала Клара.

Офіцери Сюрте залишилися на льоду самі. Емілі Лонгпре поїхала обідати з Кей до Вільямсбурга, а Біллі Вільямс пробурмотів, що збирається чи то готуватися до чемпіонату світу з лижного спорту, чи то пиляти дрова. Ґамашу здалося, що сказане Біллі дійшло до　всіх, окрім нього. Старший інспектор не розумів жодного слова з того, що говорив чоловік.

Ґамаш пройшовся до трибун і присів на хвилинку, що через холоднечу здалася йому нескінченно довгою. Спочатку дивився на майданчик, а потім туди, де сиділа, а потім загинула Сісі. Піднявшись, старший інспектор обігнув трибуни й підійшов до місця, де Біллі Вільямс припарковував свою вантажівку.

— Убивця стояв тут, — упевнено промовив Ґамаш, зупинившись на снігу. — Він спостерігав за матчем і чекав. Якраз тоді, коли Сісі підвелася, щоб узятися за спинку стільця попереду, він приєднав до стільця кабелі.

— Лабораторія підтвердила те, що ми вже знали, — сказав Лем’є. — Скористалися кабелями містера Вільямса. їх знайшли в його вантажівці, усі почорнілі. Але він стверджує, що тими кабелями під’єднав свій генератор до нагрівальної лампи. Тож як можна було посеред матчу непомітно перекинути їх від лампи до стільця?

— Цього й не довелося робити, — відповів Ґамаш. — Убивця, напевне, від’єднав нагрівальну лампу ще до того, як хтось з’явився, і прилаштував кабелі до стільця. — Він пройшов від уявної вантажівки до уявної лампи і далі на майданчик, до уявних стільців. — Поки всі були на благодійному сніданку, хтось від’єднав кабелі від лампи і закріпив їх на ніжці складного стільця, а згодом від’єднав інший кінець від генератора.

— Але хіба люди не помітили б, що лампа не працює? — засумнівався Лем’є.

— Вони помітили. Щонайменше двоє людей говорили про те, як було холодно, зокрема Кей Томпсон. Саме це змусило мене припустити, що лампа не працювала.

— Я все одно не розумію, чому ніхто нічого не бачив, — дивувався Бовуар.

— Ну, по-перше, будь-які звуки, приміром, від кроків на снігу, заглушало гудіння генератора. А вантажівка містера Вільямса стояла за трибунами. Хоч вона й не була захована повністю, утім, роздивитися її з трибун було непросто. Єдиними, хто міг щось бачити, були Кей і Сісі. Але це ще не все. Спочатку я думав, що ми маємо справу з випадком, коли людині дуже пощастило, але тепер вважаю, що це було не везіння, а ретельне планування. Убивця точно вибрав момент. Він дочекався, коли всі погляди гарантовано будуть прикуті до подій на льодовому майданчику.

Агент Лем’є намагався все це уявити. Гравців у керлінг, глядачів, двох жінок на розкладних стільцях. І стілець під електричним струмом, що стояв прямо перед ними.

— На матчі сталося щось особливе, — промовив Ґамаш, прямуючи до майданчика, а потім обернувся й поглянув на двох спантеличених офіцерів. — Матінка Бі «очистила дім». Це традиція. Скільки разів ми чули про неї за останні два дні? Дехто приходить на матч лише заради цього моменту. А навіщо? Сьогодні ми дізналися. У спорті, де запорукою успіху є неабияка вправність і майстерність, це найпристрасніший, найдраматичніший момент. Майже несамовитий. Уявіть звук Матінчиного каменя, коли вона жбурляє його по льоду, зібравши всі свої сили. Уявіть, як цей камінь б’ється об інший на дальньому краю майданчика, а той — об іще один, і ще. Справжня ланцюгова реакція. За мить гранітні брили відбиватимуться одна від одної, розлітаючись на всі боки і створюючи жахливий гуркіт. Дуже захопливо.

— Неймовірно захопливо, — підхопив Бовуар.

— І дуже гучно, — додав Лем’є.

Старший інспектор Арман Ґамаш повернувся до нього, і Лем’є із задоволенням побачив його очі, які жваво світилися від захвату, та переможну широку усмішку.

— Авжеж! Саме так! Просто ідеальний момент для вбивства! Хто відірве погляд від такого видовища? Хто почує крики жінки, яку вдарило струмом? Усе було ідеально розраховано.

— Але звідки він знав, що Сісі взагалі схопиться за стілець, та ще й саме в той момент? — запитав Бовуар.

— Чудове запитання, — визнав Ґамаш, швидко крокуючи до машини, яка зберігала бодай якесь тепло. День ставав небезпечно холодним, і розмовляти було дедалі важче. — І чому Кей Томпсон нічого не бачила? І як убивці вдалося непомітно від’єднати кабель і закинути його назад до вантажівки Біллі?

Чоловіки сіли в авто й чекали, поки вона прогріється. Агент Лем’є ворушив стопами, намагаючись розігнати кров у занімілих пальцях. Бовуар дивився у вкрите інеєм вікно.

— Що ж, гравців на майданчику викреслюємо зі списку. Вони не могли цього зробити. І якщо Мирна Ландерс підтвердить свої слова про те, що Річард Лайон був весь час поруч із нею, він теж опиниться поза підозрою. Хоча я все ще думаю на нього.

— А ви як вважаєте, агенте? — запитав Ґамаш у Лем’є.

— Я думаю, що це якось недоцільно. Убивця мав підсипати їй ніацин під час сніданку, потім розлити антифриз за стільцем, переконатися, що на ній черевики з металевими підошвами або шипами, під’єднати кабелі й чекати ідеального моменту. І весь час залишатися непоміченим. А потім ще й прибрати за　собою? Це занадто складно. Чому б просто її не застрелити?

— От і мені цікаво, — відповів Ґамаш.

Знімки з лабораторії прибули після обіду, і команда занепокоєно скупчилася навколо, поки Ґамаш відкривав конверти. Було щось моторошне в тому, щоб дивитися на обличчя людини, яка ось-ось помре. Ґамаш завжди очікував побачити в очах жертв якесь передчуття, але він передивився тисячі подібних фотографій і ніколи такого не бачив.

І все ж було моторошно. Це була перша нагода так близько познайомитися з жертвою. Ґамаш усвідомлював, що єдине фото Сісі, яке він бачив дотепер, було на обкладинці її книги, і то була радше карикатура. Тепер перед ними був знімок, зроблений в останні хвилини її життя. Було прикро, що Сісі, схоже, не отримувала від них задоволення. Натомість вона сиділа на благодійному сніданку наїжачена, з кислою міною. Навколо неї люди жваво розмовляли із сусідами, весело сміялися, а Сісі де Пуатьє наче застигла. Поруч із нею втупився у свою тарілку Річард.

Можливо, він планував убивство, уявляючи, що сосиски — то гравці на майданчику, млинці — то стільці, а бекон — кабель? А як щодо Сісі? Чим вона була на його тарілці? Ножем?

Ще фотографії. Матінка Бі та Мирна за спиною Сісі. Сісі позує з групою несподівано насуплених мешканців, наче вона — то чорна хмара, що раптом накрила їхнє село.

І знімки під час матчу з керлінгу. Сісі, сидячи на стільці, щосили намагається бути схожою на Одрі Гепберн на відпочинку в Альпах. Але тут привертає увагу　одна деталь. Обличчя Сісі червоне. Щоправда, раптовий рум’янець міг з’явитися від холоду, та в Кей, що сидить поруч, він ніжно-рожевий, а обличчя Сісі пурпурового кольору.

— Поглянь. — Лакост указала на одну з фотографій. — Тут добре помітно синій колір антифризу, розлитого біля стільця.

— Вона без рукавичок, — зауважив Лем’є, звертаючи увагу на інший знімок.

Вони наближалися до розгадки. Ґамаш розкрив наступний конверт, до якого були прикуті всі погляди. Усі схилилися над столом у надії побачити знімки хоч на мить раніше. Ґамаш розклав їх по столу вправним рухом людини, що провела не одну ніч за грою в покер.

Сісі лежить на снігу. Рут розмахує руками. Олів’є нахилився над тілом, а Ґабрі гострим, зосередженим поглядом дивиться на щось позаду нього.

Наступна серія фотографій свідчила про героїчні та відчайдушні зусилля врятувати жінку, яку ніхто не любив. Ось Клара відводить Крі, намагаючись уберегти дівчинку від жахливої сцени. Ґабрі поруч із Річардом, тримає його за руку. Пітер і Біллі Вільямс із Сісі на руках біжать до вантажівки. На останньому кадрі видно, як вантажівка Біллі зникає за поворотом.

Фотографії красномовно описували події того дня, утім, надто коротко.

— Тут не всі знімки, — упевнено зауважив Ґамаш. Він рушив до дверей, Бовуар і Лем’є одразу пішли за ним. Агентка Лакост вибігла слідом.

— Вас шукала місіс Морров. 1 я перевірила інформацію про жінок, які могли бути матір’ю Сісі. Кей Томпсон занадто стара. Емілі Лонґпре мала дитину, але хлопчик загинув в аварії. Хоча вона могла мати ще й дочку.

І віддати її до прийомної родини. Але найцікавіше, що я знайшла, стосується Беатріс. Беатріс Луїз Меєр.

Отримавши нову інформацію, Ґамаш рішуче попрямував до машини, Бовуар ледве за ним встигав, збентежений такою зміною ролей.

Сол Петров сьорбав каву, сидячи у м’якому кріслі біля вікна у своїй вітальні. Два дні тому він описав би це крісло, як, власне, і весь цей сільський будинок, як недоладні. Оббивка була тьмяною й пошарпаною, килими витерті, декор застарілий. На стіні поруч із побляклою фотографією Ніагарського водоспаду висіла колекція ложок із різних куточків Канади.

Але коли він прокинувся сьогодні і розслаблено спустився пошарпаними сходами, будинок здався йому зовсім непоганим. А щойно зійшло сонце, розгорівся камін, закипіла кава, Сол зрозумів, що йому тут дуже подобається.

Тепер він сидів на сонечку, що пробивалося крізь вікно, і милувався приголомшливим краєвидом — бездоганно чисте поле перед орендованим будинком, за ним ліс, а за лісом — сірі скелясті гори.

Він ніколи в житті не відчував такого спокою.

Поруч із ним на столі на підставці з видом Національного парку «Банфф» лежала касета з непроявленою плівкою.

— Вітаю, Кларо! — голосно промовив Ґамаш у мобільний телефон. Він був такий крихітний, що здавався іграшкою, знайденою в різдвяній хлопавці. — Це Ґамаш. Я розмовляю по мобільному, а він то вмикається, то вимикається. Ви шукали мене?

— Я… відео… Пітера…

— Перепрошую?

— Я щодо відео, яке ми дивилися вчора ввечері.

Раптом її голос став кришталево чистим і Ґамаш зрозумів, що вони піднялися на пагорб. Але незабаром вони попрямують через ліс у долину, і сигнал зникне, він був упевнений. Він сподівався, що Клара швидко дійде до суті.

— У Пітера тепер є DVD, — почала вона.

«Швидше! Швидше!» — підганяв він подумки, але добре розумів, що казати їй цього вголос не можна. Варто було попросити людину зробити щось швидше, як процес неминуче сповільнювався. Автівка якраз почала спускатися довгим схилом у долину.

— Тому що його відеокасети зіпсовані. Він постійно зупиняє їх на улюблених кадрах, і стрічка розтягується.

«Швидше, швидше!» — благав її в думках старший інспектор, наближаючись до долини.

— Гадаєте, Сісі теж так робить? — запитала Клара вже ледь чутним голосом.

— Ми майже впевнені, що вона викинула касету не через розтягнуту плівку.

Ґамаш не міг збагнути, до чого вона веде, а тут знову почалися проблеми зі зв’язком, і чутно було лише окремі слова.

— …знаю. Не так вже й погано…мені потрібен.

Потім зв’язок перервався остаточно.

Сол бачив, як на засніжену дорогу, що вела до будинку, повернула автівка. Він узяв плівку і затримав її в долоні, ніби та якимсь чином могла підказати йому, що робити. Як це завжди робила Сісі.

І раптом він отримав відповідь. Він нарешті вільний.

Уперше за багато місяців — ні, за багато років! — він　відчув легкість. Він навіть усвідомив себе кмітливим і дотепним, здатним задавати тон у будь-якій розмові. Його наче за одну ніч відполірували, повернули йому блиск.

Він більше не був нудним.

На його обличчі з’явилася тиха, вдячна усмішка. Він заплющив очі й відчув крізь повіки тепле, червоне сонце. Він може почати все спочатку тут, у цьому місці, де так багато світла. Він може купити цей чарівний, затишний будинок і, можливо, фотографуватиме всю цю навколишню красу. Можливо, він розшукає художника, із чиїм портфоліо так по-варварськи вчинила Сісі, і розповість йому, що насправді сталося. І скаже, як він шкодує про це, а можливо, вони заприятелюють.

Чоловіки вже виходили з машини. Сол знав, що то офіцери поліції Квебеку. Він подивився на касету у своїй долоні, підійшов до каміна і жбурнув її у вогонь.

Розділ двадцять шостий

— Сідайте, будь ласка.

Сол узяв їхні важкі куртки, запхав до шафи й швидко зачинив дверцята, щоб не довелося їх утрамбовувати вдруге. Він вирішив, що це буде День Перший, початок нового життя, а будь-яке нове життя треба почати так, щоб потім не довелося шкодувати. Сол Петров вирішив усе розповісти. Ну, майже все.

Ґамаш обвів поглядом кімнату і принюхався. У кімнаті пахло горілим, але не дровами, які палали в каміні. Запах був різкішим і менш природним. Він відчув, як його нерви загострилися і все навколо ніби сповільнилося. Пожежа? Можливо, загорілася проводка? Ці старі сільські будинки часто зводили першопрохідці, які розумілися на природних циклах, але майже нічого не тямили в електриці. Очі Ґамаша звузилися — вони сканували стіни, розетки, лампи, шукаючи дим, його вуха намагалися вловити тривожне потріскування електричної дуги, а ніс ніяк не міг визначити походження дивного їдкого запаху.

Лем’є раптом відчув, що щось неабияк привернуло увагу шефа. Він витріщився на Ґамаша, намагаючись з’ясувати, в чому проблема.

— Що це за запах, містере Петров? — запитав Ґамаш.

— Я нічого не відчуваю, — відповів той.

— А я відчуваю, — промовив Бовуар. — Пахне горілим пластиком або чимось таким.

Тепер і Лем’є відчув цей запах.

— А, це! — засміявшись, відповів Петров. — Я кинув у вогонь стару плівку. Віджилий своє непотріб. Напевно, треба було просто викинути її на смітник. Не подумав. — Він вибачливо усміхнувся.

Ґамаш підійшов до каміна й дійсно побачив, як там шкварчить чорно-жовтий згусток. Старий моток плівки. А може, не такий уже й старий. У будь-якому разі, плівка була знищена.

— Ви маєте рацію, — сказав Ґамаш. Петров звик, що люди, особливо Сісі, дивляться крізь нього, але зараз було інакше. У нього склалося враження, що Ґамаш заглядає йому в душу. — Ви не подумали. Ваш вчинок, можливо, був не дуже розумний.

Нове життя Петрова тривало лише пів години, а він уже почав шкодувати. Проте цей спокійний чоловік, здавалося, міг його зрозуміти. Петров вказав своїм гостям на стільці, а потім сів сам. Від передчуття у нього ледь не паморочилося в голові. Він не міг дочекатися, коли у всьому зізнається й почне жити далі. Почне все спочатку. Він мало не розплакався, глибоко вдячний цьому інспектору з відділу вбивств за готовність вислухати його сповідь. Сола Петрова виховали переконаним католиком, але він, як і більшість представників його покоління, відкидав церкву, священників і всі атрибути релігії. Утім зараз, у цій скромній, навіть дурнуватій кімнаті, де замість вітражів до стіни були прикріплені пластикові підставки, йому хотілося впасти на коліна.

Аби тільки почати все з чистого аркуша.

— Я маю вам дещо розповісти.

Ґамаш не промовив ні слова. Петров подивився в його добрі, вдумливі очі, і раптом йому здалося, що окрім них двох, нікого на світі не існує.

— У нас із Сісі був роман. Тривав близько року. Я не впевнений, але думаю, що її чоловік здогадується про це. Боюся, ми не надто переймалися, щоб приховати наш зв’язок.

— Коли ви востаннє були разом? — запитав Бовуар.

— Уранці того дня, коли вона загинула. — Солу знадобилося зусилля волі, щоб перевести погляд із Ґамаша на напруженого чоловіка в сусідньому кріслі. — Вона прийшла, і ми займалися сексом. Це були лише фізичні стосунки, нічого більше. їй було байдуже до мене, а мені до неї.

Ось і все. Неприємно, та не страшно. Він видихнув, відчуваючи полегшення.

— Вона казала вам, чому купила тут будинок? — запитав Бовуар.

— У Трьох Соснах? Ні. Я й сам про це думав. У неї на все була причина, і найчастіше — це гроші.

— Ви вважаєте, що нею рухали гроші?

— Завжди рухали. Навіть у наших стосунках. Я не настільки дурний, щоб думати, ніби вона спала зі мною заради чудового сексу. Просто хотіла отримати фотографа задешево. Платила натурою.

Він сам здивувався, як йому стало соромно. Навіть говорити про це було важко. Невже він справді робив Сісі знижку в обмін на секс?

— Я можу помилятися, але в мене склалося враження, що Сісі купила тут будинок, бо щось знайшла у цьому місці. І я не маю на увазі тишу та спокій. Наскільки мені відомо, єдине, чого палко прагнула Сісі де Пуатьє, — це гроші. І престиж.

— Розкажіть, що ви робили в день її смерті, — попросив Бовуар.

— Я встав близько сьомої, розпалив камін, зробив каву і став чекати. Я знав, що вона прийде, і справді, близько восьмої вона з’явилася. Ми перекинулися кількома фразами. Я запитав, як вона провела Різдво. Вона знизала плечима. Мені шкода її доньку. Не хотів би мати таку матір. Так чи так, приблизно за годину вона пішла. Ми домовилися зустрітися на благодійному сніданку.

— Коли вона вирішила піти?

— Перепрошую?

— Ну, вона вирішила відвідати сніданок і гру в останню хвилину чи планувала це заздалегідь?

— Авжеж, це було заплановано. Я розповів їй про сніданок, але вона вже знала. Ми приїздили сюди рік тому, одразу після того, як вона купила тут будинок. Сісі попросила мене сфотографувати її в оточенні простих людей — її слова, не мої. Тож я пішов на сніданок і відзняв там дві плівки, а потім ми вирушили до озера дивитися керлінг. Холод був жахливий. Моя фотокамера врешті-решт замерзла, й мені довелося засунути її під пальто, під пахву, щоб відігріти. Я рухався по колу, намагаючись робити знімки з різних ракурсів. Сісі була не дуже фотогенічною, тому важливу роль грали правильне освітлення та вдалий ракурс. Також було бажано сфокусувати увагу на якомусь цікавому об’єкті. Старенька, що сиділа поруч, чудово для цього підходила. Сильна особистість. А як вона дивилася на Сісі! — Петров відкинувся на спинку крісла й розсміявся, пригадавши, якої огиди був сповнений вираз обличчя Кей. — І весь час осмикувала Сісі, щоб та сиділа спокійно. Сісі мало кого слухала. Узагалі-то, на моїй пам’яті такого не було, але цю стареньку вона послухала. Я б теж послухав. Вона кого завгодно залякає.

І звісно ж, Сісі сиділа тихо. Майже. Мені принаймні було значно легше працювати.

— Чому Кей Томпсон веліла Сісі сидіти тихо? — запитав старший інспектор Ґамаш.

— Сісі була вкрай нервозною. Завжди підхоплювався, щоб поправити попільничку, картину чи лампу. Усе їй було неправильно. Гадаю, зрештою це почало дратувати. Вона мала такий вигляд, ніби ось-ось її вб’є.

Ґамаш знав, що це просто образний вислів, і Петров явно навіть не зрозумів, що сказав.

— Сьогодні вранці ми отримали вашу проявлену плівку з лабораторії, — сказав Бовуар, підійшовши до столу і розклавши фотографії. Петров пішов до столу разом з іншими. На столі лежала серія знімків. Останні миті життя Сісі і те, що їх супроводжувало.

— Помічаєте щось цікаве? — запитав Бовуар.

За хвилину Петров випростався і похитав головою.

— Усе так, як я пам’ятаю.

— Нічого не бракує? Наприклад, низки фотографій від цього кадру до того? Від живої Сісі до мертвої Сісі. Ціле вбивство зникло.

Бовуар підвищив голос. На відміну від Ґамаша, який міг сидіти й розмовляти з підозрюваними цілими днями, сподіваючись, що вони зрештою йому відкриються, Бовуар був упевнений, що єдиний спосіб впоратися з підозрюваним — показати йому, хто тут головний.

— Здається, це саме той час, коли камера замерзла й не працювала, — сказав Петров, переводячи погляд з одного знімка на інший і намагаючись не випустити назовні свій страх, не зануритись у дратівливість і жалість до себе — ці почуття були невід’ємною частиною його життя із Сісі.

— Дуже доречно, — сказав Бовуар і глибоко вдихнув. — А чи не дихаю я зараз тим самим кадром, на якому закарбоване вбивство? Як ви гадаєте? То ви спалили плівку, на якій відзнято вбивство Сісі?

— Навіщо мені це робити? Навіщо мені знищувати плівку, на якій убивають Сісі, коли вона довела б мою невинуватість?

Це аргумент змусив Бовуара зупинитися.

— Я від дав вам усі плівки, які відзняв того дня. Слово честі.

Бовуар примружено дивився на принишклого маленького чоловіка. «Він зробив щось погане, я знаю», — думав Бовуар. Але інспектор не міг зрозуміти, як його притиснути.

Офіцери пішли. Бовуар зло тупотів до машини, а Лем’є тримався на відстані, не бажаючи ставати мішенню для розчарованого Жана Гі. Ґамаш стояв на ґанку, мружачись на сонце, і відчував, як його ніздрі стискаються від пронизливого холоду.

— Тут дуже гарно. Вам пощастило. — Ґамаш стягнув рукавичку й простягнув руку. Сол Петров потиснув її, відчувши тепло людського контакту. Він так довго був із Сісі, що майже забув: більшість людей теплокровна. — Поводьтеся розсудливо, містере Петров. Не робіть дурниць.

— Я сказав вам правду, старший інспекторе.

— Сподіваюся, що так, сер. — Ґамаш усміхнувся і швидко попрямував до машини, бо його обличчя вже починало замерзати.

Сол Петров, зайшовши до теплої вітальні, стояв і спостерігав, як машина зникає за поворотом, а потім знову кинув погляд на чудовий новий світ, що розкрився сьогодні перед ним, і здивувався своїй нерозсудливості.

Він порився в шухлядах і знайшов ручку та чисту різдвяну листівку. Написавши коротке повідомлення, Сол вирушив до Сен-Ремі на пошуки поштової скриньки.

— Зупини машину, — попросив Ґамаш.

Бовуар натиснув на гальма й поглянув на шефа. Ґамаш сидів на пасажирському сидінні й дивився у вікно, губи його злегка ворушилися, очі мружилися. За хвилину він стулив повіки і, усміхаючись, струснув головою.

— Мені треба поговорити з Кей Томпсон. Висади мене у Вільямсбурзі, а потім повертайся до Трьох Сосен і відвези «Лева узимку» до Клари Морров. Попроси її показати тобі, що вона мала на увазі. Вона зрозуміє.

Бовуар повернув машину до Вільямсбурга.

Ґамаш щойно здогадався, про що хотіла повідомити Клара в їхній спотвореній розмові. Якщо вона мала рацію, це багато чого могло б пояснити.

— До біса Папу Римського? — Ґамаш ніколи не думав, що колись вимовить ці слова, хай навіть як питання. Надто як питання.

— Так вони казали. — Кей дивилася на нього своїми проникливими блакитними очима, які зараз були чимось затуманені. Погляд виснаженої людини. Поруч із нею на дивані сиділа Емілі Лонгпре, слухала розмову та уважно спостерігала за подругою.

— Чому? — запитала його Кей.

Він сам постійно ставив це запитання, а тепер питали його. У нього складалося враження, ніби він ніяк не може чогось зрозуміти, ніби від нього вислизає якийсь підтекст.

Арман Ґамаш на мить замислився, дивлячись у венеціанське вікно скромної кімнати в будинку для літніх людей. З вікна відкривався дивовижний краєвид на озеро Брюм. Сонце сідало, і гори відкидали на озеро довгі тіні — частина озера яріла сліпучим світлом, а частина занурилася в темряву, як інь та ян. Поволі картина потьмяніла, і він побачив в окопах хлопців зі сповненими жаху юними очима. їм наказували зробити неможливе, і, хоч як парадоксально, вони збиралися виконати наказ.

— Цікаво, чи знали вони, що словом можна вбити, — розмірковував уголос Ґамаш, дивлячись на беззахисних, щемливо юних людей, які готувалися до смерті.

Чого це коштувало? Чи зміг би він учинити так само? Одна справа — кинутися назустріч небезпеці, і зовсім інша — чекати, чекати й чекати, знаючи, що станеться далі. І все одно зробити цей крок. Безцільний. Безнадійний.

— Це смішно. Крик «До біса Папу!» не вб’є жодного німця. Це ваша зброя? То ви це робите, коли у вас стріляє вбивця? Біжите за ним із криками “Tabernacle!”, “Sacré!”, “Chalice!”?[126] Сподіваюся, я ніколи не опинюся поруч із вами в смертельній небезпеці. Merde[127].

Ґамаш розсміявся. Очевидно, його проникливий коментар не справив враження на Кей. І вона, мабуть, мала рацію. Він не розумів, чому на Соммі молоді люди вигукували ці слова.

— У мене тут є фотографії, і я хочу, щоб ви обидві на них подивилися. — Він розклав фотографії Сола на столі.

— Хто це? — запитала Кей.

— Це ти, та belle, — відповіла Емілі.

— Ти знущаєшся? Я що, схожа на картоплину в кошику для білизни?

— На деяких фотографіях ви, здається, розмовляєте із Сісі, — промовив Ґамаш. — Про що ви говорили?

— Напевно, просила її сидіти спокійно. Вона весь час крутилася. Це дуже дратує.

— І вона вас послухала? Чому?

— Усі слухаються Кей, — сказала Ем з усмішкою. — Вона в батька, природжений лідер.

Ґамаш вважав, що це не зовсім так. На його думку, із трьох подруг справжнім лідером, хоча й найспокійнішою, була Емілі Лонґпре.

— Наша Кей десятиліттями керувала «Лісопильнями Томпсона» на горі Еко, сама-самісінька. Навчила та очолила команду лісорубів-першопрохідців. Вони її обожнювали. Це була найуспішніша лісозаготівельна компанія в окрузі.

— Якщо вже мені вдавалося раз на тиждень занурювати дикунів у мильну ванну, то змусити Сісі припинити метушню було не важко й поготів, — прокоментувала Кей. — Терпіти не можу нервозних людей.

— У нас є підстави вважати, що де Пуатьє було її несправжнім прізвищем, — повідомив Ґамаш, уважно спостерігаючи за їхньою реакцією. Але обидві жінки продовжували розглядати фотографії. — Ми гадаємо, що її мати родом із Трьох Сосен, і саме тому Сісі приїхала сюди, щоб знайти свою матір.

— Бідолашна дитина, — сказала Ем, усе ще не піднімаючи очей. У Ґамаша виникла підозра, що вона навмисно уникає зорового контакту. — І як?

— Чи знайшла вона свою матір? — перепитав Ґамаш. — Не знаю. Але нам відомо, що ім’я її матері починається на літеру «L». Ви знаєте когось?

— Авжеж, є одна, — відповіла Емілі. — Жінка на прізвище Лонґпре.

Кей зайшлася від сміху.

— Ну ж бо, старший інспекторе. Ви ж не можете запідозрити Емілі? Гадаєте, вона могла покинути дитину? Ем на таке здатна не більше, ніж на перемогу в матчі з керлінгу. Абсолютна нездара.

— Дякую, дорогенька.

— Когось іще згадаєте? — запитав він.

Настала пауза, та зрештою обидві жінки похитали головами. Старший інспектор зрозумів, що вони щось приховують. Вони мали щось приховувати. Вони обидві жили в Трьох Соснах, коли там жила й мати Сісі, а в п’ятдесятих роках у маленькому квебекському селі вагітну дівчину не могли не помітити.

— Ви дозволите підвезти вас додому? — запропонувала Ем після довгої, незручної паузи.

Ґамаш нахилився, щоб зібрати фотографії, і його погляд привернула світлина, на якій Кей особливо сердито дивилася на Сісі, а Сісі наче прикипіла очима до порожнього стільця попереду — здавалося, вона відчайдушно намагалася до нього дістатися. Ґамаш зрозумів, як убивця зробив це.

Розділ двадцять сьомий

Клара і Пітер Морров увімкнули телевізор, і Бовуар вставив касету в отвір відеомагнітофона.

Його зовсім не надихала перспектива дивитися якийсь старий англійський фільм, де, мабуть, тільки й роблять, що розмовляють, розмовляють і розмовляють. Жодних вибухів. Жодного сексу. Він подумав, що радше підхопив би грип, ніж переглядав «Лева узимку». Поруч із ним на дивані сидів агент Лем’є і з нетерпінням очікував на кіно. Як дитина.

Емілі Лонґпре підвезла Ґамаша до старого будинку Гедді, як він і просив.

— Вас почекати?

— Ні, мадам, mais vous êtes très gentille[128]. Прогулянка назад піде мені на користь.

— Вечір холодний, старший інспекторе, і стає дедалі холодніше. — Вона показала на панель приладів. На ній відображалися час і температура. Мінус п’ятнадцять за Цельсієм, а сонце тільки зайшло. Була четверта тридцять. — Мені ніколи не подобався цей будинок, — сказала вона, дивлячись на башточки та замуровані вікна.

Село Три Сосни, що лежало попереду, вабило яскравими, теплими вогнями, які обіцяли компанію й аперитив біля веселого вогнища. Ґамаш мусив докласти зусиль, щоб відчинити дверцята машини, — ті заскреготіли на знак протесту замерзлими петлями. Емілі поїхала. Він провів очима її автівку, яка зникла за невеликим пагорбом у напрямку села, а потім повернувся до будинку. У вітальні світилося, а коли він подзвонив у двері, світло увімкнули в коридорі.

— Заходьте, заходьте. — Річард Лайон втягнув його у двері, а потім із грюком їх зачинив. — Жахлива ніч. Заходьте, старший інспекторе.

«Заради бога, не треба цієї удаваної гостинності! Хіба ти не можеш хоч іноді розмовляти нормально? Спробуй бути схожим на того, ким ти захоплюєшся. На президента Рузвельта, приміром. Або на капітана Жана Люка Пікарда[129]», — подумки повчав себе Річард Лайон.

— Чим я можу допомогти? — Лайону сподобалося, як цього разу прозвучав його голос. Спокійно, виважено, упевнено. Тільки б не облажатися!

— Мені треба поставити вам кілька запитань, але спершу скажіть, як ваша донька?

— Крі?

Ґамаш не розумів, чому щоразу, коли він запитував про Крі, Лайон здавався спантеличеним, наче дивувався, що в нього є дочка або що це когось хвилює.

— Гадаю, у неї все гаразд. Пообідала. Я увімкнув обігрівач, щоб їй не було холодно.

— Вона розмовляє?

— Ні, але вона ніколи й не була балакучою.

Ґамашеві захотілося струснути цього млявого чоловіка, який, здавалося, жив у ватяному світі, ізольованому та приглушеному. Не чекаючи на запрошення, Ґамаш увійшов до вітальні й сів навпроти Крі. Дівчинка вже перевдяглася. Тепер на ній були білі шорти, які тісно облягали ноги, і короткий рожевий топ. Волосся заплетене в косички, на обличчі жодних емоцій.

— Крі, я — старший інспектор Ґамаш. Як ти?

Дівчинка не відповіла.

— Тут холодно. Ти не проти, якщо я дам тобі свій светр? — Він зняв кофту й накинув її на голі плечі Крі, а потім повернувся до Лайона.

— Коли я піду, раджу вам загорнути її в ковдру й розпалити камін.

— Але ж від нього майже ніякого тепла, — промовив Лайон. «Не дратуйся! Говори впевнено, як господар будинку. Рішучим голосом!» — Окрім того, тут немає дров.

— Дрова є в підвалі. Я допоможу вам принести їх нагору. Ви, мабуть, маєте рацію щодо тепла, але вогонь створює гарний настрій і додає бадьорості. Це теж важливо. А зараз я маю до вас кілька запитань. — Ґамаш вийшов із вітальні до холу. Йому не хотілося затримуватись там надовго. Він планував зустрітися з Мирною в її книгарні до закриття.

— Яке справжнє прізвище вашої дружини?

— Де Пуатьє.

— А справжнє?

Лайона це запитання вкінець приголомшило.

— Не де Пуатьє? Про що це ви?

— Вона його вигадала. Ви не знали?

Лайон похитав головою.

— Що у вас із фінансами, мсьє Лайон?

Він розтулив рота, щоб збрехати, та встиг вчасно зупинитися. Більше не було потреби прикидатися　тим, ким він не був. То Сісі раніше наполягала, а він мусив погоджуватися та вдавати, що вони народилися, щоб жити в такому маєтку на пагорбі. Народжені для величі. Народжені для багатства.

— Я віддав свої пенсійні заощадження, щоб купити цей будинок, — зізнався він. — Він нам не по зубах.

Він був здивований, наскільки виявилося легко говорити правду. Сісі казала йому, що їх ніколи не зрозуміють. Якщо хтось дізнається про їхнє справжнє життя, їм кінець. Але обман і таємничість усе одно призвели їх до загибелі. А тепер Річард Лайон сказав правду і нічого поганого не сталося.

— Тепер ви вже можете собі це дозволити. Ваша дружина була застрахована на сотні тисяч доларів.

Щойно він припустився помилки, і тепер глибоко шкодував, що сказав правду. Що б зробив президент Рузвельт? А капітан Пікард? А Сісі?

— Я не розумію, про що ви говорите.

Лайон знову брехав.

— Ваш підпис стоїть на страховому полісі. У нас є документи.

Відбувалося щось страшне.

— Ви інженер за освітою і винахідник. Ви могли б легко під’єднати силові кабелі, які вдарили вашу дружину струмом. Ви розуміли, що вона мала стояти у воді і зняти рукавички. У вас була можливість підсипати їй ніацин за сніданком. Ви знали її досить добре й могли легко передбачити, що вона займе найкраще місце під лампою. — Тепер голос Ґамаша, який своєю розважливістю тільки додавав жаху, став дуже тихим. Старший інспектор засунув руку до рюкзака і дістав фотографію. — Від самого початку мене турбувало, звідки вбивця знав, що Сісі схопиться за стілець　попереду. Зазвичай люди так не роблять. Тепер я знаю. Ось звідки.

Він показав Річарду Лайону фотографію. Річард побачив свою дружину за хвилину до її смерті. Поруч їй щось говорила Кей, але увага Сісі була прикута до стільця попереду.

Річард Лайон почервонів.

— Ви, сер, теж знали.

— Я цього не робив, — промовив Лайон тонким, пронизливим голосом. Утекли навіть голоси, що звучали в нього в голові, залишивши його на самоті. Зовсім самого.

— Він не робив цього, — сказала Мирна двадцять хвилин по тому.

— Звідки ви знаєте? — запитав Ґамаш, влаштовуючись у кріслі-гойдалці.

Він витягнув свої довгі ноги перед дров’яною піччю, яка випромінювала тепло. Мирна приготувала для нього гарячий ромовий пунш і поставила на стос «Нью-Йоркського книжкового огляду», що лежав на тумбі для білизни. Ґамаш відтавав.

— Він весь час сидів поруч зі мною на трибуні.

— Я пам’ятаю, ви мені вже казали, та, можливо, він відійшов на кілька хвилин, а ви не помітили?

— Якби дорогою сюди від старого будинку Гедлі ваше пальто впало, хоча б на кілька хвилин, ви б помітили? — У її очах з’явився веселий блиск.

— Можливо. — Він розумів, до чого вона веде, і не хотів цього чути. Не хотів чути, що його ідеальний підозрюваний, його єдиний ідеальний підозрюваний, не міг цього зробити, тому що Мирна помітила б раптову відсутність якщо не Лайона, то тепла від його тіла.

— Послухайте, я не відчуваю жодної симпатії до цього чоловіка, — сказала вона. — Хтось протягом багатьох років доводив Крі ледь не до коматозного стану. Спочатку мені здалося, що в неї може бути аутизм, але після кількох хвилин, проведених із нею, я змінила свою думку. Гадаю, вона втекла від усіх, замкнулася. І я думаю, що винен Річард Лайон.

— Розкажіть мені про це докладніше.

Ґамаш підняв теплий кухоль із пуншем і відчув запах рому та спецій.

— Боюсь помилитися, але, на мою думку, Крі все життя піддавалася емоційному та словесному насильству. Я думаю, що кривдником була Сісі, але зазвичай в насильстві над дітьми є три сторони. Жертва насильства, кривдник і свідок. Один із батьків робить це, а другий знає, що відбувається, і ніяк не реагує.

— Якщо Сісі емоційно знущалася зі своєї доньки, чи могла б вона також знущатися і з чоловіка? — Ґамаш згадав, яким наляканим і розгубленим був Лайон.

— Майже без сумніву. Та все ж таки він батько Крі, і йому потрібно було врятувати її.

— Але він не врятував.

Мирна кивнула.

— Можете собі уявити, як це було — жити в тому будинку? — Мирна стояла спиною до вікна й не могла бачити старий будинок Гедлі, але відчувала його.

— Може, зателефонувати в соціальну службу? Може, Крі буде краще в іншому місці?

— Ні, гадаю, найгірше вже позаду. їй потрібні люблячий батько й інтенсивна терапія. Хтось розмовляв з її вчителями?

— Вони кажуть, що вона розумна, у неї справді дуже високі оцінки, але вона не вписується в колектив.

— І, мабуть, ніколи не впишеться. їй завдали занадто багато шкоди. Ми всі зрештою починаємо відповідати своїм переконанням, а Крі вірить у щось жахливе про себе. Її запевняли в цьому все життя, і тепер цей жах переслідує її голосом власної матері. Цей голос у хвилини затишшя чує більшість із нас — він шепоче нам слова любові чи звинувачує в чомусь. Голос нашої матері.

— Або нашого батька, — зауважив Ґамаш, — хоча в цьому випадку він мовчав. Вона казала забагато, а він — замало. Бідолашна Крі. Не дивно, що це призвело до вбивства.

— Ми живемо у світі, де ракети скеровують точно, а людей ведуть хибним шляхом, — процитувала Мирна. — Доктор Мартін Лютер Кінг-молодший.

Ґамаш кивнув, а потім згадав іншу цитату.

Ваші переконання стають вашими думками,

Ваші думки стають вашими словами,

Ваші слова стають вашими діями,

Ваші дії стають вашою долею.

— Магатма Ґанді, — сказав він. — Є продовження, та я не пригадаю.

— Я не знала, що Магатма такий балакучий, але я згодна з ним. Дуже потужно. Усе починається з наших переконань, а свої переконання ми успадковуємо від наших батьків; і якщо у нас хворі батьки, то й переконання хворі, вони заражують усі наші думки та дії.

Ґамашеві було цікаво, ким була мати Сісі і якими переконаннями вона наділила свою доньку. Він зробив ковток пуншу. Його змерзле тіло нарешті зігрівалося, і він роззирнувся.

Крамниця нагадувала стару бібліотеку в заміському будинку. Уздовж стін тягнулися дерев’яні полиці, заставлені книжками. Тут і там були розкидані плетені гачком килимки, посеред кімнати стояла чавунна дров’яна піч Vermont Castings, перед нею диван, а з обох боків — крісла-гойдалки. Ґамаш, який обожнював книгарні, подумав, що це була найпривабливіша з тих, де він коли-небудь бував.

Ґамаш прийшов за кілька хвилин до п’ятої, проминувши Рут. Літня поетеса знову зупинилася на півдорозі через сільську луку й опустилася на крижану лавку. Тепер він подивився у вікно крамниці й побачив її застиглий силует, окреслений веселими вогнями різдвяної ялинки.

— Усі діти сумують, — процитував Ґамаш, — і лише деяким до снаги суму позбутися.

Мирна простежила за його поглядом.

— Пивна прогулянка, — промовила вона.

— Пивна прогулянка, — повторив Робер Лем’є. Він був у будинку Морров і якраз вийшов із зали. Клара та інспектор Бовуар усе ще сиділи перед телевізором, утупившись в екран очима, які вже нагадували супутникові тарілки. Єдиною ознакою життя, яку Лем’є помітив у Бовуарі, відколи почався «Лев узимку», було періодичне зітхання. Лем’є спробував заглибитися в сюжет, але раптом задрімав. Йому наснилося, що його голова сповзла на плече Бовуара, а з роззявленого рота тече слина. Тож він вирішив, що краще буде пройтися.

Лем’є став і подивився у вікно. До нього підійшов Пітер Морров.

— Що вона робить? — Лем’є вказав на стару жінку, яка сиділа на лавці, у той час як решта жителів села або вже зібралася вдома, або квапливо ховалася від нічної холоднечі в теплих приміщеннях — здавалося, ось-ось замерзне саме повітря.

— О, то її пивна прогулянка.

Лем’є скрушно похитав головою. Жалюгідна стара п’яниця.

Коли Мирна закінчила пояснювати, Ґамаш підійшов до своєї парки й почав обмацувати кожну кишеню, поки не відшукав одну річ. Примірник книги Рут, знайдений на тілі Елль. Він повернувся на своє місце, розгорнув книжку та почав навмання читати вірші.

— Вона чудова поетеса, — зауважила Мирна. — Шкода, що вона така неприємна як людина. Дозвольте? — Вона простягнула руку до книжки і розгорнула її на початку. — Це вам Клара позичила?

— Ні. А чому ви так вирішили?

— Бо тут дарчий напис для неї. — Мирна показала йому. — «Від тебе смердить. З любов’ю — Рут».

— «Від тебе смердить» — це про Клару?

— Ну, від неї дійсно того дня смерділо. Кумедно, правда? Клара сказала, що загубила свій примірник. Виходить, вона знайшла його. Але ж ви кажете, що вона вам його не давала?

— Ні, це стосується одного розслідування.

— Розслідування вбивства?

— Ви сказали, що вона загубила його після підписання? Де?

Ґамаш нахилився вперед, не зводячи з Мирни жвавого погляду.

— В «Огілві». Вона купила книжку на презентації Рут, Рут її підписала, а потім ми мали піти.

Мирна помітила його збудження й відчула, що теж починає хвилюватися, хоча й не розуміла причини.

— Ви одразу повернулися?

— Я підігнала машину й забрала її на вулиці. Ми ніде не зупинялися.

— Вона ще кудись ходила перед тим, як сісти в автівку?

Мирна замислилася й похитала головою. Ґамаш підвівся. Йому треба було йти до Морров.

— Власне, наступного дня Клара дещо розповіла. Вона купила трохи їжі для старої жебрачки на вулиці. Вона… — Мирна прикусила язика.

— Продовжуйте. — Ґамаш зупинився біля дверей і обернувся.

— Та нічого.

Ґамаш мовчки стояв і дивився.

— Я не можу вам розказати. Це має розказати Клара.

— Жебрачка мертва. Її вбили.

Ґамаш підняв угору книжку Рут і тихо сказав:

— Ви маєте мені розповісти.

Розділ двадцять восьмий

Пітер провів Ґамаша до кухні й узяв його куртку. Там відчутно пахло попкорном, а з кімнати доносився спів готичного хору.

— Вони саме закінчують переглядати фільм, — пояснив Пітер.

— Фільм уже закінчився. — Клара забігла на кухню, щоб привітати Ґамаша. — Цього разу він мені ще більше сподобався. І ми дещо знайшли.

Вони пройшли до вітальні. Жан Ґі Бовуар уважно дивився на екран, де йшли титри.

— Mon Dieu[130], не дивно, що ви, англійці, перемогли на Полях Авраама[131], — сказав він. — Ви всі божевільні.

— На війні це допомагає, — погодився Пітер. — Але не всі ми такі, як Елеонора Аквітанська чи Генріх. — Йому дуже кортіло сказати, що Елеонора і Генріх насправді були французами, але він вирішив, що це прозвучить грубо.

— Гадаєте, не всі? — засумнівався Бовуар. Він зустрічав у Квебеку достатньо англійців, які збивали його з пантелику. Його завжди лякала їхня замкнутість. Бовуар не міг зрозуміти, про що вони думають. А якщо　він не міг цього зрозуміти, то не міг і уявити, що вони зроблять. Поруч з англійцями він почувався незахищеним і стривоженим. І йому це не подобалося. Відверто кажучи, йому не подобалися самі англійці, і цей фільм аж ніяк не змінив його думку.

Жахіття.

— Ось. — Клара натиснула на перемотку, і касета засвистіла. — Це на сімнадцятій хвилині. Плівка йде якось дивно.

Ґамаш нарешті зрозумів уривчасте повідомлення Клари. Стрічка відеокасети розтягується, коли хтось досить часто зупиняє її на одному й тому самому місці. А коли розтягується стрічка, зображення стає нечітким. На думку Клари, якщо Пітер зупиняв відео на певних кадрах і стрічка там розтягнулася, то, можливо, те саме робила й Сісі, тому касета й опинилася на смітнику.

— Є місце, де стрічка поводиться дивно, — сказав Лем’є. — Але ми переглядали його знову і знову й не помітили нічого незвичайного.

— Гадаю, ви зрозумієте, — звернувся Ґамаш до молодого офіцера, — що у фільмі немає випадкових кадрів. І є причина, через яку Сісі зупиняла касету саме на цьому місці.

Лем’є почервонів. Знову той самий урок. На все є причина. Ґамаш говорив без емоцій, але вони обоє знали, що йому доводиться вказувати на це Лем’є вже вдруге.

— Гаразд, тож дивімося. — Клара сіла й натиснула кнопку відтворення.

До похмурого берега наближався човен. Кетрін Гепберн, в образі постарілої Елеонори, стояла на палубі, закутана в шаль, велична й тендітна. Жодних діалогів, лише довга ідилічна сцена з човном, веслярами та королевою, яка прибуває.

Човен був майже біля берега. І тут на якусь мить стрічка повелася дивним чином — вона затремтіла.

— Тут. — Клара натиснула на паузу. — Ось, я покажу вам ще раз.

Вона ще двічі перемотувала назад і натискала «відтворити». Ще двічі Елеонора прибувала на свою спустошливу різдвяну зустріч із родиною.

Клара вкотре зупинила зображення в той самий момент, коли воно починало тремтіти. Ніс човна заповнював майже весь екран. Не було видно жодного обличчя. Жодних акторів узагалі. Лише голі, неживі дерева, майже мертвий пейзаж, сіра вода і ніс човна. Нічогісінько. Лем’є, напевне, має рацію, подумав Ґамаш.

Він відкинувся на спинку дивана і пильно вдивлявся в екран. Урешті-решт кадри попливли далі, і Кларі довелося знову перемотати назад, увімкнути перегляд і знову поставити на паузу.

Хвилини минали за хвилинами.

— Що ви бачите? — запитав старший інспектор усіх присутніх.

— Човен, — відказала Клара.

— Дерева, — докинув Пітер.

— Воду. — Бовуар прагнув відповісти хоч щось, поки його не випередили.

Лем’є шкодував, що не дав собі вчасно копняка. Не залишилося нічого, про що можна було б сказати. Він помітив, що Ґамаш дивиться на нього весело. І було ще щось у його погляді. Схвалення. Краще промовчати, ніж сказати абищо. Лем’є усміхнувся у відповідь і розслабився.

Ґамаш повернувся до екрана. Човен, дерева, вода. Чи Сісі зупиняла стрічку саме на цьому моменті просто за збігом обставин? Можливо, він намагався побачити те, чого не існувало? Можливо, Сісі ставила фільм на паузу, щоб випити чи вийти до вбиральні? Але стрічка не могла розтягнутися після однієї паузи — Сісі мала б зупиняти її тут багато разів, щоб спричинити такі пошкодження.

Він підвівся і розпрямив ноги.

— Годі витріщатися. Там нічого немає. Ваша правда, я помилявся. Прошу вибачення, — сказав він Лем’є.

Молодий агент був настільки приголомшений, що не знав, як відреагувати.

— Даруйте, — вибачалася Клара, проводжаючи їх до передпокою. — Я сподівалася, що натрапила на зачіпку.

— Хто знає. Ви інстинктивно відчуваєте злочини, мадам.

— Ви мені лестите, мсьє.

Якби Пітер був собакою, у нього б шерсть стала дибки й він загарчав. Попри всі зусилля він не міг подолати свої ревнощі до Ґамаша через його невимушені стосунки з Кларою. У передпокої Ґамаш витягнув з-під куртки книжку й обережно передав її Кларі. Після розмови з Мирною він уже приблизно знав, що зробить, і робити це йому дуже не хотілося.

— Дуже люб’язно з вашого боку, старший інспекторе, утім я вже маю останню книжку Рут.

— Але не цю, — відповів він майже пошепки. Пітер напружено прислухався до їхньої розмови, як і всі інші.

Клара розгорнула книжку й широко усміхнулася.

— «Від тебе смердить. З любов’ю — Рут». То ви знайшли її! Я її загубила. Впустила дорогою чи в бістро?

— Ні, ви впустили її в Монреалі.

Клара спантеличено подивилася на Ґамаша.

— І ви знайшли її? Але ж це неможливо.

— Книжку знайшли на тілі мертвої жінки. — Він вимовив ці слова повільно і чітко, давши Кларі можливість усе добре розчути та зрозуміти. — Її знайшли біля «Огілві» якраз напередодні Різдва.

Ґамаш пильно дивився на Клару, слідкуючи за її обличчям, її реакцією.

Клара все ще була спантеличеною та здивованою. Але не більше.

— То була волоцюжка, торбешниця.

І тут він побачив, як її очі заблищали й широко розплющилися. Вражена його словами, вона підвела голову й відхилила трохи назад, наче рятуючись від удару.

— Ні, — прошепотіла Клара і страшенно зблідла. Вона кілька разів із шумом вдихнула. — Та стара жінка, волоцюжка?

Мовчання затягнулося. Усі дивилися на Клару, яка намагалася впоратися з новиною. Вона відчула, що падає, але не на підлогу, а значно нижче, у прірву з розбитими мріями.

Мені завжди була до вподоби твоя творчість, Кларо.

Ні. Це означає, що волоцюжка не була Богом. Лише жалюгідною старою. Така сама божевільна, як і Клара. Вони обидві вважали її мистецтво гарним. І вони помилялися. Сісі та Фортен мали рацію.

Твоє мистецтво аматорське і банальне. Ти невдаха. У тебе немає ні оригінальних ідей, ні власного стилю. Твої роботи нічого не варті. Ти змарнувала своє життя.

Ці слова врізалися в Клару, розчавлювали й тягли у безодню.

— О боже! — більше вона нічого не змогла вимовити.

— Пітере, зробіть, будь ласка, чашку гарячого чаю з цукром, — попросив Ґамаш.

Пітер був роздратований тим, що Ґамаш, а не він сам, першим подумав про чай, і водночас вдячний старшому інспекторові, який хоч чимось його зайняв.

— Повертайся до нашого оперативного штабу й подивися, чи є успіхи в агентки Лакост, — швидко прошепотів Ґамаш Бовуару, а потім повернувся і повів Клару до вітальні, картаючи себе за те, що не віддав Бовуару відео. Він сподівався, що не забуде його повернути.

— Розкажіть, як усе було, — звернувся він до Клари, посадовивши її біля теплого вогню.

— Я переступила через неї, коли йшла до «Огілві». У той вечір відбувалася презентація книжки Рут. Я дуже шкодувала, що так учинила, зважаючи на мої гроші й усе таке…

Клара не закінчила фразу, знаючи, що Ґамаш її зрозуміє. Та сцена знову пропливала перед її очима. Ось вона залишає презентацію, купує їжу, стає на фатальний ескалатор. Проїжджає повз Сісі.

Твоє мистецтво аматорське і банальне.

Вона заціпеніла, їй хотілося вийти в холодну ніч, мчати вулицею, виючи і ковтаючи сльози, розштовхуючи всіх перехожих. Але натомість вона схилилася над волоцюжкою, над купою смердючого лайна й відчаю, і зазирнула в її червоні, сльозаві очі.

— Мені завжди було до вподоби твоє мистецтво, Кларо.

— Вона так сказала? — уточнив Ґамаш.

Клара кивнула.

— Ви її знали?

— Ніколи раніше не бачила.

— Але ви мали її бачити, — уперше за час розмови втрутився, не втримавшись, агент Лем’є, одразу стулив рота і поглянув на Ґамаша, чекаючи на догану. Натомість Ґамаш дивився на нього з цікавістю. Потім відвернувся.

Відчувши полегшення, Лем’є продовжив слухати, але він почувався ніяково, йому хотілося зіщулитися на своєму місці. Уся ця розмова його дуже бентежила.

— Як ви це поясните? — запитав Ґамаш, уважно спостерігаючи за Кларою.

— Я не можу пояснити.

— Ні, можете, — підбадьорив її Ґамаш. Він обережно, неквапливо підбирав слова і сподівався, що Клара йому довіриться. — Розкажіть мені.

— Я думаю, що вона була Богом. Думала, що вона була Богом. — Клара намагалася опанувати себе, та сльози стискали її горло.

Ґамаш тихо сидів і чекав. Він одвернувся, створюючи їй видимість усамітнення. Утупившись у телевізор, він побачив перед очима застигле зображення човна. Ні, не човна, лише носа. А на ньому якесь зображення. Морська змія. Змій. Ні. Птах.

Орел.

Орел, що кричить.

І тоді Ґамаш зрозумів, чому Сісі зупиняла стрічку саме на тому кадрі. Він мав потрапити до оперативного штабу до того, як піде Лакост. Годинник на каміні показував сьому. Може бути вже запізно. Жестом показавши Лем’є, щоб той підійшов, він прошепотів йому на вухо кілька слів. Лем’є швидко й тихо вийшов із кімнати. За мить Ґамаш побачив, як юнак хутко йде стежкою від будинку до воріт.

Ґамаш проклинав себе за те, що забув віддати відео Лем’є, щоб той повернув касету до коробки з доказами. У старшого інспектора закрадалася підозра, що він і сам піде без нього.

Пітер приніс чай, і Клара наче пожвавішала.

— Я мушу запитати вас ще раз, Кларо. Ви впевнені, що раніше ніколи не бачили Елль?

— Елль? Це її ім’я?

— Так її записали в поліцейському звіті. Ми не знаємо її справжнього імені.

— Я багато думала про це з тієї ночі. Мирна теж мене питала. Я не знала її. Повірте мені.

Ґамаш вірив.

— Як вона померла? — запитала Клара. — Замерзла?

— Її вбили, невдовзі після вашої розмови.

Розділ двадцять дев'ятий

Арман Ґамаш повернув «Лева узимку» до оперативного штабу. Він поклав відеокасету на свій стіл і підійшов до комп’ютера Лакост, де юрмилися інші. Помітивши агентку Ніколь, яка сиділа на своєму місці, старший інспектор помахав їй рукою.

— Лем’є розповів мені, що вам потрібно, — сказала Лакост, швидко глянувши на Ґамаша. — Подивіться сюди. — На екрані її комп’ютера було відкрито два вікна, обидва з майже ідентичними зображеннями. Стилізована голова роз’ярілого орла.

— Це, — Лакост вказала на зображення ліворуч, — геральдичний нагрудний знак Елеонори Аквітанської.

— А це? — Ґамаш показав на іншу половину екрана.

— Це корпоративний логотип Сісі. Він є на обкладинці ії книжки, щось подібне. Зображення розмазане, не дуже гарна репродукція, але це він.

— Ви мали рацію, — сказав Бовуар. — Сісі зупиняла відео на сімнадцятій хвилині, щоб краще роздивитися ніс човна. Вона, мабуть, упізнала емблему Елеонори і захотіла скопіювати.

— Усе має сенс, — пробурмотів Лем’є.

— Як ви встановили цей зв’язок? — дивувався Бовуар.

— У мене була несправедлива перевага перед вами, — зізнався Ґамаш. — Лайон показав мені книжку Сісі й звернув увагу на логотип. Таке не забудеш.

«Це пояснює безглуздий вибір войовничого орла як логотипа, — подумав він. — Це була емблема Елеонори».

— Я маю вам дещо показати.

Ґамаш підійшов до своєї сумки й дістав фотографії, зроблені Солом Петровом. Команда підсунула свої стільці до столу для нарад, а Ґамаш розклав знімки.

— Я зрозумів, чому Сісі схопилася за стілець попереду, — промовив він, киваючи на серію фотографій. — Усе тут.

Усі вп’ялилися у знімки, та через хвилину Ґамаш зглянувся над ними. Усі були втомлені й голодні, а в агентки Лакост попереду ще була довга дорога назад до Монреалю.

— Бачите? — Він показав на один із ранніх кадрів, де Сісі спостерігає за керлінгом.

— Зі стільцем усе добре, так?

Усі кивнули.

— А тепер подивіться сюди. — Він показав на одну з останніх світлин із Сісі.

— Боже мій, це ж так очевидно! Як я міг пропустити? — Бовуар здивовано перевів погляд із фотографій на Ґамаша. — Він стоїть криво.

— І що? — не розуміла Лакост.

— Неодноразово люди, які її знали або навіть мимохідь із нею зустрічалися, говорили одне й те саме: Сісі одержимо переставляла все навколо себе. Ось цей стілець, — Ґамаш показав на похилений стілець, один куток якого загруз у снігу, — гарантовано викликав реакцію. Дивує лише те, що вона так довго чекала.

— Хіба що, як ви зазначили, — сказала Ніколь, — спочатку стілець стояв рівно. Хтось, напевне, штовхнув його.

Ґамаш кивнув. Можливо, саме той момент був на плівці, яку спалив Петров? I до кадру потрапив місцевий мешканець, який випадково проходив повз і сперся на стілець? Чи та людина потім підійшла до генератора й чекала, доки Сісі підведеться? І коли вона скочила, залишалося лише під’єднати стартові кабелі — і бац! — убивство.

Блискуче та майже елегантне.

Одначе хто це зробив? Річард Лайон був просто ідеальним підозрюваним. Він точно знав, що його дружина потягнеться до стільця, який перекосився.

— Той фотограф щось приховував, — вставив Бовуар.

— Я теж так думаю, — погодився Ґамаш. Він кинув плівку в камін якраз перед нашим приходом. Гадаю, на ній було зазнято вбивство.

— Але навіщо йому було знищувати плівку? — дивувався Лем’є. — Він сам казав, що, якби у нього була фотографія вбивці, вона б довела його власну невинність.

— А якщо він планував використати плівку для шантажу? — припустила Ніколь.

— Але навіщо її знищувати? Її треба заховати, хіба ні? — зауважила Лакост і отримала у відповідь незрозуміло дружню усмішку.

«Стерво», — подумки вилаялася Ніколь. Вона озирнулася й помітила, що Ґамаш спостерігає за нею. Цікаво, він знає? Стоїть там такий самовдоволений і спокійний, в оточенні своєї команди. А вона аутсайдер, як завжди. Що ж, усе зміниться.

«Навіщо знищувати фотографії вбивства Сісі? — запитував себе Ґамаш, сідаючи за стіл і вдивляючись у знімки. — Хіба що він намагається захистити вбивцю».

— Навіщо йому це робити? Він же нікого тут не знає, чи не так? — не розумів Лем’є.

— Вивчіть минуле Сола Петрова, — звернувся старший інспектор до Ніколь. — З’ясуйте про нього все, що зможете.

Ґамаш втомлено потер очі. Підійшовши до свого столу, він узяв відеокасету й відніс її до кімнати, де зберігалися речові докази. Невеличка коробка з мотлохом зі смітника Сісі лежала на підлозі. Він узяв у руки аркуш з інвентарним списком, поклав «Лева узимку» на місце, а потім повернув на місце аркуш, пробігаючи очима знайомий перелік речей. Коробка з-під пластівців, залишки їжі (їх викинули, та до списку внесли), відеокасета, зламаний браслет, коробка з-під взуття і різдвяний обгортковий папір. Список був звичайним, за винятком відеокасети. І браслета.

Ґамаш одягнув рукавички й почав порпатися в коробці, наче в мініатюрному смітнику. За хвилину картонна коробка була порожня, залишилася лише якась брудна маленька штука, що забилася в куток, мов покинуте в притулку для тварин цуценя. Щось коричневе, брудне й поламане. Проте не браслет. Ґамаш надів свої окуляри з напівкруглими лінзами й підняв знахідку. Вона почала розгойдуватися на його витягнутій руці. Він поривчасто вдихнув, а потім підніс предмет, що звисав із потертого шкіряного ремінця, ближче до очей, і придивився. Це був не браслет, а шкіряний ремінець. З підвіскою. Маленькою, потьмянілою, брудною голівкою орла з роззявленим дзьобом.

Ґамаш знав, що Сісі — вибаглива, одержима Сісі — ніколи не носила таку річ. Але він знав, хто її носив.

Арман Ґамаш повільно підвівся. Картини та думки неспинно змінювали одна одну. Він поклав підвіску на стіл, а потім дістав два документи: малюнок поліцейського художника і фотографію розтину тіла Елль.

Коли він уперше побачив фотографії розтину тіла Елль, він помітив пляму на її грудях. Вона була правильної круглої форми й відрізнялася за кольором від решти бруду на її тілі. Це було щось на кшталт сліду від нальоту, який з’являється на нечистому металі, коли він вступає в реакцію з потом. Щойно він побачив фото розтину, як зрозумів, що Елль носила підвіску. Дешеву прикрасу, яка, напевне, була для неї дуже дорогою.

Але були й інші докази того, що на Елль був якийсь кулон. Ззаду на шиї в неї був невеликий темний синець, ймовірно, від зламаної застібки на шкіряному ремінці. І порізи на руці. Він відправляв агента Лем’є до місії «Оулд Бруері» дізнатися, чи не пам’ятає хтось, щоб Елль носила підвіску. Там згадали про прикрасу, але ніхто не бачив її достатньо близько, щоб розгледіти, що то було. Він шукав її в коробці з речовими доказами у справі Елль, але не знайшов. Тоді він зрозумів, що, знайшовши кулон, він знайде і її вбивцю.

Що ж, кулон він знайшов. У Трьох Соснах, за сто кілометрів від крижаної монреальської вулиці, де знайшли Елль і де з неї його зняли. Як він опинився тут?

Арман Ґамаш заплющив очі, і в його уяві, мов на екрані кінотеатру, відтворилися всі події. Він побачив, як убивця бореться з Елль. Убивця хапає її за ремінець і розриває його. Елль висмикує підвіску і, коли її душать, вона стискає кулон у долоні з такою силою, що він врізається їй у руку, наче формочка для печива. Ґамаш попросив художника з поліції Квебеку з’єднати криваві крапки і спробувати відтворити прикрасу.

Ґамаш дивився на той малюнок. Художник намалював умовне коло, з вирваною частиною, і щось на кшталт шиї. Тоді мало що можна було зрозуміти, але тепер малюнок набув сенсу. Вирвана частина — то роззявлена паща роз’ярілого орла, який кричить. Решта — голова та шия.

Отже, Елль померла, затиснувши в руці свою підвіску. Чому торбешниця так цінувала кулон, що померла, так і не випустивши його? І чому вбивця не пошкодував часу, щоб вирвати в неї прикрасу?

І що було далі? Ґамаш відкинувся на спинку стільця і склав руки на животі. Усі звуки в кімнаті, у селі, у Квебеку, зникли. Він опинився у своєму власному світі, з убивцею. Тільки вони вдвох. Що той зробив і чому?

Убивця забрав із мертвої руки Елль кулон і приніс його додому. І викинув у смітник. У смітник Сісі. Ґамаш відчував, що наближається до розгадки. Усе ще було в тумані, далеко не ясно, але яскраве світло фар уже розрізало темряву. Для того щоб вирахувати вбивцю, Ґамаш мусив дізнатися мотив. Чому вбивця просто не втік? Навіщо витрачати час на те, щоб вирвати підвіску з руки Елль?

Бо то був роз’ярілий орел. Потьмяніла, брудна, дешева версія того, що він бачив на екрані раніше того вечора. На геральдичному знаку Елеонори Аквітанської, на логотипі компанії Сісі де Пуатьє та на кулоні жебрачки були однакові зображення.

Убивця забрав кулон, бо прикраса вказувала не лише на нього, вона вказувала на щось жахливіше. Вона доводила зв’язок між Елль і Сісі. їх пов’язувала не лише емблема.

Елль була матір’ю Сісі.

— Та ви що! — сказав Бовуар, простягаючи руку в рукавичці до кулона. — Якась задушена волоцюжка була матір’ю Сісі де Пуатьє?

— Саме так, — підтвердив Ґамаш, набираючи номер телефону.

— Щось я заплутався, — промовив Бовуар на радість Лем’є.

Ніколь сиділа за комп’ютером і крадькома позирала на трьох чоловіків, зайнятих розмовою. Вона бачила, як підвівшись до них приєдналася Лакост.

— Oui, allô,

— промовив старший інспектор. — Террі Мошер є? Звісно, я почекаю. — Він прикрив слухавку рукою. — Які шанси в мертвої волоцюжки й Сісі мати однакову емблему? Якщо це метелик, шанс є. Я б іще допустив квітку. Вони досить поширені. Але це? — Ґамаш жестом указав на кулон, що висів на кулаці Бовуара. — Хто з ваших знайомих носив би таку прикрасу?

Бовуар мусив погодитися, що якби він придбав для своєї дружини ланцюжок зі скаженим орлом, то вона б йому не подякувала. Це був не просто збіг обставин, але чи робив він їх матір’ю та донькою?

— Так, вітаю, мсьє Мошер! Це старший інспектор Ґамаш. У мене все гаразд, дякую, але я маю до вас запитання. Ви згадували, що Елль кілька разів розписувалася в журналі, коли зупинялася в «Оулд Бруері». Чи не могли б ви знайти цей підпис знову? Так, я почекаю. — Він повернувся до своєї команди. — Ми доправимо кулон до лабораторії на перевірку.

— Я заберу його з собою, — зголосилася Лакост.

— Добре. Ми маємо отримати результати менш ніж за добу. Там перевірять відбитки пальців, але на кулоні також є кров. Так, я вас слухаю. — Він повернувся до телефона. — Ясно. Так. Чи не могли б ви негайно надіслати мені факсом копію сторінки? І я пришлю сьогодні ввечері агента, щоб забрати журнал реєстрації. Merci infiniment[132].

Ґамаш поклав слухавку й замислився.

— Що? Що він сказав? — нетерпілося Бовуару.

— От я телепень! Коли днями я попросив його перевірити журнал, він підтвердив, що Елль розписувалася в ньому. Принаймні саме так я його і зрозумів.

Засигналив факс і почав друкувати. Усі спостерігали, як неквапливо папір виходить з апарата. Нарешті факс закінчив друкувати, і Бовуар, вихопивши папір, пробіг очима по підписах у журналі.

ТБ Боб

Френчі

Маленька Сінді

L

— Ел, — тихо промовив він, передаючи аркуш Ґамашеві. Ел, не Елль.

— Її звали Ел, — відповів Ґамаш, повертаючи аркуш на стіл.

Узявши до рук кулю лї біен, він покрутив її, доки не побачив підпис. L. Такий самісінький, як і в журналі реєстрації. Хай ким би була та жінка, що багато років тому створила цей вишуканий витвір мистецтва, нещодавно вона прийшла до місії «Оулд Бруері» в Монреалі, щоб урятуватися від убивчого холоду. Вона стала волоцюжкою, торбешницею. І, нарешті, тілом у справі про вбивство. Але тепер Ґамаш відчував, що принаймні повернув її додому. У Три Сосни. Ел була матір’ю Сісі. Він був у цьому впевнений. Утім, було ще дещо. Ел убили. Сісі теж убили.

Хтось убивав жінок у цій родині.

Розділ тридцятий

Ґамаш і Бовуар поспішно вдягли куртки й черевики, Бовуар не забув натиснути кнопку дистанційного ключа, щоб дати машині хоча б хвилину-другу прогрітися.

— Хвилинку. — Ґамаш зняв шапку, повернувся до свого столу, підняв трубку й набрав номер. — Це старший інспектор Арман Ґамаш із поліції Квебеку. Я розмовляю з черговим офіцером?

Бовуар уже майже вийшов за двері, коли повернувся й подав знак Ніколь, щоб та приєдналася до них. Агентка Ніколь підхопилася з-за столу.

— Ні. — Ґамаш прикрив слухавку рукою й повернувся до Ніколь. — Ви залишитеся тут. Агент Лем’є, ви підете з нами.

Приголомшена, наче отримавши ляпаса, Ніколь стояла на місці й дивилася, як агент Лем’є квапливо пройшов повз неї, злегка усміхнувшись, наче вибачався. їй хотілося його вбити.

Бовуар якусь мить спантеличено дивився на шефа, а потім поспішив на мороз. Йому здавалося, що він добре підготувався до зовнішнього світу, але він помилявся. Температура впала ще нижче і тепер мороз обпікав йому шкіру — спочатку він ішов спокійно, потім пришвидшив крок, а останні кілька метрів до своєї машини вже біг. Двигун обертався з останніх сил. Усе, що мало бути рідким, текло кволо, бо майже замерзло. Вікна покрив суцільний шар інію. Бовуар зі　скреготом відчинив дверцята й схопив два шкребки. Стружки інею сипалися з-під леза, наче інспектор був теслею і обтесував машину. За кілька хвилин до нього приєднався Лем’є, і вони вдвох почали несамовито шкребти вікна. Сльози застилали Бовуарові очі, а пекучий холод пронизував кожен сантиметр оголеної плоті.

— Я попередив його. Він чекає на нас, — сказав Ґамаш, сідаючи в машину й автоматично пристібаючись, хоча їхати їм було менше ніж кілометр. Будь-якої іншої ночі вони б пішли пішки. Але не сьогодні.

Прямо перед ними височів їхній пункт призначення. Бовуар був такий зосереджений на тому, щоб машина не заглухла, що не думав, куди саме вони ідуть. Тепер, натиснувши на гальма, він це усвідомив, і реальність його приголомшила. Старий будинок Гедлі. Коли він був тут востаннє, він харкав кров’ю. Це місце, здавалося, жадало крові і страху. Лем’є вискочив з авто і був уже на півдорозі до будинку, перш ніж Бовуару стало сил бодай поворухнутися. Він відчув важкість у руці й подивився на Ґамаша, який стояв поруч.

— Усе гаразд.

— Не розумію, про що ви, — огризнувся Бовуар.

— Авжеж, не розумієш, — відповів Ґамаш.

Нарешті двері відчинилися, і Лайон відступив у хол, впускаючи їх до будинку.

— Я хотів би побачити Крі, — мовив старший інспектор привітним, але рішучим голосом.

— Вона на кухні. Ми якраз сідаємо вечеряти.

Лайон дивився на них порожніми очима і здавався розгубленим. Бовуарові спало на думку, що замість нутрощів у цього чоловіка велика порожнина. Йому стало цікаво, що відлунювалося в голові Лайона. Інспектор озирнувся. Коли він був тут востаннє, електрику　 вимкнули, і він бачив лише те, що можна було розгледіти у світлі ліхтарика, тобто небагато. Тепер він був здивований, побачивши, що будинок має звичайний вигляд. Але тоді в будинку та в його мешканцеві саме це й було справжнім жахом. Вони здавалися нормальними. Вони заманювали тебе, а потім повільно зачинялися двері, і ти опинявся у пастці. З монстром. В утробі монстра.

«Жени від себе ці думки! — наказував йому розум. — Це звичайнісінький дім. Це просто будинок».

— Вона тут, проходьте.

Чоловіки пройшли за Лайоном на кухню. Неочікувано для Бовуара там смачно пахло домашньою їжею.

— Приходила пані Ландерс, принесла поїсти, — пояснив Лайон.

Крі сиділа за столом, перед нею на тарілці холонула їжа.

— Вона останнім часом мало їсть.

— Крі, це знову я, старший інспектор Ґамаш. — Ґамаш сів у крісло поруч із дівчинкою. Він обережно накрив своєю великою, сильною долонею її білу, вкриту ямочками руку. — Я просто хотів переконатися, що з тобою все гаразд. Чи можу я чимось допомогти? — Минула довга хвилина, але відповіді він так і не дочекався. — Я хотів би попросити тебе про послугу. — Його голос звучав спокійно та доброзичливо. — Повечеряй, будь ласка. Я знаю, що в тебе поганий апетит, але тобі необхідно поїсти. Ми хочемо, щоб ти була здоровою і красивою.

Крі мовчала. Вона сиділа з незмінним виразом обличчя й дивилася прямо перед собою. Нарешті Ґамаш підвівся.

— Добраніч, Крі. Ми скоро побачимося. Якщо тобі щось знадобиться, я буду поруч, я зупинився в готелі біля підніжжя пагорба.

Старший інспектор повернувся, кивнув своїм людям і Лайону, а потім вийшов із кімнати. Чоловіки пішли слідом за ним, включаючи Лайона, який почувався на диво спокійно поруч із цією людиною, яка усім розпоряджалася.

— Ми вважаємо, що знайшли матір Сісі, — сказав старший інспектор Лайону, коли вони опинилися у холі.

— Хто вона?

— Наразі ми не знаємо її імені, але вважаємо, що вона з Трьох Сосен. Що нам відомо напевне, то це те, що її вбили якраз напередодні Різдва.

Ґамаш пильно дивився на Лайона, і йому здалося, ніби на обличчі чоловіка щось промайнуло, але потім зникло.

— Убили? Обох? Сісі та її матір? Але що це означає?

— Це означає, що хтось може спробувати вбити твою доньку, — сказав Ґамаш, не відводячи від Лайона виразного й застережливого погляду. — Місцева поліція вислала машину…

— Машина вже прибула, мсьє, — повідомив Лем’є, який помітив фари.

— …тож вас охоронятимуть двадцять чотири години на добу. З дівчинкою нічого не станеться. Я зрозуміло висловився?

Лайон кивнув. Усе відбувалося дуже швидко. Занадто швидко. Йому потрібен був час на роздуми.

Ґамаш коротко кивнув і вийшов із дому.

Олів’є поворушив дрова й підкинув ще одне поліно у вогонь. Жан Ґі Бовуар і старший інспектор Ґамаш тихо розмовляли, сидячи за столиком біля каміна. Бістро було наполовину заповнене, тихий гомін розмов　 наповнював приміщення. Олів’є взяв пляшку червоного вина і наповнив уже порожні келихи.

— А ось і ваша вечеря. Bon appétit. — Він усміхнувся і відійшов.

Перед Бовуаром поставили велику тарілку зі стейком, який ще мить тому шкварчав на вугіллі, і тоненько нарізаною та присмаченою спеціями картоплею, а поруч на маленькій тарілочці — соусник із майонезом. Бовуар смакував вино, ліниво збовтуючи темний напій і відсьорбуючи його маленькими ковтками, і дивився на вогонь. Ось він, рай! Довгий холодний день нарешті добіг кінця. Тепер вони з Ґамашем могли посидіти й обговорити справу. Це була улюблена частина роботи Бовуара. Надто якщо вона супроводжувалася стейком-фрі, вином і живим вогнем.

Ґамашу принесли замовлення — каре ягняти в оточенні крихітних картоплинок і зелених бобів. М’ясо вабило тонким ароматом часнику та розмарину. Посеред столу вже стояв кошик із кількома ще теплими булочками і маленька тарілочка з кульками вершкового масла.

Щоб звільнити місце для тарілки, Ґамаш трохи відсунув серветку, і Бовуар помітив на ній якісь карлючки. Навіть перевернуті й недбалено написані, букви можна розібрати.

В KLM. Буква «L» була кілька разів обведена кружечком.

— Скринька Ел, — сказав Бовуар, упізнаючи літери. — Мабуть, вона збирала ці букви роками. Одна з її нав’язливих ідей. Як і в її доньки. Цікаво, це спадкове?

— Так, цікаво.

Тепло, вино, вогонь і смачна їжа були спокусою, якій важко було не піддатися. Арман Ґамаш розслабився. Він був задоволений перебігом дня, хоча й хвилювався за Крі. Утім, він знав, що дівчинка буде в безпеці. Він попередив Лайона. За чоловіком цілодобово спостерігали. Старший інспектор досі був переконаний, що Річард Лайон — саме той, кого вони шукають. Хто ще міг бути вбивцею? Ґамаш їв ягнятину, насолоджуючись її вишуканим смаком.

— Чому вбивця затримався, щоб забрати кулон із руки Ел, як ти вважаєш, Жане Ґі?

— Мабуть, це було важливим для нього. Можливо, кулон якось вказує на нього, видає його.

— Можливо. — Ґамаш узяв булочку, розломив її навпіл, і дрібні лусочки скоринки посипалися на дерев’яний стіл. — Навіщо він убив Ел? Навіщо вбивати Сісі? Навіщо вбивати їх обох? І чому саме зараз? Що змусило вбивцю вбити їх обох упродовж кількох днів?

— Сісі збиралася підписати контракт із тією американською компанією. Можливо, вбивця хотів завадити їй це зробити?

— Але навіщо її зупиняти? Після підписання контракту вона б коштувала значно дорожче. До того ж у мене таке відчуття, що американський контракт був черговим маренням Сісі. Поживемо — побачимо. Хай так. Але навіщо вбивати її матір?

— Ви гадаєте, Ел була з Трьох Сосен?

— Так, і завтра ми повинні зосередитися на пошуку людей, які знали її. У мене до тебе інше запитання. — їхні тарілки майже спорожніли, і Бовуар вимочував булочкою соус, що залишився від стейка. — Навіщо викидати відеокасету? З нею все було гаразд, ми бачили.

Офіціантка забрала їхні тарілки й принесла сирну тарілку.

— Це все з монастиря в Сен-Бенуа-дю-Лак, — похвалився Олів’є, розмахуючи над тарілкою ножем для　сиру. — їхнє покликання — виготовлення сиру та григоріанські співи. Всі їхні сири називаються на честь святих. Ось цей — Сен-Андре, а цей — Сен-Альбре.

— А цей? — Бовуар указав на великий трикутник на дерев’яному тарелі.

— Це, напевне, буде Сен-Рокфор, — сказав Олів’є, — а це — Сен-Чеддер. Чорт забирай! Ще одна хороша теорія зруйнована. — Він відрізав від кожного по кілька скибочок і залишив кошик із багетом і крекерами.

— Я розумію, що він відчуває. — Ґамаш усміхнувся, намазуючи м’який вершковий Сен-Андре на тонкий крекер.

Запанувала мовчанка, й Ґамаш звернувся до свого молодого помічника навпроти:

— Що тебе турбує?

Бовуар зазирнув у келих і вихилив останнє вино, якраз коли їм принесли капучино.

— Чому ви наказали Ніколь залишитися?

— Ти засмутився, що я скасував твій наказ?

— Ні, — заперечив Бовуар, хоча знав, що почасти так воно й було. — Я не люблю, коли моїм наказам суперечать, особливо перед командою.

— Ти маєш рацію, Жане Ґі. Зазвичай я так не роблю.

Бовуар знав, що це правда. За всі роки, що вони працювали разом, це траплялося лише кілька разів, і то лише в найскрутніших ситуаціях.

Чи була ця ситуація саме такою скрутною? Обличчя старшого інспектора, який сидів зараз перед ним, раптом здалося Бовуару втомленим. Він уже дорікав собі, що не помітив цього раніше.

— Ви не довіряєте їй, чи не так? Ви не довіряєте Ніколь.

— А ти?

Бовуар на мить замислився, а потім кивнув головою.

— Вона справила на мене враження. Ви знаете, я не маю особливої симпатії до цієї жінки. В останній справі то була суцільна катастрофа, але цього разу? Схоже, вона змінилася. А ви так не вважаєте?

Ґамаш злегка махнув рукою, ніби відкидаючи припущення Жана Ґі. Для нього воно було не надто переконливим.

— Чому? — Бовуар подався вперед. — Розкажіть мені.

Але Ґамаш мовчав. З досвіду Бовуара, таку мовчанку в його боса могла викликати лише одна причина.

— Господи! Це ж не пов’язано зі справою Арно? Скажіть, що ні! — Бовуар відчував, як у ньому піднімається хвиля гніву і його починає нудити. Він відчував таке щоразу, коли думав про П’єра Арно і про те, що той зробив. З іншими, з поліцією Квебеку. З Ґамашем. Хоча, звісно, усе то було в минулому. І не могло мати нічого спільного з Ніколь. Чи могло?

— Розкажіть мені, — вимагав Бовуар. — Досить мовчати! — Молодик ледь не закричав. Опанувавши себе, він озирнувся, чи не почув його хтось іще, і знизив голос. — Не приховуйте від мене! Не можна звалювати все на себе! Ви зробили так першого разу, і Арно трохи не вбив вас. Що пов’язує Ніколь і справу Арно? — настійливо прогарчав він.

— Облиш, Жане Гі, — Ґамаш простягнув руку через стіл і ніжно доторкнувся до руки Бовуара. — Між ними немає ніякого зв’язку. Я просто насторожено ставлюся до неї, ось і все. Ніколь, безумовно, видається доладнішою, ніж вона була минулого разу. Мабуть, я засуворий до неї.

Бовуар із хвилину пильно дивився на свого шефа.

— Дурня! Ви знову панькаєтеся зі мною. Скажіть правду.

— Це просто відчуття. — Ґамаш криво всміхнувся, чекаючи, що Бовуар закотить очі.

— Ваші відчуття не завжди оманливі.

— А лише іноді? Це не має значення, Жане Гі.

Ґамаш надпив капучино і замислився. А чи не стає він нарешті циніком, думаючи, що люди не можуть і не хочуть змінюватися? Усе свідчило про те, що агентка Іветт Ніколь позбулася своєї зарозумілості й постійної ворожості. Відколи вона приєдналася до них цього разу, вона довела, що здатна виконувати накази, сприймати вказівки і критику. Вона доклала зусиль і довела, що може бути самодостатньою, ще й добре впоралась із завданням, зібравши інформацію про Крі. Вона навіть забронювала собі номер у готелі, і сама за нього заплатила.

Це справді була нова Ніколь.

То чому я їй не довіряю?

Ґамаш відкинувся на спинку стільця й подав знак Олів’є, потім повернувся до Бовуара.

— Я хочу вибачитися перед тобою. Я не повинен був скасовувати твій наказ, та ще й перед усією командою. Дозволь пригостити тебе коньяком.

Це був явний підкуп, але Бовуар охоче прийняв його. Олів’є приніс пузаті келихи з бурштиновим напоєм. Двоє чоловіків смакували коньяк і обговорювали справу, говорили про все, та на думці в них була лише агентка Іветт Ніколь.

Розділ тридцять перший

Сигнал тривоги пролунав о другій двадцять ночі. Сирена прорізала морозне повітря і проникла в кожен будинок у селі, пройшовши крізь товсті кам’яні стіни, товстий шар рожевого утеплювача та обшивки, крізь солодкі й неспокійні сновидіння, і сповістила про нічний кошмар.

Пожежа.

Ґамаш схопився з ліжка. Крізь виття сирени донеслися крики, тупіт і телефонний дзвінок. Схопивши халат, він визирнув у коридор і побачив у темряві чиїсь нечіткі обриси.

Бовуар.

Знизу пролунав жіночий голос, різкий і надривний.

— Що таке, що відбувається?

Ґамаш швидко попрямував до сходів. Бовуар мовчки поспішив за ним.

— Я не відчуваю запаху диму, — зауважив старший інспектор, підходячи до Ніколь, яка стояла у дверях своєї кімнати, одягнута в рожеву фланелеву піжаму. Вона була збуджена й перелякана. — Ходімо зі мною.

Голос Ґамаша лунав рівно і спокійно. Іветт Ніколь відчула, що знову може дихати.

Спускаючись сходами, вони почули, як перегукуються Ґабрі та Олів’є.

— Це на Оулд Стейдж Роуд. Рут знає адресу, — крикнув Олів’є. — Я їду туди.

— Зачекайте, — попросив Ґамаш. — Що відбувається? Олів’є зупинився на півдорозі, наче побачив привида. — Bon Dieu[133]. Я вже й забув, що ви тут. Там пожежа. Сирена лунає із залізничної станції, усі пожежники-добровольці повинні зібратися там. Рут щойно подзвонила й повідомила адресу. Я водій пожежної машини. А вона поїде з Ґабрі одразу на місце події.

Коридором від дверей їхнього з Олів’є помешкання підтюпцем біг Габрі. На ньому був жовтий костюм пожежника з теплоізоляційною підкладкою та світловідбивними смугами на руках, ногах і грудях. Під пахвою він тримав чорний шолом.

— Я пішов.

Перш ніж стрімголов кинутись у лютий холод, він поцілував Олів’є в губи і стиснув його руку.

— Що нам робити? — запитав Бовуар.

— Одягайте свій найтепліший одяг. Зустрінемося на старій залізничній станції. — Не озираючись, навіть не застібнувши парку, Олів’є розчинився в ночі. У вікнах будинків по всьому селу спалахувало світло.

Усі троє помчали нагору, і за лічені хвилини знову зібралися біля вхідних дверей. Пробігаючи сільську луку, Бовуар ледве дихав через лютий мороз. Із кожним вдихом його ніздрі злипалися, крижане повітря голками впивалося в пазухи носа та віддавало пекучим болем у лобі. Очі сльозилися, змерзалися вії. Вони ще не подолали й пів дороги, а Жан Ґі вже майже нічого не бачив. «Гіршої ночі для пожежі годі й уявити», — подумав він, намагаючись дихати рівно і тримати очі розплющеними. Холод уже пройняв його до самих кісток, наче він був голий — светри, джинси, весь його теплий одяг　виявився безсилим проти цієї нещадної холоднечі. Поруч із ним кашляли Ніколь і Ґамаш, також намагаючись відновити дихання. Здавалося, повітря роз’їдало легені, немов кислота.

Вони були на півдорозі до залізничної станції, як змовкла сирена. Бовуар не знав, що було нестерпніше: виття сирени чи пронизливе скрипіння снігу під ногами. Здавалося, ніби з кожним їхнім кроком сама земля зойкала від болю. Було чутно, як кашляють і спотикаються невидимі в темряві мешканці села, що, мов солдати-піхотинці, поспішали до бозна-якого пекла.

У Трьох Соснах тривала мобілізація.

— Одягніть це. — Олів’є вказав на пожежний одяг, що акуратно висів у відчинених шафках. Усі троє так і зробили. Незабаром приміщення заповнилося іншими добровольцями. Родина Морров, Мирна, мсьє Беліво та ще з десяток селян швидко й без паніки одягали своє спорядження.

— Ем усіх обдзвонила, автобуси вже прогріваються, — повідомила Клара. Олів’є схвально кивнув головою.

Похмурі, вони стояли біля стіни, й дивилися на величезну карту селища.

— Пожежа сталася тут. Униз по Оулд Стейдж Роуд у напрямку Сен-Ремі. Приблизно за чотири кілометри буде поворот ліворуч. Потім прямо ще з кілометр. Вулиця Трайгорн, будинок сімнадцять, це праворуч. їдьмо! Ви зі мною. — Він махнув Ґамашу та його людям і попрямував до пожежної машини.

— Це будинок Петрова. Я впевнений, — кинув Бовуар, заскакуючи в кабіну одразу за Ґамашем. Ніколь втиснулася на заднє сидіння.

— Що? — перепитав Олів’є, скеровуючи величезну вантажівку в бік Оулд Стейдж Роуд.

Решта машин поїхали слідом.

— Господи, справді! — Ґамаш повернувся до Олів’є, перекрикуючи шум. — У будинку є чоловік. Його звуть Сол Петров. Тривога може бути хибною?

— Не цього разу. Про пожежу повідомила сусідка. Вона побачила полум’я. — Ґамаш прикипів до вікна, дивлячись, як світло фар розрізає темряву ночі. Випереджаючи сяйво, вантажівка мчала засніженою дорогою.

— Мінус тридцять, — промовив Олів’є, ніби сам до себе. — Боже, допоможи нам!

У кабіні запанувала тиша, машина прискорилась, її злегка заносило на льоду та снігу. Інші машини, що обігнали їх, уже повертали.

Те, що їх зустріло, було жахливішим, ніж Ґамаш міг собі уявити. Він відчув себе паломником у пеклі. Пожежники з Вільямсбурга щойно прибули й поливали водою будинок, охоплений пожежею. Вода замерзала, не встигнувши потрапити на полум’я, застиглі бризки покривали все шаром льоду. Волонтери з брандспойтами, укриті крижаними кристалами, стали схожими на бойових ангелів. Чоловіки й жінки різного віку працювали гуртом у добре злагоджених групах. З їхніх шоломів, з одягу звисали бурульки, а необгорілі частини будинку здавалися скляними. Неймовірно красива і водночас жахлива картина заворожувала і нагадувала епізод з особливо моторошної казки.

Ґамаш вистрибнув із вантажівки й попрямував до Рут Зардо, яка стояла неподалік у костюмі начальника пожежної команди і керувала операцією.

— Скоро нам знадобиться інше джерело води, — сказала вона. — Тут десь є ставок. — Пітер і Клара обернулися в пошуках ознак замерзлого ставка, але побачили лише темряву і сніг.

— Як ми його знайдемо? — запитав Пітер.

Рут озирнулася і махнула рукою, куди йти.

— Там сусідка, вона покаже вам.

Пітер кинувся до пожежної машини і схопив механічний бур, а Рут побігла до жінки, яка стояла на самоті й руками в рукавичках затуляла рота, ніби їй загрожувала небезпека вдихнути жах, свідком якого вона була. За мить подружжя Морров і сусідка зникли з очей, лише вдалині виблискував ліхтарик.

Палаючий будинок освітлювали фари автомобілів, що заздалегідь зайняли визначені саме для цього позиції. Ґамаш одразу побачив, хто тут головний. Тепер він розумів, чому мешканці Трьох Сосен призначили Рут начальником пожежної команди. Ґамаш підозрював, що вона вже призвичаїлася жити в пеклі, тому не жахалася його. Вона діяла спокійно та рішуче.

— У будинку є людина! — гукнув він, намагаючись перекричати шум води, полум’я й гуркіт машин.

— Ні, господарі поїхали у Флориду. Я питала сусідку.

— Вона помиляється! — вигукнув Ґамаш. — Ми були тут сьогодні вранці. Будинок винайняв чоловік на ім’я Сол Петров.

Тепер він повністю заволодів увагою Рут.

— Ми повинні витягнути його звідти. — Вона повернулася й поглянула на будинок. — Ґабрі, виклич швидку.

— Уже викликав. Вони їдуть. Рут, будинок майже згорів.

Натяк був зрозумілий.

— Треба спробувати. — Рут озирнулася. — Ми не можемо залишити його там. — Вона жестом показала на будинок.

Ґабрі мав рацію. Половина будинку була охоплена вогнем, полум’я шкварчало й ревіло. Здавалося, пожежники поливали святою водою дім, одержимий злим духом. Ґамаш не думав, що лід і вогонь можуть співіснувати разом, але зараз він побачив це на власні очі. Крижаний будинок палав.

Пожежники програвали.

— Де Ніколь? — крикнув Бовуар на вухо Ґамашу.

Через шум було майже нічого не чутно. Ґамаш обернувся. Невже вона кудись подалася? Невже вона така дурепа?

— Я бачив, як вона пішла туди! — вигукнув бакалійник мсьє Беліво, повернувши до них вкрите кригою від бризок обличчя.

— Знайди її, — звелів Ґамаш.

Бовуар помчав туди, куди вказав мсьє Беліво. Його серце калатало. «Не будь такою дурепою! Не будь такою дурепою!» — благав Жан Ґі.

Але вона була.

Бовуар біг по слідах на снігу. — «До біса її!» — кричав його розум. Сліди вели прямо до задніх дверей будинку. Чорт, чорт, чорт! Він двічі озирнувся навкруги, відчайдушно сподіваючись побачити агентку Іветт Ніколь надворі. Він прокричав у двері її ім’я, але у відповідь нічого не почув.

«Чорт!» — волав його розум.

— Де вона? — Ґамаш стояв позаду і кричав йому на вухо.

З цього боку будинку було трохи тихіше, але не набагато. Жан Ґі вказав на двері і побачив, як закам’яніло обличчя Ґамаша. Бовуару здалося, ніби шеф прошепотів «Рейн-Марі», але він вирішив, що то йому почулося — його ввела в оману навколишня метушня.

— Залишайся тут.

Ґамаш пішов, а за хвилину повернувся з Рут.

— Я розумію, що ви маєте на увазі, — сказала Рут.

Літня жінка сильно кульгала, її голос охрипнув, а обличчя замерзло.

У Бовуара теж заніміло обличчя, й він ледве відчував долоні. Він дивився на пожежників, пекаря, бакалійника, різноробочого і дивувався, як вони примудряються все це робити. Укриті крижаною кіркою, вони мружилися від бризок і полум’я, а їхні обличчя почорніли від диму. Щохвилини вони проводили своїми величезними руками в рукавичках перед обличчям, щоб збити бурульки з шоломів.

— Ґабрі, несіть сюди півдюжини шлангів. Зосередьтеся на цій частині будинку! — Рут махнула рукою на ту чверть будівлі, яка ще не була охоплена вогнем.

Габрі швидко збагнув задум і миттю зник чи то в диму, чи то в крижаному тумані — Бовуар уже не розрізняв його силуету.

— Ось, — звернулася Рут до Ґамаша, — візьміть це. — Вона простягнула йому сокиру.

Ґамаш із вдячністю взяв знаряддя і спробував усміхнутися, але його обличчя застигло. Очі шалено сльозилися від диму та сильного холоду, і щоразу, коли він моргав, йому доводилося докладати зусиль, щоб знову їх розплющити. Його дихання було уривчастим, він більше не відчував своїх ніг. Одяг, вологий від поту через викид адреналіну, тепер був холодним, липким і брався до тіла.

— Хай їй біс! — пробурмотів він собі під ніс і рушив до будинку.

— Що ти робиш? — Бовуар схопив його за руку.

— А ти як гадаєш, Жане Ґі?

— Але ви не можете… — Бовуару здавалося, що його мозок зараз вибухне. Те, що відбувалося, здавалося неможливим. Події навколо розгорталися з блискавичною швидкістю. Занадто швидко, щоб він міг за ними встигнути.

— Я не можу не робити цього, — сказав Ґамаш, дивлячись на Бовуара, і пекельний шум, здавалося, на мить відступив. Бовуар послабив хватку і відпустив Ґамаша.

— Давайте сюди! — Він узяв важку сокиру з рук шефа. — Ще виб’єте комусь око. Мерщій!

У Бовуара було відчуття, ніби він робить крок у прірву. Проте, як і Ґамаш, він не мав вибору. Він не міг допустити, щоб шеф зайшов до охопленої вогнем будівлі сам. Тільки не сам!

Усередині будинку було моторошно тихо. Не абсолютна тиша, але в порівнянні з галасом ззовні тутешня атмосфера нагадувала усамітнений монастир. Електрику вимкнули, й обидва чоловіки засвітили ліхтарики. Було принаймні тепло, хоча про причину цього тепла краще не думати.

Опинившись на кухні, Бовуар на щось наштовхнувся, і дерев’яний ящик зі столовими приборами з брязкотом упав на підлогу. Укорінена вихованням звичка ледь не змусила його нахилитися та прибрати за собою.

— Ніколь! — крикнув Ґамаш.

Тиша.

— Петров! — спробував він іще раз.

І знову тиша. За винятком глухого реву, схожого на гарчання голодної тварини. Чоловіки озирнулися. Двері до сусідньої кімнати були зачинені, але з-під них було видно мерехтливе світло.

Вогонь наближався.

— Сходи на другий поверх там. — Бовуар указав на двері.

Ґамаш не відповів. Усе було зрозуміло й так. Знадвору було чутно, як Рут поспіхом віддає накази своїм невиразним, охриплим на морозі голосом.

— Сюди! — Ґамаш відтягнув Бовуара далі від полум’я.

— Ось, я щось знайшов! — Бовуар відкинув ляду в підлозі кухні й посвітив туди. — Ніколь?

Ні звуку.

Побачивши драбину, Бовуар простягнув свій ліхтар Ґамашеві. Він сам не вірив, що справді збирається це зробити. Однак він знав: що швидше все закінчиться, то краще. Він просунув ноги в отвір, намацав драбину й швидко спустився. Ґамаш передав йому ліхтарик і теж посвітив униз.

Це був підвал. Там стояли упаковки з пивом Molson, вино, ящики з картоплею, ріпою та пастернаком. Пахло землею, павуками і димом. Бовуар посвітив ліхтарем у дальній кінець і побачив хмару диму, яка повільно, ніби в уповільненій зйомці, валувала до нього. Вона майже зачаровувала. Майже.

— Ніколь? Петров? — крикнув він для порядку, відступаючи до драбини. Він знав, що тут нікого немає.

— Поквапся, Жане Ґі! — підгонив голос Ґамаша.

Бовуар висунув голову з підвалу й помітив, що двері до сусідньої кімнати були вже в диму. Вони обоє розуміли, що незабаром двері займуться.

Старший інспектор витягнув його нагору.

Полум’я наближалося і шум наростав. Крики надворі ставали все відчайдушнішими.

— У таких старих будинках майже завжди є ще одні сходи на другий поверх, — промовив Ґамаш, направляючи промінь ліхтарика на стіни кухні. — Вихід на сходи швидше за все невеликий і, можливо, зашитий дошками.

Поки Ґамаш простукував стіни, обшиті шпунтованими дошками, Бовуар рвучко відчиняв шафи. Бовуар уже забув дім своєї grand-mere[134] в Шарлевуа з його крихітними потайними сходами на кухні. Він не думав про нього багато років. Не хотів. Він закопав глибоко в пам’яті будь-яку згадку про нього. Але тепер, коли він був у чужому помешканні, яке палало, його спогади вирішили повернутися. Наче дим у підвалі, вони невблаганно наближалися, доки не поглинули його, і раптом він знову опинився в бабусиному будинку, на тих потаємних сходах. Він ховався там від брата. Принаймні так він думав, допоки йому це не набридло і він не спробував вийти. Двері виявилися зачиненими ззовні. У нього не було світла, а потім раптово не стало й повітря. Стіни зімкнулися й розчавили його. Сходи стогнали. Будинок, завжди затишний і знайомий, обернувся проти нього. Коли хлопчика в стані істерики нарешті знайшли й вивели звідти, його брат запевняв, що все сталося випадково. Проте Жан Ґі в це не повірив і так йому ніколи й не пробачив.

У шестирічному віці Жан Ґі Бовуар дізнався, що ніде не можна почуватися в безпеці і нікому не можна довіряти.

— Сюди! — крикнув він, вдивляючись у напіввідчинені двері. Він думав, що це була комірчина для мітл, але ліхтарик вихопив стрімкі вузькі сходинки, що вели нагору. Посвітивши, він побачив, що отвір у підлозі закритий. «Боже, будь ласка, хоч би він не був замкнений!»

— Ходімо! — Ґамаш почав підніматися першим. — Ходімо! — Старший інспектор озирнувся і здивовано зауважив, як нерішуче Бовуар занурюється у темний, вузький простір.

Ці сходи були побудовані сто років тому для худих квебекських фермерів, що страждали від недоїдання, а не для сучасних вгодованих офіцерів Сюрте, одягнених у громіздку зимову пожежну форму. Місця вистачало лише на те, щоб рухатися повзком. Ґамаш зняв шолом. Бовуар зробив те саме, з полегшенням звільнившись від незручного спорядження. Ґамаш піднімався вузькими сходами, черкаючи курткою стіни. Попереду було темно, світло ліхтарів відбивалося від зачиненого люка. Серце Бовуара калатало, а дихання було поверхневим і швидшім. Дим ставав густішим чи йому здавалося? Ні, не здавалося. Бовуар був упевнений, що відчуває полум’я за спиною. Він обернувся, щоб подивився назад, але побачив лише темряву. Це не надто його заспокоїло. Будь ласка, просто вийдімо звідси! Навіть якщо весь другий поверх у вогні, це краще, ніж бути похованим на сходах!

Ґамаш уперся плечем у люк і штовхнув.

Нічого.

Він штовхнув ще раз, сильніше. Люк не піддавався.

Бовуар озирнувся туди, де вони щойно були. З-під дверей знизу просочувався дим. А люк наверху був замкнений.

— Дайте-но я! — Він спробував пробратися повз Ґамаша, та марно — там навіть шпаринки не залишилося. — Візьміть сокиру, — сказав він, підіймаючи голос. Бовуар відчував, що його шкіра починає свербіти, а дихання забивається. Голова стала легкою, і йому здалося, що він ось-ось знепритомніє. — Нам потрібно　забиратися звідси. — Він почав бити кулаком по стінах. Сходи схопили його за горло і душили. Він ледве дихав. Він був у пастці.

— Жане Ґі! — гукнув Ґамаш. Щокою він притиснувся до стелі, а корпусом чавив на люк. Він не міг просунитися вперед і не міг повернутися назад, щоб заспокоїти Жана Ґі, який панікував.

— Сильніше, штовхайте сильніше! — кричав Бовуар. У нього починалася істерика. — Боже! Сюди йде дим!

Ґамаш відчував, як Бовуар притискається до нього всім тілом, намагаючись утекти подалі від диму і полум’я.

Бовуар був упевнений, що вони тут і загинуть. Стіни стискалися. Темні та вузькі, вони сковували і душили його.

— Жане Ґі! — крикнув Ґамаш. — Припини!

— Вона того не варта! Заради бога, ходімо! — волав Бовуар і смикав Ґамаша за руку, тягнучи назад у темряву. — Вона того не варта! Нам треба забиратися звідси!

— Припини! — наказав Ґамаш. Він обернувся, наскільки це дозволяв тісний лаз. Ліхтарик Бовуара вдарив його по очах і засліпив. — Послухай мене! Ти мене чуєш? — гаркнув він. Шалене смикання послабилося. Сходи наповнювалися димом. Ґамаш розумів, що часу лишилося обмаль. Він напружив зір, намагаючись за променем світла розгледіти обличчя.

— Кого ти любиш, Жане Гі?

Бовуар подумав, що в нього, мабуть, галюцинації. Боже мій, невже шеф збирався цитувати вірші? Йому не хотілося, щоб перед смертю в його вухах дзвеніли нудотні рядки Рут Зардо.

— Що?

— Подумай про когось, кого ти любиш. — Голос шефа був рівним і наполегливим.

«Я люблю вас», — не вагаючись мовив сам до себе Бовуар. Потім він згадав про дружину, про матір. Але спочатку був Арман Ґамаш.

— Уяви, що ми тут, аби врятувати їх. — Це була не пропозиція, це був наказ.

Бовуар уявив Ґамаша в пастці в цьому охопленому пожежею будинку. Поранений, старший інспектор кликав його на ім’я. І раптом вузькі сходи здалися Жану Ґі не такими й вузькими, а темрява не такою загрозливою.

Рейн-Марі. Ґамаш постійно повторював подумки ім’я дружини відтоді, як зрозумів, що має увійти до самого пекла. Не заради агентки Іветт Ніколь. Не заради Сола Петрова. А заради Рейн-Марі. Ідея її порятунку стерла всі думки про особисту безпеку. Ніякого страху не існувало й не могло існувати. Мало значення лише одне — знайти її. Ніколь стала Рейн-Марі, а жах перетворився на відвагу.

Він штовхав люк знову й знову.

Обоє вже почали кашляти.

— Зрушилося! — крикнув він Бовуару і подвоїв свої зусилля.

Ґамаш зрозумів, що швидше за все хтось заблокував люк меблями. Судячи з усього, це був холодильник.

Старший інспектор на мить відступив на назад, щоб зібратися із силами. Мовчки подивився на двері люка. Потім заплющив очі. Розплющив і з силою штовхнув двері. Вони відчинилися якраз настільки, щоб у щілину можна було просунути сокиру. Використавши її як важіль, Ґамаш прочинив двері люка. Його одразу накрила хмара диму, очі нічого не бачили.

Уткнувши обличчя в плече, він намагався дихати крізь одяг. Він почув, як щось важке впало на підлогу. Двері розчахнулися.

— Ніколь! — закричав він, набравши повні легені диму, і закашлявся. Він майже нічого не міг розгледіти, але, посвітивши ліхтариком, зрозумів, шо він у невеликій спальні. Поруч із люком лежав перекинутий комод. Бовуар видерся слідом за ним. Дим був густішим, ніж на сходах. Часу майже не залишалося.

Бовуар чув, як вогонь наближається і відчував його тепло. Крижаний холод усередині миттєво змінився на пекельний жар — саме таким кінцем погрожувала йому в дитинстві grand-mere.

— Ніколь! Петров! — гукали обидва чоловіки.

Вони прислухалися, а потім вийшли в коридор і побачили, звідки йшло пекло. Стіна вогню то лизала стелю, то стискалася, ніби вдихаючи повітря. Пригнувшись і тримаючись подалі від полум’я, Ґамаш швидко проминув коридор і увійшов у сусідню кімнату, перечепившись через щось на порозі.

— Я тут! — Ніколь підвелася на коліна і впала на Ґамаша. — Дякую, дякую! — Здавалося, вона намагається заповзти йому під шкіру. — Я варта цього. Справді варта. Пробачте мені. — Вона вчепилася в нього, наче потопельниця.

— Де Петров? Ви мене чуєте? Де Петров?

Вона похитала головою.

— Гаразд. Візьміть це. — Він простягнув їй свій ліхтар. — Бовуаре, ти попереду.

Бовуар розвернувся, і всі троє, пригнувшись, побігли назад коридором, назустріч полум’ю та диму. Зазирнувши до невеликої спальні, Бовуар ледь не провалився у відчинений люк. І одразу відчув неймовірний　жар. Він спрямував ліхтар на сходи і побачив там клуби диму та полум’я.

— Туди не можна! — крикнув він. Ревіння було вже близько. Майже біля них. Ґамаш підійшов до вікна і розбив його ліктем.

— Он вони! — почув він крик Рут. — Нагорі. Несіть драбини!

За мить у вікні з’явилося обличчя Біллі Вільямса. Невдовзі всі троє, похитуючись, відходили від будівлі. Старший інспектор обернувся й побачив, як обвалилася будівля. У небо здійнявся стовп яскраво-помаранчевих іскор і диму, а слідом за ним злетіла душа Сола Петрова.

Розділ тридцять другий

Наступного ранку вони прокинулися пізно. День був чарівним. Мороз ущух, падав рясний сніг, товстим шаром засипаючи машини, будинки та людей, які неквапливо займалися своїми справами. Зі свого номера Ґамаш побачив, як Пітер Морров насипав насіння в годівничку для птахів. Щойно чоловік відійшов, до годівниці злетілися чорноголові синички та блакитні сойки, а за ними примчали голодні білки та бурундуки. Біллі Вільямс розчищав ковзанку, утім, радше заради чистого сумління — позаду нього знову росли кучугури снігу. Емілі Лонґпре вигулювала Анрі. Дуже повільно. Здавалося, цього дня всі рухалися впівсили. «Дивно, — подумав Ґамаш, приймаючи душ і вдягаючи свої вельветові штани, водолазку і теплий пуловер, — село здається більш пригніченим через смерть невідомого фотографа, аніж через смерть Сісі».

Була десята ранку. До готелю вони повернулися о шостій тридцять. Ґамаш довго лежав у гарячій ванні, намагаючись ні про що не думати. Але одна фраза не давала йому спокою.

«Я того варта, справді варта! — казала Ніколь, захлинаючись плачем і хапаючись за нього. — Я того варта».

Ґамаш не розумів чому, але це змусило його замислитися.

Жан Ґі Бовуар швидко прийняв душ і, збуджений, пішов спати. Він почувався так, ніби щойно переміг　 у змаганні з тріатлону. Він замислився, чи почувалися коли-небудь так само гравці у керлінг. Фізично він був на межі. Змерзлий, знесилений. Але морально на підйомі. Вони втратили Петрова, але зайшли в будівлю, яка палала, і врятували Ніколь.

Рут Зардо прийняла ванну й попрямувала на кухню. Сидячи за пластиковим столом, вона попивала віскі й писала вірші:

А ось нарешті добра новина:

Ти вже на смертному одрі.

Тобі лишилася одна година.

Всі ці роки чию, скажи, провину

Ти мала вибачити й не змогла?

Іветт Ніколь одразу пішла спати, брудна, смердюча, виснажена, проте з якимось новим відчуттям. Вона лежала в ліжку, безпечному й теплому.

Ґамаш урятував її. У буквальному сенсі. З вогню. Вона була не просто жива, вона була дуже щаслива. Нарешті хтось подбав про неї. І не хто-небудь, а старший інспектор.

Може, нарешті в неї є надія?

Ця думка зігріла й заколисала її, огорнуту обіцянкою приналежності, обіцянкою нарешті зайняти місце у вітальні. Вона розповіла Ґамашеві про дядька Сола.

— Навіщо ви туди пішли? — запитав він, коли вони грілися в автобусі, а старші волонтери роздавали бутерброди та гарячі напої.

— Щоб урятувати його, — відповіла вона, відчуваючи, як тоне в його очах, як їй хочеться скрутитися калачиком у нього на руках. Не як коханій, а як дитині. Яку люблять і захищають. Він урятував її. Заради неї він пройшов крізь вогонь. А тепер він запропонував їй　 те, чого вона прагнула все своє життя. Відчуття належності до спільноти. Він би не врятував її, якби вона була йому байдужа. — Ви сказали, що там фотограф. Я хотіла його врятувати.

Ґамаш відсьорбнув кави і продовжував дивитися на неї. Він дочекався, поки навколо нікого не залишилося, і стишив голос.

— Усе гаразд, Іветт. Ви можете мені все розповісти.

І вона розповіла. Він уважно слухав, жодного разу не перебив, не засміявся і навіть не усміхнувся. Часом його очі, здавалося, сповнювалися співчуттям.

Вона розповідала йому про те, що ніколи не виходило за стіни її бездоганного будинку. Вона розповіла йому про дурного дядька Сола з Чехословаччини, якого вигнали з поліції і який не зміг урятувати свою родину. Якби йому це вдалося, він би зміг попередити їх про заколот, захистити. Але він не зміг, не зробив цього і загинув. Вони всі загинули. Вони загинули через свою відокремленість від спільноти.

— Ви пішли туди, бо його звали Сол? — запитав Ґамаш, не насміхаючись, а бажаючи прояснити ситуацію.

Вона кивнула, навіть не відчуваючи потреби виправдовуватися, щось пояснювати чи когось звинувачувати. Старший інспектор відкинувся на спинку сидіння, дивлячись у вікно на будинок, який усе ще палав, на зусилля пожежників, які вже не намагалися врятувати його, а давали йому вигоріти вщент.

— Дозвольте дати вам пораду?

Вона знову кивнула, воліючи почути, що він скаже.

— Відпустіть це. У вас своє власне життя. Не живіть життям дядька Сола чи ваших батьків. — Його обличчя набуло серйозного вигляду, погляд став проникливим. — Ви не можете жити в минулому і, звісно, не в змозі його виправити. Те, що сталося з дядьком Солом, не має нічого спільного з вами. Спогади здатні вбивати, Іветт. Минуле може простягнути руку, схопити й затягнути туди, де не варто бути. Наприклад, до будівлі, що палає.

Ґамаш ще раз подивився на ненаситні язики полум’я, які охопили будинок, а потім знову на агентку Ніколь. Він нахилився до неї, їхні голови майже торкалися одна одної. Це був найінтимніший момент у її житті. М’яким голосом він прошепотів:

— Поховайте своїх мерців.

Тепер вона лежала в ліжку. Вона зігрілася й почувалася в безпеці. «Усе буде добре!» — сказала вона собі, дивлячись, як на підвіконня падає м’який, пухнастий сніг. Вона підтягнула ковдру до підборіддя й зарилася носом у постіль. Пахло димом.

А разом із запахом із пам’яті виринув уривок фрази, почутий крізь дим. Він прорізав дим і заскочив її на підлозі, де вона лежала, тремтячи від страху та самотності. Вона розуміла, що помре. На самоті. І замість побачити своїх рятівників вона почула їхні слова.

«Вона того не варта».

Вона мала згоріти на самоті, тому що вона не варта порятунку. Голос належав Бовуарові. Але до неї не долетіла відповідь Ґамаша, що загубилася в наповненому їдким димом коридорі: «Варта».

Вона чула лише ревіння вогню, що наближався, і калатання власного серця.

Цей сучий син Ґамаш залишив би її помирати. Він не її шукав, він хотів знайти Петрова. Він так одразу й запитав, побачивши її: «Де Петров?». Не поцікавився: «Ти в порядку?». Не сказав: «Слава богу, ми тебе знайшли!».

І він обманом змусив її розповісти йому про дядька Сода. Зрадити батька. Свою сім’ю. Тепер він знав усе. Тепер він знав напевно, що вона того не варта.

Бісів Ґамаш!

— Напевне, це був підпал, — припустив Бовуар, запихаючись яєчнею. Він зголоднів.

— Рут так не думає, — зауважив Ґамаш, намазуючи на круасан полуничний джем і сьорбаючи міцну гарячу каву. Вони сиділи в їдальні готелю — теплій, затишній кімнаті з величезним каміном і вікном із краєвидом на ліси та гори, хоча зараз їх і не видно було за сильним снігопадом.

Після минулої ночі обидва розмовляли пошепки: їхні горлянки боліли від диму і криків на морозному повітрі.

Ґабрі мав жахливий вигляд, тож Олів’є зачинив бістро і збирався відкрити лише на обід.

— Сьогодні вранці їстимете те, що є. Ніяких індивідуальних замовлень, — буркнув Ґабрі, щойно вони з’явилися. Згодом він подав їм вишуканий сніданок із яєчні, маринованої в кленовому сиропі й запеченої корейки та французьких тостів. І масляні круасани, щойно з печі. — На щастя для вас, коли у мене стрес, я йду на кухню й готую. Оце так ніч! Яка трагедія!

Після того як Ґабрі пішов, Бовуар повернувся до старшого інспектора.

— Що ви маєте на увазі, кажучи, ніби, на її думку, це не був підпал? А що ще це могло бути? Головний підозрюваний, щонайменше свідок у справі про вбивство, гине у пожежі, і це не вбивство?

— Вона каже, що сусідка бачила полум’я, яке виривалося з димаря.

— І що? Полум’я виривалося звідусіль. Воно виривалося ледь не з моєї дупи!

— Сусідка вважає, що це був нещасний випадок, у димоході загорілася сажа. Зачекаємо. Зараз приїде пожежний інспектор. До вечора ми отримаємо звіт. Іноді сигара — це просто сигара, Жане Гі.

— А коли вона спалахує? Ні, сер. Це був підпал. Сола Петрова вбили.

Решта дня минула, як у сповільненій зйомці: усі оговтувалися від пожежі й чекали на результати розслідування пожежного інспектора. Лем’є з’ясував, що найближчою родичкою Сола Петрова була його сестра у Квебеку. До неї відправили агента, щоб повідомити новину й зібрати більше інформації.

Після сніданку Бовуар ходив від хати до хати, торуючи шлях крізь кучугури пухнастого сніг, що доходили йому до колін. Він опитував сільських мешканців у надії знайти когось, хто знав жінку з прізвищем на букву «Л», яка жила в цій місцевості сорок п’ять років тому. Лем’є шукав у парафіяльних записах.

День був тихий, майже сонний. Виснаженість і товстий шар снігу сповільнювали плин життя. Ґамаш сидів за своїм столом. Позаду нього пожежники-добровольці мили пожежну машину та приводили до ладу своє спорядження. Він закинув ноги на стіл, заплющив очі, склав руки на животі і зрештою задрімав.

«Вона того не варта».

Ґамаш злякано прокинувся. У голові дзвенів голос Бовуара, сповнений паніки, і він знову відчув запах диму. Старший інспектор опустив ноги на підлогу, його серце калатало. Волонтери досі неквапливо працювали на своїй половині просторого приміщення, в імпровізованому оперативному штабі Ґамаш залишився сам. Він ненадовго уявив, як він приєднується до волонтерів, переїжджає до Трьох Сосен, купує один зі старих сільських будинків. І чіпляє вивіску: А. Ґамаш, приватний детектив.

Але тут старший інспектор помітив, що він не сам. Біля терміналу тихенько сиділа агентка Ніколь. Він на мить засумнівався в розсудливості своїх намірів. Чи не зібрався він зараз утнути велику дурницю?

Ґамаш підвівся й підійшов до Ніколь.

— У розпал пожежі, коли ми намагалися врятувати вас… — Він сів, змушуючи її подивитися йому в очі. Ніколь була бліда, і від неї несло димом, ніби він просочився їй під шкіру. Її одяг був погано припасований і брудний: масна пляма на лацкані, темні плями на манжетах. Погано підстрижене волосся лізло в очі. Йому хотілося дати їй свою кредитну картку й звеліти купити гарний одяг. І своєю великою, втомленою рукою відкинути тьмяне волосся з її сердитих очей. Але він, звісно, цього не зробив. — …прозвучала одна фраза. Я підозрюю, що ви її почули. Один із нас крикнув: «Вона того не варта».

Агентка Ніколь дивилася на нього прямо, її обличчя було сповнене гіркоти.

Ґамаш не відводив очей.

— Вибачте, — сказав він. — Настав час правди, для нас обох.

Ґамаш розповів, що в нього на думці. Ніколь вислухала. Він виклав їй свій план і попросив тримати його в таємниці. Вона погодилася. Агентка звернула увагу на два моменти. По-перше, він, напевне, розумніший, ніж вона думала. По-друге, він іде на дно. Коли Ґамаш пішов, вона дістала мобільний телефон. Вона говорила швидко й обачливо оглядалася.

— Я вирішила розповісти йому про дядька Сода, — прошепотіла вона. — Я знаю, знаю. Цього не було в плані. Так, сер. Але на те була причина, таке рішення мені довелося ухвалити в останній момент, — збрехала Іветт Ніколь. Вона не могла визнати, що у вразливий момент усе вибовкала. Він би подумав, що вона слабка. — Так, це був ризик, я згодна. Я боялася, що він сприйме це неправильно, але гадаю, мій задум спрацював. Схоже, моя історія його зворушила. — Принаймні ця частина була правдою. Потім вона розповіла все, що сказав їй Ґамаш.

До кінця дня випало більше ніж вісім дюймів сипкого снігу. Гарних сніговиків не зліпиш, а от снігові ангели з нього виходили чудові: Ґамаш бачив, як діти падали на пухкий білий сніг і махали руками й ногами, наче крилами.

Пожежний інспектор щойно пішов.

Звичайно, на офіційний звіт треба було почекати, але, за попереднім висновком, причиною пожежі був креозот.

— Отже, хтось підпалив креозот і вбив Петрова, — сказав Бовуар.

— Саме так, — підтвердив пожежний інспектор. — Тільки креозот підпалив сам Петров.

— Що?

— Запалюючи того дня камін, Петров фактично вбивав себе, хоча й не усвідомлював цього. Креозот — це природна речовина. Його отримують із деревини, що недостатньо просохла. Підозрюю, що димохід не чистили багато років, а деревина була сира, тож… — Інспектор підніс руки до стелі, указуючи на неминуче й аж ніяк не рідкісне явище.

Сол Петров чиркнув сірником, який зрештою вбив його.

Отже, то був нещасний випадок.

Старший інспектор визирнув у вікно. Пожежний інспектор змітав сніг зі свого пікапа. Сонце вже зайшло, й у світлі різдвяних прикрас Ґамаш бачив, як селяни розчищали свої доріжки та під’їзні шляхи, відкидаючи купки снігу, що здіймалися в повітря, наче маленькі буревії. На сільській луці Рут Зардо, перш ніж опуститися на свою лавку, кілька разів ударила по ній ціпком, щоб струсити сніг.

Напевне, п’ята година, подумав Ґамаш і перевірив годинник, потім підняв трубку й набрав номер агентки Лакост. Вона була в лабораторії поліції Квебеку, чекала на результати щодо кулона та кулі лі біен.

— Oui, allô?

— Це Ґамаш.

— Яв авто, майже на місці, шефе. Ви не повірите, що вони знайшли.

За пів години команда знову зібралася в оперативному штабі.

— Погляньте. — Лакост передала звіт Ґамашу, який надів свої напівкруглі окуляри й почав читати. — Я вирішила привезти його, замість того, щоб усе переповідати. Подумала, що ви маєте побачити це на власні очі.

Ґамаш зосереджено звів брови, ніби намагався прочитати документ маловідомою мовою.

— Що там? — не міг витерпіти Бовуар, простягаючи руку, щоб забрати папери. Але Ґамаш не віддавав їх. Натомість він продовжував вдивлятися в них, перегортаючи сторінку за сторінкою вперед, а потім назад. Нарешті він поглянув на всіх поверх окулярів. Його　глибокі карі очі видавали збентеженість і занепокоєння. Наче уві сні він передав сторінки Бовуару, який вихопив їх і почав читати.

— Але ж це маячня, — сказав він за хвилину, пробігши очима інформацію. — Це не має сенсу. Хто проводив експертизу? — Він поглянув на підпис внизу. — Усе одно, напевне, у нього був не дуже вдалий день, — буркнув Бовуар.

— Я теж так подумала, — промовила Лакост, насолоджуючись виразом їхніх облич. Вона мала на обміркування результатів півтори години, поки їхала з Монреалю. — Я змусила його перевірити все ще раз. Ось чому я запізнилася.

Папери обійшли кімнату і нарешті дісталися до агентки Ніколь.

Ґамаш забрав звіт і акуратно поклав перед собою. У кімнаті запанувала тиша: усі думали. У дров’яній печі потріскував вогонь. Закипіла кава, наповнюючи повітря ароматною парою. Лакост підвелася й налила собі чашку.

— Як ти гадаєш, що це означає? — запитав її Ґамаш.

— Це означає, що Крі більше нічого не загрожує.

— Продовжуй. — Ґамаш нахилився вперед і поклав лікті на стіл.

— Це означає, що ми з’ясували, хто вбив Ел, і ця людина не становить загрози для Крі, — сказала Лакост, спостерігаючи за обличчями колег.

Вона бачила, що Ґамаш її розумів, хоча й був на крок позаду. Бовуар слухав, але ніяк не міг втямити суть, а Лем’є та Ніколь остаточно розгубилися.

— Про що ви говорите? — нетерпляче запитав Бовуар. — Генетичні тести однозначні: Ел була матір’ю Сісі. Ми дізналися це зі зразків крові, узятих під час розтину. — Він постукав по звіту, що лежав перед Ґамашем.

— Тут є дещо цікавіше, — зауважив Ґамаш. Він вийняв зі звіту один із аркушів і простягнув його Бовуару. Поглянь.

Бовуар узяв аркуш і прочитав його ще раз. Тут були результати експертизи кулона. Кров на кулоні з орлом належала Ел, але вони вже знали це. Він подивився на наступний абзац. Той, що описував кров на шкіряному ремінці. Та сама група крові, авжеж. Ля-ля-ля… Потім він зупинився. Та сама група, але не та сама кров. На ремінці була кров не Ел. То була кров Сісі де Пуатьє. Але як вона туди потрапила?

Він подивився на Ґамаша, який сидів за своїм столом, схопив папку, що лежала перед старшим інспектором, і повернувся. Розгорнув папку, пробігся очима по кількох сторінках, потім сповільнився і став читати уважніше.

— Ось. Ви це мали на увазі? — Він передав звіт про розтин тіла Сісі агентці Лакост. Та переглянула вказану ним частину і, усміхаючись, кивнула.

— Зрозумів.

Ґамаш відкинувся на спинку стільця й глибоко зітхнув.

— Крі не загрожує небезпека від людини, яка вбила Ел, тому що ця людина вже мертва.

— Фотограф, — припустив Лем’є.

— Ні, — заперечила Лакост. — Сісі де Пуатьє. Вона вбила власну матір. Це єдиний логічний висновок. Сісі рвонула кулон із шиї матері і зламала його. На потилиці в Ел залишився синець, але й Сісі порізала руку. Долоню. Бачиш тут, у звіті про розтин Сісі? Її долоні були обпечені, але коронер згадує про ще одну рану, частково загоєну, під опіком. Сісі вбила свою матір, потім забрала з її мертвої руки підвіску й викинула в смітник.

— Тоді хто викинув відеокасету та кулю лі біен? — запитав Бовуар.

— Та сама Сісі. На кулі лі біен було виявлено три види відбитків пальців: Пітера і Клари Морров та Сісі.

— Але вони й мали там бути, — не вгамовувався Бовуар. — Куля належала їй. Більше ніхто не бачив її, не кажучи вже про те, щоб торкатися.

— Але якби хтось інший украв кулю, а потім викинув, — міркував Ґамаш, — був би четвертий вид відбитків.

— Навіщо Сісі викидати кулю лі біен? — запитав Лем’є.

— Можу лише здогадуватися, — відповіла Лакост, — але думаю, усе через почуття провини. У її будинку було дві речі, які нагадували їй про матір. Касета з фільмом «Лев узимку» та куля лі біен. Я вважаю, що це ніякі не докази. Думаю, вона викинула їх, бо не могла їх бачити.

— Але навіщо викидати касету в смітник, а кулю лі біен — аж на звалище?

— Не знаю, — зізналася Лакост. — Можливо, вона робила це в різні дні. Можливо, відеокасету вона викинула разом із кулоном, а викинути кулю лі біен ніяк не наважувалася.

— Куля мала для неї більшу цінність, — погодився Ґамаш. — Так, вона довго не наважувалася її знищити. Ця різдвяна прикраса стала символом її сім’ї, її філософії, її мрій. Напевно, тому вона не змогла змусити себе просто викинути її й обережно поклала на смітнику.

— Сісі вбила власну матір, — повторив Бовуар. — Навіщо?

— Через гроші, — припустила Лакост, яка мала час на роздуми. — Вона збиралася зустрітися з американськими покупцями, сподіваючись продати їм свою філософію. Вона продала б лі біен і заробила купу грошей.

— Але то, мабуть, була лише її фантазія, — зауважив Лем’є.

— Можливо, але поки вона в це вірила, більше нічого не мало значення. Угода з американцями щодо лі біен вирішувала все.

— А потім з’являється п’яна торбешниця, яка виявляється її матір’ю, — кивнув Ґамаш, — і ретельно вибудувана філософія життя Сісі опиняється під загрозою. Щось мало померти: або її мрія, або її мати. Для неї вибір був очевидним. — Ґамаш поглянув на скриньку, яку тримав у руках, і вкотре перевернув її.

В KLM.

Навіщо Ел збирала ці букви? Він відкрив скриньку, і провів вказівним пальцем по вирізаних великих літерах. С, В, К, L і М.

Ґамаш повільно закрив скриньку й поставив її на стіл, дивлячись перед собою в порожнечу. Потім підвівся й закрокував кімнатою. Опустивши голову й заклавши за спину руки, він проходив коло за колом, рухаючись розміреним, неквапливим кроком.

За кілька хвилин він зупинився.

Він отримав відповідь.

Розділ тридцять третій

— Мадам Лонґпре! — Підвівшись, старший інспектор вклонився тендітній жінці, що стояла перед ним.

— Мсьє Ґамаш! — Вона злегка кивнула й сіла на стілець, який він підсунув.

— Що вам замовити?

— Еспресо, s’il vous plaît.

Вони удвох сиділи в бістро за столиком трохи збоку від каміна. Була десята ранку наступного дня. Село накрив снігопад. Це було одне з не дуже рідкісних, але все ж таки надзвичайних метеорологічних явищ, які трапляються у Квебеку взимку: йшов сніг і водночас світило сонце. Ґамаш виглянув у вікно і здивувався. Ніжні й крихкі сніжинки кружляли в повітрі й м’яко падали на Три Сосни, виблискуючи рожевими, блакитними й зеленими промінцями на деревах і одязі селян, що прогулювалися селом.

Принесли каву.

— Ви вже оговталися від пожежі? — запитала жінка. Ем була там разом із Матінкою і навіть Кей. Усю ніч вони роздавали змерзлим волонтерам бутерброди, гарячі напої, розносили ковдри. Вони всі були виснажені, і Ґамаш вирішив відкласти розмову з Емілі до наступного ранку.

— Жахлива ніч, — промовив Ґамаш. — Одна з найгірших на моїй пам’яті.

— Хто там загинув?

— Чоловік на ім’я Сол Петров. — Ґамаш зачекав на реакцію Ем. Була лише ввічлива зацікавленість. — Фотограф. Він знімав Сісі.

— Навіщо?

— Для каталогу. Сісі планувала зустрітися з американською компанією в надії зацікавити їх своїм проектом. Вона хотіла стати гуру стилю, хоча її прагнення, схоже, вийшли за межі стилю.

— Щось на кшталт універсального магазину, — зауважила Ем. — Вона була готова відновити вас зсередини і ззовні.

— Сісі де Пуатьє мріяла про велике, це точно, — погодився Ґамаш. — Ви казали, що зустрічалися із Сісі кілька разів, але чи були ви знайомі з її сім’єю? З чоловіком і донькою?

— В обличчя знала, та не розмовляла з ними. Звісно, бачила їх на керлінгу після Різдва.

— Я так розумію, на службі напередодні Різдва в тутешній церкві теж.

— C’est vrai.[135] — Ем усміхнулася цьому спогаду. — Ця дочка всіх обхитрила.

— Як це? — Ґамаш був неабияк здивований, почувши таку характеристику.

— О, не в підступному сенсі. Не як її мати. Хоча й Сісі не була такою хитрою, як їй хотілося б вірити, її було наскрізь видно. Ні, Крі була сором’язливою, замкнутою. Ніколи не дивилася в очі. Але в неї виявився найчарівніший голос. У нас аж перехопило подих, коли ми почули її спів.

Емілі згадала різдвяну службу в переповненій каплиці. Тоді вона подивилася на Крі й побачила, як змінилася дівчина. Радість зробила її прекрасною.

— Вона була схожа на Девіда, коли той грав Чайковського.

А потім та сцена біля церкви.

— Про що ви думаєте? — тихо запитав Ґамаш, помітивши стурбований вираз на обличчі Ем.

— Після служби ми стояли на вулиці. Сісі була з другого боку церкви. Звідти стежка йде прямо до їхнього будинку. Ми не бачили її, але чули. А ще був дуже дивний звук. — Емілі стиснула губи, намагаючись пригадати його. — Схоже на стукіт кігтів Анрі об дерев’яну підлогу, коли я забуваю їх підстригати. Цокання, тільки гучніше.

— Гадаю, я можу розкрити вам цю таємницю, — сказав Ґамаш. — То, напевне, були її чоботи. Вона купила собі на Різдво чобітки зі шкури тюленят. Із металевими кігтями на підошвах.

Ем була шокована, на обличчі з’явився огидливий вираз.

— Mon Dieu,

то якої Він думки буде про людей?

— Ви казали, що чули ще щось, окрім цокання її чобіт?

— Вона кричала на свою дочку. Накинулася на неї. Це було моторошно.

— За що саме вона її лаяла? — запитав Ґамаш.

— За те, як вона була вдягнена. Крі дійсно була вбрана досить оригінально. На ній, здається, був рожевий сарафан. Однак насамперед Сісі причепилася до голосу Крі, її співу. Голос у дівчинки божественний. Не в тому сенсі, у якому вживає це слово Ґабрі, а справді божественний. А Сісі насміхалася зі своєї дочки, принижувала її. Ні, навіть більше. Вона буквально знищувала її. Жах. Я все це чула й нічого не зробила. Нічого не сказала.

Ґамаш мовчав.

— Ми повинні були її захистити. — Голос Емілі був тихим і спокійним. — Ми всі на Святвечорі були свідками вбивства, бо так воно й було, старший інспекторе. Я не маю жодних ілюзій щодо цього. Тієї ночі Сісі вбила свою доньку, а я їй допомогла.

— Ви берете через край, мадам. Не драматизуйте докори сумління. Я знаю, що вам прикро від того, що сталося, і я згоден, щось треба було зробити. Але я також знаю, що цей випадок біля церкви не був поодиноким. Трагедія життя Крі в тому, що іншого вона й не знала. Це для неї було як сніг узимку. — Вони обоє подивилися у вікно. — Образи накладалися одна на другу, доки Крі не зникла під ними остаточно.

— Я повинна була щось зробити.

Вони на мить замовкли. Емілі дивилася на вулицю, а Ґамаш дивився на неї.

— Я чула, завтра буде хуртовина, — перервала мовчанку Емілі. — Передають штормове попередження.

— Обіцяють сильну завірюху? — Для нього це була новина.

— За прогнозом, може випасти до тридцяти сантиметрів снігу. Ви коли-небудь потрапляли в хуртовину? — запитала вона.

— Одного разу, коли їхав до регіону Абітібі[136]. Було темно, дороги були порожні. Я втратив орієнтацію. — Він знову побачив сніговий вихор у світлі фар. Тоді йому здалося, що той сліпучий стовп вбирає в себе весь світ. — Я повернув не туди й опинився в непроїзному місці. Дорога продовжувала звужуватися. Звісно, я сам　 винен. Я був упертим, — прошепотів Ґамаш, нахилившись до Емілі. — Ш-ш-ш… — Він озирнувся.

Емілі усміхнулася.

— Це буде нашим маленьким секретом. Крім того, я впевнена, що ніхто не повірить. І що сталося?

— Дорога ставала все вужчою і вужчою. — Він простягав уперед руки, звужуючи між ними відстань, доки його долоні не склалися, наче в молитві. — Уже майже неможливо було розгледіти дорогу, яка на той час перетворилася на звичайну стежку, а далі, — він перевернув руки долонями догори, — вона зникла, кінець. Лишився тільки ліс і сніг. Кучугури снігу до дверей машини. Ні проїхати вперед, ні повернутися назад.

— То що ж ви зробили?

Він завагався, не знаючи, що відповісти. Усі відповіді, які спадали йому на думку, були правдивими, але у правди є кілька рівнів. Він знав, про що збирається її запитати, тому вирішив, що вона заслуговує на таку ж повагу.

— Я почав молитися.

Вона подивилася на цього великого, упевненого в собі чоловіка, що звик командувати, і кивнула.

— Про що ви молилися?

Вона не відпускала його з гачка.

— Незадовго до того, як це сталося, ми з інспектором Бовуаром розслідували справу в маленькому рибальському селищі під назвою Бей де Мутон, що на північному березі річки Святого Лаврентія.

— Земля, яку Бог дарував Каїну, — несподівано сказала вона.

Ґамашеві була відома ця цитата, хоч серед його знайомих її мало хто знав. У 1600-х роках, коли дослідник Жак Картьє вперше побачив цей пустельний　скелястий виступ у гирлі річки Святого Лаврентія, він записав у своєму щоденнику: «Це, напевне, та земля, яку Бог дарував Каїну».

— Можливо, мене тягне до тих, на кому лежить прокляття. — Ґамаш усміхнувся. — Можливо, саме тому я полюю на вбивць, таких як Каїн. Місцевість безплідна й пустельна; там практично нічого не росте, але для мене то майже нестерпна краса — звісно, якщо знаєш, де дивитися. Тут побачити красу легко. Вона всюди. Річки, гори, села, особливо Три Сосни. Але в Бей де Мутон краса не така очевидна. Її треба шукати. Вона в лишайнику на скелях і в крихітних, майже невидимих, фіолетових квіточках: щоб побачити їх, треба опуститися на коліна. Вона у весняному цвітінні морошки.

— Ви знайшли свого вбивцю?

— Так, знайшов.

Але його інтонація підказала їй, що це ще не вся історія. Не дочекавшись продовження, вона вирішила запитати.

— А що ще ви знайшли?

— Бога, — просто відповів Ґамаш. — У закусочній.

— Що він їв?

Питання було настільки несподіваним, що Ґамаш завагався, але потім розсміявся.

— Лимонний пиріг із меренгою.

— А звідки ви знаєте, що Він був Богом?

Розмова йшла не так, як її уявляв собі старший інспектор.

— Я не знаю, — зізнався він. — Він міг бути просто рибалкою. Принаймні одягнений він був як звичайний рибалка. Але він дивився на мене з іншого кутка з такою ніжністю, такою любов’ю, що я був приголомшений.

Ґамаш відчував велику спокусу опустити очі на теплу дерев’яну поверхню стола, де лежали його руки. Але Арман Ґамаш не піддався. Він дивився Емілі прямо в очі.

— Що зробив Бог? — запитала жінка тихим голосом.

— Він доїв свій пиріг і відвернувся до стіни. Мені здалося, ніби він її тер, а потім повернувся до мене з найпроменистішою усмішкою, яку я коли-небудь бачив. І мене переповнила радість.

— Гадаю, вас часто переповнює радість.

— Я щаслива людина, мадам. Мені дуже пощастило, і я це знаю.

— C'est ça.[137] — Вона кивнула. — Головне — усвідомити це. Я стала по-справжньому щасливою після того, як мою сім’ю вбили. Звучить жахливо.

— Здається, я розумію, — сказав Ґамаш.

— їх смерть змінила мене. У якийсь момент я стояла у своїй вітальні, не в змозі зробити крок ні вперед, ні назад. Наче застигла. Ось чому я запитала про хуртовину. Це те, що я відчувала протягом багато місяців. Ніби заблукала в білій імлі. Безвихідь і страх. Я вже не витримувала. Я готувалася до смерті. Я не знала, як я помру, та знала, що більше не витримаю цю втрату. Я наближалася до кінця. Як ви в ту хуртовину. Заблукала, втратила орієнтацію, опинилася в глухому куті. Це, звісно, образно. Мій глухий кут був у моїй власній вітальні. Заблукала у найбільш знайомому мені, найзатишнішому місці.

— Що сталося потім?

— Пролунав дзвінок у двері. Я пам’ятаю, як намагалася вирішити, що робити — відчинити двері чи накласти на себе руки. Але дзвінок пролунав знову, і я не знаю, можливо, то була сформована соціальна навичка, але я зібралася з духом і пішла відчиняти двері. На порозі стояв Бог. У куточку його рота були крихти лимонного пирога з меренгою.

Глибокі карі очі Ґамаша розширилися від подиву.

— Я жартую. — Вона простягнула руку і, усміхаючись, на мить взяла його за зап’ястя. Ґамаш засміявся зі своєї довірливості. — Він був дорожнім робітником, — продовжила Емілі. — Йому потрібен був телефон. У руках він тримав дорожній знак.

Вона зупинилася, на мить відчувши брак сил. Ґамаш чекав. І сподівався, що на знакові не було нічого на кшталт «Кінець близько». Усе навколо поблякло й завмерло. У світі залишилися лише двоє людей — маленька, тендітна Емілі Лонґпре та Арман Ґамаш.

— Там було написано «Попереду лід».

На мить повисла тиша.

— Як ви дізналися, що то Бог? — запитав Ґамаш.

— А коли кущ, що палає, стає неопалимою купиною? — запитала Ем, і Ґамаш кивнув. — Мій відчай зник. Скорбота залишилася, звісно, але тоді я зрозуміла, що світ — це не темрява й розпач. Я відчула величезне полегшення. У ту мить я віднайшла надію. Її подарував мені незнайомець із дорожнім знаком. Це звучить смішно, я знаю, але раптом морок розвіявся.

Вона поринула у спогади, і на її обличчі з’явилася усмішка.

— Це до біса дратувало Матінку, скажу я вам. їй довелося поїхати аж до самої Індії, щоб знайти Бога, а Він весь час був тут. Вона поїхала до Кашміру, а я пішла до дверей.

— Але обидві мандрівки виявилися довгими, — зауважив Ґамаш. — А Кей?

— Кей? Я гадаю, що вона не наважилася на цю подорож, ця подорож її лякає. Думаю, що Кей багато чого боїться.

— Клара Морров зобразила вас на картині як Три Грації.

— Невже? Одного дня про цю жінку дізнаються, і світ зрозуміє, яка вона дивовижна художниця. Вона бачить те, що інші не помічають. Вона бачить у людях найкраще.

— Вона, безумовно, побачила, як сильно ви троє любите одна одну.

Ем кивнула.

— Я дійсно люблю їх. Я все це люблю.

Вона обвела очима життєрадісне приміщення бістро, вогонь, що весело потріскував у каміні, поглянула на Олів’є та Ґабрі, які розмовляли з клієнтами, на цінники, що звисали зі стільців, столів і люстр. Згадала, як одного разу, розсердившись на Олів’є, Ґабрі причепив цінника на себе й так обслуговував столики.

— Відтоді, як я відчинила двері, моє життя стало зовсім іншим. Тепер я щаслива. Задоволена. Кумедно, правда? Мені довелося потрапити в пекло, щоб знайти щастя.

— Люди вважають, що я маю бути цинічним через свою роботу, — неочікувано для себе самого продовжив її думку Ґамаш, — але вони не розуміють. Усе саме так, як ви сказали. Я цілими днями заглядаю в найвіддаленішу кімнату будинку, ту, яку ми тримаємо зачиненою і ховаємо навіть від самих себе. Ту, де на нас чекають усі наші монстри, гнилі та огидні. Моя робота — знаходити людей, які забирають життя. І щоб зробити це, я повинен з’ясувати чому. А для цього я маю залізти в їхні голови й відчинити ті останні двері.

Але коли я знову виходжу, — він широко розвів руками, — світ раптом стає прекраснішим, яскравішим, привабливішим, ніж будь-коли. Коли ти бачиш найгірше — цінуєш найкраще.

— Саме так. — Емілі кивнула. — Ви любите людей.

— Я дуже люблю людей, — зізнався старший інспектор.

— А що ваш Бог робив на стіні в їдальні?

— Він писав.

— Бог писав на стіні закусочної? — Ем не вірила, хоча й не знала чому. До неї Бог прийшов із підготовленим заздалегідь напуттям.

Ґамаш кивнув і згадав гарного сивого рибалку вже біля сітчастих дверей закусочної, у якій було повно мух і пахло морем. Рибалка озирнувся на Ґамаша й усміхнувся. Не променистою, широкою усмішкою, як кількома хвилинами раніше, а теплою та заспокійливою — він ніби казав, що все розуміє і що все буде добре.

Ґамаш підвівся, прослизнув до кабінки, де сидів рибалка, і прочитав напис на стіні. Він витягнув свій блокнот із нотатками про смерті, убивства та напасті й переписав туди чотири прості рядки.

Він зрозумів, що має зробити. Не тому, що він сміливий і порядний, а тому, що в нього не було вибору. Він повинен повернутися до Монреалю, до штаб- квартири поліції Квебеку й розібратися зі справою Арно. Він знав, що мусить це зробити, уже кілька місяців, і все ж тікав від цього, ховаючись за роботою. За трупами та священним, шляхетним обов’язком знайти вбивць. Ніби він був єдиним у поліції, хто міг це зробити.

Напис на стіні не підказував йому, що робити. Він і сам знав. Напис надавав йому мужності зробити це.

— Але звідки ви знаєте, що вчинили правильно? — запитала Ем, і Ґамаш зрозумів, що сказав усе це вголос.

Її блакитні очі дивилися твердо і спокійно. Та щось змінилося. Здавалося, розмова набула іншої мети. У погляді з’явилася напруженість, якої раніше не було.

— Я не знаю. Навіть зараз я не зовсім упевнений. Багато людей переконані, що я помилився. І ви це знаєте. Я впевнений, що ви читали про це в газетах.

Емілі кивнула.

— Ви заарештували суперінтенданта Арно та двох його підлеглих і запобігли іншим убивствам.

— Я запобіг їхньому самовбивству, — уточнив Ґамаш.

Він чітко пам’ятав ту нараду. Тоді він належав до верхівки Сюрте. П’єр Арно був старшим і шанованим офіцером у поліції, хоча Ґамаш його не поважав. Він знав Арно ще із часів, коли той був новобранцем, і вони ніколи не ладнали між собою. Ґамаш підозрював, що Арно вважає його слабким, а він вважав Арно задиракою.

Коли стало очевидно, що зробили Арно і двоє його найкращих людей, коли навіть його друзі вже не могли цього заперечувати, Арно попросив про одну послугу. Щоб їх не заарештовували. Поки що не заарештовували. Арно мав мисливський будиночок в Абітібі, на північ від Монреалю. Вони поїхали б туди і не повернулися. Було вирішено, що так буде краще для Арно, для співучасників, для їхніх родин.

Усі погодилися.

Окрім Ґамаша.

— Чому ви їх зупинили? — запитала Емілі.

— Було достатньо смертей. Настав час для правосуддя. Таке старомодне поняття. — Він підвів голову й усміхнувся їй в обличчя. — На хвилину запала　тиша. — Я вірю, що це було правильно, та досі мені іноді доводиться переконувати себе в цьому. Я як вікторіанський проповідник. Я постійно маю сумніви.

— Справді?

Ґамаш знову подивився на вогонь і надовго замислився.

— Я б зробив це знову. Це був правильний учинок, принаймні для мене.

Він знову подивився на Ем і зробив паузу.

— Хто така була Ел, мадам?

— Елль?

Ґамаш засунув руку до своєї сумки, дістав звідти дерев’яну скриньку й перевернув її, щоб показати літери, приклеєні до дна. Він вказав на «L». — Ел, мадам Лонґпре.

Вона не відводила від нього очей, але її погляд, здавалося, перемістився й зосередився на чомусь дуже далекому.

Попереду лід. Залишилось зробити лише крок.

Розділ тридцять четвертий

— Вона була нашою подругою, — сказала Емілі, не зводячи очей із Ґамаша. — Ми звали її Ел, але вона підписувала своє ім’я лише літерою «Л». — Уперше за кілька днів Ем почувалася спокійною. — Вона жила по сусідству зі мною. — Ем показала на типовий квебекський будиночок із крутим скатним залізним дахом і крихітними мансардними вікнами. — Багато років тому її сім’я продала будинок і переїхала. Після того, як Ел зникла.

— Що сталося?

— Вона була молодшою за нас усіх. Дуже мила, дуже добра. До таких у школі часто чіпляються, бо знають, що їм не дадуть здачі. Але це не про Ел. Вона була з тих дітей, які, здавалося, пробуджують в інших найкраще. Вона була яскравою у всіх планах. Осяйна дитина. Коли вона заходила в кімнату, там наче вмикалося світло і сходило сонце.

Ем усе ще бачила її, таку чарівну, що їй ніхто навіть не заздрив. Можливо, ще й тому, що всі навколо також відчували: така доброта й така краса недовговічні. В Ел було щось від коштовного каменю: крихка й дорогоцінна.

— Її звали Елеонора, так? — запитав Ґамаш, хоча й був упевнений у відповіді.

— Елеонора Аллер.

Ґамаш зітхнув і заплющив очі. Ось і все. Він розгадав загадку.

— Ел, скорочено від Елеонора, — прошепотів він. Емілі кивнула.

— Дозвольте? — Вона потягнулася через стіл і взяла скриньку. Вона тримала її на відкритих долонях, ніби закликаючи полетіти кудись далеко-далеко. — Я не бачила цю скриньку багато років. Матінка подарувала її Ел, коли та поїхала з ашраму в Індії. Туди вони вирушили разом, ви знаєте.

— Вона була буквою L у В КЕМ, чи не так?

Ем кивнула.

— Матінка Бі — це В, Кей — К, а ви — М. Бі, Кей, Ел і Ем.

— Ви дуже кмітливий, старший інспекторе. Ми б і так дружили, але те, що наші імена звучать як літери алфавіту, зближувало нас. Тим паче, що ми всі обожнювали читати. До того ж цей збіг здавався романтичним, таким собі таємним кодом.

— То ось звідки взялася назва «Віднайдіть спокій»?

— Ви й це зрозуміли? Як?

— У цій справі було надто багато посилань на «Віднайдіть спокій». Тоді я відвідав медитаційний центр Матінки.

— Віднайдіть спокій.

— Так, але підказку дав мені напис на стіні.

— Схоже, із вами це часто трапляється. Мабуть, відповіді на стінах стають у вашій професії у великій пригоді.

— Фокус полягає в тому, щоб їх правильно прочитати. Цитата була неточна, і це мене здивувало. Матінка іноді створює враження людини не від світу сього, але я підозрюю, що все якраз навпаки. Вона б ніколи не написала на стіні «Віднайдіть спокій і пізнайте, що Я — Бог», якби саме це й не мала на увазі.

— «Вгамуйтесь і пізнайте, що Я — Бог», — процитувала Біблію Ем. — Це була проблема Ел. Вона не могла вгамуватися. Кей першою помітила, що ми можемо скласти наші літери разом і вийде фраза, майже вийде. В KLM. Be Calm.[138] Віднайдіть спокій. «Вгамуйтесь» і «віднайдіть спокій» означають практично те саме. Досить близько, щоб мати сенс для нас, і досить далеко, щоб залишатися таємницею для сторонніх. Нашою таємницею. Але ви розкрили її, старший інспекторе.

— Це забрало в мене забагато часу.

— А на такі речі є якийсь часовий ліміт?

Ґамаш розсміявся.

— Ні, гадаю, що ні, але іноді моя власна сліпота мене шокує. Я дивився на ці літери днями, знаючи, що для Ел вони мали велике значення. У мене навіть був примірник збірки поезій Рут. «Я — СУПЕР», де всі великі літери означають якісь слова.

— Mais non[139]. Що саме?

— «Стерво — Уперте, Пихате, Егоїстичне та Роздратоване», — сказав він, дещо збентежений тим, що вжив лайливе слово перед такою поважною жінкою, хоча вона, здавалося, не заперечувала. Вона навіть засміялася.

— J’adore Ruth.[140] Варто мені подумати, яка вона мені огидна, як вона щось таке утне! Parfait.[141]

— Я довго розмірковував над літерами на скриньці, не надаючи значення пропуску між В і KLM. Але він важливий. Він містить відповідь. Відповідь саме в цьому пропуску. У крихітному проміжку між буквами.

— Як ті дикі квіти на землі, яку Бог дарував Каїну, — промовила Ем. — Треба добре придивитися, щоб їх побачити.

— Я не думав, що це навмисний пропуск. Я думав, що це було місце для літери С, — зізнався Ґамаш.

— С?

— Відкрийте скриньку.

Ем відкинула кришку і дуже довго дивилася. Вона засунула руку всередину й витягла звідти малесеньку буквочку, поклала на пучку й показала Ґамашеві. Літера С.

— Вона додала до нас чотирьох і свою доньку, — сказала Ем. — Ось яка вона, любов.

— Що ж сталося?

Ем знову поринула в спогади, згадуючи ті дні, коли вони були ще зовсім юними.

— У Ел була душа пілігрима. Тоді, як решта з нас уже переказилася, Ел ставала дедалі невгамовнішою. Вона здавалася кволою, тендітною. Вразливою. Ми постійно благали її заспокоїтися.

— Ви навіть назвали свою команду з керлінгу «Віднайдіть спокій», — сказав Ґамаш. — Це була ще одна підказка. Ви говорили лише про трьох гравців, які були в команді від початку, але в команді з керлінгу їх мало бути четверо. Когось не вистачало. Коли я побачив картину Клари Морров, де ви троє в образі Грацій, мені здалося, що однієї людини бракує. У композиції була прогалина.

— Але Клара ніколи не була знайома з Ел, — сказала Емілі. — Ніколи навіть не чула про неї, наскільки мені відомо.

— Це правда, але, як ви казали, Клара бачить те, чого не бачать інші. На її картині ви втрьох утворюєте щось на кшталт вази — вона називає її посудиною. У цій посудині є розколинка. Там, де мала б бути Ел.

Дзвони у дзвони, здатні ще на дзвін,

Забудь свій дар — не досконалий він,

У всьому тріщина знайдеться,

Саме крізь неї світло ллється.

— Який дивовижний вірш! Рут Зардо?

— Леонард Коен. Клара використала його у своїй роботі. Вона написала його на стіні, на тлі якої зобразила вас трьох, як графіті.

— У всьому тріщина знайдеться, саме крізь неї світло ллється, — повторила Емілі.

— То що сталося з Ел? — Він пригадав фотографію розтину. Брудна, виснажена, жалюгідна стара п’яничка на столі в морзі. Зовсім не схожа на осяйну молоду жінку, яку описувала Ем.

— Вона хотіла поїхати до Індії. Вона думала, що, можливо, там її розум утихомириться і вона знайде спокій. Ми втрьох потягнули жеребки, і їхати випало Матінці. Іронія долі в тому, що Ел не дуже вподобала Індію, але Матінка знайшла там відповіді на запитання, про які вона навіть не підозрювала.

— Матінка, — промовив Ґамаш. — Беатріс Меєр. Іще один дотеп. Я запитав Клару, чому всі називають Бі Матінкою, і вона запропонувала мені з’ясувати це самотужки.

— І ви з’ясували.

— На це пішло чимало часу. До мене не доходило, поки я не подивився «Лева узимку». Тоді я зрозумів.

— Яким чином?

— MGM. Метроу, Гоулдвін, Меєр. Меєр. Вимовляється так само, як слово mère. Французькою «мати», «матінка». Беатріс Меєр стала Матінкою Бі. Тоді я зрозумів, що опинився в компанії людей, які люблять не лише книжки, а й слова. Вимовлені, написані, які розуміють силу слова.

— Коли Кей запитала, чому її батько та інші хлопці кричали «До біса Папу!», йдучи на смерть, ви сказали, що, можливо, вони знали про вбивчу силу слова. Кей відкинула цю гіпотезу, але я думаю, що ви мали рацію. Я знаю, що словом можна вбити. Я спостерігала це на Святвечір. Ви можете вважати, що я драматизую, але я бачила, як Сісі словами вбила свою доньку.

— То що сталося з Ел? — перепитав він.

Бовуар зупинив машину, та виходити не поспішав. Обігрівач був увімкнений, і сидіння в машині нагрілися. Зі стереоколонок лунала композиція La complainte du phoque en Alaska y виконанні гурту Beau Dommage[142]. Під цю пісню він обіймався й цілувався на шкільних танцях. Її завжди ставили останньою, і вона завжди доводила дівчат до сліз.

Він не хотів виходити не лише тому, що мусив залишити затишний салон, наповнений теплими й чуттєвими спогадами, а й тому, що не наважувався зайти до місця, де на нього чекали. Медитаційний центр височів у сліпучих променях ранкового сонця.

Не встиг він постукати, а двері вже відчинилися.

— Bonjour, Inspecteur.

Матінка злегка ворухнула куточками міцно стиснутих блідих вуст, але її очі не усміхалися. Бовуар відчув її напругу і розслабився. Тепер він мав перевагу й розумів це.

— Можна мені увійти? — Нізащо у світі він не назвав би її Матінкою і не поцікавився б, чому її так називають, хоча йому страшенно кортіло це знати.

— У мене склалося враження, що це місце вам не надто сподобалося, — сказала Матінка, повернувши собі перевагу над Бовуаром.

Жан Ґі ніяк не міг зрозуміти цю жінку. Вона була приземкуватою і непривабливою. Ходила перевалюючись із боку на бік. Її волосся стирчало на всі боки. Загорталася у якісь простирадла, чи то штори, чи то покривала. За всіма критеріями вона мала бути посміховиськом. І все ж у ній щось було.

— Я саме підхопив грип, коли був тут минулого разу. Вибачте, якщо поводився нетактовно. — Хоча вибачення й застрягали поперек горла, та він пам’ятав слова Ґамаша про те, що зрештою вони дають у руки козир. І з роками він помітив, що це правда. Люди відчувають перевагу, коли думають, що ви перед ними винуваті. Але щойно ви вибачаєтеся, вони перевагу втрачають. І це їх бісить.

Тож тепер Бовуар почувався з мадам Меєр на рівних.

— Намасте! — промовила вона, склавши долоні та вклоняючись.

Чорт би її вхопив! Він знову втратив паритет. Бовуар розумів, що тут він має щось сказати, але промовчав. Роззувшись, він пройшов до великої кімнати для медитацій зі стінами заспокійливого кольору морської хвилі та теплою, укритою зеленим килимом підлогою.

— Я маю до вас кілька запитань. — Він обернувся до мадам Меєр, що перевальцем ішла слідом за ним. — Якої ви думки про Сісі де Пуатьє?

— Я вже говорила про це старшому інспектору. До речі, ви були з ним. Хоча, мабуть, тоді ви були надто хворі, щоб прислухатися.

Вона була виснажена, і сил на співчуття не залишилося. їй було вже байдуже. Вона знала, що довго не протримається, тож воліла, щоб кінець настав якнайшвидше. Вона більше не прокидалася серед ночі від тривоги й занепокоєння. Тепер вона просто не засинала.

Матінка смертельно втомилася.

— Сісі була божевільною. Уся її філософія була лай — ном. Вона взяла кілька різних учень, змішала їх докупи й вигадала цю отруйну ідею, що люди не повинні показувати свої емоції. Це ж безглуздо. Без емоцій нас немає. Саме емоції роблять нас тими, якими ми є. Її ідея про те, що по-справжньому розвинені люди нічого не відчувають, просто безглузда. Так, ми прагнемо рівноваги, та рівновага не означає відсутність або приховування емоцій. Навпаки! Це означає… — Матінка починала хвилюватися, вона вже не мала сил стримуватися. — Це означає повноту почуттів, пристрасть. Ви приймаєте життя, а потім відпускаєте. Вона вважала себе такою обізнаною та благородною — приїхала сюди і почала повчати нас. Li Bien се, Be Calm те. Увесь цей вишуканий білий одяг, меблі, постільна білизна, дурнуваті аура-подушки, заспокійливі дитячі ковдри і бозна-яке інше лайно. Вона була хвора. Вона не визнавала своїх емоцій, придушувала, перекручувала та зрештою перетворила на щось потворне. Вона стверджувала, що була такою врівноваженою, такою заземленою. Так уже заземлилася, що це її вбило. Карма в дії.

Бовуару спало на думку, що «карма» в перекладі, мабуть, означає «іронія».

Матінка випромінювала гнів. Саме той стан підозрюваних, який був йому завжди до вподоби. Некеровані, готові сказати та зробити що завгодно.

— І все ж і ви, і Сісі називали свої центри «Віднайдіть спокій». А хіба «спокійний» не означає «рівний, без емоцій»?

— Бути врівноваженим і бути спокійним — різні речі.

— Я думаю, ви просто граєте словами. Як і тут.

Він показав на стіну з написаною цитатою й підійшов до неї.

— «Віднайдіть спокій і пізнайте, що Я — Бог». Ви сказали старшому інспекторові Ґамашу, що це з Ісаї, але хіба це не із Псалмів?

Бовуар обожнював такі моменти у своїй роботі. Він бачив, як вона здувається на його очах, і лише дивувався, що не чує жодного писку. Він неквапливо дістав свій блокнот.

— Псалом 45, вірш 11. «Вгамуйтесь і пізнайте, що Я — Бог». Ви збрехали й навмисне змінили цитату. Навіщо? Що насправді означає «Be Calm»?

Вони обоє мовчали. Було чутно лише дихання Матінки.

Потім щось сталося. Бовуар побачив, що він щойно зробив. Він зламав цю літню жінку. Щось зрушилося, і тепер перед ним стояла знесилена стара леді, зі скуйовдженим волоссям і пухлим, обвислим тілом. Її біле, як крейда, зморшкувате обличчя розслабилося, жилаві руки з кістлявими пальцями тремтіли.

Її голова схилилася.

Він зробив це. Він зробив це навмисно і з радістю.

— Елеонора з Матінкою залишалися в комуні пів року, — розповідала Ем старшому інспекторові. Раптом її руки стали нервово перебирати ручку чашки з еспресо. — Матінка занурювалась у філософію все глибше й глибше, однак Ел знову почала непокоїтися. Урешті-решт вона поїхала. Вона повернулася до Канади, але не додому. На деякий час ми втратили її слід.

— Коли ви зрозуміли, що вона психічно неврівноважена? — запитав Ґамаш.

— Ми завжди це знали. Її розум був якимсь несамовитим. Вона не могла зосередитися на чомусь одному, а перескакувала з проекту на проект, і з усіма ними блискуче вправлялася. Але, чесно кажучи, якщо Ел знаходила справу, котра їй дійсно подобалося, вона ставала одержимою нею. Вона вкладала в неї всі свої таланти, усю енергію. І тоді її було годі перевершити.

— Як із лі біен? — Ґамаш дістав картонну коробку.

— Що ще у вас там заховане? — Ем нахилилася до столу, заглядаючи в його шкіряну сумку. — Може, команда «Монреаль Канадієнс»[143]?

— Сподіваюся, що ні. Сьогодні ввечері у них гра.

Ем не відводила очей від його великих, обережних рук, які повільно розгортали предмет, що лежав під нею. Він лежав на столі поруч із дерев’яною скринькою. На одну незабутню мить Емілі Лонгпре знову стала юною Ем, що вперше побачила кулю лі біен. Куля сяяла і здавалася нереальною, її неймовірну красу наче ув’язнили під шаром невидимого скла. Вона викликала захоплення і страх водночас.

Як і Елеонора Аллер.

Юна Емілі Лонґпре вже тоді знала, що вони втратять її. Знала, що їхня світла подруга не зможе вижити　в реальному світі. І от тепер куля лі біен повернулася до Трьох Сосен, але без свого творця.

— Можна мені потримати її?

Ґамаш передав їй до рук кулю так само, як раніше передавав скриньку, але цього разу вона щільно зімкнула навколо кулі долоні, наче обіймаючи та захищаючи щось дорогоцінне. Він востаннє засунув руку до сумки і витягнув звідти довгий шкіряний засмальцьований шнур. Із нього звисала голова орла.

— Я хочу почути всю правду, мадам.

Бовуар сидів поруч із Матінкою та уважно слухав, як колись у дитинстві слухав власну матір, яка читала йому сповнені драматизму пригодницькі оповідання.

— Коли Сісі вперше приїхала сюди, — розповідала Матінка, — вона виявила до нас неприродний інтерес.

Бовуар інстинктивно зрозумів, що під «нами» вона мала на увазі Емілі, Кей і себе.

— Вона заходила і влаштовувала нам ледве не допити. Це було ненормально навіть для такої підступної людини, як Сісі.

— Коли ви зрозуміли, що вона була дочкою Ел?

Матінка завагалася. У Бовуара склалося враження, що ця пауза їй знадобилася не для того, щоб вигадати брехню, а для того, щоб повернутися в минуле.

— На це вказувало багато моментів. Але коли я натрапила в її книжці на згадку про Рамена Даса, у мене не залишилося жодних сумнівів. — Матінка кивнула на маленький вівтар біля стіни, де на яскравій блискучій тканині стояли підставки з ароматичними паличками, що наповнювали кімнату важким духом. На стіні над ними висів плакат, а під ним — фотографія в рамці.

Бовуар підвівся й поглянув на них. На плакаті був зображений виснажений індієць у якомусь підгузку. Він стояв біля кам’яної стіни, тримаючи в руках довгий ціпок, і всміхався. Він був схожий на Бена Кінгслі у фільмі «Ганді», але, як на Бовуара, усі літні індійці були однаковими. Це був той самий плакат, на який під час минулого візиту перенесла його хвора уява. На меншій фотографії той самий чоловік сидів поруч із двома молодими європейками — стрункими, також усміхненими, у пишних нічних сорочках. Або, можливо, це були штори. Або накидки на дивани. Здивований, він обернувся до Матінки. Геть виснаженої, з немислимою зачіскою та фігурою, схожою на грушу.

— Це ви? — Він показав на одну з жінок.

Матінка підійшла до нього й усміхнулася його здивуванню та нездатності його приховати. Вона не образилася. Її це теж часто дивувало.

— А це Ел. — Вона вказала на іншу жінку. Тоді як гуру і Матінка усміхалися, інша жінка, здавалося, випромінювала світло. Бовуар ледве зміг відірвати від неї погляд. Потім він згадав знімки з розтину, які йому показував Ґамаш. Так, Матінка справді змінилася, але у природний, якщо не сказати привабливий, спосіб, і її можна було впізнати. Інша жінка просто щезла. Сяйво зникло. Тьмяніло, тьмяніло і нарешті згасло під шарами бруду і відчаю.

— Мало хто знає про Рамена Даса. Було, звісно, ще багато чого. — Матінка опустилася в крісло. — Сісі назвала свою філософію лі біен. Я прожила понад сімдесят років і чула цю фразу лише від однієї людини. Від Ел. Сісі назвала свій бізнес і свою книжку «Віднайдіть спокій». І вона використала логотип, про який знали тільки ми.

— Орла?

— Символ Елеонори Аквітанської.

— Поясніть мені це, Матінко! — Бовуар не міг повірити, що сам щойно назвав її Матінкою, але ж назвав, і це здалося йому природним. Він сподівався, що бажання посмоктати цицьку його таки омине.

— У школі ми вивчали історію Великої Британії та Франції, — почала Матінка. — Канада, очевидно, не мала своєї історії. Так чи інак, коли ми дійшли до розділу про Елеонору Аквітанську, Ел перетворилася на одержиму. Вона вирішила, що вона і є Елеонора Аквітанська. Не будьте таким чваньком, інспекторе. І не кажіть мені, що ви ніколи не гралися в ковбоїв та індіанців. Або не вдавали із себе Супермена чи Бетмена.

Бовуар пирхнув. Він не робив нічого подібного. Це було б божевіллям. Він був Жан-Клодом Кіллі, найвидатнішим олімпійським лижником. Він навіть велів своїй матері називати його Жан-Клодом. Вона відмовилася. Одначе він катався на лижах у своїй спальні, демонструючи приголомшливі результати, вигравав олімпійське золото, мчав попереду смертоносної лавини, рятуючи дорогою монахинь і вдячних мільйонерів.

— Ел шукала себе вже тоді, розуміючи, що з нею щось не так, ніби вона в чужому тілі. Вона знаходила розраду, уявляючи себе Елеонорою Аквітанською. Ем навіть зробила їй підвіску з геральдичним символом Елеонори. Орлом. Надзвичайно агресивним орлом.

— Тож ви склали все це докупи, і коли Сісі переїхала сюди, ви зрозуміли, що вона — донька Ел?

— Саме так. Ми знали, що в Ел була дитина. Ел зникла на кілька років, а потім ми раптом отримали листівку з Торонто. Вона почала зустрічатися з якимось хлопцем, який швидко її покинув. Та Ел встигла завагітніти.

Вона не була заміжня, і на той час, наприкінці п’ятдесятих, це був скандал. Ще коли Ел їхала з Індії, я бачила, що вона не здатна впоратися з емоціями. Маючи блискучий розум, вона була вразливою та неврівноваженою. Бідолашна Сісі! На її долю випало непросте дитинство. Не дивно, що ідея рівноваги стала для неї такою важливою. — Матінка приголомшено подивилася на Бовуара. Раніше це їй не спадало на думку. — Я не відчувала жодної симпатії до Сісі, жодного співчуття. Спочатку, коли ми зрозуміли, що вона донька нашої любої Ел, ми намагалися впустити її в наше життя. Не можу сказати, що ми до неї прикипіли душею. Вона була вкрай неприємною. Ел була як сонячне світло, яскрава, ніжна і добра. Та вона породила темряву. Сісі не жила в тіні своєї матері, вона сама була її тінню.

— Це знайшли в руці Ел. — Ґамаш намагався говорити якнайм’якше, але розумів, що жахливого змісту цих слів голосом не приховаєш. — Можливо, психіка Ел була неврівноваженою, та її серце залишилося непохитним. Вона знала, що було важливо. Протягом усіх років на вулиці вона берегла ці дві речі. — Він торкнувся скриньки і кивнув на кулон. — Вас трьох. Вона оточила себе своїми друзями.

— Ми намагалися не випускати її з поля зору, але вона то потрапляла в лікарні, то виходила з них, а потім зрештою опинилася на вулиці. Ми не могли уявити, що наша Ел живе на вулиці. Ми пробували влаштовувати її в притулки, але вона завжди тікала звідти. Нам довелося навчитися поважати її волю.

— Коли в неї забрали Сісі? — запитав Ґамаш.

— Я точно не знаю. Гадаю, їй було близько десяти, коли Ел поклали в лікарню.

Вони на мить замовкли. Кожен із них уявляв собі маленьку дівчинку, яку забрали з єдиного дому, який вона знала. Брудного, нездорового, але все ж таки дому.

— Коли ви знову побачили Ел?

— Ми з Матінкою і Кей часто їздимо автобусом до Монреалю. Кілька років тому на вокзалі ми помітили Ел. Ми були шоковані її виглядом, але з часом ми до цього звикли.

— І ви показували їй роботи Клари?

— Клари? Навіщо б ми це робили? — Ем була явно збентежена. — Ми ніколи з нею надовго не затримувалися, лише на кілька хвилин — давали їй одяг, ковдри, їжу, трохи грошей. Але ми ніколи не показували їй роботи Клари. Навіщо?

— Ви коли-небудь показували їй фотографію Клари?

— Ні.

Запитання, схоже, знову спантеличило Ем.

«І справді, навіщо?» — подумав Ґамаш.

«Мені завжди було до вподоби твоє мистецтво, Кларо», — сказала Ел розчавленій і зломленій Кларі.

Мені завжди було до вподоби твоє мистецтво.

Ґамаш відчув на своєму обличчі тепло вогню. Цікаво, Ел коли-небудь отримувала квоту на вилов тріски або працювала на будівництві?

— Як ви дізналися, що Ел убили?

Він мусив поставити це питання, хоча й розумів, що завдає Ем болю. Утім Ем явно готувалася до нього і майже не відреагувала.

— Ми повернулися до Монреалю двадцять третього грудня, щоб вручити їй різдвяний подарунок.

— Навіщо було повертатися? Чому ви не подарували їй подарунок після презентації книжки Рут?

— Ел була людиною звички. Усе, що виходило за рамки її рутини, засмучувало її. Кілька років тому ми спробували зробити їй подарунок раніше, їй це не сподобалося. Ми затямили той урок. Це мало бути двадцять третє. Ви, здається, спантеличені.

Він дійсно був спантеличений. Він не міг повірити, що жінка, яка живе на вулиці, слідкувала за часом. Звідки вона взагалі знала, який то був день?

— Анрі чітко знає, коли настає час обіду і час прогулянки, — промовила Ем, коли Ґамаш розповів їй, що його непокоїть. — Я не хочу порівнювати Ел зі своїм цуценям, але врешті-решт вона й була такою. У неї були надзвичайно розвинені інстинкти. Ел жила на вулиці; вона була божевільною, брудною, виваляною у власних екскрементах, одержимою п’яничкою. Та вона була найчистішою душею, яку я коли-небудь зустрічала. Ми шукали її біля «Огілві», потім на автовокзалі. Зрештою, ми зателефонували в поліцію. Саме тоді ми дізналися, що її вбили.

Ем відвела очі й утратила самоконтроль. Але Ґамаш знав, що їй доведеться витримати ще одне запитання.

— Коли ви дізналися, що її вбила власна донька?

Очі Емілі розширилися.

— Sacré[144], — прошепотіла вона.

Розділ тридцять п’ятий

— Ні! — заволав Бовуар, сидячи перед телевізором. — Зупиніть його! Захист, захист!

— Обережно, обережно! — Поруч із ним на дивані крутився Робер Лем’є, намагаючись керувати гравцем «Нью-Йорк Рейнджерс», який мчав по льоду хокейної арени «Новий Форум».

— Удар! — закричав коментатор.

Бовуар і Лем’є нахилилися вперед і, зціпивши руки, спостерігали, як крихітна чорна цятка відлітає від ключки нападника «Рейнджерс». Ґабрі вчепився у своє м’яке крісло, а рука Олів’є зупинилася на півдорозі до тарілки з сиром.

— Шайба у воротах! — заволав коментатор.

— Томас! Довбаний Томас! — Лем’є повернувся до Бовуара. — Скільки там йому платять? Шістнадцять мільйонів на рік, а він не здатен відбити шайбу! — Він жестом показав на екран.

— Йому платять лише близько п’яти мільйонів, — зауважив Ґабрі, ретельно накладаючи своїми величезними пальцями сир Сент-Альбре на шматок багета і намащуючи його зверху джемом. — Ще вина?

— Так, будь ласка.

Бовуар простягнув свій келих. Це був перший хокейний матч, який він дивився без чипсів і пива. Заміна сиром і вином йому цілком сподобалася. І він зрозумів, що йому цілком подобається агент Лем’є. До　цього моменту він сприймав його як пересувний предмет меблів, як стілець на коліщатках. У певних випадках стане в пригоді, та з ним не заприятелюєш. Але тепер вони разом переживали цю принизливу поразку від паскудних «Нью-Йорк Рейнджерс», і Лем’є показав себе вірним і обізнаним союзником. Звісно, так само, як і Ґабрі та Олів’є. Зазвучав мотив «Хокейний вечір у Канаді», і Бовуар підвівся, щоб розім’яти ноги і пройтися. У кріслі в іншому кутку вітальні готелю сидів старший інспектор Ґамаш і дзвонив по телефону.

— Томас пропустив ще одну шайбу, — повідомив Бовуар.

— Я бачив. Він надто далеко виходить із воріт, — сказав Ґамаш.

— Це його стиль. Він залякує суперників, змушує їх бити.

— І це працює?

— Не сьогодні, — погодився Бовуар.

Він забрав порожній келих шефа і пішов. «Довбаний Томас! Я б зіграв краще!» І поки йшла реклама, Жан Ґі Бовуар уявляв себе у воротах канадців. Але не воротарем, а нападником. Йому подобалося бути в центрі уваги, вести шайбу, захекано мчати на ковзанах і бити по воротах. Чути, як рохкає суперник, коли його притискаєш до борту. Та іноді штовхнути його ліктем.

Ні, він знав себе достатньо, щоб зрозуміти, що ніколи не стане воротарем. Воротарем був Ґамаш. Той, від кого вони всі залежали, хто рятував усю команду.

Бовуар узяв наповнений вином келих, відніс назад і поставив його на столик біля телефона. Ґамаш вдячно усміхнувся.

— Bonjour? — Ґамаш почув знайомий голос, і його серце тьохнуло.

— Oui, bonjour, це мадам Ґамаш, бібліотекарка? Я чув, вам вчасно не повернули книжку.

— Мені вчасно не повернули чоловіка, а він певною мірою книжник, — відповіла вона, сміючись. — Привіт, Армане. Як твої справи?

— Елеонора Адлер.

Настала пауза.

— Дякую, Армане. Елеонора Адлер. — Рейн-Марі вимовила це ім’я так, ніби воно було частиною молитви. — Гарне ім’я.

— І гарна жінка, мені казали.

Потім він розповів їй усе. Про Елеонору, про її друзів, про Індію та про доньку. Про те, що вона була тріщиною в посудині, і про те, як вона опинилася на вулиці. Про Сісі, яку забрали з дому та яку невідомо хто виховував, яка шукала свою матір і навіть поїхала до Трьох Сосен.

— Чому вона думала, що її мати там? — запитала Рейн-Марі.

— Бо її мати намалювала три сосни на ялинковій прикрасі. На кулі лі біен. Це єдина річ, що залишилась у Сісі від Ел. їй або сказали, або вона сама здогадалася, що три сосни на кулі означали село, де народилась і виросла її мати. Сьогодні вдень ми розмовляли зі старожилами. Вони пам’ятають Аллерів. У них була лише одна дитина, донька Елеонора. Вони поїхали із села майже п’ятдесят років тому.

— Отже, Сісі купила будинок у Трьох Соснах, щоб розшукати свою матір? Цікаво, чому вона зробила це зараз? Чому не кілька років тому?

— Думаю, що ми ніколи не дізнаємося напевно, — сказав Ґамаш, попиваючи своє вино. Зі слухавки доносилася мелодія «Хокейного вечора в Канаді». Цього　 суботнього вечора Рейн-Марі теж дивилася гру. — Томас сьогодні не дуже вдало грає.

— Йому слід триматися ближче до воріт, — зауважила вона. — «Рейнджери» вже збагнули його тактику.

— У тебе є теорія, чому Сісі раптом вирішила шукати свою матір саме зараз?

— Ти казав, що Сісі зверталася до американської компанії щодо каталогу?

— І що?

— Я думаю, може, Сісі чекала, коли досягне успіху.

Ґамаш міркував, спостерігаючи за матчем по телевізору — як гравці передавали шайбу в напрямку воріт суперника, як втратили її, а потім відчайдушно намагалися зупинити атаку «Нью-Йорк Рейнджерс». Бовуар і Лем’є зі стогоном опустилися на диван.

— Американський контракт. — Він кивнув. — І книга. Ми вважаємо, що саме тому Ел переїхала з автовокзалу до «Огілві». По місту розклеїли плакати з рекламою книжки Сісі. Один із них був на автовокзалі. Ел, напевне, побачила його й зрозуміла, що Сісі де Пуатьє — її донька, тож вона пішла до «Огілві», щоб знайти її.

— А Сісі поїхала шукати свою матір до Трьох Сосен, — промовила Рейн-Марі. Її серце розривалося від думки про те, як дві зранені душі шукали одна одну.

У голові Ґамаша виник образ кволої маленької Ел, старої і змерзлої, яка волочить ноги довгими кварталами, відмовившись від свого заповітного місця на решітці метро, у надії знайти свою доньку.

— Бий, бий! — кричали чоловіки у вітальні.

— Удар! Гол! — прокричав диктор під дикі оплески фанатів «Монреаль Канадіенс», що зібралися на «Форумі», і майже істеричні вигуки Бовуара, Лем’є, Ґабрі та Олів’є, які обіймалися й танцювали по кімнаті.

— Ковальські! — гукнув Бовуар до Ґамаша. — Нарешті! Три один!

— Що Сісі робила в селі? — запитала Рейн-Марі. Вона вимкнула телевізор у вітальні, щоб зосередитися на розмові.

— Ну, вона думала, що її матір’ю була одна з тамтешніх літніх мешканок. Тож вона, здається, розпитала їх усіх.

— А потім вона знайшла свою матір біля «Огілві», — сказала Рейн-Марі.

— Ел, мабуть, упізнала Сісі. Думаю, вона підійшла до неї, та Сісі не звернула на неї уваги, думаючи, що це просто якась вулична жебрачка. Утім Ел була наполегливою. Пішла за нею, можливо, навіть гукала її на ім’я. Але навіть тоді Сісі могла б подумати, що волоцюжка дізналася, як її звуть, із плаката. Гадаю, зрештою Ел впала у відчай і, розстебнувшись, показала їй кулон. Це ошелешило б і зупинило Сісі. Вона б згадала про підвіску, яку пам’ятала з дитинства. Її зробила Емілі Лонґпре. Другої такої не було.

— І тоді Сісі переконалася б, що та жінка — її мати, — тихо промовила Рейн-Марі, уявляючи собі цю сцену і намагаючись зрозуміти, що б вона відчувала на її місці. Прагнення знайти свою матір. Туга не лише за матір’ю, а й нестримне бажання почути її схвалення. Прагнення потрапити в рідні обійми.

А потім зустріч з Ел. Смердючою, п’яною, жалюгідною торбешницею. Її рідною матір’ю.

І що зробила Сісі?

Вона збожеволіла. Рейн-Марі здогадалася, що сталося. Сісі смикнула за підвіску й зірвала її з шиї матері. Потім вона схопила за довгий шарф і почала затягувати його все тугіше й тугіше. Вона задушила свою　матір. Щоб приховати правду, як приховувала її все своє життя. Звісно, так воно й було. Що ще могло статися? Можливо, Сісі зробила це, щоб урятувати американський контракт. Вона боялася, що коли американці дізнаються, що авторка філософії лі біен і книжки «Віднайдіть спокій» мала за матір алкоголічку-волоцюжку, то відмовлять їй. Або вона могла вбити Ел, думаючи, що з неї глузуватимуть майбутні покупці.

Однак імовірніше, що Сісі ніколи навіть не замислювалася над такими речами. Вона підкорялася інстинктам, як і її мати. А інстинкти Сісі завжди вимагали позбуватися всього, що викликає неприємні почуття. Усунити, викреслити їх зі свого життя. Як вона викреслила свого покірного, слабовольного чоловіка та свою товсту й мовчазну доньку.

А Ел була для Сісі величезною смердючою неприємністю.

Елеонора Аллер загинула від рук своєї єдиної дитини.

А потім загинула дитина. Рейн-Марі зітхнула, засмучена історією, яка промайнула в її уяві.

— Якщо Сісі вбила свою матір, — розмірковувала вона, — то хто ж тоді вбив Сісі?

Ґамаш хвилину помовчав, а потім назвав ім’я.

Іветт Ніколь лежала на ліжку у своєму номері на другому поверсі готелю, прислухаючись до «Хокейного вечора в Канаді» та вибухів емоцій, які час від часу доносилися з вітальні. їй страшенно хотілося бути там разом з усіма. Говорити про новий контракт Томаса, про те, чи варто звинувачувати тренера в провальному сезоні та чи знали в Торонто про травму Паже, коли продавали його «Монреаль Канадіенс».

Вона відчула щось до Бовуара тієї ночі, коли доглядала його, а потім наступного ранку, коли вони разом снідали. Вона не закохалася, звісно. Просто якось заспокоїлася. Відчула полегшення, ніби тягар, який вона несла і про який навіть не підозрювала, упав з її плечей.

А потім пожежа та її безглузда ідея зайти в будівлю. Ще одна причина ненавидіти дурного дядька Сола. Авжеж, то його провина. Усе, що сталося погане в їхній сім’ї, було наслідком його вчинків. Він був трухлим дуплом у родинному дереві.

Вона того не варта. Слова ошпарили її, мов окріп. Вона спочатку не усвідомила, наскільки серйозним був той опік. Так завжди відбувається. Ти ніби німієш. Але з часом усе стало зрозуміло. Вона була глибоко поранена.

Розмова з Ґамашем була для неї цікавою. І навіть корисною. Принаймні вона зрозуміла, що має робити. Вона взяла свій мобільний телефон і набрала номер. Відповів чоловік. Судячи зі звуків у слухавці, він також цього вечора дивився хокей.

— У мене до тебе питання, — сказав Ґамаш, зміною свого тону настороживши Рейн-Марі. — Чи правильно я вчинив з Арно?

Серце Рейн-Марі стиснулося, коли вона почула запитання Армана. Тільки вона знала ціну, яку йому довелося заплатити за своє рішення. На людях він тримався хоробро і впевнено. Ні Жан Ґі, ні Мішель Бребо, ні навіть їхні найкращі друзі не знали, через які муки він пройшов. А вона знала.

— Чому ти питаєш зараз?

— Через цю справу. Вона стала чимось більшим, ніж просто вбивством. Якимось чином вона стосується віри.

— Кожне вбивство, яке ти розслідував, було пов’язане з вірою. У що вірить убивця. У що віриш ти.

Це було правдою. Ми є тим, у що ми віримо. І єдиним випадком, коли він серйозно ризикував зрадити те, у що вірив, була справа Арно.

— Може, треба було дати їм померти?

І знову те саме питання. Чим керувався він у справі Арно? Власним его? Гординею? Упевненістю в тому, що він має рацію, а всі інші помиляються?

Ґамаш пам’ятав ту майже безмовну й поспішну нараду у штаб-квартирі Сюрте. Рішення дозволити офіцерам покінчити життя самогубством заради блага підрозділу. Він пам’ятав, як висловився проти, як його не підтримали. А потім він пішов. Він досі відчував докори сумління, згадуючи, що сталося далі. Він узявся за справу в Муттон Бей, якнайдалі від штаб-квартири. Там він міг обміркувати все на свіжу голову. Проте він завжди знав, що має робити.

А рибалка не залишив йому жодних сумнівів.

Ґамаш сів у літак і повернувся до Монреалю.

Для поїздки на Абітібі Арно вибрав вихідні. Ґамаш подолав довгий шлях. І що ближче він під’їжджав, то більше псувалася погода. Насувався перший шторм тієї зими, наглий і немилосердний. Ґамаш заблукав і застряг.

Але він молився та поволі додавав газу. Нарешті шини зчепилися з поверхнею дороги, і машина поїхала назад тим самим шляхом, яким приїхала. Назад на головну дорогу. На правильну дорогу. Він знайшов хатину і прибув якраз вчасно.

Коли Ґамаш увійшов, Арно завагався, а потім кинувся до пістолета. І в ту ж мить, коли чоловік рвонув уперед, Ґамаш зрозумів його справжній намір. Арно　збирався зникнути, щойно його підлеглі здійснять самогубство. Ґамаш стрибком подолав відстань до пістолета Арно й вихопив його першим. І раптом все було скінчено. Трьох чоловіків відвезли назад до Монреалю, щоб вони постали перед судом. Судом, якого ніхто не хотів, окрім Армана Ґамаша.

Процес набув великого розголосу й розколов на два табори не лише Сюрте, а всю спільноту. Багато хто звинувачував Ґамаша. Він зробив немислиме. Він виставив на світ брудну білизну.

Ґамаш знав, що це станеться, і саме тому він вагався. Утратити повагу колег — жахлива річ. Стати вигнанцем було дуже важко.

А післязавтра лиходій-мороз

Заскочить простодушно в ту хвилину,

Коли та свято впевнена, шо велич

От-от достигне, — та й утне під корінь,

І сіромаха гине, от як я![145]

— Ну, а впаде — то так, як впав Люцифер… — прошепотів Ґамаш.

— Без вороття, — закінчила цитату Рейн-Марі. — Ти настільки великий, Армане, що про твоє падіння ходять легенди?

Він коротко розсміявся.

— Мені просто шкода себе. Я сумую за тобою.

— І я сумую за тобою, серденько. І так, Армане, ти вчинив правильно. Але я розумію твої сумніви. Саме вони роблять тебе великою людиною, а не твоя впевненість.

— Довбаний Томас! Ви це бачили? — Бовуар стояв перед телевізором, схопившись руками за голову　й озираючись на всі боки. — Позбудьтеся його! — кричав він до екрана.

— Ким би ти хотів сьогодні бути? — запитала Рейн-Марі. — Арманом Ґамашем чи Карлом Томасом?

Ґамаш розсміявся. Він не часто дозволяв сумнівам охопити себе, та цього вечора саме так і сталося.

— Справу Арно не закінчено, чи не так? — сказала Рейн-Марі.

Агентка Ніколь, яка спускалася сходами, зустрілася з ним поглядом і усміхнулася. Кивнувши Ґамашу, вона приєдналася до інших, але вони були надто заклопотані, щоб помітити її появу.

— Non, ce n’est pas fini.[146]

Розділ тридцять шостий

Один за одним гасли вікна в будинках Трьох Сосен, і врешті-решт згасла і величезна ялинка. Село поринуло в темряву. Ґамаш підвівся з крісла. Після того як усі пішли спати, він вимкнув світло і тихо сидів у вітальні, насолоджуючись спокоєм і спостерігаючи за тим, як селяни лягають спати. Він неспішно вдягнув пальто та черевики і вийшов на вулицю. Під ногами скрипів сніг. Емілі Лонгпре казала, що на завтра оголосили штормове попередження, утім у це важко було повірити. Старший інспектор вийшов на середину дороги.

Кругом стояла тиша. Було ясно. Ґамаш закинув голову догори. По всьому небу сяяли зірки. Йому спало на думку, що ніч, напевне, — його улюблена частина доби. Коли стоїш під зимовим небосхилом, а зірки світять так, ніби Бог зупинив бурю і мільйони сніжинок зависнули в повітрі. Яскраво та радісно.

Йому не хотілося нікуди йти, і міряти кроками вулиці, щоб обміркувати справу, уже не треба було. Він отримав відповіді. Арман Ґамаш вийшов, щоб просто побути наодинці із собою посеред Трьох Сосен, посеред ночі. У тиші та спокої.

Коли наступного ранку вони прокинулися, за вікном лютувала хурделиця. Ґамаш бачив це зі свого ліжка. Точніше, він нічого не бачив. Сніг налипнув на вікно та навіть утворив невеличкий замет на дерев’яній підлозі:

сніжинки проривалися крізь відчинене вікно та приземлялися в кімнаті. У номері було морозно й темно. І тихо. Абсолютно тихо. Ґамаш помітив, що його будильник вимкнений. Він спробував увімкнути світло.

Нічого.

Електрику вимкнули. Вилізши з ліжка, він зачинив вікно, одягнув халат і капці та відчинив двері. Знизу лунали тихі голоси. На першому поверсі перед його очима постало чарівне видовище. Ґабрі та Олів’є запалили гасові лампи та свічки у високих скляних підсвічниках. Повсюди наче розлилися озерця бурштинового сяйва. Освітлене лише живим вогнем, приміщення набуло надзвичайно вишуканого вигляду. У каміні палали дрова, наповнюючи вітальню мерехтливим світлом і теплом. Ґамаш підійшов ближче. Електричне опалення не працювало, мабуть, уже кілька годин, і в будинку було прохолодно.

— Bonjour, monsieur l’inspecteur, — почувся веселий голос Олів’є. — Завдяки нашому аварійному генератору тепло знову з’явилося, але приміщення прогріється десь за годину.

І тут будинок здригнувся.

— Mon Dieu! — вигукнув Олів’є. — Надворі дуже холодно. Учора ввечері в новинах казали, що може випасти до п’ятдесяти сантиметрів снігу, майже два фути.

— Котра година? — запитав Ґамаш, намагаючись піднести годинник ближче до гасової лампи.

— За десять хвилин шоста.

Ґамаш розбудив інших, і вони поснідали, як, напевно, снідали первісні відвідувачі цього старого заїжджого двору, які прибували сюди на диліжансах. При світлі каміна. Підсмаженими англійськими булочками, джемом і café au lait.

— Ґабрі під’єднав піч і кавоварку до генератора, — пояснив Олів’є. — Світла немає, але найнеобхідніше в нас є.

Коли вони вже пробралися до свого оперативного штабу на старій залізничній станції, електрика знову з’явилася, але лампи світили слабко і блимали. Завірюха не давала їм випростатися. Нахилившись і пригнувши голови, вони намагалися триматися дороги, щоб не заблукати на короткому знайомому шляху. Сніг хльостав по їхніх похилених фігурах, пробирався в рукави й під коміри, у вуха та в кожну щілину їхнього одягу, ніби шукав незахищену шкіру. І знаходив.

Опинившись в оперативному штабі, вони розмотали шарфи, струсили сніг із промоклих шапок, трохи пооббивали від снігу черевики.

Заметіль заскочила Лакост у Монреалі, тож їй довелося провести цей день у штаб-квартирі поліції Квебеку. Бовуар просидів ранок на телефоні й нарешті знайшов фармацевта в Ковансвілі, який зробив запис у журналі про продаж ніацину за останні кілька тижнів. Жан Ґі вирішив з’їздити до аптеки, незважаючи на те, що через сніг по дорогах було майже не проїхати.

— Нічого страшного, — сказав він, радіючи, що справа рухається до завершення, і попрямував назустріч буревію.

Він справжній герой, мисливець, який кидає виклик труднощам, бореться з найлютішою хуртовиною, яку хтось колись бачив! Хіба він не гідний того, щоб ним захоплюватися?

Вискочивши на вулицю, Бовуар побачив, що снігу намело йому по коліна. Він пробрався до своєї машини і наступні пів години розгрібав навколо неї сніг. Проте сніг був пухнастим та легким і навіював спогади про дні, коли в дитинстві він радів завірюхам, бо тоді можна було не ходити до школи.

Деяких мешканців села негода не зупинила, і вони вирушили у своїх справах на снігоступах і лижах. Крізь сніг і шквальний вітер їх ледь можна було розгледіти. Інших автівок, окрім машини Бовуара, на дорозі не було.

— Сер, — годину по тому звернувся до старшого інспектора Лем’є, — я знайшов це під дверима.

У руках він тримав довгий, товстий, вологий від талого снігу конверт.

— Ви не бачили, хто це приніс? — Ґамаш перевів погляд із Лем’є на Ніколь. Вона знизала плечима і повернулася до свого комп’ютера.

— Ні, сер. У таку хуртовину можна підійти до самих дверей, і ніхто тебе не побачить і не почує.

— Хтось таки підійшов, — зауважив Ґамаш.

Чітким, вишуканим почерком на конверті було написано: «Старшому інспекторові Арману Ґамашу, управління поліції Квебеку». Він розірвав конверт, і його охопив страх. Швидко проглянувши обидві сторінки, він схопився на ноги і попрямував через усю кімнату, накинувши парку і навіть не потурбувавшись застібнути її перед тим, як виходити в люту заметіль.

— Я можу вам допомогти? — гукнув навздогін Лем’є.

— Надіньте куртку. Агентко Ніколь, йдіть сюди. Одягніться й допоможіть звільнити мою машину від снігу.

Вона поглянула на нього, більше не намагаючись приховати свої почуття, але зробила те, що їй сказали. Енергійно працюючи, вони втрьох відкопали його «вольво» за лічені хвилини, хоча сніг продовжував намітати.

— Досить. — Він смикнув дверцята і кинув шкребок і лопату в салон. Лем’є і Ніколь перебігли на інший бік машини, навипередки поспішаючи зайняти пасажирське сидіння. — Залишайтеся тут, — наказав Ґамаш, перш ніж зачинити дверцята й рушити з місця. Колеса крутилися, намагаючись зчепитися з дорогою. Раптом машина повільно покотилася вперед. Глянувши в дзеркало заднього виду, Ґамаш побачив Лем’є, який, зігнувшись, усе ще стояв на тому місці, звідки він штовхнув машину. Ніколь, руки в боки, стовбичила позаду.

Серце Ґамаша калатало, але він змушував себе не тиснути на газ. Снігу випало так багато, що ставало важко відрізнити дорогу від бездоріжжя. Піднявшись на пагорб по дю Мулен, він завагався. Двірники несамовито працювали, ледве встигаючи зчищати сніг. Намети все росли й росли, і він розумів, що зупинятися надовго не можна, бо машина застрягне. Але який обрати шлях?

Старший інспектор вискочив з автівки і став на дорозі, дивлячись то в один, то в другий бік. Куди їхати? До Сен-Ремі? До Вільямсбурга? Куди?

Він постарався опанувати себе й заспокоїтися. Не рухатися та прислухатися до власних відчуттів. Нічого. Лише завивання вітру та холодний сніг, що заліплював обличчя. Жодної підказки. Ні стіни з написом, ні голосу, що шепотів би крізь вітер. Але залунав голос у його голові. Ламкий, різкий, чіткий голос Рут Зардо:

Коли смерть моя розведе нас нарешті нарізно,

Чи стріне знов прошена ту, що простила,

Чи, як завжди, це станеться надто пізно?

Скочивши назад у машину, Ґамаш поїхав так швидко, як тільки можна було, до Вільямсбурга, туди, де прощені й ті, хто прощає, мали зустрітися знову. Але чи не запізниться він?

Як довго пролежав там цей лист?

За якийсь час, що здався Ґамашеві вічністю, у його полі зору з’явився Легіон-Хол. Проминувши будівлю, старший інспектор повернув праворуч. І побачив машину. Ґамаш не знав, відчувати полегшення чи жах. Він зупинився позаду й вискочив з автівки.

Стоячи на вершині невеликого пагорба, він дивився на озеро Брюм. Вітер жменями кидав сніг йому в лице та засліплював очі. Удалині, у паузах між шквалами, він ледве міг розгледіти три постаті, що насилу просувалися засніженим озером.

— Намасте, намасте, — повторювала Матінка знову і знову, доки її губи не пересохли, не потріскалися й не почали кровоточити, і вона не змогла більше говорити. Слово застрягло в горлі, і вона повторювала його подумки. Але воно продовжувало вислизати, рятуючись від жаху в її серці та ніяк не знаходячи собі місця. Матінка замовкла й залишилася наодинці зі своїм страхом і зневірою.

Кей з усіх сил намагалася триматися, але в неї вже підкошувалися ноги. З обох боків її підтримували подруги, як і було все її життя. Чому вона не розуміла цього дотепер? Чому їй знадобилося стільки часу, щоб усвідомити це? І тепер, у кінці її шляху — бо це був кінець, — вона повністю залежала від них. Вони вдержували її, підтримували й мали провести до наступного життя.

Вона розгадала свою загадку. Чому її батько та його друзі кричали «До біса Папу!», коли йшли на смерть.

На це запитання не існувало відповіді. То були його слова, його життя, його шлях і його смерть.

У неї було своє життя. А вона витратила його до останку, намагаючись збагнути те, що не мало до неї жодного стосунку. Вона так і не зрозуміла сенсу тих слів, але вона й не повинна була розуміти. Вона мала розгадати загадку власного життя і власної смерті.

— Я люблю вас, — прохрипіла вона, але вітер украв її слова, і вони полетіли геть. Її подруги нічого не почули.

Ем підхопила Кей, і вони втрьох, спотикаючись, прямували озером далі. Матінка вже більше не тремтіла, не було навіть чутно її плачу, лише хурделиця завивала.

Вони вже майже прийшли. Ем не відчувала ні рук, ні ніг. Єдиною втіхою було те, що їй уже ніколи не доведеться терпіти поколювання, коли відходитимуть зашпори. Крізь шум вітру вона почула щось стороннє. Через озеро до неї долинали звуки самотньої скрипки.

Ем розплющила очі, але нічого не побачила — усе навкруги було білим.

Вона вже на льоду.

Арман Ґамаш стояв на березі. Дикий вітер налітав із гір, нісся через озеро, повз трьох жінок, повз засипаний снігом майданчик для керлінгу та місце, де загинула Сісі. Він набував ще більшої люті, вбираючи в себе весь біль і жах, хльостав по обличчю. Ґамаш важко дихав і стискав лист Ем, білий папірець, невидимий на тлі білого снігу, що оточував його з усіх боків. Як і трьох літніх жінок, старшого інспектора огорнула біла імла.

Ґамаш зробив крок уперед, усім серцем прагнучи бігти до озера за ними. Кожна клітинка його єства вимагала, щоб він урятував їх, але він зупинився, зібравши в кулак усю свою волю. У своєму листі Емілі благала його дозволити їм померти, як легендарним　 інуїтським старійшинам, які виходили на кригоплав і дрейфували назустріч смерті.

Звісно, Сісі вбили вони. Він знав це ще з учорашнього дня. Можливо, й набагато раніше. Він одразу зрозумів, що вбивство не могло бути ніким не поміченим. Не могло бути, щоб Кей сиділа поруч із Сісі й не бачила її вбивцю. А потім саме вбивство. Воно було надто складним. Ніацин, талий сніг, нахилений стілець, з’єднувальний кабель. І, нарешті, удар електричним струмом в ідеально розрахований момент, коли Матінка «очищала дім» і всі очі й вуха були прикуті до льодового майданчика.

А потім ще треба було прибирати кабель.

Ніхто не зміг би зробити це непомітно.

Гіркий ніацин містився в чаї, який Матінка подавала до сніданку на День подарунків. Ем розлила антифриз, коли привезла стільці на майданчик. Вона сама сіла на стілець, щоб його не зайняла Сісі.

Ключову роль зіграла Кей. Ґамаш припускав, що вбивця Сісі спочатку прикріпив кабелі до стільця, а потім крутився навколо вантажівки Біллі, чекаючи слушного моменту, щоб під’єднати їх до генератора. Але лист Ем свідчив про інше. Вони прикріпили дроти до генератора Біллі, а потім Кей чекала сигналу від Ем, що Матінка збирається «очистити дім». Коли Ем дала знак, вона підійшла до порожнього стільця, сперлася з одного боку на спинку, щоб зсунути його з місця, і під’єднала дроти. З того моменту стілець був під напругою.

На той час ніацин уже діяв, і Сісі зняла рукавички. Матінка закінчувала «очищати дім». Усі погляди були спрямовані на неї. Камінь із гуркотом летів льодовою доріжкою, трибуни аплодували, усі підхопилися на ноги. Сісі теж підвелася. Вона зробила крок уперед,　ступила в калюжу й поклала голі руки на спинку металевого стільця. От і все.

Звісно, вони ризикували. Кей мала від’єднати дріт і відкинути його якнайдалі, бо яскраво-помаранчевий дріт, який лежить там, де його не повинно бути, обов’язково привернув би чиюсь увагу. Але вони поставили на те, що зможуть забрати його, коли всі метушитимуться навколо Сісі. Так і вийшло. Емілі закинула дріт назад до кузова вантажівки Біллі. Вона мало не піймалася на гарячому, коли до неї підбіг Біллі, щоб завести вантажівку і звільнити кузов для Сісі. Ем прикрилася тим, що їй спала на думку така ж ідея, і вона якраз збирається розчистити місце в його пікапі для Сісі та реанімаційної бригади.

Єдине, чого не вистачало Ґамашеві, — це мотиву. Але Ем і Матінка дали йому підказку.

Крі.

Вони мали врятувати онуку Ел від монстра, який був її матір’ю. Вони чули, як співала Крі, і чули, як Сісі ображала та принижувала її. І самі бачили дівчинку.

Крі явно помирала, задихаючись під товщею жиру, страху та мовчання. Вона настільки замкнулася у власному світі, що навряд чи колись звідти вибралася б. Сісі вбивала свою доньку.

Він дивився, як найменша цятка, що рухалася посередині, опускається на землю. Дві інших спіткнулися, намагаючись її підняти, щоб пройти ще трохи. Ґамаш відчув, як тремтять його коліна, і йому захотілося впасти на сніг і поховати свій жах у долонях. Відвести погляд і не бачити, коли помруть Три Грації.

Натомість він стояв випроставшись, а сніг забивався йому під комір і в рукави, налипав на обличчя і засипав очі, якими він навіть не кліпав. Він змусив себе дивитися, як спочатку одна, а потім інша жінка опустилася на коліна. Він залишився з ними. Він знову й знову повторював молитву, ледь рухаючи потрісканими губами.

Однак якась інша думка не давала йому спокою.

Ґамаш подивився на лист, який тримав у руці, а потім знову на чорні незграбні фігури, що борсалися на снігу. На мить він застиг, приголомшений.

— Ні! — заволав старший інспектор і кинувся вперед. — Ні!

Він озирнувся на свою автівку, що вже наполовину загрузла в снігу. Як і жінки. Він побіг до машини й почав відчайдушно розкидати сніг, намагаючись дістатися дверцят.

Він знав, що вже запізно, але все одно мусив спробувати.

Розділ тридцять сьомий

Ґамаш розвернув машину і погнав її в напрямку Вільямсбурга, прямуючи до cantine[147] на вулиці Принсипаль.

— Мені потрібна допомога! — вигукнув він від дверей бістро. Усі обернули погляди на високого кремезного незнайомця, засипаного снігом, який із порога почав командувати.

— Я старший інспектор Ґамаш із департаменту Сюрте. Три жінки опинилися в пастці на озері Брюм. Нам потрібні снігоходи, щоб їх витягти.

Після хвилинної паузи з натовпу підвівся чоловік і щось пробубонів.

— Ем є качки, — почулося Ґамашеві.

Це був Біллі Вільямс.

— Я з вами! — Підвівся ще один чоловік.

Незабаром заклад спорожнів, і за кілька хвилин Ґамаш уже притискався до Біллі, а за ними вулицею Принсипаль у напрямку озера Брюм мчала ціла флотилія снігоходів.

Хуртовина стогнала й завивала. Старший інспектор напружено дивився вперед, вказував Біллі дорогу й молився, щоб за цей час жінок не засипало снігом.

— Вони десь тут! — прокричав він Біллі на вухо, закрите плетеною шапкою з відворотом.

Біллі пригальмував. За ними пригальмували й інші снігоходи, намагаючись просуватися обережно, щоб раптом не переїхати жінок. Біллі майстерно вів машину по глибокому снігу, видивляючись бодай якийсь горбок або вибоїну чи інші ознаки тіл.

— Точна механіка човен, — донеслася до Ґамаша чергова шарада Біллі, який указував на невидиму Ґамашеві цятку.

їх огортала густа біла імла. Зник Вільямсбург, зник берег, у заметілі зникли інші снігоходи. Біллі розвернув машину й попрямував навпростець до місця, що, на думку Ґамаша, нічим не відрізнялося від будь-яких інших місць на озері. Але коли вони наблизилися, з’явилися якісь контури.

Жінки впали, тримаючись одна за одну, і усіх трьох повністю засипало снігом. Але Біллі Вільямс таки відшукав їх. Він скинув рукавички, і поки Ґамаш, хитаючись, пробирався до них крізь глибокий сніг, Біллі приклав пальці до рота і свиснув. Звук свисту перекрив стогін буревію. Старший інспектор, упавши на коліна, відкопував Ем, Матінку та Кей, а Біллі свистів, і коли Ґамаш дістався жінок, до них уже тягнулися руки. Чоловіки квапливо перенесли трьох жінок до снігоходів, і за мить усі вже мчали назад у бік берега.

Ґамаш тримався за Біллі. Усе навкруги було білим. Сніг сипав і сипав, було майже неможливо дихати, а щось побачити й поготів. Звідки Біллі знав, де берег, можна було тільки здогадуватися. У Ґамаша склалося враження, що вони рухалися вглиб озера, у протилежний від берега бік. Він розтулив рота, щоб попередити Біллі, але передумав.

Ґамаш розумів, що геть не орієнтується. І розумів, що він має довіритися Біллі. Він міцно вчепився в чоловіка й став чекати, поки снігохід удариться об берег і подолає невеличкий підйом до вулиці Принсипаль. Але цього не сталося. Минуло п’ять хвилин, потім десять, і Ґамаш збагнув, що вони опинилися посеред озера Брюм. Загубилися. У заметілі.

— Де ми? — крикнув він у шапку.

— Стільці можуть червоне скло! — відповів своєю незрозумілою мовою Біллі, продовжуючи щодуху мчати вперед.

За три хвилини, які здалися Ґамашеві вічністю, снігохід врізався в горбок, і Біллі повернув ліворуч. Несподівано вони опинилися серед сосен. «Берег, ми дісталися берега!» — здивовано подумав Ґамаш. Він озирнувся й побачив вервечку інших саней, що їхали по їхніх слідах.

Біллі направив свої мотосани уздовж стежки й виїхав на вулицю, ще не розчищену від снігу, але безлюдну. Ґамаш озирнувся в пошуках своєї автівки, знаючи, що на нього чекає довга дорога до лікарні в Ковансвілі. Але Біллі поїхав іншою дорогою.

«Хай йому біс! — подумав Ґамаш. — Через нього ми заблукали на озері, і тепер один Бог знає, де ми».

— Гучномовець! — незрозуміло до чого крикнув Біллі і махнув рукою вперед.

Перед ними була величезна синя вивіска з підсвіткою «Н. Hospital»[148].

Біллі Вільямс провів їх крізь хуртовину, через озеро просто до лікарні.

— Звідки ви дізналися? — запитав Бовуар у Ґамаша, стоячи біля Кей Томпсон. Вона лежала під капельницею, під’єднана до апаратів, загорнута в сріблясту　термоковдру з підігрівом і була схожа на печену картоплину. Як і її батько багато років тому, вона поглянула у вічі неминучій смерті, але не здалася.

Ґамаш дістав із кишені зібганий і промоклий папірець. Простягнувши його Бовуару, старший інспектор повернувся, щоб подивитися на Кей, і замислився над тим, якими мали бути для неї останні кілька днів, коли вона усвідомлювала, що вони майже напевно зроблять.

Бовуар сів, обережно розгорнув аркуш і розгладжував його, поки той не став знову схожим на лист. Чіткий старомодний почерк, вишукана французька. І підпис: «Емілі». Це все пояснювало. Крі нагадувала Емілі її сина Девіда. Яким він був обдарованим, як тішився, створюючи музику. Коли вони почули, як Сісі напала на Крі після різдвяної служби, вони зрозуміли, що не мають вибору. їм довелося вбити Сісі, щоб урятувати Крі.

— Це багато чого пояснює, — сказав Бовуар, закінчивши читати листа. — І складність злочину, і чому Кей стверджувала, ніби нічого не бачила. Тепер усе має сенс. Потрібні були всі троє. Матінка додала до чаю ніацин, Емілі вичікувала, коли Матінка влаштує виставу на льодовому майданчику й відволіче загальну увагу від Сісі. Кей сперлася на стілець, і він перекосився. Вони знали, що Сісі буде його вирівнювати. — Бовуар указав на лист, який лежав у нього на колінах. — Мадам Лонґпре благає вас дозволити їм убити себе, і ви збиралися це зробити.

Бовуар не був наділений даром дипломата, але зараз намагався висловитися так, щоб це прозвучало м’якше, ніж було насправді.

Ґамаш вийшов із палати невідкладної допомоги у жвавий коридор, де снували лікарі та медсестри. Відділення швидкої допомоги було забите жертвами автокатастроф, лижниками зі зламаними кістками, людьми, що постраждали від переохолодження чи обмороження під час хуртовини. Чоловіки знайшли два вільні стільці й сіли.

— Ти маєш рацію, я збирався дозволити їм померти. — Ґамаш не міг повірити в те, що він це сказав. — Ще вчора я був упевнений, що вбити Сісі могли тільки вони. Лист Ем лише підтвердив мої здогадки. Але дивлячись, як вони намагаються дістатися озера, я подумав про старійшин інуїтів, які вирушали до кригоплаву й пливли назустріч смерті, щоб урятувати своє плем’я від голоду. Вони віддавали свої життя, щоб інші могли жити. А потім були чоботи Сісі.

— Муклуки. Інуїтські чоботи. Ти ж не хочеш сказати, що до вбивства якось причетний інуїт? — І Бовуар замислився, хто б це міг бути.

— Ні. — Ґамаш усміхнувся.

— Гаразд. Отже, їх було лише троє. Я боявся, що в цьому було задіяне все село.

Коридором до них поспішав молодий лікар, витираючи руки.

— Старший інспектор Ґамаш? Я щойно від мадам Меєр. Схоже, що вона житиме. Вигляд у неї кволий, але вона міцний горішок. Звісно, у неї обмороження і помірне переохолодження. І що цікаво, урятував їх, напевно, сніг. Снігова ковдра допомогла їм зберегти тепло. А от інша жінка… ЕміліЛонґпре, здається? — Ґамаш на якусь мить заплющив очі. — Боюся, вона померла.

Старший інспектор знав це. Коли він підняв її, вона була неймовірно легкою. Він відчув, що мусить тримати її, інакше вона впаде у нього з рук. І він тримав її, промовляючи подумки всі свої молитви й намагаючись вдихнути в неї життя. Але посудина мала надто глибоку тріщину.

Тепер Емілі Лонґпре згорнулася калачиком в обіймах Ґаса, у теплі й безпеці. Неймовірно щаслива, вона слухала, як Девід грає скрипковий концерт Чайковського ре мажор. Ем була вдома.

— Мадам Меєр прийшла до тями, якщо хочете, можете поговорити з нею.

— Із радістю. — Ґамаш рушив коридором слідом за лікарем.

— Ще одне, — сказав лікар, коли вони підійшли до дверей. — Мадам Меєр щось постійно повторює. Можливо, ви її зрозумієте?

— Намасте, — озвався Бовуар. — Це привітання, означає «Бог у мені вітає Бога в тобі». — Ґамаш здивовано обернувся до нього. — Я читав про це.

— Ні, я знаю, що таке «намасте», — сказав лікар, відчиняючи двері.

Ґамаш повернувся до Бовуара.

— Щодо інуїтських чобіт. Емілі Лонґпре не згадувала про них у своєму листі. Вона не знала про них, доки я не сказав їй, та навіть тоді вона не надала цьому значення.

Ґамаш зник у палаті Беатріс Меєр.

Бовуар стояв на порозі палати, сам. Що там казав шеф? І тут його осяяло. Як і інуїти, Три Грації намагалися вбити себе, щоб урятувати іншого. Справжнього вбивцю.

Вони не вбивали Сісі. Це зробив хтось інший.

Зсередини кімнати він почув голос Беатріс Меєр. — До біса Папу!

І знову Бовуар під’їжджав до цього будинку. Коли він натиснув на гальма, автівку занесло, наче їй теж не дуже хотілося зупинятися.

Старий будинок Гедлі був у майже повній темряві, доріжка до вхідних дверей була нерозчищена, не було видно жодних слідів. Отже, за цілий день ніхто не входив і не виходив.

— Викликати підмогу?

— Ні. Гадаю, він не здивується, побачивши нас. Можливо, він навіть відчує полегшення.

— Досі не розумію, чому Сісі вийшла за нього заміж, — пробурмотів Бовуар, дивлячись на зачинені двері.

— Через його ім’я, — сказав Ґамаш. — Цю відповідь мені підказала Ніколь.

— І як вона це з’ясувала?

— Вона нічого не з’ясовувала, утім дала підказку. Ніколь сказала, що пішла у вогонь, щоб врятувати Сола Петрова. І все через його ім’я. У неї був дядько Сол, і її сім’я відчуває колективну провину за тих родичів, які загинули у Чехословаччині. Включно з дядьком Солом. Її вчинок ґрунтувався на інстинктах. Він не був раціональним.

— А що з того, що вона робить, має сенс?

Ґамаш зупинився на півдорозі й повернувся до Бовуара.

— Усе має сенс. Не варто її недооцінювати, Жане Ґі. — Він виразно поглянув на молодого чоловіка, а потім продовжив: — Уся ця справа була про віру й силу слова. Сісі де Пуатьє вийшла заміж за єдиного чоловіка, за якого, на її думку, вона могла вийти — за рівного їй члена королівської родини. Улюбленим сином Елеонори Аквітанської був Richard Coeur de Lion. Piчард Левове Серце. Річард Лайон[149].

— Її привабило ім’я, а не чоловік?

— Таке часто трапляється. Якщо тобі подобається хтось на ім’я Роджер, раптом починаєш відчувати прихильність до всіх Роджерів.

Бовуар пирхнув. Він не міг пригадати, щоб коли-небудь відчував прихильність, і крапка.

— І навпаки, — продовжував Ґамаш. — Якщо ти терпіти не можеш Жоржа, то, швидше за все, тобі не сподобається жоден Жорж, принаймні спочатку. Я знаю це з власного досвіду. Пишатися немає чим, але так буває. Один із моїх найкращих друзів — суперінтендант Бребо. Кожного разу, коли я зустрічаю чоловіка на ім’я Мішель, я згадую свого друга, і Мішель мені одразу подобається.

— Вам усі одразу подобаються. Це не рахується. Наведіть мені приклад людини, яка вам несимпатична.

— Гаразд. Сюзанна. Сюзанна в молодших класах часто мене ображала.

— Невже ображала? — Обличчя Бовуара зморщилося від сміху.

— Дуже сильно ображала.

— І що вона робила? Штрикала вас ножем?

— Вона дражнила мене. Чотири роки. Вона переслідувала мене коридорами, «крізь склепіння років, заплутаними стежками моєї власної пам’яті».

— Але ж останні слова — то цитата, чи не так? — дорікнув йому Бовуар.

— Боюся, що так. «Небесний гончак»[150]. І, можливо, так воно й було. Вона навчила мене, що словом можна ранити, іноді навіть убити. А іноді зцілити.

Вони підійшли до дверей, подзвонили, і їм відчинили.

— Мсьє Лайон, — сказав Бовуар, переступаючи поріг. — Нам треба поговорити.

Ґамаш опустився на коліна біля Крі. Фіолетовий купальник перетискав її руки й ноги.

— Хто про неї подбає? — непокоївся Лайон. — Із нею буде все гаразд без мене?

Бовуар ледь не запитав його, чому він раптом про це турбується. Хіба не видно, до чого її довело життя з ним? Гірше вже не буде, лише краще. Але побачивши покірний, наляканий, розчавлений вираз обличчя Лайона, Бовуар прикусив язика.

— Не хвилюйтеся, — сказав Ґамаш, повільно випростуючись. — Про неї подбають.

— Я повинен був зупинити Сісі раніше. Не доводити до цього. Дружина ненавиділа Крі із самого народження. Я кілька разів намагався поговорити із Сісі. — Лайон подивився на Ґамаша, благаючи про розуміння. — Але не зміг.

Усі троє поглянули на Крі, що сиділа на краю ліжка. Кругом були розкидані цукерки й обгортки. Складалося враження, ніби кімнатою нещодавно пролетів шоколадний буревій. Вона — кінець родоводу, подумав Ґамаш, останнє сховище всіх страхів і фантазій своєї матері та бабусі. їхнє творіння. На кшталт монстра Франкенштейна. Клаптева ковдра з їхніх власних жахів.

Старший інспектор Ґамаш узяв дівчинку за руку й зазирнув у її порожні очі.

— Крі, чому ти вбила свою матір?

Крі лежала на пляжі й відчувала, як гаряче сонце вкриває засмагою її обличчя і струнке, легке тіло. Хлопець

простягнув до неї руки, узяв її долоні у свої й лагідно зазирнув їй в очі. Його молоде тіло сяяло, наче просвітлене. Він притягнув її до себе, ніжно поцілував і обійняв.

— Я кохаю тебе, Крі, — прошепотів він. — Про таку, як ти, можна лише мріяти. Ти навіть не уявляєш, яка ти гарна, талановита, розумна. Ти найпрекрасніша дівчина у світі. Заспівай для мене, будь ласка.

І Крі заспівала. Заспівала на повний голос. Юнак пригорнувся до неї, щасливо зітхнув і усміхнувся від захвату.

— Я ніколи не покину тебе, Крі. І ніколи нікому не дозволю знову завдати тобі болю.

І вона повірила йому.

Розділ тридцять восьмий

Не встигли Ґамаш і Рейн-Марі постукати, як двері відчинилися.

— Ми чекали на вас, — сказав Пітер.

— Брехня! — вигукнула Рут зсередини затишного котеджу. — Ми вже почали пити і їсти без вас.

— Насправді, вона це робить безперервно, — прошепотів Пітер.

— Я все чую! — вигукнула Рут. — Те, що це правда, не робить твої слова менш образливими.

— Bonne année[151], — промовила Клара, цілуючи Ґамашів в обидві щоки й забираючи їхні пальта. Це була її перша зустріч із дружиною старшого інспектора. Рейн-Марі виявилася саме такою, якою Клара її собі уявляла. Усміхнена, привітна, мила й елегантна у зручній, пошитій на замовлення, спідниці та сорочці, у светрі з верблюжої вовни та шовковому шалику. Ґамаш був у твідовому піджаку, краватці та фланелевих штанах. Одяг сидів на ньому ідеально, і носив він його з недбалою елегантністю.

— З Новим роком! — Рейн-Марі усміхнулася. Її представили Олів’є і Ґабрі, Мирні і Рут.

— Як там Матінка та Кей? — запитав Пітер, ведучи їх до вітальні.

— Одужують, — відповів Ґамаш. — Усе ще дуже слабкі і без Ем почуваються кинутими напризволяще.

— Усе це неймовірно, — зауважив Олів’є, вмощуючись на підлокітнику крісла Ґабрі.

У каміні потріскував вогонь, а на піаніно стояла таця з напоями. Різдвяна ялинка робила завжди затишну кімнату ще безтурботнішою.

— Устриці на піаніно, подалі від Люсі, — пояснила Клара. — Тільки в Морров може бути собака, який обожнює устриці!

— Ми помітили бочку, коли заходили, — зізналася Рейн-Марі, згадуючи дерев’яну бочку, повну устриць, що стояла на снігу біля вхідних дверей будинку Морров. Вона не бачила таких багато років, із часів свого власного сільського дитинства. Бочки з устрицями на Новий рік. Квебекська традиція.

Поклавши на тарілки устриці, злегка змащені маслом тоненькі скибочки житнього хліба та кілька дольок лимона, вони приєдналися до компанії, що розташувалася біля каміна.

— А що Крі? — запитала Клара, вмощуючись поруч із Пітером.

— Вона у психіатричній лікарні. Ще довго не зможе постати перед судом, якщо взагалі колись постане, — відказав Ґамаш.

— Звідки ви дізналися, що вона вбила свою матір? — запитала Мирна.

— Я вважав, що вбивство організували три жінки, — зізнався Ґамаш, попиваючи вино. — Вони обвели мене навколо пальця. Але потім я згадав ті чобітки зі шкіри тюленят.

— Зловісні, — сказала Рут, відсьорбнувши з бокалу.

— У своєму листі Емілі написала про ніацин, антифриз, пускові кабелі. Але вона забула про одну важливу річ. — Усі уважно слухали Ґамаша. — Якби вони зробили все те, про що йшлося в листі, Сісі була б досі жива. Емілі не згадувала про черевики. Але Сісі мала взутися в інуїтські муклуки з металевими шипами. Вони були ключем до цього вбивства. Учора я розповів про них Емілі, і це викликало в ній огиду. Ба більше, вона була здивована. Вона чула, як Сісі цокотіла стежкою після різдвяної служби, але не бачила її. Вона й гадки не мала, що викликало той звук.

— Ніхто з нас не зрозумів, — сказала Клара. — Сісі нагадала мені монстра на пазуристих лапах. — Поки вона слухала Ґамаша, у її голові крутилися знайомі слова: «Зазнавши страждань, смутку, крові та смерті, лежить запечатаний у холодному камені». За іронією долі, це були рядки зі старого різдвяного гімну «Ми три мудреці».

— Я зрозумів, що жінки не могли вбити Сісі. Проте вони знали, хто це зробив, — сказав Ґамаш. Усі присутні, навіть Люсі, завмерли, не відриваючи від нього очей. — Матінка розповіла нам усе. Кей назвала нам лише своє ім’я, звання та реєстраційний номер, який насправді виявився її номером телефону. Ми не змогли витягнути з неї прямої відповіді.

Ґабрі повернувся до Рейн-Марі.

Я теж не даю йому прямих відповідей.　І не варто, mon beau Gabri,[152] — промовила Рейн-Марі.　За словами Матінки, Кей усе бачила, а те, що не бачила, вони з’ясували пізніше. Наприклад, вони не бачили, як Крі підсипала ніацин в чай Сісі. Але вони бачили, як дівчинка розлила за стільцем рідину для омивання скла. І Емілі помітила, як вона крутилася біля вантажівки Біллі Вільямса. Спочатку все це нічого не означало, але коли на очах Кей Крі навмисно нахилила　стілець і під’єднала до нього пускові кабелі, це розпалило її цікавість, хоча вбивства вона не очікувала. Звісно, уся увага Сісі була зосереджена на подіях на льодовому майданчику, та коли вона схопила стілець і її вдарило струмом, Кей одразу збагнула, що сталося. Зрештою, вона все своє життя пропрацювала на лісозаготівлі. Вона розумілася на генераторах і кабелях. Перш ніж допомогти Сісі, Кей відчепила дроти й відкинула їх убік. У метушні їх затоптали в сніг. Поки ви всі були зайняті Сісі, Кей почала змотувати кабель. Ем побачила це й запитала, що вона робить. Кей не мала часу на довгі балачки, лише сказала, що їй потрібно віднести пусковий кабель назад до вантажівки Біллі. Емілі нічого не запідозрила.

— Отже, вони знали, що Крі вбила свою матір, — сказала Мирна. — Але чи знали вони, що й Сісі вбила власну матір?

— Ні. Не знали, доки днями я не розповів про це Ем. Ні, смерть Сісі не мала нічого спільного з її убивством власної матері. У всякому разі, не в загальному сенсі. А Матінка, напевно, сказала б, що то карма.

— Я б теж так сказала, — промовила Клара.

— Крі вбила свою матір із метою самозахисту. Вона не змогла далі терпіти біль. Таке іноді трапляється з дітьми. Вони вбивають або себе, або своїх кривдників. Емілі говорила про оманливість Крі, хоча й не в сенсі підступності. Вона мала на увазі, що Крі здавалася ніякою, без іскри таланту. Але насправді була іншою.

— Ми чули, як вона співала на Святвечір, — сказав Олів’є. — Це було божественно.

Усі закивали.

— А ще вона відмінно вчилася. Дуже кмітлива, особливо в природничих науках. А останні кілька років　вона відповідала за освітлення сцени на шкільних виставах.

— Доручення для невдах, — констатувала Рут. — Я теж відповідала за освітлення.

— Цьогоріч вони вивчали, серед іншого, вітаміни та мінерали. Комплекс вітамінів групи В. Ніацин. Вона блискуче здала семестровий іспит. Крі була озброєна всіма необхідними знаннями, щоб убити свою матір.

— Можливо, її привабила ідея страти на електричному стільці? — припустила Мирна.

— Можливо. Навряд чи ми колись дізнаємося. Вона фактично в катонічному ступорі.

— Отже, ви знали, що то були не Три Грації, але як ви здогадалися, що вбивцею була Крі? — запитав Пітер.

— Чобітки Сісі. Про них знали лише двоє людей. Річард і Крі. Мені хотілося вірити, що це зробив Річард. Зрештою, він був ідеальним підозрюваним.

— Чому ви так говорите? — Мирна здавалася ніби ображеною, чим одразу заінтригувала всіх присутніх. — Він заходив сьогодні до крамниці й дещо приніс. — Вона потягнулася до своєї сумочки і витягла звичайну на вигляд легку рукавичку. — Це просто фантастика. Ось, дай мені! — Вона махнула рукою в бік розгорнутої книжки у твердій палітурці. Потім вона надягла рукавичку і взяла книжку в руку. — Погляньте. Її легко тримати. Він щось зробив із рукавичкою, якось зміцнив її. Коли ти вдягаєш її, тверда обкладинка раптом здається навіть легшою, ніж м’яка.

— Дай-но я спробую, — попросила Клара. Так і було, книжка легко трималася на долоні, напружувати руку й докладати зусиль було зовсім не потрібно. — Фантастика!

— Він чув, що ми не любимо твердих обкладинок, тож і винайшов таке знаряддя. — Мирна передала книжку Рейн-Марі, яка подумала, що, можливо, Річард Лайон нарешті створив щось корисне і навіть прибуткове.

— Він закохався в тебе, — проспівав Ґабрі. Мирна не відреагувала.

— Але ви весь час стверджували, що Лайон не відходив від вас ні на хвилину. — Ґамаш повернувся до Мирни.

— Саме так.

— І я повірила вам. Тож якщо вбивця не Річард Лайон, це мала бути його дочка.

— Крі дуже ризикувала, — зауважив Пітер.

— Згоден, — сказав Ґамаш. — Але вона мала перевагу. їй було байдуже. їй нікуди було йти і нічого втрачати. У неї не було ніяких планів на життя, окрім як убити свою матір.

— П’ята година. Час іти. — Рут підвелася та повернулася до Рейн-Марі. — Якби не ця зустріч, я б і далі думала, що ваш чоловік — повний ідіот.

— Merci, madame. — Рейн-Марі нахилила голову в жесті, який одразу нагадав Емілі. — Et bonne année.[153]

— Сумніваюся, що він принесе щастя.

Рут накульгуючи вийшла з кімнати.

Річард Лайон сидів у майстерні в підвалі, мудруючи над своєю «Рукою для твердої палітурки», як він її називав. Поруч на верстаку лежала різдвяна листівка, яку він отримав із ранковою поштою. Листівка була від Сола Петрова, який вибачався за роман із Сісі.

Далі він повідомляв, що в нього була плівка зі знімками Сісі, що компрометували її, яку він вирішив спалити того ранку. Він зберігав плівку з наміром шантажувати її, якщо вона розбагатіє, навіть думав шантажувати й Лайона. Але нещодавно в ньому прокинулося сумління, яке, як він думав, назавжди його покинуло, і тепер він хотів сказати Лайону, що він дуже шкодує. Насамкінець Петров висловлював сподівання, що одного дня вони зможуть стати якщо не друзями, то принаймні приятелями, оскільки майже напевно будуть сусідами.

Лайона здивувало, наскільки важливим виявився для нього цей лист, і він подумав, що, можливо, вони з Петровим могли б таки стати друзями.

Прямуючи до своєї автівки, що стояла біля бістро, Ґамаш і Рейн-Марі зіткнулися з агентом Робером Лем’є.

— Я планую зустрітися з суперінтендантом Бребо, — сказав Ґамаш, потиснувши молодому чоловікові руку і відрекомендувавши Рейн-Марі, — і просити його призначити вас у відділ убивств.

Лем’є ледь рота не роззявив від подиву.

— Боже мій, сер! Дякую вам, дякую! Я вас не підведу.

— Я знаю, що не підведете.

Лем’є допоміг йому відчистити від снігу машину, поки Рейн-Марі зайшла до вбиральні в бістро.

— Бідолашна мадам Зардо! — Лем’є вказав шкребком для прибирання снігу на Рут, яка сиділа на своїй лаві на сільській луці.

— Чому ви так кажете?

— Вона ж п’яниця. Один із селян назвав це її пивною прогулянкою.

— А ви знаєте, що таке пивна прогулянка?

Лем’є вже збирався сказати «так», але потім замислився. Можливо, він щось переплутав, неправильно зрозумів. Поквапився з висновком. І він похитав головою.

— Я теж не знав. — Ґамаш усміхнувся. — Мирна Ландерс мені пояснила. У Рут Зардо була собака, на кличку Дейзі. Я зустрічав Дейзі. Вони були нерозлучні. Дві облізлі старі леді, які кульгали й невдоволено гарчали все своє життю. Минулої осені Дейзі ослабла і втратила чуття орієнтації. Ось-ось мав настати кінець. І Рут повела свою стару подругу на останню пообідню прогулянку. Була п’ята година. Вони поплелися до лісу, куди ходили щодня. Рут узяла із собою рушницю і, коли Дейзі відвернулася, застрелила її.

— Але це жахливо!

— Це називається «пивна прогулянка», бо більшість фермерів перед тим, як приспати своїх домашніх улюбленців, беруть із собою упаковку з дванадцяти банок пива й напиваються. Рут була твереза. То був акт любові, милосердя та неабиякої мужності. Пізніше Олів’є з Ґабрі допомогли їй поховати Дейзі під цією лавою. І щодня о п’ятій годині Рут відвідує Дейзі. Як Грейфраєрс Боббі[154].

Лем’є не знав, про кого йдеться, але він зрозумів, що помилився.

— Ви маєте бути обережними з висновками, — зауважив Ґамаш. — Я розраховую на вас.

— Даруйте, сер. Я старатимуся.

У штаб-квартирі Сюрте задзвонив телефон, і суперінтендант швидко підняв слухавку. Це був дзвінок, на який він чекав.

— Ви добре попрацювали, — сказав він, вислухавши співрозмовника.

— Мені це не подобається, сер.

— А ви думаєте, мені подобається? Мені огидно. Але це треба зробити.

Він говорив правду. Через ситуацію, у якій він опинився, у суперінтенданта боліло серце. Але він був єдиною людиною, спроможною здолати Ґамаша.

— Так, сер. Я розумію.

— Добре, — сказав Мішель Бребо. — Ми все з’ясували. У мене ще один дзвінок. Тримайте мене в курсі.

Він закінчив розмову з агентом Робером Лем’є і відповів на наступний дзвінок.

— Bonjour, суперінтенданте, — пролунав глибокий теплий голос Ґамаша.

— Bonne année, Armand, — привітався Бребо. — Чим можу бути корисним, друже?

— У нас проблема. Мені треба поговорити з тобою про агентку Ніколь.

Удома Іветт Ніколь розпакувала валізу й розкладала брудний одяг по шухлядах. Її батько стояв на порозі, збираючись із духом для важкої розмови. Він вирішив розпочати новий рік із правди про вигаданого дядька Сола.

— Іветт!

— Що таке? — Вона обернулася, тримаючи в руках згорнутий у клубок тьмяний сірий светр. Її голос був роздратованим. Він чув, як вона говорила таким тоном, навіть із деяким задоволенням, але з іншими. З ним вона ніколи раніше так не розмовляла. Запахло димом. Коли він підійшов до дочки ближче, запах посилився, і йому здалося, що перед ним його обгоріла Іветт.

— Я пишаюся тобою, — сказав він. Звісно, вона розповіла йому про пожежу. Утім по телефону з Трьох Сосен її розповідь здавалася нереальною. Тепер, коли він відчув запах гару та уявив її зовсім поруч із полум’ям, його охопив жах. Невже він справді ледве не втратив її? Заради чого — брехні? Через вигаданого дядька Сола?

— Я не хочу більше про це говорити. Я тобі вже все розповіла. — Вона повернулася до нього спиною. Уперше. Одним плавним, жорстоким, прорахованим рухом вона змінила його життя назавжди. Вона відвернулася від нього.

Спустошений, майже позбавлений сил говорити, Арі Ніколев намагався віднайти в собі мужність сказати доньці, що вона мало не втратила життя через брехливу історію, яку він колись їй розповів. І переповідав. Усе її життя.

Звісно, вона його зненавидить. Ніколев, дивлячись на спину доньки, бачив своє майбутнє життя — довге, похмуре та безбарвне. У якому тепло, сміх і любов перетворилися на лід і поховалися під роками брехні та каяття. Чи варта правда такої жертви?

— Я хочу…

— Чого ти хочеш? — Вона повернулася до нього спиною, подумки благаючи його знову запитати її про те, що сталося. Змусити її відкритися. Змусити розповідати йому знову і знову про спустошливу пожежу, поки вона не стане частиною родинних переказів, а пережитий біль не притупиться від повторення.

«Будь ласка, будь ласка, будь ласка, — тихо молила вона його, — будь ласка, запитай мене ще раз!»

— Я хочу дати тобі ось це.

Він засунув руку до кишені і поклав їй на долоню одну іриску. Коли цукерка торкнулася руки Іветт　і почувся шурхіт целофанової обгортки, здалося, що то затріщали іскри, від яких ось-ось має зайнятися пожежа. Він ішов похмурим коридором, і запах гару огортав його, як колись горнулася до нього його дочка.

— Із ким ти розмовляв? — запитала Рейн-Марі, сідаючи в машину.

— З Мішелем Бребо. — Ґамаш увімкнув передачу. «План вступає в дію», — подумав він.

Виїжджаючи з Трьох Сосен, вони проминули автомобіль, водій якого привітно помахав їм рукою.

— Це був не Дені Фортен? — запитав Ґамаш, трохи знайомий із власником галереї.

— Я не розгледіла, але це мені дещо нагадало, — відповіла Рейн-Марі. — Я зустріла в бістро твого приятеля. Він сказав, що був радий тебе знову бачити.

— Справді? І хто ж це?

— Біллі Вільямс.

— І ти зрозуміла, що він сказав? — здивувався Ґамаш.

— Кожне слово. Він попросив мене передати тобі це. — Вона тримала на колінах маленький паперовий пакет, захищаючи його від нового члена їхньої родини. Анрі сидів на задньому сидінні, уважно прислухаючись до розмови і виляючи хвостом. Рейн-Марі розкрила пакет, щоб показати Ґамашеві шматок лимонного пирога з меренгою. Ґамаш відчув, як по його руках побігли мурашки.

— Поглянь, тут серветка, на ній щось написано, — сказала Рейн-Марі, витягаючи серветку із пакета. — Дивина та й годі!

Ґамаш зупинив машину на узбіччі дороги в кінці дю Мулен.

— Дай вгадаю, — сказав він, відчуваючи, як калатає в грудях серце.

Де є любов, там є мужність,

Де є мужність, там є спокій,

А там, де є спокій, є Бог.

А коли ти маєш Бога, ти маєш усе.

— Як ти здогадався? — запитала Рейн-Марі. Обережно тримаючи в руках серветку, вона дивилася на Ґамаша широко розплющеними від подиву очима.

У дзеркалі заднього виду Арман Ґамаш побачив Три Сосни. Він вийшов з авто й подивився на село, де кожен будинок вабив теплим і привітливим світлом, обіцяючи захист від іноді надто холодного світу. Ґамаш заплющив очі й відчув, що його серце заспокоїлось і більше не калатає.

— З тобою все добре? — Одягнена в рукавичку рука Рейн-Марі прослизнула в руку чоловіка.

— Зі мною все дуже добре! — Він усміхнувся. — Я маю все.

Подяки

Як було і буде завжди, перша людина, якій я маю подякувати, — це Майкл, мій дивовижний, коханий, геніальний і терплячий чоловік.

Я вдячна Ґері Метьюсу та Джеймсу Кларку за те, що допомогли мені з нагальними питаннями, пов’язаними з електрикою. Дякую Ділі де Ґранпре за те, що перевірила мою французьку, особливо вживання лайливих слів, яких я, звісно, ніколи зазвичай не вживаю і на яких вона, безумовно, знається. Дякую Марку Бро за те, що позичив моєму персонажеві своє чудове ім’я. Дякую доктору Роберту Сеймуру та докторці Дженет Вілсон за поради з медичних питань і за необхідні мені відповіді.

У моєму романі чимало згадок про керлінг, який я, до речі, полюбляю. Я трохи грала в нього в Тандер-Бей та Монреалі. І я дуже поважаю керлінгістів за їхні уважність і врівноваженість, а надто за їхню здатність робити фантастичні кидки у вирішальні моменти. Хай що б думав інспектор Бовуар, та це захопливий вид спорту. У керлінг-клубі Саттона я спілкувалася з Вейном Кларксоном, Ральфом Девідсоном і Бобом Дугласом, які пояснили мені стратегію гри. Дякую вам за ваш час і терпіння.

Я познайомилася з Енн Перрі на конференції, присвяченій детективним романам у Канаді, ще до того, як була опублікована моя перша книжка «Зловісно　тихе життя». Вона погодилася прочитати її і стала першим відомим письменником, який схвалив мою книжку. Це видатна подія для будь-якого письменника-дебютанта. Енн Перрі прекрасна людина, як тілом, так і душею, і я глибоко вдячна їй за прихильність, не кажучи вже про схвальні відгуки. Я надзвичайно вдячна всім іншим письменникам, які також підтримали мою роботу. Прочитати весь роман — нелегке завдання, коли на вас чекає мільйон інших справ. Але Маргарет Йорк, Реджинальд Гілл, Енн Грейнджер, Пітер Лавсі, Дебора Кромбі та Джулія Спенсер-Флемінг не пошкодували для мене свого часу. І я готова зробити те саме для інших, якщо мене попросять.

Я висловлюю щиру подяку чудовій Кім Макартур і її команді.

І наостанок, дякую Терезі Кріс, моїй агентці, за її мудрість і здорове почуття гумору, а також Шеріз Гоббс із Headline та Бену Сев’є з видавництва St Martin’s Press за те, що вони зробили цю книгу кращою, виявивши надзвичайну люб’язність і турботу.

Я щаслива жінка — я це знаю.

Про видання

ПЕННІ Луїза

Фатальне благословення

Роман

Головний редактор С. І. Мозгова

Відповідальний за випуск А. І. Мельнікова

Редактор С. В. Губенко

Художній редактор Д В. Ніка

Верстальник О. В. Целуйко

Коректор Л. С. Новосад

Підписано до друку 16.09.2024

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

61001, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, буд. 24

E-mail: cop@bookclub.ua

Примітки

1

Качина грудка, запечена в медово-пряному соусі (фр.). (Тут і далі прим, перекл.)

2

Англ. — Be Calm

3

Мається на увазі дитяча гра «Каштани», у якій одним кінським каштаном, прив’язаним до кінця мотузочки, б’ють по інших.

4

«Away in a Manger» — різдвяна пісня, одна з найпопулярніших колядок в англомовному світі.

5

В англійській мові слова away («далеко») і a whale («кит») схожі за вимовою.

6

Кава з молоком (фр.).

7

Кондитерські вироби (фр.).

8

Currier and Ives — нью-йоркська друкарня, яка працювала між 1835 та 1907 роками; її літографії були одними з найпопулярніших настінних прикрас в Америці XIX століття.

9

Ogilvy’s — мережа універмагів у Канаді, заснована 1887 року; одна з найкращих протягом більшої частини XX століття.

10

Брігадун — містичне шотландське село, що з’являється перед очі сторонніх мандрівників лише раз на сто років; місце, де розгортаються події в однойменному бродвейському мюзиклі 1947 року Фредеріка Л оу та Алана Джей Лернера.

11

Holt Renfrew — канадська мережа універмагів класу люкс, заснована 1837 року.

12

Dollarama — з 2009 року найбільша в Канаді роздрібна мережа товарів вартістю до п’яти доларів; має понад 1500 магазинів.

13

Li Bien — у перекладі з китайської означає «внутрішній бік», «середина»; «нутро, душа», «секретна інформація».

14

Gigot d'agneau — запечена нога ягняти (фр.).

15

Зиґфрід Лорейн Сассун (1886–1967) — англійський поет, письменник і солдат; один із найвідоміших поетів Першої світової війни.

16

Дайте, будь ласка, копійчину! (фр.)

17

Вернісаж, урочисте відкриття художньої виставки для запрошених гостей, фахівців і критиків (фр.).

18

Привіт, моя люба! (фр.)

19

Привіт, коханий! (фр.)

20

За аналогією з трьома ранньохристиянськими святими — сестрами Вірою, Надією, Любов’ю.

21

Добрий день! (фр.)

22

Моя красуне (фр.).

23

Йдеться про події Першої світової війни. Хребет Вімі — височина, з якої французька армія намагалася витіснити німців у травні 1915 року, але зазнала великих втрат і відступила; у жовтні 1916 року Канадський корпус звільнив західні схили хребта, а у квітні 1917 року отримав контроль над усім хребтом.

24

Різдво (фр.).

25

Битва на Соммі — наступальна операція англо-французьких військ проти німецьких на Західному фронті Першої світової війни, на річці Сомма (Північна Франція). Битва тривала з 1 липня до 18 листопада 1916 року; ціною величезних втрат було відвойовано 240 км^2.

26

Ракетомет, зброя з комп’ютерної відеогри.

Ахав — головний персонаж роману «Мобі Дік», китобій, одержимий ідеєю помсти білому киту, на ім’я Мобі Дік.

27

Абу Бен Адем — герой однойменного вірша, написаного 1834 року англійським критиком, есеїстом і поетом Лі Гантом; побожний близькосхідний шейх, який знаходить «любов Бога», що благословляє його.

28

Ентоні Гект (1923–2004) — американський поет.

29

Гоголь-моголь із бренді.

30

Вертеп (фр.).

31

Новорічний вечір, переддень Нового року (фр.).

32

Перший рядок одного з найвідоміших християнських різдвяних співів «Тиха ніч» (англ. Silent Night), який був створений 1818 року австрійським учителем і церковним органістом Францом Грубером.

33

Вільям Батлер Єйтс (1865–1939) — ірландський поет, драматург, театральний діяч; лауреат Нобелівської премії з літератури.

34

Щасливого Різдва! (фр.)

35

Рядки з відомого різдвяного гімну «Three Kings of Orient» («Три волхви зі сходу») за авторства Джона Генрі Гопкінса (1820–1891).

36

Щасливого всім Різдва! (фр.)

37

Англійське слово fairy («фея, чарівниця») у розмовній мові вживається також у значенні «гомосексуал».

38

Різдвяне поліно (фр.) — традиційний французький десерт, який готують наприкінці року у Франції та франкомовних країнах; його готують та подають наче поліно для спалювання на стародавньому фестивалі вогню під час зимового сонцестояння.

39

Туртьєр (фр.) — франко-канадський м’ясний пиріг, який походить із Квебеку, зазвичай готується з м’ясного фаршу та картоплі. Іноді використовується дичина; традиційна частина різдвяної трапези у Квебеку.

40

Найстаріший канадський різдвяний гімн, написаний, імовірно, у XVII столітті.

41

Багатошаровий десерт із британської кухні.

42

Спотворена назва американського бренду морозива Haagen-Dazs.

43

«Підводний човен» (нім.) — кінофільм 1981 року німецького режисера Вольфганга Петерсена про бойовий похід німецького підводного човна під час Другої світової війни, знятий за однойменним романом Лотара-Ґюнтера Бухайма.

44

«Шосте чуття» — психологічний трилер М. Найта Ш’ямалана (1999 р.).

45

Ідеться про фреску Мікеланджело «Створення Адама» на стелі Сікстинської капели у Ватикані.

46

Ієгуді Менухін (1916–1999) — видатний скрипаль, диригент і письменник

47

Назва відомого бренду світлого пива, що виробляється канадсько-американською пивоварною компанією Molson Coors.

48

Ваше здоров’я! (фр.)

49

Дякую (фр.).

50

Немає за що (фр.).

51

День подарунків (англ. Boxing Day, доел. «День коробок із подарунками») — свято, що відзначається у країнах Британської співдружності націй, зокрема в Канаді, щорічно на другий день Різдва, 26 грудня.

52

Сюрте (фр. Sûreté du Québec) — поліцейські сили в канадській провінції Квебек.

53

Елль (фр. Elle) у перекладі означає «вона».

54

Абревіатура від англ. Royal Canadian Mounted Police (Канадська королівська кінна поліція).

55

Абревіатура від англ. Dead or Alive («живим або мертвим»).

56

Так, алло? (фр.)

57

Алло, добрий день! (фр.)

58

Старий Квебек, або Старе місто Квебек, — історичний центр міста Квебек, столиці однойменної провінції та одного з найстаріших міст Північної Америки; входить до списку Світової спадщини ЮНЕСКО.

59

Мій маленький (фр.).

60

KFC (скорочено від англ. Kentucky Fried Chicken) — американська мережа ресторанів швидкого харчування, що спеціалізуються на стравах із курятини.

61

Приємно познайомитися! (фр.)

62

Дуже приємно! (фр.)

63

Так, мсьє (фр.).

64

Жорж Сіменон (1903–1989) — французький письменник бельгійського походження, автор серії детективів про поліцейського комісара Меґре.

65

Чесно кажучи (фр.).

66

Патроне (фр.).

67

«Усі йдуть до Ріка» — п’єса М. Бернетта та Дж. Елісон, що лягла в основу американської романтичної драми «Касабланка» (1942 р.), де головний герой — розчарований цинічний власник кафе «У Ріка».

68

Це правда (фр.).

69

Бетт Девіс (1908–1989) — американська акторка театру, кіно й телебачення; вирізнялася тим, що охоче грала негативних персонажів.

70

Цитата з фільму «Все про Єву» (1950 р.) з Бетт Девіс у головній ролі (англ. It’s going to be a bumpy night.).

71

Привіт, любий (фр.).

72

Чудово (фр.).

73

Йдеться про віршик письменника англо-французького походження Гілера Беллока (1870–1953), який можна перекласти так:

В повітрі переляканому гаром потягло,

Електрика того там більше не було.

74

Яловичина по-бургундськи (фр.).

75

Ні, мадам Ґамаш, вибачте (фр.).

76

Ось і все (фр.).

77

Приблизно 23–27 кг.

78

Мова про аурігу (з лат. «візничий») — раба, якому доручалося супроводжувати римських полководців, які з тріумфом ішли вулицями Риму. Призначений сенатом, кожен ауріга мав завдання шепотіти на вухо полководцю: «Memento homo!» — «Памятай, що ти лише людина!».

79

Tim Hortons Inc. — канадська багатонаціональна мережа кав’ярень і ресторанів.

80

Чорт забирай! (фр.) Зазвичай «tabarnak»; фонетичне відтворення терміну «tabernacle», що має значення: скинія (переносний храм, який був у давніх євреїв до побудови храму в Єрусалимі); дарохранильниця (орнаментована скринька, в якій зберігають чашу для причастя та вино). У Квебеку це слово стало популярною лайкою, що використовується для вираження гніву, роздратування або здивування.

81

А в тебе? (фр.)

82

Та ні, чесно кажучи (фр.).

83

Гаразд (фр.).

84

За легендою, некрополіти були расою людей, які жили на планеті Некрополіс. Оскільки планета була світом гробниць, їхня культура була зосереджена на смерті. Вони були переконані, що коли не виявляти належної поваги, то померлі повстануть зі своїх могил.

85

Ваша правда (фр.).

86

Отже, агенте Провост (фр.).

87

Близько 7 кг.

88

Сол Петров, вул. Трайгорн, 17 (фр.).

89

Так, це я (фр.).

90

Як справи, Армане, в порядку? (фр.)

91

Саме так (фр.).

92

Фр. La Presse — франкомовна громадсько-політична газета, одна з провідних у Квебеку.

93

Англійка (фр.).

94

Нічого (фр.).

95

Вибачте, але що ви сказали? (фр.)

96

Звісно (фр.).

97

Місіс Картопляна голова (Mrs Potato Head) — популярна американська іграшка, а також персонаж культового американського мультфільму «Історія іграшок».

98

Вільям Вордсворт (1770–1850) — англійський поет-романтик, видатний представник «Озерної школи».

99

Зайдіть (фр.).

100

Англ. Canadian Broadcasting Corporation — провідна канадська телерадіо-мовна компанія; одна з найбільших і найстаріших у світі.

101

Ральф Волдо Емерсон (1803–1882) — американський письменник, філософ, пастор і громадський діяч.

102

Emerson, Lake & Palmer (ELP) — британський рок-гурт (1970–2010).

103

Пісня групи Emerson, Lake & Palmer з однойменного дебютного альбому (1970).

104

Прокляття! (фр.)

105

Ви сказали Аквітанія? Мені треба поговорити з кимось там? Але навіщо? (фр.)

106

Коктейль із міцного алкоголю, води, підсолоджувача та прянощів.

107

Вільям Шекспір. Генрі VIII. Переклад Марії Габлевич.

108

Французький аперитив на основі кріпленого вина, ферментованого корою хінного дерева та різними травами, створений Жозефом Дюбонне.

109

Це неймовірно (фр.).

110

Англ. Captain Crunch (букв. Капітан Хрум) — надзвичайно популярний в Америці бренд сухих сніданків, названий іменем мультиплікаційного героя, створеного для телевізійної реклами продукту.

111

Марта Гелен Стюарт (нар. 1941 року) — американська бізнес-леді, письменниця та медійна особа.

112

Ідеться про епістолярний готичний роман англійської письменниці Мері Шеллі (1797–1851).

113

За легендою, Діоген ходив посеред білого дня агорою Афін із запаленою лампою в пошуках доброчесної людини, маючи на увазі, що порядної людини вдень із вогнем не знайти.

114

Етельред II Безрадний — король Англії (978—1013 і 1014–1016), представник династії Вессексів.

115

«Лев узимку» — британська історична драма 1968 року за однойменною п’єсою Джеймса Голдмена, що розповідає про Генріха II та його спробу встановити чергу престолонаслідування під час родинного зібрання на Різдво 1183 року.

116

Леонард Коен (1934–2016) — канадський поет, співак і автор пісень.

117

Ідеться про магічний ритуал, що виконувала Дороті, головна героїня книжки Френка Баума «Чарівник країни Оз»: щоб опинитися вдома в Канзасі, вона мала тричі клацнути підборами один об другий та повторити: «Немає місця кращого за рідний дім».

118

Отче (фр.).

119

Переклад І. Огієнка.

120

Анрі! Йди сюди! (фр.)

121

Мій любий Філіппе (фр.).

122

Звісно, що так (фр.).

123

Чудово (фр.).

124

Смачного! (фр.)

125

Мої вітання! (фр.)

126

Буквально: «Скинія!» «Свята Церква!» «Потир!» (фр.); франко-канадський еквівалент лайливих висловів на зразок «Чорт забирай!», «Дідька лисого!», «Прокляття!». На відміну від лайки, що зводиться до статевого акту, геніталій або інших частин тіла, франко-канадська лайка асоціюється з римо-католицькою церквою.

127

Лайно (фр.).

128

Але ви дуже люб’язні (фр.).

129

Жан-Люк Пікар — персонаж науково-фантастичного серіалу «Зоряний шлях», талановитий капітан кількох експедиційних зорельотів.

130

Боже мій! (фр.)

131

Поля Авраама — місцевість біля історичного центру міста Квебек, названа іменем Авраама Мартена Шотландця, який випасав там худобу. 1759 року на пасовиську відбулася битва між англійцями та французами, унаслідок якої місто Квебек, а згодом і вся Нова Франція, перейшли під контроль Великої Британії.

132

Дуже вам дякую (фр.).

133

Святий боже! {фр.)

134

Бабусі (фр.).

135

Так і є (фр.).

136

Абітібі-Теміскамінг — віддалений адміністративний регіон на північному сході провінції Квебек.

137

Саме так {фр.).

138

За своєю вимовою назва «Be Calm» («Бі Калм») нагадує послідовно вимовлені перші літери імен чотирьох подруг:

Beatrice — В («Бі»),

Кауе — К («Кей»),

Eleanor — L («Ел»),

Emilie — М («Ем»),

разом В KLM («Бі КейЕлЕм»).

139

Не може бути (фр.).

140

Обожнюю Рут (фр.).

141

Неперевершено (фр.).

142

Beau Dommage — квебекський рок-гурт, надзвичайно популярний у Франції та Квебеку в середині 1970-х років.

143

«Монреаль Канадієнс» (англ. Montreal Canadiens) — професіональний хокейний клуб із Монреалю, Квебек, Канада.

144

Боже! (фр.)

145

Вільям Шекспір. Генрі VIII. Переклад Марії Габлевич.

146

Ні, це ще не кінець (фр.).

147

Закусочна (фр.).

148

Лікарня (англ.).

149

Англійською слово ііоп («лев») вимовляється як «лайон».

150

«Небесний гончак» (англ. The Hound of Heaven) — відома містична поема англійського поета Френсіса Томпсона (1859–1907).

151

З Новим роком! (фр.)

152

Мій чудовий Ґабрі (фр.).

153

І вдалого року! (фр.)

154

Грейфраєрс Боббі — скай-тер’єр, який жив в Единбурзі в середині XIX століття. Відомий тим, що впродовж 14 років, аж до своєї смерті, охороняв могилу свого господаря.

Content

ПЕННІ ЛУЇЗА
Фатальне благословення

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п'ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ восьмий

Розділ дев'ятий

Розділ десятий

Розділ одинадцятий

Розділ дванадцятий

Розділ тринадцятий

Розділ чотирнадцятий

Розділ п'ятнадцятий

Розділ шістнадцятий

Розділ сімнадцятий

Розділ вісімнадцятий

Розділ дев’ятнадцятий

Розділ двадцятий

Розділ двадцять перший

Розділ двадцять другий

Розділ двадцять третій

Розділ двадцять четвертий

Розділ двадцять п'ятий

Розділ двадцять шостий

Розділ двадцять сьомий

Розділ двадцять восьмий

Розділ двадцять дев'ятий

Розділ тридцятий

Розділ тридцять перший

Розділ тридцять другий

Розділ тридцять третій

Розділ тридцять четвертий

Розділ тридцять п’ятий

Розділ тридцять шостий

Розділ тридцять сьомий

Розділ тридцять восьмий

Подяки

Про видання

Примітки